Lāgerkrancs Dāvids

Meitene zirnekļa tīklā

Dāvids Lāgerkrancs

Meitene zirnekļa tīklā

.

Atsauksmes

Lasot Dāvida Lāgerkranca darbu “Meitene zirnekļa tīklā”, ik pa brīdim piemirstas, ka nelasām Stiga Lārsona paša rakstīto… Lārsona grāmatās mēs novērtējām sižetu, notikumus, varoņu attiecības, bet visvairāk, protams, Līsbetu Salanderi. Savukārt Lāgerkrancs radījis lielisku un meistarīgu pinumu, kurā Līsbetai ir iespējas augt un attīstīties.

Daily Telegraph

Stīga Lārsona aizraujošā, bet savādā detektīvu pāra ģeniālās hakeres Līsbetas Salanderes un žurnālista Mīkaela Blumkvista fani nebūs vīlušies… Salandere un Blumkvists spējuši pārdzīvot autoru maiņu un darbojas tikpat efektīvi kā vienmēr.

New York Times

Pirmām kārtām jāsecina, ka Dāvidam Lāgerkrancam ir izdevies. Romānā “Meitene zirnekļa tīklā” sajūtama Lārsona Millennium triloģijas gaisotne. Autors spējis saglabāt varoņu garu un radīt atjautīgu, spraigu sižetu. Skaidrs, ka lasītāji vēlēsies uzzināt arī nākamos Līsbetas gājienus…

The Times

Līsbetas Salanderes fani var atviegloti uzelpot mūsu hakere ir labās rokās. Zviedru rakstnieks Dāvids Lāgerkrancs ne tikai spējis turpināt Lārsona iesākto, bet arī attīstījis un paplašinājis galveno varoņu pasauli.

USA Today

Kaisle un uguns to šajā trillerī ir daudz… Dinamisks, labi uzrakstīts darbs. Lārsona fani būs sajūsmā.

Kirkus Reviews

Brīžiem piemirstas, ka uz grāmatas muguriņas lasāms Dāvida Lāgerkranca, nevis Stīga Lārsona vārds… Tā pati stāstījuma degsme un intriģējošie pavērsieni, un iespaidīgs izmeklēšanās darbs. Lāgerkrancs ir uzrakstījis trilleri, kas pats par sevi jau ir izcils.

Svenska Dagbladet

•   Stigs Larsons. “Meitene ar puķa tetovējumu”,

2009,     2012, 2015

• Stigs Lārsons. “Meitene, kas spēlējās ar uguni”,

2010,     2012, 2015

Stigs Lārsons. “Meitene, kas izpostīja sirseņu pūzni”, 2010, 2012, 2015

•   Dāvids Lāgerkrancs. “Meitene zirnekļa tiklā”,

2016

.

TĒLI millennium sĒrijas grĀmatĀs

Lisbeta Salandere ģeniāla hakere ar daudziem tetovējumiem,

pīrsingiem un pagātnes problēmām.

Mīkaels Blumkvists pētnieciskais žurnālists, strādā žurnāla

Millennium redakcijā. Līsbeta Salandere palīdzēja MIkaela karjeras nopietnākajā lietā izmeklēt Harrietas Vangeres 40 gadus senu pazušanu. Savukārt Mīkaels vēlāk palīdzēja Salanderei, pierādot, ka viņa ir nepatiesi apsūdzēta slepkavībā, kā arī pārliecināja LIsbetu pašai kļūt par noteicēju savā dzīvē

Aleksandrs Zalačenko zināms ari kā Zaļa vai Kāris Aksels Budlns.

Krievu spiegs, kas pārbēga uz Zviedriju, un ilgus gadus Zviedrijas Drošības policija Sāpo viņu aizsargāja. Viņš ir LIsbetas Salanderes tēvs; savulaik izturējies agresīvi un varmācīgi pret viņas māti Agnētu Salanderi. Vadījis kriminālu grupējumu

Ronalds Nīdermanis LIsbetas Salanderes pusbrālis; blonds liela

auguma virs, kurš neizjūt sāpes. Salandere tika apsūdzēta viņa slepkavībā

Kamilla Salandere LIsbetas Salanderes dvīņumāsa; māsas

tikušas izšķirtas.

Agnēta Salandere LIsbetas un Kamillas māte, kura nomira

Epelvlkenas slimnīcā četrdesmit trīs gadu vecumā

Holgers Palmgrēns jurists; bijušais LIsbetas Salanderes aizbildnis. Viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kurš labi pazīst LIsbetu un kuram Līsbete uzticas

Dragans Armanskis LIsbetas Salanderes bijušais (un

šad tad ari esošais) darba devējs; Milton Security vadītājs. Arī viens no nedaudzajiem, kam Līsbeta uzticas

Pēters Telebūrians bērnu psihiatrs, no kura sadistiska

jām metodēm ir cietusi ari Līsbeta. Galvenais apsūdzības liecinieks prāvā, kurā LIsbetu atzīst par nepieskaitāmu

Irēne Nesere sieviete, kuras norvēģu pase

nonākusi pie LIsbetas Salanderes; tagad Līsbeta, ja nepieciešams, var izmantot viņas identitāti

Hanss Ēriks Vennerstrems biznesa magnāts, kurš apmānīja

Mīkaelu Blumkvistu, pamudinot publicēt nepamatotu apsūdzības rakstu par savu biznesu. Tā rezultātā Blumkvists nonāca cietumā. Bet Līsbeta Salandere atriebjoties pielieto savas prasmes un iztukšo Vennerstrema bankas kontus

Ērika Bergere žurnāla Millennium galvenā redaktore,

paretam ari Blumkvista mīļākā

Grēgers Bekmans Ērikas Bergeres virs

MAlina Ēriksone žurnāla Millennium redaktore

Kristers Malms mākslinieciskais redaktors; viens no

žurnāla Millennium līdzīpašniekiem

Annika Džannīni Blumkvista māsa, slavena advokāte,

kura pārstāvēja LIsbetu tiesā

Harrieta Vangere bagātas rūpnieku ģimenes pēcnācēja,

kura pazuda, būdama vēl bērns. Viņu atrada Blumkvists un Salandere pēc viņas vecvectēva Henrika Vangera lūguma, vēlāk viņa kļūst par vienu no žurnāla Millennium līdzīpašniekiem

Svāvelšes motoklubs motociklistu banda, kurai bija saistība

ar Zalačenko. Salandere nopietni savainoja dažus tā biedrus

Hakeru republika hakeru apvienība, kurā Līsbeta Salandere ar iesauku Wasp ieņem svarīgu vietu. Aktīvākie darboņi šajā grupējumā ir arī Plague, Trinity un Bob the Dog

Sāpo Zviedrijas Drošības policija, kuras paspārnē

darbojas slepena nodaļa Sekcija. Tā tika izveidota, lai aizsargātu Zalačenko

Jans Bublanskis Stokholmas policijas izmeklētājs, vadīja

policijas grupu, kas nodarbojās ar Salanderes lietu. Šobrīd paaugstināts par galveno izmeklētāju. Kolēģu vidū tiek dēvēts par inspektoru Burbuli

Sonja Mūdiga policijas inspektore, strādā kopā

ar Bublanski

Jerkers Holmbergs policijas virsnieks, kurš, pēc Bublanska

domām, iespējams, ir labākais kriminālizmeklētājs Zviedrijas policijā

Hanss Faste policists Stokholmā; viņš nostājās pret

Bublanski un laikā, kad notika Salanderes lietas izmeklēšana, nodeva konfidenciālu informāciju prokuroram Ekstrēmam

Rikards Ekstrēms prokurors, kurš ierosināja Salanderes lietu; tagad galvenais prokurors. Manipulējošs, uzpērkams vīrs; policistu aprindās tiek runāts, ka viņu vairāk interesē virzība pa karjeras kāpnēm

PROLOGS RĪTS PIRMS GADA

Šis stāsts sākas ar sapni, kas pats par sevi nav nekas neparasts. Tikai šajā sapni kāda plauksta ritmiski un neatlaidīgi sit pa Lundagātanas vecās istabas matraci.

Tomēr agrajā rītā sapnis liek LIsbetai Salanderei piecelties no gultas. Tad viņa apsēžas pie datora un uzsāk medības.

1. DAĻA. NOMODA ACS 1.-21. novembris

NSA, National Security Agency (Nacionālā drošības aģentūra), ir Amerikas Savienoto Valstu federāla organizācija, kas pakļauta aizsardzības departamentam. Galvenā mītne atrodas Fortmīdā Mērilendas štatā, pie Patuksentas automaģistrāles.

Kopš dibināšanas brīža 1952. gadā NSA nodarbojas ar signālu novērošanu mūsdienās tas attiecas galvenokārt uz interneta un telefonu datu plūsmu. Organizācijas pilnvaras vairākkārt tikušas paplašinātas, un tai piešķirta atļauja noklausīties un pārbaudīt vairāk nekā divdesmit miljardu telefonsarunu un korespondenču dienā.

1.   NODAĻA. Novembra sākums

Franss Balders vienmēr sevi bija uzskatījis par nožēlojamu tēvu.

Lai gan Augustam bija jau astoņi gadi, Franss nekad iepriekš nebija pacenties uzņemties tēva lomu, un nevarēja teikt, ka arī tagad viņš šajā situācijā justos ērti. Bet tas bija viņa pienākums, vismaz tā viņš uz to raudzījās. Puisēnam pie viņa bijušās sievas un viņas nolādētā vīra Lāses Vestmana klājās grūti.

Tieši tāpēc Franss Balders bija uzteicis darbu Silīcija ielejā, atlidojis mājās un tagad, nepatīkami pārsteigts, stāvēja Ārlandas lidostā un gaidīja taksometru. Laiks bija ellīgi draņķīgs. Lietus un negaiss pātagoja seju, un viņš jau kuro reizi sev jautāja: vai ir rīkojies pareizi?

No visiem egocentriskajiem klauniem tieši viņš kļūs par tēvu uz pilnu slodzi. Tas taču bija neprāts! Tikpat labi viņš varēja sākt strādāt zooloģiskajā dārzā. Viņš neko nezināja par bērniem un samērā maz par dzīvi kopumā, turklāt pats dīvainākais bija tas, ka neviens viņu nebija lūdzis to darīt. Nedz mamma, nedz vecmāmiņa nebija Fransam zvanījušas, pieprasīdamas viņu uzņemties atbildību.

To viņš bija izlēmis pats uz savu roku un tagad, neņemot vērā aprūpes tiesību lēmumu un nevienu nebrīdinot, grasījās iebrāzties pie bijušās sievas un pārvest dēliņu mājās. Tas noteikti sacels

traci. Nolādētais Lase Vestmans nešaubīgi liks viņam pamatīgi trūkties. Bet lai notiek kas notikdams, viņš nodomāja un ielēca taksometrā, pie kura stūres sēdēja sieviete, kas drudžaini zelēja košļājamo gumiju un mēģināja ar Fransu uzsākt sarunu. Diemžēl viņi bija satikušies sarunai nepiemērotā dienā.

Franss tikai sēdēja aizmugures sēdekli un domāja par dēlu un visu, kas pēdējā laikā bija noticis. Augusts nebija vienīgais un pat ne galvenais iemesls, kāpēc viņš atstāja darbu uzņēmumā Solifon. Visa viņa dzīve bija uz sabrukuma robežas, un uz īsu brīdi vīrieti māca šaubas, vai viņam maz pietiks spēka. Uzbraucot uz Vāsagātanas, likās, ka asinis pārstāj pulsēt, un viņš apspieda impulsu nospļauties par visu. Atkāpšanās ceļa vairs nebija.

Pie Tūršgātanas viņš samaksāja par taksometru, paņēma bagāžu un novietoja to tieši pie ieejas durvīm. Vienīgais, ko viņš paņēma līdzi, kāpjot augšup pa kāpnēm, bija tukša ceļasoma, kuru izdaiļoja krāsaina pasaules karte; to viņš bija iegādājies Sanfrancisko Starptautiskajā lidostā. Pēc minūtes viņš elsodams nostājās pie dzīvokļa durvīm, aizvēra acis un iztēlojās visus iespējamos strīdu un neprāta scenārijus, lai gan… Franss apsvēra, kurš gan varētu viņus par to vainot? Nevar taču ierasties kā no zila gaisa un izraut bērnu no viņa ierastās vides, vismazāk jau nu tēvs, kurš līdz šim bērna audzināšanā piedalījies, tikai ieskaitot naudu bankas kontā. Bet šī bija ārkārtas situācija, vismaz par tādu viņš to uzskatīja, tāpēc Franss, lai kā vēlētos no tā visa aizbēgt, izrieza krūtis un zvanīja pie durvīm.

Sākumā neviens neatbildēja. Tad durvis atsprāga vaļā un tajās nostājās Lase Vestmans koši zilas acis, masīvs krūškurvis un milzīgas ķetnas, kuras šķita kā radītas, lai nodarītu kādam pāri, un kuru dēļ viņš nereti kinofilmās tēloja bad guy\ lai gan neviena no lomām par to Franss Balders bija pārliecināts nebija tik bad kā tā, kuru viņš tēloja ikdienā.

-     Dieviņ tētīt! iesaucās Lase Vestmans. Tas nu gan ir pārsteigums! Pats ģēnijs ieradies mūs apciemot!

-     Esmu ieradies pēc Augusta, Franss sacīja.

-     Ko?

-     Lase, es ņemšu viņu sev līdzi.

-     Tu laikam joko.

-    Nekad neesmu bijis tik nopietns kā šobrīd, Franss teica, un pēkšņi no kādas istabas kreisajā pusē uzradās Hanna, viņa bijusī sieva, un viņa noteikti vairs nebija tik skaista kā agrāk. Kopš tā laika viņa ir piedzīvojusi gana daudz nelaimju un, visticamāk, arī pārāk daudz cigarešu un alkohola. Tomēr Franss pēkšņi sajuta negaidītu maiguma uzplūdu, it īpaši, kad pamanīja zilumu uz viņas kakla un kad bijusī sieva, neskatoties uz visu, centās ko pateikt. Bet viņa tā arī nepaspēja atvērt muti.

-      Kāpēc viņš tev tik pēkšņi ir svarīgs? Vestmans jautāja.

-     Tāpēc, ka nu jau ir gana. Augustam nepieciešamas drošas mājas.

-    Un tev šķiet, ka tu vari tās sniegt, izgudrotājpajoliņ? Vai tu kādreiz dzīvē esi darījis ko citu kā vien blenzis datorā?

-      Esmu mainījies, Franss atbildēja un sajutās nožēlojami, bet ne jau tikai tāpēc, ka šaubījās, vai vispār ir mainījies kaut par kripatu.

Franss spēji nodrebēja, kad viņam pietuvojās Lase Vestmans ar savu iespaidīgo, būdai līdzīgo figūru, ar pūlēm apspiezdams naidu. Kļuva neglābjami skaidrs, ka Franss nespētu pretoties, ja šis psihopāts viņu izmestu pa durvīm, un bija arī skaidrs, ka visa šī ideja jau no sākta gala ir lemta neveiksmei. Bet dīvainākais bija tas, ka uzbrukums nesekoja, arī skandāls ne, tikai jokains smaids un vārdi:

-     Ak tā, bet tas jau ir lieliski!

-     Ko tu ar to domā?

-    To,'ka ir pienācis laiks, vai ne, Hanna? Beidzot misteram Aizņemtajam ir radusies atbildības sajūta. Bravo! Bravo! Vestmans

turpināja, teatrāli sitot plaukstas. Bet par visu vairāk Fransu Balderu nobiedēja tas, cik viegli viņi zēnu palaida.

Viņi pat neprotestēja, ja nu vienīgi simboliski, un ļāva Fransam dēlu aizvest. Varbūt viņi Augustu bija uzskatījuši par apgrūtinājumu. To varēja tikai minēt. Hanna veltīja Fransam pāris grūti tulkojamu skatienu, rokas viņai trīcēja un žoklis bija saspringts. Bet viņa uzdeva pārāk maz jautājumu. Viņai taču vajadzētu sākt nopratināšanu, izdomāt tūkstošiem prasību un iebildumu un satraukties, ka zēna dzīvesveids krasi mainīsies. Bet viņa tikai pajautāja:

-     Vai esi par to pārliecināts? Vai tu tiksi galā?

-      Esmu pārliecināts, viņš atbildēja, un, kad viņi iegāja Augusta istabā un Franss zēnu ieraudzīja pirmoreiz vairāk nekā gada laikā, viņam sametās kauns.

Kā gan viņš varēja puisēnu pamest? Viņš bija tik glīts un burvīgs cirtainiem, kupliem matiem, trauslu ķermeņa uzbūvi, nopietnām, zilām acīm; skatiens bija dziļi iegrimis, zēnam liekot puzli, uz kuras, šķiet, bija attēlots burukuģis. Likās, visa viņa būtība kliedz “liec mani mierā”, tālab Franss lēnītēm pavirzījās uz viņa pusi, it kā mēģinot pietuvoties kādai svešai un neaprēķināmai būtnei.

Tomēr viņam izdevās novērst zēna uzmanību no puzles, paņemt viņu aiz rokas un izvest gaitenī. Viņš to nekad neaizmirsīs. Ko gan Augusts domāja? Kā uztvēra? Viņš nepaskatījās nedz uz Fransu, nedz uz savu mammu un, protams, ignorēja atvadvārdus un rokas mājienus. Viņš tikai nozuda ar Fransu liftā. Tik vienkārši.

Augustam bija autisms. Visticamāk, ari smagi attīstības traucējumi, lai gan tie oficiāli nebija apstiprināti, turklāt, vērojot viņu no malas, varēja domāt, ka tādu nemaz nav. Viņa smalkā, nopietnā seja izstaroja sava veida karalisku cēlumu vai vismaz pārliecību, ka viņš neuzskata par vajadzīgu pievērst uzmanību apkārtesošajai pasaulei. Bet, ieskatoties tuvāk, zēna acis šķita kā pārklātas ar plēvīti, un viņš vēl nekad nebija runājis nevienu vārdu.

Toties viņš bija pievīlis visas divu gadu vecumā noteiktās prognozes. Tolaik ārsti apgalvoja, ka Augusts, pēc viņu domām, pieder pie autisma slimnieku mazākuma, kas ir talantīgi, un, ja vien zēns saņems intensīvu biheiviorālo terapiju, tad, par spīti sākotnējām prognozēm, attīstības izredzes būs samērā labas. Bet no cerētā nekas nebija piepildījies, un, godīgi sakot, Franss Balders nezināja, kas noticis ar finansiālajiem atbalsta un palīdzības mēģinājumiem, pat ne to, vai zēns apmeklē skolu. Franss bija dzīvojis pats savā pasaulē, aizbēdzis uz ASV un nonācis konfliktā ar visu un visiem.

Viņš bija rīkojies kā pilnīgs muļķis. Bet tagad viņš nokārtos rēķinus un parūpēsies par dēlu, turklāt centīsies no visas sirds. Pasūtīs atbilstošus žurnālus un sazvanīs speciālistus un pedagogus, jo ātri vien bija skaidrs, ka viņa nosūtītā nauda nebija izlietota Augusta vajadzībām, bet gan izniekota kam citam, droši vien Lāses Vestmana uzdzīvei un azartspēļu parādiem. Izskatījās, ka zēns ir atstāts likteņa varā, iestrēdzis savos apsēstības vadītajos ieradumos un, visticamāk, piedzīvojis arī daudz ko ļaunāku un tieši tāpēc Franss bija atgriezies mājās.

Kāds psihologs bija piezvanījis viņam, satraucies par neizskaidrojamiem zilumiem uz zēna ķermeņa, arī Franss tos bija pamanījis. Tie klāja Augusta rokas, kājas, krūškurvi un plecus. Saskaņā ar Hannas teikto zēns tos radīja pats, mētādamies uz priekšu un atpakaļ, un, saprotams, jau nākamajā dienā Franss Balders kļuva par šādas lēkmes liecinieku, kura ne pa jokam pārbiedēja arī viņu. Tomēr viņš palika pie pārliecības, ka zilumus radījis kāds cits.

Fransam bija aizdomas par vardarbību, tāpēc viņš palūdza ģimenes ārsta un kāda personiski pazīstama izbijušā policista palīdzību, un, lai gan viņi nespēja droši apstiprināt viņa aizdomas, Franss satraucās aizvien vairāk un vairāk, rakstīdams veselām kaudzēm dokumentu un iesniegumu. Viņš bija tā aizrāvies, ka gandrīz aizmirsa par bērnu. Izrādījās, zēnu ir viegli aizmirst. Augusts lielākoties pavadīja laiku, sēdēdams uz grīdas istabā ar skatu uz jūru, kuru Franss viņam bija iekārtojis Saltšēbādenas savrupmājā, liekot puzli savām bezcerīgi sarežģītajām bildēm ar simtiem kartona gabaliņu, kurus viņš virtuozi salika kopā, lai nekavējoties atkal izjauktu attēlu un sāktu no jauna.

Sākumā Franss uz viņu skatījās ar apbrīnu. Tas bija līdzīgi kā vērot lielu mākslinieku darbībā, un reizēm viņu pārņēma ilūzija, ka zēns kuru katru brīdi pacels skatienu un pateiks ko nopietnu. Bet Augusts nekad neizdvesa ne vārda, un, pat ja viņš pacēla galvu, tad skatījās ieslīpi Fransam garām uz logu un saules gaismu, kas atstarojās ūdenī, un galu galā Franss lika viņu mierā. Zēns sēdēja savā nodabā, un, godīgi sakot, Franss reti viņu izveda ārā, arī līdz dārzam ne.

No juridiskā viedokļa viņš nemaz nedrīkstēja rūpēties par zēnu, un viņš arī nevēlējās riskēt, pirms nebūs nokārtotas formalitātes, tāpēc visus iepirkumus, ēdiena gatavošanu un uzkopšanu viņš atstāja saimniecības vadītājas Lotijas Raskas pārziņā. Šī dzīves sfēra Fransam Balderam diez ko nepadevās. Viņš labi pārzināja datorus un algoritmus, bet neko citu, un, jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk viņš pavadīja ar tiem, kā arī sarakstoties ar juristiem, tāpēc naktīs viņš gulēja tikpat draņķīgi kā ASV.

Priekšā viņu gaidīja tiesu darbi, kas solīja vētras, un katru vakaru viņš iztukšoja pudeli sarkanvīna, parasti Amarone, bet tas diez ko nelīdzēja, ja nu vienīgi īslaicīgi. Franss sāka justies aizvien sliktāk un fantazēja par to, ka varētu izgaist vai nozust kādā draudzīgā vietā kaut kur labi tālu. Bet tad kādā novembra sestdienā kaut kas atgadījās. Bija vējains, auksts vakars, un viņš ar Augustu gāja pa Ringvēgenu uz Sēderas pusi. Fransam sala.

Viņi bija vakariņojuši pie Farahas Šarifas Sinkensvēgenā, un Augustam jau sen bija laiks gulēt. Bet vakariņas bija ievilkušās, jo Franss Balders bija paspējis aizpļāpāties. Farahai Šarifai

piemita neparasta īpašība. Cilvēki mēdza viņai izkratīt sirdi. Viņa un Franss viens otru pazina kopš laika, kad abi studēja datorzinātnes Londonas Karaliskajā koledžā, un tagad Faraha bija viena no retajām viņa līmeņa speciālistēm šajā valstī vai vismaz viena no retajām, kas racionāli spēja izsekot viņa domu pavedienam, un viņš jutās ārkārtīgi brīvi, satiekoties ar kādu, kas viņu saprata no pusvārda.

Sieviete Fransam šķita pievilcīga, bet, par spīti vairākiem mēģinājumiem, viņam tā arī nebija izdevies to pavedināt. Fransam Balderam nepadevās savaldzināt sievietes. Bet šoreiz viņš uz atvadām saņēma apskāvienu, kaut ko līdzīgu skūpstam, un to varēja uzskatīt par lielu panākumu, tālab viņš kavējās šajās atmiņās, ar Augustu dodoties garām Sinkensdammas sporta laukumam.

Franss nolēma nākamreiz noalgot auklīti, un varbūt tad… kas zina? Gabaliņu tālāk ierējās suns. Un vēl tālāk aiz muguras bija dzirdami kādas sievietes saucieni, satraukti vai priecīgi to bija grūti noteikt, un viņš pameta skatienu uz Hūrnsgātanu, apsverot iespēju paņemt taksometru vai braukt ar metro līdz Slusenai. Likās, ka viegli smidzina, pie gājēju pārejas luksoforā iedegās sarkanā gaisma, un ielas otrā pusē stāvēja noskrandis vīrs, gadus četrdesmit vecs, kurš šķita attāli pazīstams, un tieši tad Franss satvēra Augusta roku.

Viņš gribēja pārliecināties, ka zēns apstāsies uz trotuāra, bet spēji sajuta ko dīvainu: zēna roka bija saspringta, it kā spēcīgi uz kaut ko reaģētu. Turklāt viņa acis bija skaidras, skatiens fokusēts un plēvīte zēna acu priekšā kā uz burvja mājienu nozudusi. Puika nevis, kā vienmēr, atsvešinātu skatienu raudzījās kaut kur dziļi sevī, bet šķita, Augusts saprot un redz ko dziļāku un būtiskāku nekā visi pārējie pie gājēju pārejas un krustojuma, tāpēc brīdī, kad iedegās zaļā gaisma, Franss to ignorēja.

Viņš ļāva zēnam stāvēt un vērot notiekošo, un, pašam nesaprotot, kāpēc, viņu bija pārņēmis spēcīgs saviļņojums. Tas likās

neparasti. Tas taču bija tikai skatiens, nekas vairāk, un šis skatiens nebija īpaši gaišs vai priecīgs. Tomēr tas Fransam atgādināja kaut ko tālu, senaizmirstu viņa atmiņas dzīlēs, un pirmo reizi pēc ilgiem laikiem viņa domas šķita cerību pilnas.

2.     NODAĻA. 20. NOVEMBRIS

Mīkaels Blumkvists bija gulējis vien pāris stundu, un tam par iemeslu bija nekas cits kā vien fakts, ka viņš bija atlaidies un lasījis Elizabetes Džordžas krimiķi. Protams, tas nebija prātīgi darīts. Šopēcpusdien izdevniecību guru Ūve Levins no uzņēmuma Serner Media vadīs Millennium veltītu programmu, un Mīkaelam vajadzētu būt spirgtam un kaujas gatavībā.

Un tomēr viņam nebija ne mazākās vēlēšanās būt prātīgam. Izjūtas bija diametrāli pretējas, un viņš negribīgi piecēlās un pagatavoja neparasti stipru kapučīno savā kafijas automātā Jura Impressa X7, kas kādu rītu tika piegādāts uz mājām kopā ar zīmīti “Tu teiktu: es tāpat to neizmantošu”, bet tagad stāvēja virtuvē kā piemineklis par labākiem laikiem. Ar dāvanas sūtītāju saikne bija zudusi, un, kā Mīkaelam likās, arī viņa darbs nebija īpaši stimulējošs.

Pagājušajā nedēļas nogalē viņš pat bija apsvēris iespēju meklēt darbu kādā citā jomā, un tā bija salīdzinoši drastiska ideja tādam vīrietim kā Mīkaels Blumkvists. Žurnāls Millennium bija visa viņa dzīve un aizraušanās vienlaikus, un lielākā daļa brīnišķīgo un dramatisko notikumu viņa mūžā bija norisinājušies tieši saistībā ar laikrakstu. Bet nekas neilgst mūžīgi, arī mīlestība pret Millennium ne, turklāt šis nebija nekāds veiksmīgais laiks, lai ieguldītu laikrakstā, kas nodarbojas ar pētniecisko žurnālistiku.

Visas idejas publikācijām, kam bija jākļūst iespaidīgām un ambiciozām, noplaka, un viņš nespēja atgaiņāt domu: lai gan viņa paša vīzija Millennium darbībai, iespējams, plašākā perspektīvā bija skaista un patiesa, tomēr tas vēl nenozīmē, ka tā palīdzēs laikrakstam izdzīvot. Mīkaels iegāja dzīvojamā istabā, malkojot savu kafiju, un pārlaida skatienu Ridarfjerdena līcim. Tur pilnā spēkā plosījās vētra.

Pēc atvasaras, kura pilsētu sildīja krietnu daļu oktobra un kuras dēļ restorānu terases bija atvērtas ilgāk nekā parasti, bija iestājies velnišķīgs klimats, kuru pavadīja pastāvīgas vēja brāzmas un lietusgāzes, un lielākā daļa steidzīgo ļaužu pārvietojās pa pilsētu, ietinušies divkāršā drēbju kārtā. Mīkaels nebija izgājis no mājām visu nedēļas nogali, lai gan tam par iemeslu nebija tikai laikapstākļi vien. Viņš bija sagatavojis grandioza revanša plānu, bet tas bija izgāzies, un šādas situācijas nebija viņa dabā.

Viņš nebija nekāds underdog\ kas vienmēr jūt nepieciešamību atriebties, turklāt atšķirībā no citiem Zviedrijas mediju smagsvara pārstāvjiem viņš necieta no uzpūsta pašvērtējuma, kas nepārtraukti jābaro un jāstiprina. Lai gan, no otras puses, pēdējie gadi bija aizvadīti drosmīgi, un pirms nepilna mēneša kāds ekonomikas žurnālists Viljams Borjs bija sarakstījis hroniku Serner piederošajam žurnālam Business Life ar virsrakstu: “MĪKAELA BLUMKVISTA LAIKS IR PAGĀJIS”.

Fakts, ka šāds raksts vispār tika publicēts un uzskatīts par nozīmīgu, savā ziņā apliecina, ka Blumkvista pozīcijas joprojām ir ietekmīgas, turklāt nevarētu teikt, ka pārmetumi būtu labi formulēti vai oriģināli. To vienkārši varēja uzskatīt par kāda greizsirdīga kolēģa uzbrukumu. Tomēr neizprotamu iemeslu dēļ raksts guva ievērību. Iespējams, sākotnēji to varēja skaidrot kā diskusiju par žurnālista darba ētiku vai faktu interpretāciju, arī par to, ka “Blumkvists nepārtraukti meklē finanšu pasaules trūkumus

un turas pie septiņdesmito gadu žurnālistikas” vai, kā Viljams Borjs pats apgalvoja, “Mikaels varētu mest pie malas skaudību, pavērot kopainu un beidzot ieraudzīt veiksmīgos uzņēmējus, kas attīstījuši Zviedriju”.

Bet soli pa solim diskusijas kļuva nekontrolējamas un izraisīja sašutumu un pārliecību, ka tā nav nekāda sagadīšanās, ka Blumkvists pēdējo gadu laikā ir intelektuāli notrulinājies, “ņemot vērā, ka viņš, šķiet, balstās uz pārliecību, ka visi lielie uzņēmēji ir krāpnieki”, un ka tieši tāpēc viņš “savus story pasniedz pārāk asi un akli”. Tika minēts, ka šāda rīcība ilgtermiņā ir sodāma. Pat vecais labais arhibandīts Hanss Ēriks Vennerstrems saņēma mazliet līdzjūtības, jo Blumkvists tika vainots par viņa novešanu kapā. Un, pat ja nopietnākie mediji turējās pa gabalu no upura nolinčošanas partijā un sociālajos tīklos, uzbrukumi Blumkvistam nāca arī no ekonomikas žurnālistiem un finanšu pasaules pārstāvjiem, kuriem bija iemesls mesties virsū savam ienaidniekam tagad, kad viņš šķita piedzīvojam vājuma brīdi.

Daudzi jaunie žurnālisti izmantoja iespēju sevi parādīt, norādot uz to, ka Mīkaels Blumkvists nav modemi domājošs cilvēks, jo viņš neizmanto nedz Twitter, nedz Facebook, un viņu vajadzētu uzskatīt par relikviju no aizgājušiem laikiem, kad naudu varēja nobēdzināt teju jebkurā vietā pat vecā papīru kaudzē. Vai arī tauta vienkārši izmantoja iespēju piedalīties un izdomāja dažādus uzjautrinošus hashtag', piemēram, #KaBlumkvistaLaikos un tamlīdzīgus. Kopumā ņemot, tā bija pilnīgu muļķību savārīta putra, un nevienu šīs blēņas neinteresēja vairāk kā viņus pašus, vismaz Mīkaels tā centās sev iestāstīt.

Bet bija arī skaidrs kopš Zalačenko laikiem viņš nebija radījis nevienu labu reportāžu, un Millennium patiesi bija nonācis krīzes situācijā, un tas šajā gadījumā nepalīdzēja. Izdevums joprojām strādāja apmierinoši, tam bija divdesmit viens tūkstotis

abonementu. Bet ienākumi no reklāmām dramatiski samazinājās, un, tā kā redakcija vairs neguva papildu ienākumus no grāmatām un līdzīpašniece Harrieta Vangere vairs nevarēja turpināt investēt uzņēmumā, valde pret Mīkaela gribu bija ļāvusi trīsdesmit procentus akciju pārdot norvēģu laikrakstu impērijai Serner. Tas nebija nekas neparasts, kā varētu šķist, un ne tik dīvains, kā sākumā likās. Serner izdeva gan nedēļas žurnālus, gan vakara ziņas, turklāt tam piederēja liels iepazīšanās portāls, divi maksas televīzijas kanāli un viena futbola komanda Norvēģijas augstākajā līgā, un tāda veida uzņēmumam nevajadzētu būt nekādai saistībai ar laikrakstu Millennium.

Un tomēr Serner pārstāvji galvenokārt publikāciju vadītājs Ūve Levins bija pārliecināti, ka viņu izdevniecībā nepieciešams kāds prestižs produkts un ka “visi” izdevniecības vadībā apbrīno Millennium un par katru cenu vēlas, lai žurnāls turpina savu darbību tāpat kā līdz šim. “Mēs neesam šeit, lai pelnītu naudu!” Levins apgalvoja. “Mēs gribam nodarboties ar ko nozīmīgu,” un nekavējoties raudzījās, lai laikraksta kasē nonāk ievērojams papildinājums.

Sākotnēji Serner neinteresējās par redakcijas darbu. Business as usuaP, tikai ar lielāku budžetu. Redakcijā virmoja cerību pilna noskaņa, un reizēm pat Mīkaels Blumkvists sajutās labi, ka beidzot var nodarboties ar žurnālistiku, nevis satraukties par ekonomiku. Bet ap to laiku, kad sākās uzbrukumi Mīkaelam viņš tā arī nekad neatbrīvojās no aizdomām, ka koncerns šo stāvokli izmantoja, noskaņojums mainījās un jaunais līdzīpašnieks sāka izdarīt spiedienu.

Saprotams, Levins apgalvoja, ka žurnālam jāturpina pētīt dziļāk, ieturēt literāro rakstības stilu, sociālo patosu un tamlīdzīgi. Bet ne visiem žurnāla rakstiem vajadzētu skart ekonomiskas nesakritības, netaisnības un politiskos skandālus. Arī par smalko

dzīvi slavenībām un pirmizrādēm varēja radīt spožu žurnālistiku, viņš aizgrābti runāja par Vanity Fair un Esquire ASV, par Geju Talēzi un viņa klasisko Sinatras atspoguļojumu rakstā “Frank Sinatra has a Co/d”1 , par Normanu Meileru un Trūmenu Kapoti, un Tomu Vulfu, un Dievs vien zina par ko vēl.

Mīkaelam Blumkvistam šajā sakarā nebija ko iebilst, vismaz ne tobrīd. Tikai pirms pusgada viņš bija uzrakstījis plašu reportāžu par paparaci industriju, un, ja vien varētu atrast labu un nopietnu tematu, viņš varētu to atspoguļot līdz sīkumiem. “Lai gan… Ne jau raksta temats nosaka žurnālistikas kvalitāti,” viņš mēdza sacīt. Galvenais ir pasniegšanas veids. Nē, tomēr viņš jau starp rindiņām varēja just kaut ko pret sevi vērstu: tas bija kāda iespaidīgāka uzbrukuma sākums, un Millennium drīz vien kļūs par tādu pašu laikrakstu kā citi koncerna izdevumi, proti, koncerns varēs mainīt jebkuru publikāciju, cik reižu vien vēlēsies, līdz tā kļūs ienesīga un salkana.

Tieši tāpēc, kad kļuva skaidrs, ka Ūve Levins noalgojis konsultantu plašai tirgus izpētei, kuras rezultātus viņš prezentēšot pirmdien, Mīkaels piektdienas pēcpusdienā vienkārši devās mājās un ilgi sēdēja pie sava rakstāmgalda vai gulēja gultā un mēģināja noformulēt vairākus argumentus, kāpēc Millennium vajadzētu stingri turēties pie savas vīzijas: priekšpilsētās notiek dumpji. Riksdagā pie varas sēž pret imigrantiem atklāti naidīgi noskaņota partija. Pieaug tolerances trūkums. Fašisms pavirzījis uz priekšu savas pozīcijas, un visās malās ir bezpajumtnieki un ubagi. Zviedrija daudzējādā ziņā ir kļuvusi par kauna nāciju. Viņš domās noformulēja kaudzi skaistu un iedvesmojošu vārdu un savā iztēlē radīja fantastisku triumfu, jo brīdī, kad izteica tik daudz precīzas un pārliecinošas patiesības, visa redakcija un pat viss Serner koncerns pamodās no saviem maldiem un vienbalsīgi nolēma sekot viņa redzējumam.

1 “Frenks Sinatra ir saaukstējies”. (Angļu vai.)

Tomēr, nedaudz nomierinājies, Mikaels saprata, ka, raugoties no ekonomiskā skatpunkta, viņa argumentācijai nav nozimes. Money talks, bulshit walks' un tamlīdzīgi! Sākumā laikrakstam jāatkopjas. Pēc tam varēs mainīt pasauli. Tikai tā un ne citādi, un viņš tā vietā, lai sacerētu dažādas agresīvas runas, apsvēra, vai nebūtu labāk, ja uzrakstītu kādu labu story. Rakstu par kādu smagu atmaskošanu, kas, iespējams, atmodinātu redakcijā pārliecību par saviem spēkiem, un visi varētu nospļauties par Levina pētījumiem un Millennium iesūnošanas prognozēm vai ko nu Levins grasījās celt priekšā.

Jau kopš tā laika, kad tika publicēts Blumkvista sensacionālais izmeklēšanas stāsts, viņš bija kļuvis par sava veida informācijas centrāli. Katru dienu viņš saņēma ziņojumus par dažādām netaisnībām un afērām. Lielākā daļa šīs informācijas, protams, bija pilnīgas muļķības. Dogmatiķi, sazvērestību teorētiķi, apmelotāji un visziņi izfantazēja visdažādākos absurdos stāstus, kas neizturētu pat vienkāršu patiesības pārbaudi, vai arī tie nebija gana interesanti, lai būtu raksta vērti. Tomēr reizēm aiz kāda banāla vai ikdienišķa stāsta slēpās kas unikāls. Kādā vienkāršā apdrošināšanas lietā vai arī triviālā ziņojumā par personas pazušanu varēja slēpties iespaidīgs, cilvēcīgs stāsts. Droši to nekad nevarēja zināt. Ziņojumus vajadzēja pārskatīt metodiski, atkāpjoties no aizspriedumiem, un tāpēc sestdienu rītos viņš mēdza apsēsties pie sava klēpjdatora un piezīmju kladēm un urbties cauri visiem pieejamiem materiāliem.

Ar to viņš nodarbojās līdz pulksten pieciem pēcpusdienā un, saprotams, pamanīja, ka daži no ziņojumiem pirms desmit gadiem būtu viņu aizrāvuši, tomēr tagad tie nemodināja nekādu entuziasmu. Klasiska problēma, to viņš jau zināja. Pēc amatā pavadītiem pārdesmit gadiem lielākā daļa lietu šķiet pazīstamas, un, pat ja tīri intelektuāli kādu no stāstiem var uzskatīt par labu,

aizrautība noplok. Tāpēc brīdī, kad ledusaukstais, pātagojošais lietus sāka dauzīt pa mājas jumtu, viņš pārtrauca darbu un pievērsās Elizabetei Džordžai.

Tā nebija bēgšana no realitātes, kā Blumkvists centās sev iestāstīt. Dažkārt pašas labākās idejas snauž to viņš zināja no pieredzes. Nodarbojoties ar pavisam ko citu, reizēm visi puzles gabaliņi pēkšņi iekrīt pareizajā vietā. Bet viņa prātā neradās kāda cita ideja kā vien tā, ka viņam vajadzētu gulšņāt un lasīt labus romānus, un, kad pienāca pirmdienas rīts, nepatīkamo laikapstākļu pavadīts, viņš bija izlasījis pusotru Džordžas romānu, kā arī trīs vecus New Yorker numurus, kas bija gulējuši un aizņēmuši vietu uz naktsgaldiņa.

Tātad tagad viņš sēdēja dzīvojamā istabā uz dīvāna ar kapučīno rokās un vēroja negaisu aiz loga. Mīkaels jutās noguris un iztukšots, līdz pēkšņi ar strauju kustību it kā spēji būtu sajutis enerģijas pieplūdumu pielēca kājās, uzvilka zābakus un ziemas jaku un izskrēja ārā. Laukā valdīja ellīgs laiks.

Ledainas lietus brāzmas dzēla līdz kaula smadzenēm, un Mīkaels steidzās uz Hūrnsgātanu, kas neparasti pelēka stiepās viņa priekšā. Visa Sēdera šķita zaudējusi krāsas. Gaisā nemanīja pat nevienu apmaldījušos rudens lapu. Noliektu galvu, rokas sakrustojis uz krūtīm, viņš turpināja virzīties gar Marijas Magdalēnas baznīcu uz Slusenu, tad pa Jētgātbakenu nogriezās pa labi un nonāca starp veikalu Monki un bāru Indigo. Pēc tam devās uz žurnāla redakciju, kas atradās ceturtajā stāvā, tieši virs Greenpeace mītnes, un jau kāpņu telpā viņš sadzirdēja murmināšanu.

Redakcijā bija sapulcējušies neparasti daudz cilvēku. Tur bija visi redakcijas darbinieki, kā arī svarīgākie ārštata žurnālisti, trīs Serner pārstāvji, divi konsultanti un LJve Levins. Ūve šai dienai par godu bija ģērbies nedaudz piezemētāk nekā parasti. Viņš vairs neizskatījās pēc direktora un acīm redzami bija apguvis pāris jaunu izteicienu, arī sarunvalodā izmantoto “čau”.

-     Čau, Mike, kā iet?

-    Tas atkarīgs no tevis, Mīkaels atbildēja un patiesībā nebija to domājis aizvainojoši.

Viņš pamanīja, ka šāda atbilde tiek uztverta kā kara pieteikums, un stingri pamāja ar galvu, tad devās tālāk un apsēdās uz viena no krēsliem, kas bija novietots mazajā redakcijas auditorijā.

Uve Levins nokremšļojās un nervozi paskatījās uz Mīkaelu Blumkvistu. Zvaigžņu reportieris, kas iepriekš šķita noskaņots cīņai, tagad izskatījās pieklājīgi ieinteresēts, turklāt neizrādīja ne mazāko vēlmi strīdēties vai iebilst. Bet tas Ūvi ne mazākajā mērā nenomierināja. Reiz viņš un Blumkvists bija kopā strādājuši avīzē Expressen kā reportieri. Tolaik viņi rakstīja īsus ziņu pārskatus un dažādas blēņas. Bet pēc darba laika, sēžot krogā, bija sapņojuši par iespaidīgām reportāžām un atklājumiem un stundām ilgi runājušies par to, ka viņi nekad nesamierināsies ar konvencionālām vai virspusējām ziņām, neparakājoties dziļāk. Viņi bija jauni un ambiciozi un gribēja iegūt visu uzreiz. Dažkārt Ove ar skumjām atcerējās šo dzīves posmu, viņam tā visa pietrūka (protams, izņemot algu un saspringto darba laiku vai pat brīvo uzdzīvi bāros un visas tās meitenes), tomēr galvenais viņam pietrūka sapņu, sapņu spēka. Viņš ilgojās pēc šīs dedzīgās kaismes izmainīt sabiedrību un žurnālistiku un rakstīt tā, lai zeme pārstāj griezties un vara noplok, un, saprotams, tas bija neizbēgami pat tādam hot shot kā viņš, bet reizēm viņš sev jautāja: Kas notiek? Kur paliek sapņi?

Mike Blumkvists bija piepildījis ikvienu no tiem un ne jau tikai tāpēc, ka viņš bija rakstu autors dažiem pēdējā laika skandalozākajiem atklājumiem. Viņš patiešām rakstīja ar to dziņu un patosu, par kuru viņi savulaik bija sapņojuši, un viņš nekad nepakļāvās spiedienam un neizgāja uz kompromisu par saviem ideāliem, kamēr Ove… Jā, patiesībā tieši viņš bija izveidojis diezgan glītu karjeru, vai ne tā? Tagad viņš noteikti pelnīja desmitiem reižu vairāk nekā Blumkvists, un šī apziņa viņu acumirklī

iepriecināja. Kāda jēga Mīkaelam no pētnieciskajiem rakstiem, ja viņš nevarēja atļauties sev nopirkt iespaidīgāku vasarnīcu, tikai to mazo būceni Sandhamnā? Mīļais Dievs, kas gan tā būda bija salīdzinājumā ar Ūves paša jauno māju Kannās? Nekas! Nē, tieši viņš bija izvēlējies pareizo ceļu.

Ūve nevis rāvās melnās miesās ikdienas presē, bet ieņēma mediju analītiķa vietu Serner un nodibināja personisku saikni ar pašu Hākonu Serneru. Tas bija izmainījis visu viņa dzīvi un padarījis stāvus bagātu. Tagad viņš bija galvenā atbildīgā persona par dažādu žurnālu redakciju un kanālu publicistisko darbu, un viņam tas patika. Varēja baudīt varu, naudu un visu, kas to pavadīja, un tomēr… viņš bija gana augstsirdīgs, lai atzītu, ka pat viņš reizēm sapņo par monētas otru pusi, saprotams, ierobežotos daudzumos… Arī Ūve vēlējās, lai viņu uzskatītu par veiksmīgu publicistu gluži kā Blumkvistu, un droši vien tāpēc viņš bija koncernā turpinājis uzstājīgi virzīt jautājumu par Millennium iegādi. Kāds mazs putniņš bija iečivinājis Ūvem ausī, ka žurnāls nonācis finansiālās grūtībās un ka galvenā redaktore Ērika Bergere, par kuru viņš slepus vienmēr bija fantazējis, ir vēlējusies paturēt divus jaunākos darbiniekus Sofiju Melkeri un Emīlu Grandēnu -, bet viņai no šīs domas būs jāatsakās, ja vien žurnāls netiks pie papildu kapitāla.

īsi sakot, Ūve bija ieraudzījis negaidītu iespēju nopirkt līdzdalību vienā no lielākajiem un prestižākajiem medijiem Zviedrijā. Tomēr nevarētu teikt, ka Serner valde par to bija īpaši sajūsmā. Gluži otrādi klīda runas, ka Millennium ir vecmodīgs un kreisi domājošs žurnāls un ka tam ir tendence nonākt nesaskaņās ar ienesīgākajiem reklāmdevējiem un sadarbības partneriem, un, ja vien Ūve nebūtu tik kaismīgi pamatojis pirkumu, tad darījums būtu izčibējis. Bet viņš bija iespītējies. Aplūkojot kopainu, investīcija Millennium bija tīrā sīknauda. Viņš bija apgalvojis, ka nenozīmīgs devums, kas varbūt nenesīs īpašus ienākumus, nodrošinās pavisam citu pievienoto vērtību, respektīvi, ticamību, un Serner

šajā sakarā bija iemesls sasparoties: pēc visām štatu samazināšanām un asinspirtīm uzticamība nebija uzņēmuma spēcīgā puse, tāpēc ieguldījums Millennium būtu zīme, ka koncernam, par spīti visam, joprojām rūp žurnālistika un vārda brīvība. Serner valde, saprotams, nebija sajūsmā nedz par vārda brīvību, nedz arī par žurnālistiku ā la Millennium. Tomēr nedaudz uzticamības nenāktu par ļaunu. To saprata visi, tāpēc Ūvem izdevās noslēgt līgumu, un kādu laiku tas izskatījās kā abpusēji izdevīgs darījums.

Serner ieguva vērā ņemamu publicitāti, un Millennium varēja paturēt personālu un ieguldīt tajā, kas žurnālam padevās vislabāk: dziļi pētnieciskās, kvalitatīvi veidotās reportāžās. Ūve staroja kā saulīte un reiz pat piedalījās Publikāciju kluba debatēs, pazemīgi sakot:

“Es ticu lieliskajam uzņēmumam. Es vienmēr esmu cīnījies par pētniecisko žurnālistiku.”

Bet tad… viņš negribēja par to domāt. Sākās uzbrukumi Blumkvistam. Patiesībā Ūve viņu neapsūdzēja apzināti, vismaz sākumā ne. Kopš brīža, kad Mīkaels bija kļuvis par spožāko reportieri žurnālistu zvaigznājā, Ūve nespēja klusībā apvaldīt prieku, kad plašsaziņas līdzekļos tika izķengāts Mīkaels. Bet šoreiz apmierinājums nevilkās ilgi. Sernera jaunākais dēls Tūrvalds pamanīja sociālajos tīklos valdošo dumpi un izpūta no mušas ziloni, ne jau tāpēc, ka viņam tas rūpētu. Tūrvaldu neinteresēja žurnālistu viedoklis. Viņam patika vara.

Viņš izbaudīja intrigu vērpšanu un šajā situācijā ieraudzīja iespēju iegūt pāris punktu savā labā vai ari vienkārši pierādīt žurnāla valdes vecajai paaudzei, ka viņi alojas. īsā laikā viņam izdevās pārliecināt direktora vietnieku Stīgu Šmitu kuram vēl tikko nebija laika nodarboties ar tādiem sīkumiem pasludināt, ka Millennium vairs nebūs nekādu privilēģiju un ka žurnālam jāpielāgojas jaunajiem laikiem tāpat kā visiem pārējiem koncerna produktiem.

Ūvem, kas tikko bija svēti nosolījies Ērikai Bergerei, ka nejauksies redakcijas darbā, varbūt tikai kā “draugs un padomdevējs”,

rokas bija sasietas, un viņš bija spiests aizkulisēs spēlēt sarežģītu spēli. Visos iespējamos veidos viņš mēģināja pārliecināt Ēriku, Mālinu un Kristeru par jaunajiem mērķiem, kas patiesībā nekad tā arī netika skaidri atrunāti panikā doti solījumi reti kad pārvēršas realitātē bet kas nozīmēja Millennium modernizēšanu un komercializāciju.

Ūve, protams, reizi pa reizei norādīja, ka runa nav par žurnāla nostājas vai bezkaunīgās attieksmes kompromitēšanu, lai gan viņš pats nebija īsti pārliecināts, ko ar to domāja.

Viņš tikai zināja, ka žurnālam nepieciešams ieviest vairāk glamūra, lai iepriecinātu valdi, un ka garajiem finanšu pasaules pētījumiem jākļūst īsākiem, jo tas varētu sadusmot reklāmdevējus un žurnāls iegūtu ienaidniekus valdē. Lai gan to viņš, protams, Ērikai neteica.

Ūve nevēlējās nevajadzīgus konfliktus, un tagad, kad stāvēja redakcijas priekšā, drošības pēc ģērbies vienkāršāk nekā parasti, viņš nevēlējās kādu provocēt. It īpaši ar smalku uzvalku un kaklasaiti, kas galvenajā mītnē bija kļuvusi par ierastu lietu. Viņš bija uzvilcis džinsus, vienkāršu, baltu kreklu un tumšzilu džemperi ar V veida izgriezumu (džemperis pat nebija no kašmira). Garie, cirtainie mati kas vienmēr bijis viņa dumpinieciskā izpausme šoreiz bija saņemti zirgastē gluži kā sīkstākajiem televīzijas žurnālistiem. Bet viņa lielākais trumpis bija iesākt runu iespējami pazemīgākā balss tonī, kuru viņš bija apguvis menedžmenta kursos.

-      Sveicināti visapkārt! viņš uzsauca. Cik bezcerīgs laiciņš! Es jau vairākkārt esmu teicis un labprāt atkārtošu vēlreiz. Serner lepojas, ka šo ceļojumu mēs varam veikt kopā, bet personiski man tas nozīmē kaut ko vairāk. Tieši sadarbība ar tādiem laikrakstiem kā Millennium padara manu darbu nozīmīgu tas man atgādina, kāpēc savulaik es izvēlējos šo profesiju. Vai atceries, Mike, kā mēs mēdzām sēdēt Operas bārā un sapņot par visu, ko kopā paveiksim? īpaši skaidrāki mēs neesam kļuvuši. Ha-ha!

Neizskatījās, ka Mīkaels Blumkvists kaut ko atcerētos. Bet Ūve Levins nezaudēja dūšu.

-      Nē, nē, es negrasos kļūt nostalģisks, viņš turpināja, un patiesībā nav nekāda iemesla tādam būt. Tolaik šajā nozarē bija liela naudas plūsma. Pat ja nelielā miestiņā Krokemolā bija notikusi vien draņķa slepkavība, mēs varējām noīrēt helikopteru un pasūtīt veselu stāvu smalkākajā viesnīcā, un vakarā vēl arī šampanieti. Jūs jau zināt, kad devos savā pirmajā ārzemju komandējumā, es jautāju pasaules ziņu reportierim Ulfam Nilsonam, cik maksā vācu markas. “Man nav ne jausmas,” viņš atbildēja, “es pats nosaku valūtas kursu.” Ha-ha! Tolaik mēs komandējumu atskaitēs varējām rakstīt pilnīgi jebko, vai atceries, Mike? Iespējams, mēs tajā laikā bijām paši radošākie. Būtībā mēs noplēsām tikai naudu par haltūrām, toties mums izdevās pārdot tūkstošiem avīžu. Bet kopš tiem laikiem daudz kas ir mainījies mēs visi to zinām. Konkurence nogalina, un tagad ar žurnālistiku ir grūti nopelnīt pat čaklajai Zviedrijas labākajai redakcijai, kādi esat jūs. Tāpēc uzskatu, ka šodien mums vajadzētu parunāt par nākotnes plāniem. Lūdzu, nedomājiet, ka esmu sev iestāstījis, ka varu jums ko iemācīt. Es tikai aizsākšu diskusiju. Serner ir veicis dažādus pētījumus par jūsu mērķauditoriju un to, kā Mūlennium tiek vērtēts kopumā. Daļa šo pētījumu rezultātu varbūt liks jums aiz šausmām sastingt. Tomēr neļaujiet tiem sevi nomākt, skatieties uz visu ar izaicinājumu un paturiet prātā, ka šobrīd noris pilnīgi traks pārmaiņu process.

Ūve ieturēja pauzi un prātā pārcilāja, vai izteiciens “pilnīgi traks” ir kļūda, pārspīlēts mēģinājums izklausīties atbrīvotam un jauneklīgam un vai viņš vispār nebija runājis pārlieku enerģiski un emocionāli. “Nekad nenovērtē par zemu humora trūkumu morālistos, kam maksā pārlieku maz,” mēdza sacīt Hākons Serners. Nē, viņš pie sevis nolēma, es te ieviesīšu izmaiņas.

Es viņus pārvilināšu savā pusē!

Mīkaels Blumkvists pārstāja klausīties aptuveni tajā brīdī, kad Uve skaidroja, ka viņiem visiem ir jāapsver savs “digitālais briedums”, un tāpēc žurnālists nedzirdēja Ūvi apgalvojam, ka jaunākā paaudze nav pat dzirdējusi par Millennium, nedz arī par Mīkaelu Blumkvistu. Diemžēl neveiksmīgā kārtā viņam tobrīd bija apnicis klausīties un viņš devās uz redakcijas virtuvīti, tāpēc viņam nebija ne jausmas, ka norvēģu konsultants Arons Ulmans klaji noteica:

-     Cik nožēlojami. Vai viņš tik ļoti baidās būt aizmirsts?

Patiesībā tajā brīdī tas viņu uztrauca vismazāk. Mīkaels bija

nikns par to, ka Ūve Levins šķita ticam, ka viņus izglābs kaut kādi viedokļu pētījumi. Ne jau tirgus analīze bija izveidojusi šo žurnālu. Tas bija patoss un degsme. Millennium bija sasniedzis savas pozīcijas, pateicoties tam, ka visi ieguldīja tajā, ko uzskatīja par pareizu un svarīgu, neceļot degunu gaisā. Kādu brīdi Mīkaels stāvēja virtuvītē, domādams, cik ilgs laiks paies, līdz ārā iznāks Ērika.

Atbilde bija jāgaida aptuveni divas minūtes. Spriežot pēc papēžu klaboņas, viņš varēja noteikt kolēģes niknuma pakāpi. Bet, kad Ērika nostājās viņam priekšā, viņa tikai grūtsirdīgi pasmaidīja.

-     Kā jūties? viņa jautāja.

-     Man nebija noskaņojuma klausīties.

-    Vai tu saproti, ka tava uzvedība liek cilvēkiem justies sasodīti neērti?

-     Es to saprotu.

-     Un es pieļauju, ka tu saproti arī to, ka Serner nenieka nevar izdarīt bez mūsu atļaujas. Mēs joprojām visu kontrolējam.

-    Mums nav nekādas kontroles! Mēs esam viņu peramie zēni, Rikij! Kā tu to nesaproti? Ja mēs nedarīsim tā, kā viņi saka, viņi pārstās mūs atbalstīt un mēs varēsim sēdēt pie sasistas siles, Mīkaels pacēla balsi, un, kad Ērika viņu kušināja, viņš tikai pakratīja galvu un mazliet klusāk piebilda:

-     Man ļoti žēl. Es reizēm uzvedos kā bērns. Bet tagad došos mājās. Man nepieciešams apdomāties.

-     Tu esi pasācis strādāt īsas darba dienas.

-    Man liekas, ka man ir iekrājies pāris virsstundu no senākiem laikiem, kuras beidzot varu izņemt.

-     Tā tu vari darīt. Vai šovakar vēlies kompāniju?

-    Nezinu. Patiesībā es nezinu, Ērika, viņš teica un tad atstāja žurnāla redakciju un izgāja uz Jētgātbakenas.

Vētra un lietus viņu pātagoja, sala, un viņš lamājās un bridi apsvēra, vai neieskriet grāmatnīcā Pocketshop, lai nopirktu vēl kādu angļu detektīvu, kura lappusēs aizmirsties. Bet tad viņš pagriezās uz Sanktpolsgātanu, un brīdī, kad pa labi no viņa atradās suši restorāns, iezvanījās mobilais telefons. Mīkaels bija pārliecināts, ka tā ir Ērika. Bet tā bija Pemilla, viņa meita, kas bija izvēlējusies pavisam nepiemērotu brīdi, lai piezvanītu tētukam, kuru jau tai pašā brīdī sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi, ka meitai pievērsis pārāk maz uzmanības.

-     Sveika, dārgumiņ, viņš atbildēja uz telefona zvanu.

-     Kas tev fonā skan?

-     Es pieņemu, ka vētra.

-      Labi, labi, es izteikšos īsi. Esmu iestājusies Biskops Arno tautas skolas rakstniecības nodaļā.

-     Ak tad tagad tu gribi rakstīt, viņš izteicās pārlieku asi, teju sarkastiski, un, protams, tas jebkurā gadījumā bija negodīgi pret meitu.

Mīkaelam būtu vajadzējis viņu vienkārši apsveikt un novēlēt veiksmi. Bet Pernilla bija piedzīvojusi vairākus sarežģītus dzīves gadus, kuros bija mētājusies starp dažādām jocīgām kristiešu sektām un centusies apgūt šo un to, tā arī nekad nenovedot neko līdz galam, tāpēc tagad, kad viņa paziņoja jaunu novirzienu, Mīkaels jutās vienkārši noguris.

-     Neizklausījās pēc apsveikumu zalves.

-     Sorry, Pernilla. Es šodien nejūtos savā ādā.

-     Kas tad atgadījies?

-     Es tikai gribu, lai tu atrodi kaut ko tādu, kas tev ir piemērots. Es neesmu pārliecināts, ka rakstniecība ir īpaši laba doma, ņemot vērā, kādā stāvoklī ir šī nozare.

-     Es taču nenodarbošos ar garlaicīgu žurnālistiku kā tu.

-     Ko tad tu darīsi?

-     Rakstīšu pa īstam.

-     Okei, viņš atbildēja, nemaz nepajautādams, ko viņa ar to domā. Vai tev pietiek naudas?

-     Es piepelnos kafejnīcā Wayne’s Coffee.

-      Vai tu vēlies šovakar atnākt uz vakariņām, lai mēs varētu par to parunāt?

-     Nepaspēšu, tētuk. Es tikai gribēju to pastāstīt, viņa noteica un nolika klausuli, un, pat ja Mīkaels centās saskatīt pozitīvo meitas aizrautībā, garastāvoklis sabojājās vēl vairāk, un viņš ātriem soļiem šķērsoja Mariatorjetu un Hūrnsgātanu un devās uz savu Bellmansgātanas mansarda dzīvokli.

Viņam likās, it kā tikko no tā būtu iznācis, turklāt viņu pārņēma dīvainas sajūtas, it kā viņam vairs nebūtu darba un viņš grasītos to meklēt pavisam citā vidē, un tā vietā, lai rautos melnās miesās, viņam pēkšņi ir neierobežoti daudz laika. Uz īsu brīdi viņš apsvēra, vai nevajadzētu dzīvoklī ieviest mazliet kārtības. Visur mētājās žurnāli, grāmatas un drēbes. Tomēr viņš atmeta šo domu un no ledusskapja izņēma divas pudeles alus Pilsner Urquell, tad apsēdās uz dīvāna dzīvojamā istabā. Un centās uz visu paraudzīties skaidrām acīm. Vai cik nu skaidri varēja paskatīties uz dzīvi ar alu ķermenī. Ko lai viņš iesāk?

Mīkaelam nebija ne jausmas, un tas viņu pašu satrauca visvairāk, turklāt viņam nebija nekādas vēlmes pretoties. Gluži otrādi viņš bija samierinājies, ka Millennium grasās pazust no viņa interešu loka, un jau atkal sev jautāja: vai nav pienācis laiks nodarboties ar ko citu? Tādējādi viņš, protams, pieviltu Ēriku un pārējos.

Bet vai viņš patiešām ir īstais cilvēks, kam vadīt žurnālu, kas iztiek no reklāmām un abonentiem? Varbūt viņš labāk iederētos kaut kur citur, lai kur tas arī būtu?

Pat lielie rīta laikraksti tagad palēnām noasiņoja, un vienīgā vieta, kur joprojām ir pieejami dažādi pētnieciskās žurnālistikas resursi, bija valsts dienestā vai Ekot pētnieciskajā grupā, vai ari Zviedrijas Televīzijā… Jā, kāpēc gan ne? Viņš iedomājās par Kajsu Okerstamu, patīkamu sievieti, ar kuru ilgākā laika posmā ar noteiktiem pārtraukumiem bija iedzēris pa glāzei. Kajsa bija Zviedrijas TV ziņu programmas vadītāja un gadu pēc gada bija centusies viņu dabūt savā komandā. Mīkaelam tas nekad nebija šķitis aktuāli.

Nebija nozīmes tam, ko viņa piedāvāja un cik svēti nosolījās sniegt viņam atbalstu un integritāti. Millennium bija viņa mājas un sirdslieta. Bet tagad… iespējams, bija pienācis brīdis mesties tai visā iekšā, ja nu gadījumā piedāvājums joprojām bija spēkā pēc visām muļķībām, kas par viņu tika publicētas. Būdams žurnālists, viņš bija darbojies samērā daudzpusīgi, bet nekad nebija strādājis televīzijā, vienīgi piedalījies dažādās debašu programmās un rīta raidījumos. Var gadīties, ka darbs ziņu redakcijā iedvestu viņā jaunu dzirksti.

Iezvanījās mobilais telefons, un uz brīdi viņš nopriecājās. Neatkarīgi no tā, vai zvanītāja būtu Ērika vai Pernilla, viņš būs jauks un patiešām viņās ieklausīsies. Bet nē, tas bija nepazīstams numurs, un viņš atbildēja piesardzīgi.

-      Vai tas ir Mīkaels Blumkvists? jautāja jauneklīga balss.

-    Jā, viņš atbildēja.

-     Vai jums ir brīvs brīdis, lai aprunātos?

-    Ja tu stādīsies priekšā, tad, jā, iespējams.

-     Mani sauc Līnuss Brandels.

-     Labi, linus. Ko tu vēlies?

-     Man priekš jums ir kāds story.

-     Paklausīsimies!

-    Ja atvilksieties uz Bishop's Arms ielas otrā pusē un satiksieties ar mani tur, tad es pastāstīšu.

Mīkaels kļuva aizkaitināts. Un pie vainas nebija tikai sarunbiedra pavēlošais tonis. Tā bija uzmākšanās viņa paša dzīvesvietas tuvumā.

-     Esmu pārliecināts, ka pietiks ar telefona sarunu.

-    Tas nav nekas tāds, ko vajadzētu pārrunāt pa publisko telefona līniju.

-     Kāpēc mūsu saruna mani jau nogurdina, Līņus?

-     Varbūt jums ir bijusi smaga diena?

-    Jā, man bija smaga diena, punkts tavā labā.

-     Nu redziet. Atskrieniet uz Bishop’s, uzsaukšu alu un pastāstīšu kaut ko foršu.

Mīkaels gribēja tikai nošņākties: Beidz mani komandēt! Tomēr pateica ko citu, pat nesaprotot, kāpēc, varbūt tāpēc, ka viņam patiešām nebija nekā prātīgāka, ko darīt, kā vien sēdēt uz dīvāna un apcilāt savu nākotni.

-     Es pats maksāšu par savu alu. Bet labi, es tūdaļ būšu.

-     Gudri darīts.

-     Bet paklau, Līņus.

-Jā?

-    Ja tu izplūdīsi liekvārdībā un mēģināsi man iestāstīt sazvērestības teorijas par to, ka Elviss joprojām ir dzīvs, vai arī to, ka tu zini, kurš nošāva Ūlofu Palmi, tā arī netiekot līdz galvenajai domai, es nekavējoties došos mājās.

-     Fair enough,' atbildēja Līnuss Brandels.

3.  NODAĻA. 20. NOVEMBRIS

Hanna Baldere stāvēja Tūršgātanas virtuvē un smēķēja Camel bez filtra. Viņa bija tērpusies zilos rītasvārkos, un kājās viņai bija novalkātas, pelēkas čības, un, pat ja mati bija biezi un skaisti un pat ja viņa joprojām bija īsts skaistuma paraugs, sieviete izskatījās pārgurusi. Lūpas bija sapampušas, biezajai kosmētikas kārtai ap acīm nebija tikai estētisks mērķis. Hanna Baldere atkal bija dabūjusi trūkties.

Un viņai bieži nācās trūkties. Būtu melots, ja teiktu, ka viņa pie tā bija pieradusi. Neviens nepierod pie tādiem pāridarījumiem. Bet tie bija kļuvuši par ikdienu, un viņa tik tikko spēja atcerēties, cik dzīvespriecīgs cilvēks viņa kādreiz bija. Bailes bija dabiskas viņas jaunās personības daļa, un jau labu laiku viņa dienā izsmēķēja sešdesmit cigarešu un lietoja nomierinošas tabletes.

Dziļāk viesistabā sēdēja Lase Vestmans visā savā godībā, un tas Hannu īpaši nepārsteidza. Viņa jau sen zināja, ka viņš nožēlo savu dāsno žestu pret Fransu. Patiesībā žests bija mīklains jau kopš pirmā brīža. Lase bija atkarīgs no Fransa sūtītās naudas. Jau labu laiku Lase lielā mērā no tās iztika, un Hannai nereti nācās Fransam sacerēt melīgu e-pastu par neparedzētiem izdevumiem kādam pedagogam vai speciālistam, kuru viņi, protams, tā arī nekad neapmeklēja, un tāpēc tas bija jo īpaši dīvaini.

Kāpēc gan viņš bija savaldījies un ļāvis Fransam zēnu paņemt līdzi?

Patiesībā Hanna zināja pareizo atbildi. Tā bija alkohola iedvesmota bravūra. Tie bija solījumi par jaunu lomu TV4 detektlvseriālā, kuri bija uzpūtuši viņa pašapziņu. Bet galvenais iemesls bija pats Augusts. Lase uzskatīja, ka zēns ir creepy1 un jocīgs, un tas bija pats nesaprotamākais. Kā gan varēja just riebumu pret Augustu?

Zēns tikai sēdēja uz grīdas ar savām puzlēm un nevienu netraucēja. Tomēr likās, ka Lase viņu ienīst, un, visticamāk, tas bija saistīts ar zēna skatienu, to jocīgo skatienu, kas šķita vērsts drīzāk uz iekšu nekā uz āru un lika citiem cilvēkiem smaidīt un teikt, ka zēnam ir bagātīga iekšējā pasaule, bet kas savā veidā Lasem uzdzina šermuļus.

-    Velns, Hanna! Viņš redz man cauri! Lase mēdza iesaukties.

-     Tu taču saki, ka viņš ir idiots.

-     Viņš ir idiots, bet jebkurā gadījumā viņš ir jocīgs. Man ir tāda sajūta, ka viņš man vēl ļaunu.

Tās bija pupu mizas, nekas vairāk. Augusts pat neskatījās uz Lasi, nekā tamlīdzīga, un viņš nevienam nevēlēja ļaunu. Vienkārši visapkārt esošā pasaule viņu traucēja, un viņš vislabāk jutās tad, kad noslēdzās savā burbulī. Bet Lase dzērumā bija iztēlojies, ka puisēns plānojis atriebties tādā vai citādā veidā, un droši vien tāpēc viņš ļāva Augustam un naudai pazust no savas dzīves. Tas bija tik nožēlojami. Vismaz Hanna to tā skaidroja. Tagad viņa stāvēja pie virtuves galda un smēķēja cigareti tik spēcīgi un nervozi, ka sajuta uz mēles tabaku. Viņa jautāja sev: vai tajā skatienā tomēr neslēpjas kas vairāk? Varbūt tomēr Augusts Lasi ienīda. Varbūt viņš patiešām gribēja viņu sodīt par visiem saņemtajiem sitieniem un varbūt… Hanna aizvēra acis un iekoda lūpā… Varbūt zēns ienīda viņus abus.

Vakaros, kad viņu pārņēma teju neizturamas ilgas, viņa bija sākusi staigāt šādus sevi noniecinošus domu ceļus un uzdot sev jautājumu: vai gadījumā viņa un Lase nav Augustam nodarījuši ko sliktu? “Esmu bijis slikts cilvēks,” viņa murmināja, un tagad Lase viņai kaut ko uzkliedza. Viņa nedzirdēja.

-     Ko? viņa jautāja.

-     Kur, ellē, ir aizbildniecības spriedums?

-     Ko tu ar to iesāksi?

-     Pierādīšu, ka viņam nav nekādu tiesību zēnu paņemt.

-     Tu tikko vēl biji priecīgs, ka esi ticis no viņa vaļā.

-     Es biju stulbs un piedzēries.

-     Un tagad tu pēkšņi esi gudrs un skaidrā?

-    Sasodīti gudrs, viņš nikni šņāca un tuvojās Hannai platiem, noteiktiem soļiem, bet viņa atkal aizvēra acis un jau simto reizi sev jautāja, kurā brīdī viss bija aizgājis šķērsām.

Franss Balders vairs neizskatījās pēc tā pieklājīgā ierēdņa, kas negaidot ieradies pie bijušās sievas. Tagad mati bija sajaukti, uz virslūpas mirdzēja sviedru lāsītes, un bija pagājušas trīs dienas, kopš viņš pēdējoreiz bija skuvies vai gājis dušā. Par spīti apņēmībai kļūt par tēvu uz pilnu slodzi un Hūrnsgātanā piedzīvoto cerību spārnots, viņš jau atkal bija iegrimis pārdomās, bet šo viņa stāvokli viegli varēja pārprast un noturēt par naidīguma izpausmi.

Pat viņa zobi čirkstēja, un jau vairākas stundas apkārtējā vide un vētra aiz loga bija pārstājusi viņa pasaulē eksistēt, tādējādi viņš pat nepamanīja, kas norisinās viņam pie kājām. Varēja just vieglas, neveiklas kustības, it kā viņam gar potītēm lavītos kaķis vai kāds cits dzīvnieks, un tikai pēc brīža viņš saprata, ka tas ir Augusts, kurš bija palīdis zem rakstāmgalda. Franss viņā apstulbis raudzījās, it kā programmēšanas kodu straume kā migla joprojām klātu viņa acis.

-     Ko tu vēlies?

Augusts uz viņu paskatījās lūdzošām, dzidrām acīm.

-     Ko? Franss turpināja. Ko? Un pēkšņi tas notika.

Puisēns no grīdas paņēma papīra lapu, kas bija piepildīta ar

kvantu algoritmiem, un šaudīja pa to plaukstu uz priekšu un atpakaļ, un vienu brīdi Fransam likās, ka zēnam sākusies jauna lēkme. Bet, nē, drīzāk izskatījās, ka Augusts kaut ko raksta ar drudžainām kustībām, un tad Fransa ķermenis saspringa viņš atkal atcerējās kaut ko svarīgu un attālu, gluži kā Hūmsgātanas krustojumā. Bet šoreiz starpība bija tā, ka tagad viņš saprata, kas to ir izraisījis.

Franss atcerējās savu bērnību, kad skaitļi un vienādojumi bija svarīgāki nekā pati dzīve, tāpēc viņš līksmi iesaucās:

-     Tu vēlies rēķināt, vai ne? Protams, tu gribi rēķināt! Un nākamajā brīdī viņš aizsteidzās un atnesa zīmuļus un A4 formāta līnijpapīru, kuru nolika Augustam priekšā uz grīdas.

Pēc tam viņš uzrakstīja vienkāršāko skaitļu rindu, kādu vien spēja iedomāties, Fibonači skaitļu virkni, kurā katrs nākamais skaitlis ir iepriekšējo divu skaitļu summa: 1,1, 2, 3, 5, 8,13, 21… atstājot vietu nākamajam skaitlim, kam vajadzēja būt 34. Bet tad viņam ienāca prātā, ka šāda rinda ir pārlieku vienkārša, tāpēc uzrakstīja arī ģeometrisku skaitļu rindu: 2, 6, 18, 54… kurā katrs skaitlis ir pareizināts ar trīs un trūkstošais skaitlis ir 162. Viņš uzskatīja: lai atrisinātu šādu matemātisku uzdevumu, nepietiek ar matemātiskām zināšanām vien, ir vajadzīga arī apdāvinātība. Fransa izpratne par matemātiskām vienkāršībām bija (kā lai to labāk pasaka) īpaša, un viņš jau nekavējoties sāka sapņot, ka zēns itin nemaz nav atpalicis attīstībā, bet drīzāk viņa paša uzlabota versija, jo arī viņa runas centrs un sociālā komunikācija attīstījās samērā vēlu, bet matemātiskās sakarības viņš saprata, ilgi pirms izrunāja pirmos vārdus.

Franss sēdēja puisēnam līdzās un gaidīja. Bet nekas nenotika. Augusts tikai raudzījās uz skaitļiem, it kā cerētu, ka atbilde pati iznāks uz papīra, un beigu beigās Franss viņu atstāja vienu,

uzkāpa augšup pa kāpnēm, padzērās gāzētu ūdeni un turpināja strādāt pie virtuves galda ar papīru un pildspalvu. Diemžēl koncentrēšanās bija pazudusi, un galu galā viņš garlaikoti pārlapoja New Scientist jaunāko numuru, bet nu jau bija zaudēta vismaz pusstunda darba.

Pēc tam viņš piecēlās un nokāpa lejā pie Augusta, un iesākumā viss izskatījās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Augusts bija notupies tajā pašā nekustīgajā pozā, kādā viņš zēnu bija atstājis. Bet tad Franss kaut ko pamanīja.

Nākamajā acumirklī viņš aptvēra, ka stāv pie kaut kā absolūti neizskaidrojama.

Bārā Bishop’s arms nebija daudz viesu. Bija agra pēcpusdiena, un laikapstākļi nevilināja doties ārā, pat ne līdz vietējam bāram. Tomēr Mīkaelu sagaidīja saucieni un smiekli, un viena aizrautīga balss, kas iespurdzās:

-     Kalle Blumkvist!

Tas bija kāds vīrs sarkanā cepurē, kupliem, cirtainiem matiem un mazām, pagarām Ūsiņām, kuras Mīkaels bija šajā bārā redzējis ne vienu reizi vien. Viņam likās, ka vīrieti sauc Arae, kas precīzi kā pulksteņrādis ierodas krogā tieši divos katru pēcpusdienu, bet kas šodien acīmredzot bija ieradies agrāk un apmeties pie galda bāra kreisajā pusē ar trim citiem pudeles brāļiem.

-     Mīkaels, Mīkaels ar smaidu izlaboja.

Ame vai kā nu viņu tur sauca un viņa draugi iesmējās, it kā Mīkaela pareizais vārds būtu smieklīgākais, ko viņiem jebkad nācies dzirdēt.

-     Vai esi ticis pie jaunas sensācijas? Arne turpināja.

-      Grasos publiskot patiesību par Bishop’s Arms īsto būtību.

-      Vai tev šķiet, ka Zviedrija ir nobriedusi tādiem stāstiem?

-     Nē, visticamāk, ne.

Patiesībā Mīkaelam šī kompānija patika un ne jau tāpēc, ka viņi jelkad būtu sarunājušies vairāk nekā tagad, apmainoties

dažādām dzēlīgām frāzēm un saucieniem. Bet vecie buki bija daļa Mīkaela ikdienas, un viņi padarīja Mīkaela kvartālu patīkamāku, tāpēc viņš ne mazākajā mērā neņēma ļaunā, kad viens no tiem izmeta:

-     Vai esi dzirdējis, ka ar tevi ir cauri?

Gluži otrādi viņam likās, ka vārdi izveido to pamatīgo, teju komisko līmeni, kurā viņš jutās kā mājās.

-     Ar mani bija cauri jau pirms piecpadsmit gadiem, sveiki, pudeles brāļi, dzīve ir skaista, viņš atbildēja, citēdams Gustavu Frēdingu, un uzmanīgi aplūkoja bāra telpu, meklēdams kādu, kas izskatītos gana atbilstošs, lai komandētu jau tā nogurušo žurnālistu krogā. Bet, neskaitot Arni un viņa kompāniju, neviena cita nebija, tāpēc viņš devās taisni pie Amīra, kas stāvēja aiz bāra letes.

Amīrs bija liela auguma vīrs, drukns un dzīvespriecīgs, kurš smagi strādāja, lai apgādātu četrus bērnus, un kurš jau vairākus gadus vadīja bāru. Viņš un Mīkaels bija kļuvuši par samērā labiem draugiem. Ne tāpēc, ka Mīkaels būtu pastāvīgais klients, bet gan tāpēc, ka viņi bija viens otram izlīdzējuši citā sfērā: Amīrs Mīkaelu daudzreiz bija apgādājis ar vairākām pudelēm sarkanvīna, kad pēdējais nepaspēja uz veikalu Systembolaget, bet gaidīja ciemos sieviešu kārtas pārstāves, savukārt Mīkaels bija palīdzējis kādam nelegāli ieceļojušam Amīra draugam uzrakstīt iesniegumu varas iestādēm.

-    Ar ko esam izpelnījušies šādu pagodinājumu? Amīrs vaicāja.

-     Esmu sarunājis kādu tikšanos.

-     Vai gaidāms kas aizraujošs?

-     Par to es šaubos. Kā iet Sārai?

Sāra bija Amīra sieva, kurai nesen bija veikta gūžas kaula operācija.

-     Čīkst un rij pretsāpju tabletes.

-     Izklausās smagi. Pasveicini viņu.

-    Tā arī darīšu, Amīrs noteica, un tad viņi turpināja sarunu par šo un to.

Bet LInusa Brandela tā ari nebija, un Mīkaelam šķita, ka viņu kāds ir izjokojis. Bet bija ari sliktāki veidi, kā iemānīt kādu kvartāla krogā, tāpēc viņš palika vēl stundas ceturksni, pārrunāja dažādas ar ekonomiku un veselību saistītas problēmas, tad galu galā pagriezās un devās uz durvju pusi. Un tikai tad puisis beidzot parādījās.

Nebija runa par to, ka Augusts būtu ierakstījis pareizo atbildi skaitļu rindā. Tas neatstātu pārāk lielu iespaidu uz tādu vīru kā Franss Balders. Runa bija par to, kas atradās skaitļiem līdzās un kas pirmajā acu uzmetienā līdzinājās fotogrāfijai vai gleznai, bet patiesībā bija zīmējums, precīzi attēlojot Hūrnsgātanas krustojumu, kuru viņi bija šķērsojuši pirms pāris vakariem. Tas bija unikāli atainots, katra mazākā detaļa bija uzzīmēta ar matemātisku precizitāti.

Zīmējuma forma bija pārsteidzoša. Neviens Augustam nebija mācījis par trīsdimensionāliem objektiem vai to, kā mākslinieks strādā ar ēnām un gaismām, tomēr izskatījās, ka zēns nevainojami pārvalda zīmēšanas tehniku. Luksofora sarkanā gaisma mirdzēja, un visapkārt pletās Hūrnsgātanas rudens tumsa, kas ari savā veidā šķita mirdzam; ielas vidū bija redzams vīrietis, kuru Franss bija pamanījis un attāli atpazinis. Vīrieša seja virs uzacīm bija nogriezta. Viņš izskatījās nobijies vai arī nepatīkami pārsteigts, it kā Augusts būtu izsitis viņu no līdzsvara, turklāt viņš gāja nedaudz nestabili, lai nu kā, bet zēns to bija pratis attēlot.

-     Mīļais Dievs! Franss iesaucās. Vai to uzzīmēji tu?

Augusts nekādi nereaģēja, tikai skatījās ieslīpi uz logu, un Fransu Balderu pārņēma neparasta sajūta, ka viņa dzīve no šī brīža nekad vairs nebūs tāda kā iepriekš.

Mīkaels īsti nezināja, ko bija gaidījis, varbūt klasisku Stūreplāna brašuli vai varbūt, kādu bezkauņu. Bet pa durvīm ienāca alu cilvēks, īss puisis saplēstos džinsos un ilgi nemazgātiem tumšiem

matiem, sapņainu un izklaidīgu skatienu. Viņš bija aptuveni divdesmit piecus gadus vecs vai nedaudz jaunāks, sliktu sejas ādu un poniju, kas aizsedza acis, kā ari ārkārtīgi neglītu aukstumpumpu. Līnuss Brandels neizskatījās pēc puiša, kas varētu atklāt kādu jaunu sensāciju.

-     Līnuss Brandels, es pieņemu.

-    Tieši tā. Piedodiet, ka kavēju. Uzskrēju virsū vienai pazīstamai meičai. Mēs kopā mācījāmies devītajā klasē, un viņa…

-     Vai ķersimies klāt pie lietas? Mīkaels viņu pārtrauca un veda puisi pie kāda galdiņa dziļāk bārā.

Kad pie viņiem pienāca Amīrs, diskrēti smaidīdams, viņi pasūtīja divus kausus Guinness, pēc tam dažas sekundes sēdēja klusēdami. Mīkaels nevarēja saprast, kāpēc jūtas tik aizkaitināts. Tas nemaz nelīdzinājās viņam, varbūt viņu sadusmoja tā rīta Serner sapulce. Viņš uzsmaidīja Amem un viņa kompānijai, kas, tālāk sēdēdami, viņus uzmanīgi nopētīja.

-     Ķeršos uzreiz pie lietas, Līnuss teica.

-     Izklausās labi.

-     Vai esat dzirdējis par Supercraft?

Mīkaels Blumkvists neko daudz nezināja par datorspēlēm. Bet par Supercrafi bija dzirdējis.

-     Tikai pēc nosaukuma.

-     Un neko vairāk?

-     Nē.

-      Tātad jūs nezināt, kas šo spēli padara izcilu vai, pareizāk sakot, tik īpašu… Tajā ir iestrādāta speciāla Ml, mākslīgā intelekta, funkcija, pateicoties kurai var komunicēt ar citiem kareivjiem par kara stratēģiju, nezinot, vismaz sākumā ne, vai runā ar īstu cilvēku vai tikai digitālu tēlu.

-    Paskat tik! Mīkaels piebilda. Nekas viņu neinteresēja mazāk kā kādas datorspēles īpatnības.

-    Tā šajā nozare ir sava veida revolūcija, un patiesībā es esmu piedalījies tās izveidē, Līnuss Brandels turpināja.

-     Apsveicu. Tad jau esi nopelnījis lielu piķi.

-     Tur jau tā problēma.

-     Ko tu ar to domā?

-     Kāds nozaga mūsu tehnoloģijas, un tagad Truegames ar to pelna miljardus, lai gan mēs nesaņemam ne ēru.

Šādas sūdzības Mīkaels bija dzirdējis arī agrāk. Viņš pat bija runājis ar kādu pavecāku kundzīti, kura apgalvoja, ka patiesībā viņa ir uzrakstījusi grāmatas par Hariju Poteru un ka Dž. K. Roulinga šo ideju nozagusi ar telepātijas palīdzību.

-     Un kā tas notika? viņš jautāja.

-     Kāds ielauzās mūsu datoros.

-     Un kā jūs to zināt?

-     To konstatējuši FRA1 eksperti, es varu nosaukt pat kontaktpersonu, ja vēlaties, un tad viens no…

Līnuss saminstinājās.

-Jā?

-      Nekas. Bet izmeklēšanā bija iejaukta pat Drošības policija jeb Sāpo, ja ir vēlēšanās, varat parunāt ar Gabriellu Grāni, viņa ir analītiķe. Es domāju, viņa apstiprinās manis teikto. Šos notikumus viņa bija minējusi atskaitē, kuru publicēja pagājušogad. Man šeit ir lietas numurs…

-      Citiem vārdiem sakot, tas nav nekāds jaunums, Mīkaels viņu pārtrauca.

-     Nē, tajā ziņā ne. Par to rakstīja žurnālos Ny Teknik un Computer Sweden. Bet, tā kā Franss negribēja par to runāt un atsevišķos gadījumos viņš noliedza, ka kaut kas vispār būtu atgadījies, stāsts neizvērtās plašāk.

-     Bet tās tik un tā ir vecas ziņas.

-     Savā ziņā jā.

-     Kāpēc lai es tevī ieklausītos, Līņus?

' FRA (European Union Agency for Fundamental Rights) Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra.

-    Jo Franss pārbrauca mājās no Sanfrancisko un šķiet, ka tikai tagad ir aptvēris notikušo. Man liekas, viņš ir ieguvis informāciju, kas varētu būt eksplozīva, ja tā nonāktu publiskajā telpā. Turklāt viņš ir kļuvis apsēsts ar drošību. Viņš izmanto tikai šifrētu telefonu un e-pastu un tikko ir uzstādījis kramplaužu drošības sistēmu ar kamerām un sensoriem, un visu pārējo. Pēc manām domām, jums vajadzētu ar viņu aprunāties, tāpēc es zvanīju tieši jums. Tāds čalis kā jūs varat palīdzēt Fransam atvērties. Manī viņš neklausās.

-     Tāpēc tu norīkoji mani ierasties šeit, jo, tavuprāt, kādam, kuru sauc Franss, ir konfidenciāla informācija?

-     Nevis kādam, ko sauc Franss, Blumkvist, bet gan nevienam citam kā Fransam Balderam, vai tad es to neteicu? Es biju viens no viņa asistentiem.

Mīkaels pārcilāja atmiņā. Vienīgais cilvēks ar uzvārdu Balders, par kuru kaut kas bija dzirdēts, bija Hanna, aktrise, lai ko viņa arī tagad darītu.

-     Kas viņš ir? Mīkaels jautāja.

Žurnālista virzienā tika raidīts tik nepārprotams nicinājums, kas lika Mīkaelam samulst.

-     Vai jūs dzīvojat uz Marsa? Franss Balders ir leģenda. Tas ir termins.

-     Patiešām?

-     Ak jēziņ, jā! Līnuss turpināja. Pameklējiet viņu Google, tad redzēsiet! Viņš kļuva par datorzinātņu profesoru divdesmit septiņu gadu vecumā, un jau divdesmit gadus viņš ir viens no pasaulē vadošajām autoritātēm mākslīgā intelekta izpētē. Diez vai ir vēl kāds, kas tik tālu ir izzinājis kvantu datoru un neironu tīklu attīstību. Viņš nepārtraukti atrod trakus, neordinārus risinājumus. Viņam ir satriecošs, absurds prāts. Viņš izdomā jauninājumus, lauž vecos stereotipus, un, kā spējat iedomāties, datoru industrija viņu ir izmantojusi jau gadiem. Bet Balders ilgu laiku neļāva sevi savervēt. Viņam patika strādāt vienam. Pareizāk sakot, cik nu vienam, viņam vienmēr ir bijuši arī daži asistenti, no

kuriem viņš izspiedis pēdējo dzīvības lāsi. Viņš pieprasa rezultātus, neko citu, un tikai turpina apgalvot: “Nekas nav neiespējams. Mūsu darbs ir pārsniegt robežas, bla, bla, bla.” Bet cilvēki tajā ieklausās. Viņa dēļ gatavi darīt jebko. Viņa dēļ varētu teju doties nāvē. Mūsu, nūģu, vidū viņš ir gatavais Dievs.

-     Paklausies tik.

-     Bet nedomājiet, ka esmu vienkārši akls pielūdzējs, nepavisam ne. Visam ir sava cena, par to gan es šo to zinu. Ar viņu kopā var sasniegt lielas lietas. Bet var arī sabrukt. Franss nedrīkst pat rūpēties par savu dēlu. Viņš kaut ko nepiedodami ir salaidis grīstē, bet klīst arī citi nostāsti… Asistenti, kas viņa dēļ skrējuši vai sienā, tā sagraujot savu dzīvi, un Dievs zina kas vēl. Bet Franss vienmēr bijis apsēsts un dīvains un nekad iepriekš nav izturējies tā kā tagad. Nekad nav bijis tā pārņemts ar drošību, un tieši tāpēc es sēžu te. Gribu, lai jūs ar viņu parunājat. Es tikai zinu, ka viņš ir tuvu kādam lielam atklājumam.

-     Un tu vienkārši to zini.

-     Jums jāsaprot, ka agrāk viņš nedzīvoja, ieslīdzis paranojā. Gluži otrādi bija pat pārāk bezrūpīgs, lai gan, ņemot vērā viņa darba specifiku, viņam vajadzētu būt krietni uzmanīgākam. Bet tagad viņš ir ieslēdzies savā mājā un tikai retu reizi iziet ārā. Franss šķiet nobijies, kaut gan nav no bailīgajiem. Drīzāk traks nelabais, kas tikai dzenas uz priekšu.

-     Un viņš strādā ar datorspēlēm? Mīkaels jautāja, neslēpdams skepsi.

-     Patiesībā… Franss zināja, ka mēs visi esam datorspēļu frīki, tālab uzskatīja, ka mums būtu jāstrādā ar to, kas visvairāk patīk. Bet viņa Ml programma šai nozarei bija pat ļoti atbilstoša. Tas bija nevainojams izmēģinājuma lauciņš, un mēs esam sasnieguši fantastiskus rezultātus. Atklājuši jaunu kontinentu. Bet ir tikai viena problēma…

-     Pie lietas, Līņus.

-      Lieta tāda, ka Balders un viņa juristi iesniedza pieprasījumu patentam par pašām inovatīvākajām tehnoloģijām, un tad nāca pirmais trieciens. Kāds Truegames krievu inženieris jau bija iesniedzis patenta pieprasījumu īsi pirms tam, un tas neļāva Balderam patentu saņemt, bet tā nevarēja būt sakritība. Lai gan patiesībā tam nav nekādas nozīmes. Patents uz kopējā fona būtu tikai tāds “papīra tīģeris”. Mūs interesēja, kā viņi tikuši pie tā, ar ko nodarbojāmies mēs, un, tā kā mēs visi bijām līdz nāvei uzticīgi Fransam, pastāvēja tikai viena alternatīva: kāds, par spīti piesardzības pasākumiem, ir uzlauzis mūsu datorus.

-     Un tad jūs sazinājāties ar Sāpo un FRA?

-     Sākumā ne. Fransam nepadodas komunikācija ar cilvēkiem, kuri valkā šlipses un strādā no deviņiem līdz pieciem. Viņš dod priekšroku apsēstiem idiotiem, kas sēž pie datora caurām naktīm, tāpēc viņš sameklēja kādu mistisku hakeri, ar kuru kaut kādā veidā bija iepazinies, un viņa nekavējoties konstatēja, ka mēs esam bijuši pakļauti uzbrukumam. Tā meiča gan neatstāja īpaši uzticamu iespaidu. Savā firmā es viņu nebūtu pieņēmis darbā, ja jūs saprotat, ko ar to domāju, turklāt, visticamāk, viņa tikai melsa niekus. Bet būtiskāko viņas secinājumos vēlāk apstiprināja ari FRA darbinieki.

-     Bet neviens nezina, kas to ir izdarījis?

-     Nē, nē, sadzīt pēdas hakerim nereti ir pavisam bezcerīgi. Bet skaidrs ir viens tie bija profesionāļi. Mēs lielu uzmanību pievēršam IT drošībai.

-     Bet tagad tev liekas, ka Franss Balders par to kaut ko zina?

-      Pilnīgi noteikti. Citādi viņš tik dīvaini neizturētos. Esmu pārliecināts, ka viņš ir uzodis pēdas kādam no Solifon.

-     Vai viņš tur strādāja?

-     Dīvainā kārtā jā. Franss iepriekš nebija uzņēmies saistības ar lielajām datorzvaigznēm, kā jau minēju. Neviens uz pasaules tik daudz nerunāja par atsvešinātību kā viņš, cik svarīgi ir būt neatkarīgam un nekļūt par komerciālo spēku vergu, un tā tālāk.

Un, šeku reku, kamēr mēs stāvam ar nolaistām biksēm, mūsu tehnoloģiju aplaupīti, viņš pēkšņi atdodas kādam Solifon piedāvājumam, un neviens nenieka nesaprot. Labi, viņi, iespējams, piedāvāja nesaprātīgi augstu algu, brīvas rokas un šitos mēslus: dari, ko vēlies, bet strādā pie mums. Un tas, visticamāk, skanēja iespaidīgi. Tas šķistu iespaidīgi jebkuram, kas nav Franss Balders. Jo šādus piedāvājumus viņš strīpām vien ir saņēmis gan no Google, gan no Apple, gan visiem pārējiem gigantiem. Kāpēc tad šis piedāvājums pēkšņi šķita tik saistošs? Viņš tā arī nekad to nepaskaidroja. Tikai sakravāja mantas un aizlaidās, un, cik esmu dzirdējis, sākumā viss bija brīnišķīgi. Franss turpināja attīstīt mūsu radīto tehnoloģiju, un es domāju, ka Solifon īpašnieks Nikolass Grānts jau sāka fantazēt par jauniem miljardu ienākumiem. Tas radīja lielu satraukumu. Bet tad kaut kas notika.

-     Kas tāds, par ko tu neko daudz nezini.

-      Nē, mums zuda saikne. Franss principā pārtrauca sakarus teju ar visiem. Un tik daudz es sapratu, ka iemesls ir nopietns. Franss vienmēr bija sludinājis atklātību un silti runājis par Wisdom of Crowds un visu pārējo, arī par to, cik svarīgi ir izmantot visu zināšanas, jā, savā ziņā Linux tipa domāšana. Bet, strādājot Solifon, viņš turēja slepenībā katru komatu, pat no tuvākajiem kolēģiem, līdz pēkšņi viss mainās viņš aiziet no darba un brauc mājās, un tagad sēž savā mājā Saltšēbādenā un neiziet pat dārzā, un viņam arī nerūp, kā pats izskatās.

-     Tātad, Līņus, tev ir story par kādu profesoru, uz kuru šķietami tiek izdarīts spiediens un kuram nerūp, kā viņš izskatās, un, cik kaimiņi var redzēt, viņš neiziet ārā no mājas.

-    Jā, bet es domāju…

-     Es ari domāju, Līņus, ka šis varētu būt interesants stāsts. Bet tas nav mans lauciņš. Es neesmu nekāds informāciju tehnoloģiju reportieris esmu akmens laikmeta vīrs, kā nesen, pirms pāris dienām, mani raksturoja. Es tev ieteiktu kontaktēties ar Raulu Sigvardsonu no Svenska Morgonposten. Viņš to nozari lieliski pārzina.

-      Nē, nē. Sigvardsons strādā vieglā svara kategorijā. Šis ir virs viņa līmeņa.

-     Man šķiet, tu viņu novērtē par zemu.

-     Nu beidz, neatkāpies taču tagad. Blumkvist, šis stāsts var būt tavs comeback.

Mīkaels gurdeni pamāja Amīram, kas netālu no viņiem slaucīja galdu.

-     Vai varu tev dot padomu? Mīkaels jautāja.

-     Ko… jā… protams.

-     Nākamreiz, kad centies pārdot kādu stāstu, nemēģini reportierim iestāstīt, ko tas viņam nozīmēs. Vai tu spēj iedomāties, cik reižu man nācies klausīties vienu un to pašu dziesmu? “Šis būs lielākais stāsts tavā dzīvē. Šis stāsts pārspēs Watergate.” Tu tiksi tālāk ar nedaudz vienkāršotiem līdzekļiem, Līņus.

-     Es tikai gribēju teikt…

-     Ko tu patiesībā gribēji teikt?

-      Ka jums vajadzētu ar viņu parunāt. Domāju: viņam jūs patiktu. Jūs abi esat bezkompromisu cilvēki.

Likās, ka Līnusa pašpārliecinātība ir kā ar roku atņemta, un Mīkaels apdomāja, vai nav izturējies nevajadzīgi asi. Lielākoties viņš mēdza būt draudzīgs un uzmundrinošs pret tiem, kas sniedza informāciju, lai cik neticama tā izklausītos, ne vien tāpēc, ka labs stāsts varēja paslēpties aiz kā tāda, kas šķita vājprātīgs, bet arī tāpēc, ka Mīkaels zināja: nereti viņš bija pēdējais cerību salmiņš. Daudzi pie viņa vērsās tad, kad neviena cita vairs nebija. Viņš bija pēdējā cerība, tāpēc nebija iemesla būt ciniskam.

-     Klau! viņš ierunājās. Man bija draņķīga diena, un es negribēju izklausīties sarkastisks.

-     Viss kārtībā.

-      Un patiesībā tev ir taisnība, Mīkaels turpināja, šajā stāstā ir kas tāds, kas mani interesē. Tu teici, ka jums palīdzēja kāda hakere.

-     Jā, bet viņai nav nekāda sakara ar notikušo. Hakere bija galvenokārt tāds kā Baldera sociālais projekts.

-     Bet likās, ka viņa pārzina savu lauciņu.

-     Vai viņai vienkārši paveicās. Viņa runāja muļķības.

-     Tātad tu viņu satiki?

-     Jā, uzreiz pēc tam, kad Balders nozuda uz Silīcija ieleju.

-     Cik sen tas bija?

-     Pirms vienpadsmit mēnešiem. Es biju pārvedis mūsu datorus uz savu dzīvokli Brantingsgātanā. Manu dzīvi nekādā gadījumā nevarēja nosaukt par brīnišķīgu. Vientuļnieks bez graša kabatā, turklāt paģirains, mājās izskatījās šausmīgi, un es tikko biju runājis ar Fransu pa telefonu viņš bija moralizējis kā vecs, saguris tēvs. Tikai atkārtoja: “Nespried par viņu pēc izskata un tā tālāk, izskats var maldināt, bla, bla, un kas vēl ne.” To viņš man teica! Es jau pats arī neesmu nekāds sapņu princis, taču zinu, kā mēdz izskatīties cilvēki no hakeru aprindām. Lai nu kā, es sēdēju un gaidīju to meiču. Domāju, ka hakere vismaz pieklauvēs pie durvīm. Bet viņa vienkārši atvēra durvis un nāca iekšā.

-     Kā viņa izskatījās?

-     Šausmīgi… vai arī, pareizāk sakot, savā ziņā pat seksīgi. Bet izskatījās viņa šausmīgi!

-     Līņus, man nevajag tavas emocijas. Es tikai gribu zināt, kas viņai bija mugurā un vai viņa pateica savu vārdu.

-     Man nav ne jausmas, kas viņa bija, Līnuss turpināja. Lai gan dīvainā veidā man radās aizdomas, ka es meiteni pazīstu un ka tas ir saistīts ar kaut ko nelāgu. Viņai bija tetovējumi un pīrsingi, un vēl kaut kādi dīvaini aksesuāri, viņa izskatījās pēc smagā roka vai gotiskā stila piekritējas, vai pēc panka, turklāt viņa bija šausmīgi izkāmējusi.

Tik tikko apzināti, Mīkaels pamāja Amīram, pasūtīdams vēl vienu Guinness kausu.

-     Un kas notika tālāk? viņš jautāja.

-     Jā, ko gan es varu teikt. Domāju, ka, pirms mēs ķersimies pie lietas, nedaudz patērzēsim, tāpēc apsēdos uz savas gultas nebija nekā cita, uz kā sēdēt, un piedāvāju viņai sākumā iedzert. Bet vai zini, ko viņa izdarīja? Palūdza iziet ārā. Viņa man pavēlēja atstāt pašam savas mājas, it kā tā būtu dabiskākā lieta zemes virsū, un sākumā es, saprotams, pretojos. Centos attaisnoties, sakot: “Es taču te dzīvoju.” Bet tad viņa tikai pateica: “Lasies, pazūdi!” Un man cits nekas neatlika kā iet prom, turklāt uz diezgan ilgu laiku. Kad atgriezos, viņa gulēja manā gultā un smēķēja, pilnīgs ārprāts, un lasīja grāmatu par Stīgu teoriju vai ko tādu, un es laikam kaut kā jocīgi uz viņu blenzu, man tā šķiet. Jo viņa paskaidroja, ka negrasās ar mani gulēt, pat ne drusciņ. “Ne drusciņ,” viņa teica, ne reizi neieskatoties man acīs. Tikai izmeta, ka mums datoros ir bijis Trojas zirgs, RAT un viņa esot atpazinusi ielaušanās shēmu, pašas programmatūras darbības principu. “Jūs esat piečakarēti,” viņa piebilda. Un pēc tam devās prom.

-     Neatvadījusies?

-     Ne viena sasodīta vārda.

-    Jēziņ! Mīkaelam paspruka.

-     Bet, godīgi sakot, man liekas, ka viņa tikai tēloja. FRA čalis, kas veica to pašu izmeklēšanu, tikai mazliet vēlāk, un kas, visticamāk, bija krietni pieredzējis šādu uzbrukumu diagnozē, ar pārliecību apgalvoja, ka šādus secinājumus nevar izdarīt, un, lai kā viņš pārmeklēja datorus, neatrada nevienu spiegu vīrusu. Bet arī viņš vispār viņu sauc Molde, Stefans Molde, arī viņš apgalvoja, ka mēs bijām pakļauti iebrukumam.

-     Tā meitene… vai viņa nevienu brīdi tā arī nenosauca savu vārdu?

-    Es viņai vaicāju, bet vienīgais, ko viņa atbildēja un arī tas bija dzēlīgi -, ka es varot viņu saukt par Pepiju, un bija pavisam skaidrs, ka tas nav viņas īstais vārds, bet tik un tā…

-     Kas tieši?

-     Man likās, ka savā ziņā tas vārds viņai piestāv.

-     Klau, Mīkaels iesāka, tik tikko es vēl biju gatavs doties mājās.

-    Jā, es to pamanīju.

-     Bet tagad situācija ir mainījusies. Vai tu neteici, ka Franss Balders šo meiteni pazina?

-    Jā, tieši tā.

-     Tādā gadījumā es gribu nekavējoties sazināties ar Fransu Balderu.

-     Meitenes dēļ?

-     Kaut kā tamlīdzīgi.

-      Labi, okei, Līnuss domīgi noteica. Bet jūs neatradīsiet viņa kontakttālruni. Viņš ir kļuvis tik sasodīti slepens, kā jau teicu. Vai jums ir iPhonel

-    Jā, ir.

-      Tad varat to aizmirst. Franss uzskata, ka Apple vairāk vai mazāk ir pārdevies NSA. Lai aprunātos ar viņu, ir jāiegādājas Blackphone vai vismaz jāaizņemas kāds Android telefons un jālejupielādē īpaša šifrēšanas programma. Bet es pacentīšos viņu pārliecināt sazināties ar jums, tad varēsiet norunāt tikšanos kādā drošākā vietā.

-     Lieliski, Līņus. Paldies.

Pēc Līnusa aiziešanas Mīkaels vēl palika sēžam, malkojot Guinness, un vēroja vētru aiz loga. Aiz viņa skaļi smējās Arne ar savu kompāniju, viņi šķita par kaut ko uzjautrināti. Bet Mīkaels bija tik ļoti nogrimis savās domās, ka nenieka nedzirdēja un pat nepamanīja, ka viņam līdzās apsēžas Amīrs ar jaunāko ziņu prognozi.

Acīmredzot tuvojās šausmīgi laikapstākļi. Temperatūra noslīdēs līdz mīnus desmit grādiem. Bija gaidāms pirmais šī gada sniegs un ne jau tas patīkamākais. Brāzmains putenis tuvosies valstij, pārvēršoties drausmīgā vētrā, kādu šī zeme sen nav pieredzējusi.

-     Iespējams, būs orkāns, Amīrs ieminējās, un MIkaels, kurš joprojām neklausījās, vien īsi noteica:

-     Cik labi.

-     Labi?

-    Jā… Ko… Nu labāk nekā nekāds laiks.

-     Tiesa kas tiesa. Kā tev iet? Tu izskaties satriekts. Tikšanās neizdevās, kā plānots?

-     Nē, viss kārtībā.

-     Bet tu uzzināji kaut ko satriecošu, vai ne tā?

-     Vēl īsti nezinu. Šobrīd viss ir mazliet sarežģījies. Es laikam pametīšu darbu Millennium.

-     Man likās, tu ar to žurnālu esi viens vesels?

-     Man arī tā likās. Bet izskatās, ka visam savs laiks.

-     Tā gan ir, Amīrs noteica. Mans vecais tēvs mēdza teikt, ka pat mūžībai ir savs laiks.

-     Un kā viņš to domāja?

-    Man šķiet, viņš domāja mūžīgo mīlestību. Viņš to teica, tieši pirms atstāja manu mammu.

Mīkaels nošņaukājās.

-     Ak tā. Man arī mīlestībā diez ko neiet. Toties…

-     Jā, Mīkael?

-    Ir kāda sieviete, ar kuru es iepazinos, bet kura jau labu laiku ir pagaisusi no manas dzīves.

-     Sarežģīti.

-    Jā, viņa ir ļoti īpaša. Bet pēkšņi es nejauši sastapos ar kādu viņas dzīvības pazīmi, vismaz man tā šķiet, un, iespējams, tas ir iemesls, kāpēc es tik jocīgi izskatos.

-     Saprotu.

-     Labi, es pieņemu, ka man laiks doties mājās. Cik esmu tev parādā?

-     Nokārtosim to citreiz.

-     Jauki, rūpējies par sevi, Amīr, Mīkaels noteica, pagāja garām apmeklētājiem, kas izmeta jaunus komentārus, un izgāja vētrā.

Tā bija sajūta, kāda pārņem, esot tuvu nāvei. Cauri ķermenim izšāvās vēja brāzmas, tomēr viņš turpināja nekustīgi stāvēt, ļaujot vecajām atmiņām izgaist, un tikai tad lēnām devās mājās. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņam bija grūti atslēgt durvis. Atslēga nepadevās. Pēc tam viņš noāva kurpes un apsēdās pie datora, lai pameklētu informāciju par Fransu Balderu.

Bet viņš nespēja koncentrēties un jau nez kuro reizi sev jautāja: kur gan viņa palikusi? Izņemot viņas vecā darba devēja Dragana Armanska ziņojumu, viņš par Līsbetu nebija dzirdējis ne vārda. Viņa bija izgaisusi, un, lai gan viņi principā dzīvoja vienā un tai pašā kvartālā, viņš nebija viņu manījis, un tieši tāpēc Līnusa teiktais bija atstājis tādu iespaidu.

Tikpat labi pie Līnusa todien varēja ierasties kāds cits. Tas bija iespējams, bet ne īpaši ticami. Kurš gan vēl, neskaitot Līsbetu Salanderi, varētu iebrāzties dzīvoklī, nepaskatoties cilvēkiem acīs, un izmest viņus no pašu mājas, izokšķerēt dziļākos noslēpumus viņu datoros un izmest tādas frāzes kā: “Es ar tevi negulēšu, pat ne drusciņ”? Tā noteikti bija Līsbeta, un Pepija… tik tipiski viņai, vai ne tā?

Pie Līsbetas dzīvokļa durvīm Fiskargātanā bija vārda plāksnīte ar uzrakstu V. Kulla, un Mīkaels ļoti labi saprata, kāpēc viņa neizmantoja savu īsto vārdu. Viņas patiesais vārds bija pārāk meklēts un saistīts ar lieliem, dramatiskiem notikumiem un dažādām nejēdzībām. Kur gan viņa šobrīd atrodas? Principā tā nebija pirmā reize, kad meitene pazuda bez pēdām. Bet kopš tās dienas, kad viņš bija pieklauvējis pie viņas durvīm Lundagātanā un sakliedzis par to, ka viņa bija uzrakstījusi mazliet detalizētu viņa dzīves aprakstu, viņi nekad nebija viens no otra attālinājušies uz tik ilgu laiku, un tā bija neparasta sajūta, vai ne tā? Līsbeta taču bija viņa… Jā, kas, ellē, viņa bija?

Viņa draugs. Ar draugiem satiekas. Draugi tā nemēdz pazust. Draugi nemēdz nodot ziņas, uzlaužot datoru. Tomēr Mīkaels jutās saistīts ar Līsbetu, un galvenokārt to viņš nespēja

noliegt viņš satraucās par meiteni. Līsbetas aizbildnis Holgers Palmgrēns mēdza teikt, ka Lisbeta vienmēr tiks ar sevi galā. Par spīti šausminošajai bērnībai vai ari pateicoties tai viņa bija kļuvusi par neiznīcināmu izdzīvotāju, un tajā noteikti bija liela daļa patiesības.

Bet tas nedeva nekādas garantijas, ne tādai meitenei kā viņa ar viņas pagātni un spēju iegūt ienaidniekus. Varbūt Līsbeta bija nogājusi no ceļa, kā bija norādījis Dragans Armanskis toreiz, pirms pusgada, kopā ar Mīkaelu pusdienojot restorānā Gondolen. Bija pavasara diena, sestdiena, un Dragans bija ierosinājis uzsaukt alu un šņabi, un visu pārējo. Mīkaelam bija sajūta, ka Draganam ir nepieciešams izkratīt sirdi, un, lai gan oficiāli viņi tikās kā divi veci draugi, nebija šaubu, ka Dragans patiesībā tikai vēlas runāt par Līsbetu. Un ar dažu glāzīšu palīdzību viņš padevās sentimentam.

Dragans pastāstīja, ka viņa uzņēmums Milton Security ir uzstādījis īpašu drošības sistēmu kādā veco ļaužu pansionātā Hēgdālenā. Ļoti labu drošības sistēmu, kā viņš apgalvoja.

Bet no tās nav nekādas jēgas, ja pazūd elektrība un neviens necenšas to salabot. Tieši tas ari bija atgadījies. Vēlu vakarā veco ļaužu pansionātā pazuda elektrība, un nākamajā naktī viena no iemītniecēm, kāda dāma, vārdā Ruta Okermane, izkrita no gultas un salauza augšstilba kaulu. Sieviete gulēja zemē vairākas stundas un spieda avārijas pogu, bet nekas nenotika. No rīta viņas stāvoklis bija pavisam kritisks, un, tā kā tobrīd laikraksti galvenokārt koncentrējās uz problēmām un nolaidību veco ļaužu aprūpes centros, notikums ieguva milzu ažiotāžu.

Vēlāk gan Ruta jutās daudz labāk. Bet nelaimīgas sakritības dēļ viņa bija mamma vienam no partijas “Zviedrijas demokrāti” ietekmīgākajām personām, un, kad partijas mājaslapā Avpixlat tika publicēts, ka Armanskis ir arābs lai gan tāds nemaz nebija, bet reizēm, godīgi sakot, viņu tā mēdza dēvēt raksta komentāru lauks eksplodēja. Simtiem anonīmu komentētāju pauda savu

nostāju, ka tā notiek, “ja melnie uzstāda mūsu tehniku”, un Dragans to ņēma pie sirds, it īpaši tāpēc, ka tika smagi pazemota viņa gados vecā mamma.

Bet pēkšņi kā uz burvja mājienu neviens no komentāriem vairs nebija anonīms. Gluži otrādi pie katra bija rakstīts vārds un uzvārds, adrese, nodarbošanās un vecums. Tas izskatījās glīti it kā katrs no viņiem būtu aizpildījis nepieciešamos uzziņu laukus. Visa vietne nonāca atklātībā, tā to varēja nosaukt, un izrādījās, ka komentārus nemaz nav rakstījuši sociāli neiederīgie dogmatiķi, bet gan cienījami pilsoņi, pat daži Armanska konkurenti drošības pakalpojumu nozarē, un vietnes administratori bija bezpalīdzīgi. Viņi neko nesaprata. Tikai plēsa matus, līdz viņiem izdevās vietni slēgt, zvērot saukt pie atbildības vainīgos. Tā tas arī palika, neviens nezināja, kas par to visu ir “atbildīgs”, izņemot pašu Draganu Armanski.

-     Klasisks gājiens Līsbetas stilā! viņš noteica. Turklāt pilnīgi skaidrs, ka es biju daļa mērķa nebiju gana augstsirdīgs, lai justu līdzi tiem, kas tika izķengāti, jo daudzkārt tiku brīdinājis par IT drošību. Tu jau zini, es no viņas neko nebiju dzirdējis veselu mūžību un biju pilnīgi pārliecināts, ka viņai par mani ir nospļauties, jā, ka viņai patiesībā uz visiem ir nospļauties. Bet tad notika šis atgadījums, un tas bija tik jauki. Viņa mani aizstāvēja, un es viņai nosūtīju aizrautīgu pateicības e-pastu, un, man par pārsteigumu, pat saņēmu atbildi. Zini, ko viņa rakstīja!

-     Nē.

-    Tikai vienu teikumu. “Kā, ellē, jūs varat apsargāt to pretekli Sandvalu Ēstermalmes klīnikā?”

-     Un kas ir Sandvals?

-     Plastikas ķirurgs, kam mēs sniedzām personas aizsardzību, jo viņam tika draudēts, viņš bija uzmācies igauņu meitenei pēc krūšu palielināšanas operācijas. Meitene izrādījās kāda pazīstama kriminālnoziedznieka draudzene.

-     Ak vai!

-Tieši tā, gluži vienkārši tas nebija gudri darīts, un ari Līsbetai es teicu, ka Sandvals nav nekāda Dieva dāvana. Es pat zināju, ka viņš tāds nav. Bet centos norādīt, ka mēs nevaram atļauties tāda veida aizspriedumus. Mēs nevaram aizsargāt tikai morāli nevainojamos. Ari vīriešiem cūkām ir tiesības uz sava veida drošību, un, tā kā Sandvalam tika nopietni draudēts, viņš lūdza mūsu palīdzību un mēs viņam to sniedzām par dubultu maksu. Tas nebija īpaši grūti.

-     Bet Līsbetu argumentācija neapmierināja?

-     Viņa jebkurā gadījumā neatbildēja vismaz ne e-pastā. Bet varētu teikt, ka viņa parādīja savu attieksmi citā veidā.

-     Un kā tas izskatījās?

-    Viņa piesoļoja pie mūsu apsargiem klīnikā un pavēlēja tiem sēdēt mierīgi. Man šķiet, viņa tos pasveicināja no manis. Pēc tam taisnā ceļā devās uz priekšu gar pārējiem pacientiem, māsiņām un ārstiem un iegāja Sandvala kabinetā salauza trīs viņa pirkstus un piedraudēja ar pašu ļaunāko.

-     Dievs žēlīgais!

-     Tas vēl būtu maigi teikts. Pilnīgs ārprāts! Iedomājies tik, tā rīkoties daudzu liecinieku acu priekšā, ārstu pieņemšanā, ņemot vērā visu notikušo.

-    Jā, pilnīgi traka.

-    Turklāt pēc tam sekoja gatavās šausmas, apvainojumi un spekulācijas par apsūdzību un neprātīgu rīcību. Tu pats vari iedomāties, ko nozīmē salauzt ķirurgam pirkstus, kas ir uzņēmies saistības veikt neskaitāmus vērtīgus pacēlumus, iegriezumus un ko vēl tik ne. Tādos brīžos slaveni advokāti visur redz tikai dolāru zīmes.

-     Un kas notika pēc tam?

-     Nekas. Pilnīgi nekas, un tas ir pats jocīgākais. Viss noklusa, visticamāk, tāpēc, ka ķirurgs nevēlējās izvirzīt apsūdzību. Un tomēr, Mīkael, tas bija ārprāts. Neviens saprātīgs cilvēks neiebrāzīsies ārstu pieņemšanā gaišā dienas laikā un nesalauzīs ārstam

pirkstus. Pat Līsbeta Salandere, būdama pie veselā saprāta, neko tādu nedarītu.

Mīkaels Blumkvists nebija pārliecināts par šī secinājuma objektivitāti. Šāda rīcība viņam patiesībā šķita loģiska, tas ir, saskaņā ar Līsbetas loģiku, un šajā nozarē viņš jutās eksperts. Ja kāds vispār saprata, cik racionāli tā sieviete domā, tad tas bija viņš. Līsbeta nedomāja racionāli kā cilvēki vispār, bet racionāli saskaņā ar vidi, kurā bija uzaugusi, un viņš ne mirkli nešaubījās, ka ārsts bija nodarbojies ar krietni sliktākām lietām nekā tikai apgramstījis to meiteni. Tomēr Mīkaels nespēja nedomāt, vai Līsbetai gadījumā nav kaut kas sagājis “uz īso”, ja ne citādi, tad spējā izsvērt risku.

Viņš pat apspēlēja domu, ka Līsbeta grib atkal nonākt nepatikšanās, varbūt tādā savdabīgā veidā cenšas atgriezt sevi dzīvei. Bet tas būtu negodīgi. Viņš nezināja neko par viņas motīviem. Patiesībā neko par viņas dzīvi, un, kamēr vētra aiz loga pieņēmās spēkā un kamēr vien viņš sēdēja pie sava datora, meklējot informāciju par Fransu Balderu, viņš mēģināja saskatīt labo faktā, ka viņi viens otram šādā netiešā veidā ir uzskrējuši virsū. Tas bija labāk nekā nekas, un Mīkaels domāja, ka viņam būtu jāpriecājas, ka Līsbeta joprojām izturas tāpat kā agrāk. Tieši tāda kā vienmēr, un varbūt, kas zina, viņa būs palīdzējusi viņam tikt pie jaunas reportāžas. Kaut kāda iemesla dēļ Līnuss šķita kaitinošs jau kopš pirmā brīža, kad ienāca bārā, un, visticamāk, viņš būtu nospļāvies par visu, pat ja Līnuss būtu cēlis priekšā kaut ko sensacionālu. Bet, tiklīdz stāstā parādījās Līsbeta, viss šķita citādi.

Līsbetai ar intelektu viss bija kārtībā, un, ja reiz viņa bija atlicinājusi laiku, lai iedziļinātos šajā jautājumā, tad arī viņam ir iemesls to rūpīgi papētīt. Viņš vismaz varēja šo lietu aplūkot tuvāk un ar nelielas veiksmes palīdzību uzzināt ko vairāk par Līsbetu, jo tas vien jau bija miljons kronu vērts jautājums, vai ne tā?

Kāpēc viņa vispār bija iedziļinājusies?

LIsbeta taču nebija nekāds akūto IT problēmu risinātājs, un, saprotams, viņa mēdza sadusmoties par dzīves netaisnībām. Varēja sacelties un aizstāvēt savu taisnīgumu. Bet, neskatoties uz visu, bija mazliet pārsteidzoši, ka sieviete, kas nekad nevilcinās, lai ielauztos, kur vien vēlas, satrauktos par kādu ielaušanos datorā. Salauzt ķirurgam pirkstus, fine\ Bet uzņemties iniciatīvu pret nelegāliem hakeru uzbrukumiem, tas būtu līdzīgi kā mest akmeni savā dārziņā, vai ne tā? Lai gan… viņš taču neko daudz nezināja.

Visticamāk, šiem notikumiem bija priekšvēsture. Varbūt viņa un Balders bijuši draugi vai diskusiju partneri. Un tas nebūtu nekas neiespējams, bet, ierakstot meklēšanas laukā abu vārdus, Mīkaels neko neatrada, vismaz neko nozīmīgu, un kādu brīdi viņš sēdēja un vēroja vētru, un domāja par tetovētu pūķi uz kalsnas, bālas muguras un par Hēdestadi un uzraktu kapa vietu Goseberjā.

Pēc tam viņš atsāka meklēt informāciju par Fransu Balderu, un nevarētu teikt, ka tā bija skopa lasāmviela. Profesora vārds vien sniedza divus miljonus rezultātu interneta meklētājā, tomēr nebija viegli atrast biogrāfisku pārskatu. Lielākā daļa bija zinātniskie raksti un komentāri, un nelikās, ka Franss Balders jebkad sniegtu intervijas. Tāpēc visas viņa dzīves detaļas līdzinājās mitoloģiskam tēlam it kā tos būtu izpūtuši un romantizējuši viņa apbrīnas pilnie studenti.

Bija rakstīts, ka Franss savulaik tika uzskatīts par bērnu ar attīstības traucējumiem, līdz kādu dienu viņš iegāja pie Ēkerē skolas direktora, lai norādītu uz kļūdu matemātikas grāmatā par tematu “Imaginārie skaitļi”. Jaunajos izdevumos kļūda tika izlabota, un nākamajā pavasarī Franss uzvarēja valsts mēroga matemātikas olimpiādē. Tika apgalvots, ka viņš spēj izrunāt vārdus no otras puses un izveidot pats savus palindromus. Kādā agrīnā skolas esejā, kas bija publicēta tīklā, Franss kritiski izteicās par H. G. Velsa romānu Pasauļu karš, jo nespēja saprast, kā būtnes,

kas ir tik pārākas par cilvēci, nespēja atšķirt kaut ko tik fundamentālu kā baktēriju floru atšķirība starp Marsu un Zemi.

Pēc vidusskolas beigšanas Franss turpināja studēt datorzinības Londonas Karaliskajā koledžā un ar tēzēm debatēja par neitrālo tīklu algoritmiem, kas tika uzskatīti par laikmetīgiem. Viņš kļuva par jaunāko profesoru, kāds jebkad strādājis Stokholmas Tehniskajā augstskolā, un tika ievēlēts Karaliskajā inženierzinātņu akadēmijā. Šodien viņš tiek dēvēts par pasaulē vadošo līderi jomā, kuru varēja raksturot ar hipotētisko jēdzienu “tehnoloģiskā singularitāte”, stāvoklis, kad datortehnikas intelekts apsteigs cilvēka intelektu.

Franss Balders nebija nekāds izteiksmīgais vai izskatīgais tēls. Visos attēlos viņš atgādināja nekoptu trolli ar mazām ačelēm un matiem, kas spurojās visos virzienos. Tomēr viņš apprecējās ar valdzinošo aktrisi Hannu Lindu, vēlāk Balderi. Pārim piedzima dēls, kas saskaņā ar vakara ziņu reportāžu virsrakstiem esot “Hannas lielās sāpes”. Zēns esot garīgi atpalicis, lai gan vismaz raksta attēlā tāds nemaz neizskatījās.

Laulība izjuka, un dramatiskajā bērnu aizbildniecības lietas izskatīšanā Nakas tiesā uz skatuves uznāca teatrālais enfant terrible', Lase Vestmans, agresīvi paskaidrodams, ka Balderam vispār nevajadzētu ļaut rūpēties par dēlu, jo Fransam vairāk rūp “datoru, nevis bērna intelekts”. Mīkaels pārstāja iedziļināties laulību šķiršanas problemātikā un mēģināja koncentrēties uz Baldera pētījumiem un tiesas procesiem, kuros viņš bija iesaistīts, un Mīkaels ilgi sēdēja, nogrimis kādā nenozīmīgā argumentā par datoru kvantu procesiem.

Pēc tam viņš atvēra savu dokumentu mapi un kādu failu, kuru bija izveidojis aptuveni pirms gada. Failu sauca Līsbetas lāde. Mīkaelam nebija ne jausmas, vai draudzene joprojām mēdz ielauzties viņa datorā un vai viņa vispār interesējas par žurnālistiku. Bet

viņš nepārstāja cerēt un tagad apsvēra, vai viņam nevajadzētu, par spīti visam, uzrakstīt kādu mazu sveicienu. Bija tikai viena problēma: ko lai raksta?

Garas, personiskas vēstules nebija viņas stilā tās viņu tikai apgrūtinātu. Drīzāk jāmēģina uzrakstīt kaut ko īsu un noslēpumainu. Varbūt jautājumu:

Ko mums domāt par Fransa Baldera mākslīgo intelektu? Pēc tam Mīkaels piecēlās un atkal pavērās sniega vētrā.

4.nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

Edvīns NIdhems jeb Eds Neds, kā viņu reizēm dēvēja, nebija labāk apmaksātais drošības tehniķis ASV. Toties viņš bija pats labākais un lepnākais.

Viņa tēvs Semijs ar Dieva ziņu bija sliktais puisis, ar alkoholismu sirgstošs vējgrābslis, kas reizēm uzņēmās gadījuma darbus ostā, bet biežāk nozuda bezjēdzīgos plostos, kuri nereti beidzās ķurķī vai slimnīcas uzņemšanas nodaļā. Un tas nešķita jautri nevienam.

Tomēr laiks, kad Semijs nodevās plostošanai, ģimenei bija pats laimīgākais. Kad viņš nozuda, lai kārtējo reizi piedzertos, Eda mamma Rita beidzot varēja atvilkt elpu un piekļaut divus mīļos bērnus sev klāt, sakot, ka viss taču būs labi. Citādi tajā mājā nekas nenotika. Ģimene bija apmetusies Dorčesterā Bostonā, un, kad tēvs bija gana laipns, lai atgrieztos mājās, viņš sita Ritu lupatu lupatās, un reizēm viņa stundām un pat dienām ilgi dzīvoja, ieslēgusies tualetē, un raudāja un trīcēja pie visām miesām.

Smagākos periodos viņa vēma asinis, un neviens nebija īpaši pārsteigts, kad četrdesmit sešu gadu vecumā viņa nomira no iekšējās asiņošanas vai kad Eda lielā māsa nogāja pa burbuli, lietodama kreku, un vēl mazāk, kad tēvs un bērni teju kļuva par bezpajumtniekiem.

Eda bērnība bija sagatavojusi viņu nepatikšanu pilnai dzīvei, un pusaudža gados viņš piederēja pie kādas bandas, kas sevi dēvēja par The Fuckers, Dorčesteras tīrais bieds, kas nosita laiku bandu kautiņos, pārtikas veikaliņu grautiņos un laupīšanās. Eda tuvākais draugs, puisis, kuru dēvēja par Dānieļu Gotfrīdu, tika nogalināts, pakarot to uz gaļas āķa un noslaktējot ar mačeti. Pusaudža gados Eds stāvēja bezdibeņa malā.

Eda izskatā jau agri bija manāms kaut kas truls un brutāls, un tas, ka viņš nekad nesmaidīja un augšžoklī tam trūka divu zobu, izskatu neuzlaboja. Viņš bija spēcīgs, garš un bezbailīgs, un viņa sejā gandrīz vienmēr bija redzamas sitienu pēdas vai nu pēc kautiņa ar tēvu, vai pēc bandu sadursmēm. Lielākā daļa skolotāju no Eda baidījās. Visi bija pārliecināti, ka viņš dzīvi beigs cietumā vai ar lodi pierē. Bet atradās pieaugušie, kas centās zēnu nodarbināt. Visticamāk, viņi pamanīja Eda degoši zilajās acīs arī ko citu, nevis tikai apspiestu agresivitāti.

Eds bija ārkārtīgi ziņkārīgs, viņam piemita enerģija, ar kuru viņš spēja sagremot veselu grāmatu ar tādu pašu spēku kā izdemolēt sabiedrisko transportu. Nereti viņš labprāt kavējās skolā pēc stundām un palika tā sauktajā tehniskajā telpā, kurā atradās vairāki personālie datori pie tiem viņš varēja pavadīt neskaitāmas stundas. Kāds fizikas skolotājs ar zviedrisko uzvārdu Lārsons pamanīja Eda talantu apieties ar mašīnām, un pēc kādas izmeklēšanas kurā bija iejaukti sociālie dienesti viņam tika piešķirta stipendija un dota iespēja mācīties skolā motivētākiem jauniešiem.

Eds studijās sāka izcelties. Viņš ieguva aizvien jaunas stipendijas un apbalvojumus un galu galā, kas gan šķita pārsteidzoši, paturot prātā Eda sākotnējās izredzes, sāka studēt elektriskās inženierzinātnes un datorzinātnes Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā. Savu doktora disertāciju viņš uzrakstīja par jautājumiem, kas skāra tādas jaunas asimetriskās šifrēšanas sistēmas kā RSA, šifrēšanas algoritmu, un turpināja karjeru, uzsākot darbu augstos

amatos prestižos uzņēmumos, kā, piemēram, Microsoft un Cisco, līdz beigu beigās viņu savervēja Nacionālā drošības aģentūra, NSA, Fortmīdā Mērilendā.

Patiesībā viņa CV nebija šim uzdevumam piemērots, un ne jau tikai pusaudža gados pastrādāto kriminālpārkāpumu dēļ. Koledžas laikā viņš smēķēja zāli, turklāt viņu bija iespaidojuši sociālistiski un pat anarhistiski ideāli, un divas reizes viņš bija sēdējis par miesas bojājumu nodarīšanu ari pieaugušā vecumā. Tas gan nebija nekas neparasts, drīzāk tādi krogus kautiņi. Un arī viņa noskaņojums palika agresīvs, un tie, kas viņu pazina, vairījās ar viņu konfliktēt.

Bet NSA vairāk interesēja Eda spējas, nevis rakstura īpatnības, turklāt tas bija 2001. gada rudens. Amerikāņu izmeklēšanas dienests bija tik izmisis pēc datu tehniķiem, ka pieņēma darbā teju jebkuru. Tomēr turpmākajos gados neviens vairs neapšaubīja Eda lojalitāti vai patriotismu, un, ja kāds tomēr to uzdrošinājās, Eda prasmes un spējas vienmēr uzvarēja.

Eds bija ne tikai ārkārtīgi apdāvināts, viņa raksturā bija manāma ari apsēstība, maniakāls perfekcionisms un kvēla aizrautība sasniegt rezultātu, un tas viss lieliski noderēja vīrietim, kam bija jāaizsargā IT drošība slepenākajā amerikāņu institūcijā. Neviens draņķis nevarēs uzlauzt viņa sistēmu. Šādu pienākumu viņš uztvēra ļoti personiski un Fortmīdā ātri vien kļuva neaizstājams. Cilvēki stāvēja rindā, lai konsultētos ar viņu. Daudziem joprojām bija paniskas bailes no Eda, un nereti viņš sakliedza uz darbiniekiem bez jebkāda iemesla. Pat pašu NSA priekšnieku, leģendāro admirāli Čārlzu O’Konoru, reiz palūdza iet ellē.

“Izmanto savu nolādēto, aizņemto galvu lietām, no kurām tu kaut ko sajēdz,” Eds bija ierūcies, kad admirālis mēģināja izprast viņa darba aspektus.

Bet Čārlzs O’Konors un visi pārējie to laida gar ausīm. Viņi zināja, ka Eds lamājas un ārdās īsto iemeslu dēļ jo cilvēki pavirši izturas pret drošības noteikumiem vai ari runā par lietām, no

kurām neko daudz nesajēdz. Eds nekad nejaucās iekšā spiegu organizācijas darbā, lai gan viņam piemita gandrīz nevainojama izpratne par to darbību, un arī tāpēc, ka ierēdniecība atradās mežonīgā viedokļu vētras epicentrā, kur gan kreiso, gan labējo spēku pārstāvji uzskatīja NSA par pašu nelabo, gluži kā Orvela iemiesoto Lielo Brāli. Bet, pēc Eda domām, organizācija varēja darīt, ko, ellē, vēlas, kamēr vien viņa uzstādītā drošības sistēma ir kārtībā un strādā nevainojami, un, tā kā viņš vēl nebija izveidojis pats savu ģimeni, tad pārsvarā uzturējās savā birojā.

Eds bija spēks, uz kuru varēja paļauties, un, pat ja viņš bija personāla kontroles mērķis, ne reizi neradās nekādi nepatīkami izaicinājumi, izņemot pāris pamatīgu dzerstiņu, kuros bija kļuvis aizdomīgi sentimentāls un sācis stāstīt visu, kam dzīvē gājis cauri. Bet pat tad nebija nekādu pazīmju, ka viņš kādai nepiederošai personai būtu izpļāpājies par to, kur strādā. Tajā otrajā pasaulē viņš klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis, un, ja kāds netīšām viņu centās piespiest, Eds turējās pie apgūtajiem meliem, kurus pēcāk apstiprināja internets un datubāze.

Tā nebija nedz sagadīšanās, nedz ari intrigu vai lapsas un zoss spēles rezultāts, ka viņš bija kļuvis par galvenās mītnes augstākās pakāpes drošības vadītāju un apgriezis visu ar kājām gaisā “lai te vairs neierastos nekādi pīlīšu pūtēji un nerādītu mums, kur vēži ziemo”. Eds un viņa komanda stingri uzmanīja novērošanas sistēmas no visiem iespējamiem aspektiem, un bezgalīgajās bezmiega naktīs viņš bija radījis ko tādu, ko pats pamīšus mēdza dēvēt par “nesalaužamu mūri” un “mazu, agresīvu asinssuni”.

“Bez manas atļaujas neviens draņķis nevarēs te ielauzties un okšķerēt,” viņš teica un ar to lepojās.

Vismaz viņš bija ārkārtīgi lepns līdz šim nolādētajam novembra rītam. Diena bija skaista un skaidra. Mērilendā nemanīja nekā no ellīgajiem laikapstākļiem, kas plosījās Eiropā. Cilvēki bija tērpušies kreklos un plānās vējjakās, un Eds, kurš gadu gaitā bija uzaudzējis vēderiņu, nāca no kafijas automāta puses savā ierastajā līganajā gaitā.

Lai gan amats bija gana ietekmīgs, viņš nekad nepievērsa uzmanību ģērbšanās stila prasībām. Kājās viņam bija džinsi un mugurā sarkani rūtains strādnieku krekls, kas nebija aizbāzts aiz jostas. Apsēdies pie datora, Eds dziļi nopūtās. Viņš nejutās īsti labi. Sāpēja mugura un labais celis, un viņš lādējās par to, ka kolēģei, vecajai FIB kruķei, tiešai un diezgan šarmantajai Alonai Kasalesai bija aizvakar izdevies viņu izvilināt izskriet kādu līkumu, visticamāk, aiz tīra sadisma.

Par laimi, šobrīd nebija nekādu steidzami risināmu problēmu. Tikai jānosūta kāda iekšējā privātā ziņa ar jaunajiem noteikumiem atbildīgajām personām par COST sadarbības programmu lielajiem IT koncerniem. Bet necik tālu viņš netika. Tikai paspēja uzrakstīt nepilnu teikumu savā ierastajā skarbajā stilā:

“Lai neviens nekristu kārdinājumā atkal kļūt par idiotu, bet gan turpinātu būt labs, paranojā ieslīdzis kiberaģents, es gribētu norādīt…” kad viņu pārtrauca viens no drošības avārijas signāliem.

Eds par to īpaši nesatraucās. Avārijas sistēmas bija tik jutīgas, ka reaģēja uz vismazākajām novirzēm informācijas plūsmā. Tā noteikti bija tikai neliela anomālija, iespējams, pazīme, ka kāds mēģina pārkāpt sev piešķirtās tiesības, vai jebkas cits. Vienkārši traucējums.

Bet fakts paliek fakts, Eds nepaspēja to apsvērt. Jo nākamajā acumirklī notika kaut kas tik spocīgs, ka viņš vairākas sekundes neticēja savām acīm. Tikai sēdēja un blenza datora ekrānā. Tomēr viņš zināja, kas tieši ir noticis. Vismaz apzinājās ar to smadzeņu daļu, kas joprojām domāja saprātīgi. Iekšējā tīklā bija ielauzies RAT, NSA nodaļā viņš būtu nodomājis: Kretīni, es viņus samalšu pīšļos. Bet šeit, noslēgtākajā un visvairāk kontrolētajā nodaļā, tur, kur viņš un viņa komanda bija visu pārbaudījuši neskaitāmas reizes tikai pēdējā gada laikā vien, lai atrastu katru nenozīmīgāko

ievainojamības iespēju, šeit, nē, nē, tas nebija iespējams, tas nevarēja būt.

Neapzināti Eds aizvēra acis, it kā cerot, ka viss pazudīs, ja vien acis būs aizvērtas pietiekami ilgi. Bet, kad viņš atkal paskatījās uz ekrānu, iesāktais teikums tika pabeigts viņa vietā, “…es gribētu norādīt…” un tālāk vārdi: “…lai jūs beidzat nodarboties ar visādām nelegālām draņķībām, un patiesībā tas ir pavisam vienkārši. To, kurš novēro cilvēkus, galu galā novēro citi cilvēki. Šajā apgalvojumā slēpjas fundamentāla, demokrātiska loģika.”

“Velns un elle!” viņš klusi nomurmināja, un tā bija pirmā pazīme, ka viņš sāk nedaudz atģisties.

Bet tad teksts turpinājās: “Nekrīti panikā, Ed! Labāk izmetam kopā kādu likumu. Man ir root,” un tad Eds skaļi iekliedzās. Vārds “root” lika viņa būtībai sabrukt, un pēc kādas minūtes, kad dators zibens ātrumā Edu veda pa sistēmas slepenākajām daļām, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viņu piemeklēs sirdstrieka, un tikai kā pa miglu varēja nojaust, ka apkārt ir sapulcējušies cilvēki.

Hannai Balderei vajadzētu aiziet iepirkties. Ledusskapī trūka gan alus, gan ēdamā. Turklāt kuru katru brīdi mājās varēja pārrasties Lase, un viņš noteikti dusmosies, ja nedabūs vienu Pilsner alu. Bet laikapstākļi aiz loga šķita bezcerīgi, tāpēc viņa atteicās no šīs domas un apsēdās virtuvē, lai uzsmēķētu. Ādai tas nenāca par labu un vispār bija bezjēdzīgi. Hanna turpināja bakstīt mobilo telefonu.

Divas trīs reizes viņa pārskatīja telefona katalogu, cerot, ka tur parādīsies kāds jauns vārds. Bet, protams, nekā tāda tur nebija. Vieni un tie paši cilvēki, kas bija noguruši no viņas, un, to apzinoties, viņa piezvanīja Mijai. Mija bija viņas aģente un savulaik arī labākā draudzene. Abas kopā viņas sapņoja iekarot pasauli. Tagad Hanna bija Mijas netīrā sirdsapziņa, un viņa pat nevarēja saskaitīt, cik daudz attaisnojumu un bezjēdzīgi nesaistošu vārdu viņa pēdējā laikā bija dzirdējusi. “Gados vecākām aktrisēm nav

viegli, bla, bla.” Viņa to nevarēja izturēt. Kāpēc nepateikt tieši: “Hanna, tu izskaties šausmīgi. Publika tevi vairs nemīl.”

Saprotams, Mija neatbildēja, un varbūt tā bija pat labāk. Neviena no viņām, risinot šādas sarunas, neko neiegūtu, un Hanna nenocietās, neieskatījusies Augusta istabā, tikai lai sajustu šo ilgpilno dzēlienu sirdī, kas lika apzināties, ka viņa ir zaudējusi mūža svarīgāko uzdevumu būt par māti. Un paradoksālā kārtā šīs izjūtas viņai piešķīra jaunus spēkus. Šādā izvirtušā veidā viņa sevi žēloja. Jau atkal viņa iedomājās, vai tomēr nevajadzētu aiziet uz veikalu un nopirkt mazliet alus, kad iezvanījās telefons.

Zvanītājs bija Franss, un viņa neizpratnē sarauca pieri. Visu dienu Hanna bija plānojusi viņam piezvanīt, lai pateiktu, ka vēlas Augustu ņemt atpakaļ, bet nebija uzdrošinājusies ne jau tāpēc, ka ilgojās pēc zēna un apzinājās: dēlam pie viņiem neklāsies labi. Bet tikai tādēļ, lai izvairītos no katastrofas.

Lase gribēja zēnu atgūt, lai tiktu pie pabalsta, un Dievs vien zina, viņa nodomāja, kas notiks, ja Lase uzradīsies Saltšēbādenā un pieprasīs savas tiesības. Varbūt viņš ar varu izvilks Augustu no mājas un pārbiedēs zēnu līdz nāvei, un sasitīs Fransu lupatās. Viņai tas jāpastāsta Fransam. Bet, kad viņa pacēla klausuli un centās pastāstīt savu sakāmo, bija neiespējami pārtraukt runas plūdus. Bijušais vīrs aizgrābti stāstīja par kādu neticamu notikumu, kas acīmredzot bija “pilnīgi fantastisks un absolūti unikāls” un kāds vēl ne.

-     Piedod, Frans, es nesaprotu. Par ko tu runā? Hanna jautāja.

-     Augusts ir īsts savants. Viņš ir ģēnijs.

-     Vai esi sajucis prātā?

-       Nē, pilnīgi otrādi, dārgā, beidzot esmu ticis gudrs. Tev jādodas šurp, jā, brauc tūliņ! Manuprāt, tas ir vienīgais veids. Citādi tu neko nesapratīsi. Es samaksāšu par tavu taksometru. Apsolu, tu būsi šokā. Saproti, viņam noteikti piemīt fotogrāfiskā atmiņa, un kaut kādā nesaprotamā veidā viņš ir apguvis tehnikas

noslēpumus perspektīvas zīmēšanā. Hanna, tas ir tik skaisti, tik precīzi. It kā gaisma mirdzētu no citas pasaules.

-     Kas tur mirdz?

-     Luksoforu gaismas. Vai tad tu neklausījies, mēs pirms pāris vakariem tur pagājām garām, un tagad viņš ir attēlojis perfektu reprodukciju, jā, vairāk nekā perfektu…

-     Vairāk nekā…

-      Kā man to paskaidrot? Viņš nav tikai nokopējis redzēto, Hanna, ne vien precīzi attēlojis, bet ari pievienojis kaut ko citu, sava veida māksliniecisku dimensiju. Viņa darbā ir neparasta noskaņa, un, kas ir paradoksāli, tajā ir arī kaut kas matemātisks, it kā viņam būtu izpratne par aksonometriju.

-     Akso…?

-     Vai nav vienalga, Hanna! Tev jābrauc šurp un jāredz pašas acīm, viņš turpināja, un tikai tad viņa palēnām sāka saprast.

Augusts pēkšņi un bez iepriekšēja brīdinājuma bija sācis zīmēt kā virtuozs, vai vismaz Franss tā apgalvoja, un, ja tā ir taisnība, tas, protams, ir fantastiski. Bet skumji bija atzīt, ka Hannu tas neiepriecināja, un sākotnēji viņa nesaprata, kāpēc. Lai gan nojauta. Tas bija tāpēc, ka zēns bija pie Fransa. Zēns bija dzīvojis šeit ar viņu un Lasi gadiem, un nekas tāds nebija noticis. Šeit viņš bija sēdējis ar savām puzlēm un klucīšiem, neizdvešot ne vārda, tikai reizi pa reizei viņu piemeklēja nepatīkamās lēkmes, kad viņš savā griezīgajā, mokošajā balsī kliedza un mētāja ķermeni turp un atpakaļ, un te pēkšņi pietika ar pāris nedēļām pie tēva, un zēns jau ir kļuvis par ģēniju.

Tas vienkārši bija par daudz. Nebija tā, ka viņa nepriecātos par zēnu. Bet tas bija sāpīgi, un kas ir pats ļaunākais viņa nebija tik pārsteigta, cik būtu vajadzējis. Viņa nesēdēja, nekratīja galvu un neteica: “Tas ir neiespējami.” Gluži otrādi, viņa to jau bija nojautusi, protams, ne jau to, ka dēls nevainojami uzzīmēs luksoforu, bet to, ka viņā kas slēpjas.

Hanna bija samanījusi to viņa acīs, skatienā, kas reizēm dramatiskos brīžos šķita pamanām katru apkārtējās vides mazāko detaļu. Viņa to bija sajutusi veidā, kādā zēns klausījās savos skolotājos, tajā, cik drudžaini viņš mēdza pāršķirstīt matemātikas grāmatas, kuras viņa tam nopirka, bet galvenokārt viņa to bija nojautusi viņa skaitļos. Nekas nebija tik neparasts kā viņa skaitļi. Stundām ilgi zēns mēdza pierakstīt nebeidzami garas nesaprotamas skaitļu virknes, un Hanna patiešām bija mēģinājusi tās saprast vai vismaz iedziļināties tajā, ar ko tās saistītas. Bet, lai kā viņa pūlējās, tāpat neko nesaprata, tāpēc tagad viņai likās, ka šajos skaitļos ir palaidusi garām kaut ko svarīgu. Viņa bija pārāk nelaimīga un aizņemta ar savām problēmām, lai spētu saprast, kas norisinājās viņas dēla domās.

-     Es nezinu, viņa teica.

-     Ko tu nezini? Franss aizkaitināts pajautāja.

-     Es nezinu, vai varu atbraukt, Hanna turpināja un sadzirdēja drausmīgu troksni pie ārdurvīm.

Bija ieradies Lase kopā ar savu veco pudeles brāli Rodžeru Vinteru, un tas viņai lika bailēs atsprāgt atpakaļ, nomurmināt attaisnojumu Fransam un jau kuro reizi nodomāt, ka viņa ir slikta māte.

Franss stāvēja ar telefonu rokā uz šaha rūtainās guļamistabas grīdas un lādējās. Tādu grīdu viņš bija izvēlējies tāpēc, ka tās zīmējums uzrunāja viņa matemātiskās kārtības izjūtu, un arī tāpēc, ka šaha lauciņi turpinājās bezgalībā, atspoguļojoties drēbju skapja spogulī, kas stāvēja gultas vienā malā. Bija dienas, kad viņš redzēja laukumu atspoguļošanos spogulī kā tādu drūzmainu ielu, it kā no šī shematiskā un regulārā raksta paceltos kaut kas dzīvs, gluži kā domas un sapņi paceļas no smadzeņu neitroniem vai no binārajiem kodiem veidojas datorprogrammas. Bet šajā brīdī viņa prātu nodarbināja pavisam kas cits.

-       Nu, mazais! Kas gan ir noticis ar tavu mammu? viņš jautāja.

Augusts, kas sēdēja uz grīdas viņam līdzās, ēda sviestmaizi ar marinētu gurķi un skatījās augšup ar saspringtu skatienu, un tajā brīdī Fransu pārņēma neparasta nojausma, ka dēls pateiks kaut ko nopietnu un gudru. Bet, protams, tas bija muļķīgi. Augusts bija tikpat mazrunīgs kā vienmēr un neko nezināja par sievietēm, kas padevušās un izdzisušas, un Fransam šāda doma bija ienākusi prātā vienīgi zīmējumu dēļ.

Zīmējumi tagad jau to bija veseli trīs viņu pārliecināja ne vien par zēna māksliniecisko un matemātisko apdāvinātību, bet arī par sava veida viedumu. Darbi šķita tik nobrieduši un kompleksi savā ģeometriskajā precizitātē, ka Franss tos nespēja sasaistīt ar domu, ka Augusts ir atpalicis attīstībā. Pareizāk sakot, viņš to negribēja saprast, jo sen jau bija nojautis, par ko ir runa, un tas nebija vien tāpēc, ka viņš, tāpat kā visi pārējie, savulaik bija noskatījies filmu Rain Man.

Būdams autiska zēna tēvs, viņš jau labu laiku iepriekš bija dzirdējis par savantismu stāvokli, kas raksturo cilvēkus ar smagiem kognitīvajiem traucējumiem, bet kuriem piemīt ģeniāls talants noteiktā sfērā, spēja, kas bieži vien tādā vai citādā veidā saistās ar fantastisku atmiņu un detalizētu apkārtējās vides uztveri. Jau pašā sākumā Franss bija nojautis, ka daudzi vecāki cer uz šo diagnozi kā tādu mierinājuma balvu. Tomēr procentuālā iespēja bija ļoti niecīga.

Saskaņā ar vispārējo veselības stāvokļa izvērtēšanu tikai vienam no desmit autiskajiem bērniem piemita savanta sindroms, un lielākajai daļai bērnu šie talanti nebija tik iespaidīgi kā filmā Rain Man. Piemēram, daži autiski cilvēki varēja noteikt, kurā nedēļas dienā iekrīt kāds datums simt gadu laika posmā ekstremālākajos gadījumos līdz pat četrdesmit tūkstošiem gadu ilgā laikā.

Citiem piemita fantastiskas atmiņas spējas kādā šaurā nozarē, piemēram, autobusu saraksti vai telefona numuri. Daži varēja

galvā aprēķināt milzīgus skaitļus vai atcerēties, kādi laikapstākļi bijuši katrā viņu dzīves dienā, vai ari spēja līdz sekunžu precizitātei noteikt, cik ir pulkstenis, pat nepaskatoties tajā. Šādiem cilvēkiem piemīt vesela rinda dažādu neparastu talantu, un, kā Franss noprata, tos, kam raksturīgas šādas īpašības, sauc par apdāvinātiem savantiem cilvēkiem, kuriem ir kas neparasts saistībā ar viņu kavētās attīstības stāvokli.

Tad bija vēl kāda grupa, gan krietni retāka, un Fransam likās, ka Augusts pieder pie tās. Tie bija tā sauktie ģeniālie savanti, indivīdi, kuru talanti bija sensacionāli. Viens no šādiem piemēriem bija Kims Pīks, kurš pavisam nesen nomira no sirdstriekas. Kims nespēja pats apģērbties un bija intelektuāli smagi atpalicis attīstībā. Tomēr viņš bija iekalis divpadsmit tūkstošus grāmatu un kopumā varēja zibenīgi atbildēt uz jebkuru faktuālu jautājumu. Viņš bija kā dzīva datubāze. Viņu mēdza dēvēt par Kimdatoru.

Tad vēl bija kāds mūziķis Leslijs Lemke, akls un atpalicis vīrs, kurš reiz, kad viņam bija sešpadsmit gadu, piecēlās nakts vidū un bez jebkādas apmācības vai treniņa perfekti nospēlēja Čaikovska Pirmo klavierkoncertu, lai gan skaņdarbu bija dzirdējis tikai vienu reizi kādā televīzijas pārraidē. Bet galvenokārt runa bija par tādiem cilvēkiem kā Stīvens Viltšīrs, autisks angļu zēns, kas bērnībā bija smagi atpalicis attīstībā un pirmo vārdu izrunāja sešu gadu vecumā un šis vārds izrādījās “papīrs”.

Astoņu desmit gadu vecumā Stīvens prata uzzīmēt milzīgus ēku kompleksus nevainojami, līdz vissīkākajai detaļai, lai gan tos bija redzējis tikai acumirkli. Vienreiz viņš ar helikopteru lidoja pāri Londonai un lūkojās lejup uz ēkām un ielām. Kad viņš izkāpa, varēja uzzīmēt visu pilsētu fantastiskā, dzīvīgā panorāmā. Tomēr viņš nekādā gadījumā nebija tikai kopētājs. Jau viņa agrīnajos darbos bija jaušams mākslinieka savdabīgais stils, un tagad viņu uzskata par vienu no interesantākajiem mākslas pārstāvjiem, kas darbojas dažādās sfērās. Tātad zēni, tikai zēni.

Tikai seši savanti bija meitenes, un, visticamāk, tas bija saistīts ar autisma galvenajiem cēloņiem reizēm dzemdē ir pārāk daudz testosterona, it īpaši, sievietei gaidot zēnu. Testosterons var sabojāt augļa smadzeņu audus, un gandrīz vienmēr tiek skarta kreisā smadzeņu puslode, jo tā attīstās lēnāk un ir ievainojamāka.

Bet, tā kā smadzeņu puslodes atšķiras kreisā puslode atbild par abstrakto domāšanu un spēj redzēt kopsakarības -, rezultāts sanāk īpatnējs. Rodas jauna veida perspektīva, īpaša spēja saskatīt detaļas, un, ja Franss to saprata pareizi, tad viņš un Augusts luksoforu uztvēra pavisam atšķirīgi. Ne vien tāpēc, ka zēns acīm redzami koncentrējās krietni vairāk, bet gan tāpēc, ka Fransa smadzenes zibenīgā ātrumā atsijāja visu nebūtisko un koncentrējās uz galveno: drošību un luksofora sniegto pavēli stāvēt vai iet. Bet, visticamāk, viņa domas aizmigloja arī kas cits, galvenokārt Faraha Šarifa. Fransam gājēju pāreja saplūda ar paša atmiņu un cerību plūsmu par sievieti, tikmēr Augusts to uztvēra tieši tādu, kāda tā bija.

Līdz vissmalkākajai detaļai viņš bija spējis nofiksēt luksoforu un attāli pazīstamo vīrieti, kas tieši tajā brīdī šķērsoja krustojumu. Pēc tam viņš šo uztverto attēlu bija nēsājis domās sev līdzi kā tādu skaistu skici un tikai pēc vairākām dienām sajutis vajadzību to izlikt uz papīra. Bet neparastākais tai visā bija fakts: viņš bija ne vien attēlojis luksoforu un vīrieti, bet arī nemierīgo gaismu; un Franss nespēja aizgaiņāt domu, ka Augusts cenšas ko pateikt: Paskaties, ko es protul Jau simto reizi Franss aplūkoja attēlus un pēkšņi jutās tā, it kā sirdij cauri izdurtos nagla.

Viņam kļuva bail. Bet viņš nespēja noformulēt, kāpēc. Tas bija saistīts ar vīrieti zīmējumā. Tā skatiens bija tukšs un ass. Žoklis sasprindzis, un lūpas neparasti plānas, gandrīz neesošas, pat ja šo detaļu tik tikko viņā varēja saskatīt. Un, jo ilgāk Franss attēlu aplūkoja, jo biedējošāks tas šķita, un pēkšņi Balderu pārņēma ledusauksts izbīlis, it kā viņš būtu pareģojis ko ļaunu.

-      Es tevi mīlu, manu zēn, viņš nomurmināja, nesaprotot, ko runā, spēji apjaušot, ka šo teikumu atkārto vairākas reizes, jo vārdi viņa lūpās skanēja aizvien svešādāk.

Ar jaunu, sāpīgu smeldzi Franss saprata, ka nekad iepriekš nav izrunājis šos vārdus, un, kad viņš bija atģidies no pirmā šoka viļņa, viņš saprata, ka tajos slēpjas kaut kas dziļi nevērtīgs. Vai tad tiešām dēliņam jābūt apveltītam ar unikālu talantu, lai viņš spētu to mīlēt? Tas būtu tipiski Fransam. Visu mūžu krampjaini dzīties pēc rezultāta.

Franss nekad nebija interesējies par to, kas nebija uzlabojams vai ārkārtīgi apdāvināts, un, kad Franss atstāja Zviedriju, lai strādātu Silīcija ielejā, viņš par Augustu iedomājās tikai dažreiz. Zēns lielā mērā bija tikai traucēklis uz to grandiozo lietu fona, kuras Franss grasījās atklāt.

Bet tagad tas viss mainīsies, Franss sev nosolījās. Viņš pametīs savus pētījumus un to, kas pēdējos mēnešus bija mocījis viņu un vajājis, un nodosies zēnam.

Par spīti visam, viņš kļūs par citu cilvēku.

5.nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

Neviens nesaprata, kā Gabriella Grāne nonāca Sāpo, vismazāk jau nu viņa pati. Viņa bija meitene, kurai visi paredzēja spožu nākotni. Tas, ka viņa trīsdesmit trīs gadu vecumā nebija nedz ievērojama, nedz arī bagāta un pat ne precējusies ne aiz aprēķina, ne citu iemeslu dēļ -, satrauca vecās Jūrsholmas draudzenes.

-      Gabriella, kas ar tevi noticis? Vai tu strādāsi policijā visu atlikušo mūžu?

Viņai nebija spēka strīdēties pretī vai atgādināt, ka viņa nav nekāda policiste, bet gan īpaši izvēlēta analītiķe un ka šodien viņa saraksta krietni vien kvalificētākus tekstus nekā jebkad iepriekš, strādājot Ārlietu ministrijā vai ari vasarās par galveno redaktori laikrakstā Svenska Dagbladet. Turklāt viņa tāpat kā agrāk nedrīkstēja runāt par lielāko daļu sava darba. Tikpat labi viņa varēja turpināt ciest klusu un nospļauties par visiem salkanajiem statusa apzīmējumiem, bet tikai fakts vien, ka viņa piekrita strādāt Drošības policijā, jau tika uzskatīts par absolūtu izgāšanos gan skolasbiedreņu vidū, gan vēl jo vairāk intelektuālo draugu lokā.

Viņu acīs Sāpo bija labēji noskaņoti amatieri, kas vajā kurdus un arābus tīri rasistisku iemeslu dēļ un nekavējas pastrādāt

smagus noziegumus un likumpārkāpumus, lai pasargātu padomju spiegus, un, jā, dažos gadījumos viņa šim viedoklim pat piekrita. Organizācijā bija sastopami nekompetenti cilvēki un apšaubāmas vērtības, un arī Zalačenko lieta kļuva par milzīgu kauna traipu. Bet tas jau nebija viss. Arī šeit norisinājās interesants un nozīmīgs darbs, it īpaši tagad, pēc visām tīrīšanām. Un reizēm viņai šķita, ka tieši Drošības policijā tiek pārrunātas interesantākās idejas un tieši šeit, nevis redaktora slejā vai akadēmiskās auditorijās, vislabāk var izprast pasaulē notiekošās pārmaiņas. Bet, protams, reizēm viņa sev jautāja: kā es te nonācu un kāpēc joprojām vēl esmu?

Daļēji tas bija glaimu dēļ. Ar Gabriellu bija sazinājusies neviens cits kā jaunievēlētā Sāpo priekšniece Helēna Krafta, skaidrojot, ka Drošības policijai pēc notikušās katastrofas un apvainojošajiem rakstiem jāvervē darbinieki pavisam citā veidā. “Mums vairāk jādomā kā britiem,” viņa bija teikusi, “un jāpievēršas patiesajiem universitātes absolventu talantiem, tāpēc, godīgi sakot, Gabriella, es nevaru iedomāties piemērotāku kandidatūru par tevi,” un ar to pietika.

Gabriella tika pieņemta darbā kā izlūkošanas dienesta analītiķe un vēlāk pārcelta uz Industriālo aizsardzības nodaļu, un, lai gan viņa nebija piemērota uzdevumam, jo bija pārāk jauna, turklāt sieviete un ļoti glīta, visos citos aspektos viņa bija atbilstoša amatam. Viņu mēdza dēvēt par “tētuka meitiņu” un “augstākās sabiedrības zvaigznīti”, un tas radīja nevajadzīgu spriedzi. Bet kopumā viņa bija izcila jaunā darbiniece, kura strādāja ātri, bija apveltīta ar labu uztveri, turklāt bieži vien izdomāja neordinārus risinājumus. Un vēl viņa runāja krieviski.

To viņa bija iemācījusies paralēli savām studijām Stokholmas Ekonomikas augstskolā, kurā uzrādīja izcilas sekmes, lai gan patiesībā studijas Gabriellu neaizrāva. Viņa sapņoja dzīvē sasniegt ko vairāk nekā tikai strādāt finanšu pasaulē, tālab pēc eksāmenu nokārtošanas pieteicās darbam Ārlietu ministrijā un

amatu, protams, ieguva. Bet ari darbs ministrijā nebija īpaši motivējošs un aizraujošs. Diplomāti bija iesīkstējuši un pārlieku kopti, un tieši tad Helēna Krafta viņu uzmeklēja. Tagad Sāpo viņa bija nostrādājusi jau piecus gadus un palēnām tika pieņemta savu talantu dēļ, kas viņai piemita, lai gan, protams, ne vienmēr tas bija viegli.

Arī šīdiena nebija no vieglajām, un tas nebija tikai nolādēto laikapstākļu dēļ. Viņas kabinetā bija uzradies biroja vadītājs Ragnars Ūlofsons. Viņš izskatījās saskābis un sliktā garastāvoklī un norādīja, ka viņai, velns parāvis, nevajadzētu flirtēt, pildot dienesta pienākumus.

-     Flirtēt? viņa pārjautāja.

-     Tev ir atsūtīti ziedi.

-     Un tā ir mana vaina?

-    Jā, es domāju, ka tu savā ziņā arī esi atbildīga. Pildot uzdevumus, mums jāizturas korekti un stingri. Mēs pārstāvam augsti stāvošu centrālu institūciju.

-     Lieliski, dārgais Ragnar! No tevis vienmēr var kaut ko iemācīties. Beidzot es esmu sapratusi, ka tā ir mana vaina, ka Ericsson pētnieciskās daļas vadītājs nespēj noteikt atšķirību starp pieklājīgu tikšanos un flirtu. Tagad esmu sapratusi, ka daži vīrieši tik ļoti tic savām slēptākajām fantāzijām, ka spēj saskatīt seksuālu aicinājumu pat vienkāršā smaidā.

-     Neāksties, Ragnars noteica un nozuda, un jau nākamajā mirklī viņa nožēloja teikto.

Šādi dzēlīgi izlēcieni reti kad noved pie kaut kā laba. Bet, no otras puses, viņa pārāk ilgi bija pacietusi pazemojumus.

Bija pienācis laiks pastāvēt par sevi. Viņa ātri sakārtoja savu rakstāmgaldu, tad paņēma britu izlūkdienesta GCHQ analīzi par krievu industriju spiegošanu eiropiešu programmatūru uzņēmumos, kuru vēl nebija paspējusi izlasīt, kad pēkšņi iezvanījās telefons. Tā bija Helēna Krafta, un Gabriellas noskaņojums uzlabojās. Helēna nekad nezvanīja, lai sūdzētos vai iedzeltu, gluži otrādi.

\

-     Ļauj man ķerties pie lietas, Helēna iesāka, man tikko bija saruna ar kāda ASV izlūkdienesta kontaktpersonu, un, šķiet, lieta ir akūta. Vai tu vari runāt pa Cisco telefonu? Mēs esam ierīkojuši drošu līniju?

-     Protams.

-     Lieliski, es gribu, lai tu man iztulko informāciju un apsver, vai aiz tās slēpjas kas vairāk. Tas izklausās nopietni, bet man ir neparasta sajūta par šī uzdevuma devēju kas turklāt vēl apgalvo, ka tevi pazīstot.

-     Labi. Savieno ar viņu!

Zvanītāja bija Alona Kasalesa no NSA Mērilendā. Tiesa, Gabriella uz brīdi nebija pārliecināta, vai tā tiešām ir viņa. Pēdējoreiz, kad abas tikās kādā konferencē Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, Alona bija pašpārliecināta un harismātiska persona, uzstājās ar lekciju, ko pati apzīmēja ar eifēmismu “aktīva signālu novērošana” proti, ielaušanās datorsistēmās -, un pēc lekcijas viņas bija stāvējušas un runājušās, malkodamas kokteiļus. Gabriella nekavējoties, pašai to negribot, jutās kā apburta. Alona smēķēja cigarillas, viņai bija zema un jutekliska balss, kas izrunāja dažādus trāpīgus tiešsaistes tīkla izteicienus, kam nereti piemita seksuāla konotācija. Bet šoreiz telefonā viņa izklausījās nervoza, reizēm teikuma vidū zaudēja domu pavedienu.

Alona nemēdza satraukties, un parasti koncentrēšanās sarunai viņai nesagādāja nekādas problēmas. Viņai bija 48 gadi, spēcīga miesasbūve, pilnīgas krūtis un šauras, ar inteliģentu skatienu apveltītas acis, kas jebkurā varēja ieviest nedrošības sajūtu. Bieži vien šķita, ka viņa redz cilvēkiem cauri, un nevarētu teikt, ka viņa izturētos ar cieņu pret augstākstāvošajiem. Viņa varēja sakliegt uz jebkuru pat ja tas bija tieslietu ministrs, kurš bija ieradies vizītē, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc Edam Nedam bija tik viegli ar viņu strādāt. Nevienu no viņiem nesatrauca ieņemamais amats. Abi bija ieinteresēti tikai darba rezultātā, tāpēc

Drošības policijas priekšniece tādā mazā valstī kā Zviedrija Alonai bija tīrais sīkums.

Un tomēr, vērojot ierasto sarunas drošības kontroles pasākumu piemērošanu, viņa pavisam bija zaudējusi galveno domu. Bet tas nebija Helēnas Kraftas dēļ. Tas bija saistīts ar viņas pašas biroja vidi, kas tikko bija eksplodējusi. Protams, visi bija pieraduši pie Eda dusmu izvirdumiem. Eds varēja kliegt, ārdīties un sist dūri galdā pat par tīrajiem sīkumiem. Bet šoreiz intuīcija pateica priekšā, ka noticis kaut kas nopietnāks.

Eds likās pilnībā paralizēts, un, kamēr Alona sēdēja un centās izspiest no sevis pāris apjukuma pilnu vārdu telefona sarunā, ap Edu bija sapulcējušies cilvēki, vairāki no tiem izvilka savus mobilos telefonus. Visi bez izņēmuma izskatījās satraukti vai nobijušies. Vienīgi Alona, lai cik muļķīgi tas arī šobrīd izskatījās, turpināja sarunu un nelūdza iespēju pārzvanīt vēlāk. Viņa bija ļāvusi izveidot savienojumu un nonākt pie vēlamā adresāta, Gabriellas Grānes, šīs patīkamās, jaunās analītiķes, ar kuru bija iepazinusies Vašingtonā un kuru nekavējoties bija mēģinājusi savaldzināt, un, lai gan tas nebija izdevies, tomēr Alona uz Gabriellu bija atstājusi ļoti patīkamu iespaidu.

-     Sveika, draudzene! viņa iesāka. Kā iet?

-     Paldies, labi, Gabriella atbildēja. Mums ir šausmīgi laikapstākļi, bet citādi viss ir kārtībā.

-     Mūsu pēdējā tikšanās bija jauka, vai ne tā?

-     Noteikti, bija patīkami tevi satikt. Man visu nākamo dienu bija paģiras. Bet es pieņemu, ka tu man nezvani, lai aicinātu uz tikšanos.

-    Nē, diemžēl ne. Es zvanu, jo mums ir radušās aizdomas par nopietniem draudiem kādam zviedru zinātniekam.

-     Kam?

-     Ilgu laiku mums bija ļoti grūti saprast informāciju vai pat noteikt, par kuru valsti ir runa. Tika izmantoti vien neskaidri atslēgas vārdi, un liela daļa komunikācijas bija šifrēta, to bija neiespējami uzlauzt, un tomēr, kā jau nereti tas notiek, pa mazam puzles gabaliņam… kas, ellē…

-     Atvaino?

-     Uzgaidi nedaudz!

Alonas datora ekrāns noraustījās. Tad tas izdzisa pavisam, un, kā varēja noprast, tas pats notika visā birojā. Uz brīdi viņa nesaprata, ko darīt. Alona turpināja sarunu, vismaz pagaidām. Varbūt tie bija tikai elektrības traucējumi, lai gan apgaismojums kopumā darbojās nevainojami.

-     Es gaidu, Gabriella apstiprināja.

-    Paldies, tas ir ļoti jauki no tavas puses. Tev mani ir jāatvaino. Mums te valda pilnīgs haoss. Pie kā es paliku?

-     Tu runāji par puzles gabaliņiem.

-     Tieši tā, tieši tā… mums izdevās šo to salikt kopā. Vienmēr jau atrodas kāds, kas ir neuzmanīgs, lai cik profesionāls arī būtu, vai kāds…

-Jā?

-    …kurš runā, piemin adresi vai ko tādu, šajā gadījumā drīzāk…

Alona atkal apklusa. Birojā bija ienācis pats Džonijs Ingrams,

viens no biroja hierarhijas augšgala pārstāvjiem, kam bija paziņas Baltajā namā. Džonijs Ingrams mēģināja izskatīties tikpat vēss un stilīgs kā vienmēr. Pat pajokojās ar kādu kompāniju, kas stāvēja mazliet atstatus. Bet nevienu jau viņš neapmānīs. Zem labi koptās un nosauļotās ārienes (kopš Džonijs bija kļuvis par priekšnieku NSA kriptoloģijas centrā Oahā, viņš bija nosauļojies visu cauru gadu) viņa skatienā varēja manīt ko nervozu, un likās, viņš vēlas iegūt visu uzmanību.

-     Hallo, vai tu tur vēl esi? Gabriella jautāja.

-      Man diemžēl jābeidz saruna. Es tev pārzvanīšu, Alona noteica un nolika klausuli. Tajā brīdī viņa sāka nopietni raizēties.

Gaisā bija jaušams, ka noticis kaut kas briesmīgs, iespējams, jauns terora akts. Bet Džonijs Ingrams turpināja savu mierīgo aktierspēli. Un, lai gan viņš nervozi ņurcīja plaukstas un viņa

virslūpu klāja sviedri, Džonijs Ingrams turpināja uzsvērt, ka nekas nopietns nav noticis. Viņš teica, ka runa drīzāk ir par kādu vīrusu, kas, par spīti aizsardzības pasākumiem, ir ielauzies iekšējā tīklā.

-     Protams, drošības labad mēs esam izslēguši mūsu serverus, viņš apgalvoja, un uz brīdi noskaņojums patiešām kļuva mierīgāks. “Padomā tik vīruss!” varēja dzirdēt cilvēkus sakām, “Tad jau nav nekas bīstams.”

Bet tad Džonijs Ingrams kļuva liekvārdīgs un nenoteikts un Alona nenoturējās, neuzkliegusi:

-     Runā skaidru valodu!

-     Pagaidām mēs neko daudz nezinām, tas notika tikai pirms brīža. Bet, iespējams, kāds ir ielauzies mūsu tīklā. Mēs informēsim, tiklīdz zināsim ko vairāk, Džonijs Ingrams atbildēja, acīm redzami noraizējies, un telpā bija dzirdama murdoņa.

-     Vai atkal irākieši, kāds jautāja.

-     Mums šķiet… Ingrams iesāka.

Tālāk viņš netika. Tas, kuram vajadzēja stāvēt tur no paša sākuma un paskaidrot notikušo, pēkšņi viņu pārtrauca, piecēlās ar visu savu lāča augumu, un tajā brīdī nevarēja noliegt viņš izskatījās iespaidīgi. Eds Nīdhems vēl tikko bija satriekts un apmulsis, bet tagad izstaroja ārkārtīgu pārliecību.

-    Nē! viņš iešņācās. Tas ir hakeris! Sūda superhakeris, kam es pautus nogriezīšu, tas arī viss!

Gabriella Grāne tik tikko bija uzvilkusi mēteli, lai dotos mājās, kad atkal zvanīja Alona Kasalesa, un iesākumā Gabriella jutās aizkaitināta. Tam par iemeslu nebija tikai pēdējā telefonsaruna. Viņa gribēja doties prom, pirms vētra ārā ir kļuvusi vēl stiprāka. Radio ziņoja, ka vējš pūtīs ar ātrumu trīsdesmit metri sekundē un temperatūra noslīdēs līdz mīnus desmit grādiem, bet viņa bija ģērbusies pārāk plāni.

-     Piedod, ka tā kavējos, Alona Kasalesa teica. Mums bija traka priekšpusdiena. Gatavais haoss.

-     Gluži tāpat kā šeit, Gabriella pieklājīgi atbildēja un paskatījās pulkstenī.

-     Bet, kā jau minēju, man ir kāds svarīgs uzdevums, vismaz man tā šķiet. To nav viegli izvērtēt. Es tik tikko esmu sākusi veidot karti ar kādu krievu grupējumu, vai es jau to minēju? Alona turpināja.

-     Nē.

-     Nūjā, tur noteikti ir iejaukti arī vācieši un amerikāņi, un, iespējams, pat viens otrs zviedrs.

-     Par kādu grupējumu ir runa?

-     Kriminālo, es pat teiktu: rafinētu kriminālo grupējumu, kas neaplaupa bankas un netirgojas ar narkotikām, bet kas nozog uzņēmumu noslēpumus un konfidenciālu darījumu informāciju.

-     Black hats.’

-     Tie nav tikai hakeri. Viņi nodarbojas ar izspiešanu un kukuļdošanu. Iespējams, viņi nodarbojas ar kaut ko tik vecmodīgu kā slepkavības. Bet, godīgi sakot, es neko daudz par viņiem šobrīd nezinu, lielākoties tie ir tikai šifrēti vārdi un neapstiprinātas saistības, daži arī īsti vārdi, daži jauni datorinženieri zemos amatos. Grupējums nodarbojas ar kvalificētu industrijas spiegošanu, un tieši šī iemesla dēļ lieta atrodas uz mana galda. Baidos, ka amerikāņu augstās tehnoloģijas nonākušas krievu rokās.

-     Saprotu.

-      Bet nav viegli viņiem piekļūt. Viņi lieliski šifrē ziņas, un, lai kā es nopūlētos, neesmu tikusi tuvāk augstākajai instancei. Vienīgais, ko man izdevies uzzināt, līderi sauc Thanos.

-     Thanos?

-     Jā, tas ir atvasinājums no Tanata, nāves dieva sengrieķu mitoloģijā, Niktes nakts dēls, un viņa dvīņubrālis ir Hipnoss, miegs.

-     Vēl jo dramatiskāk.

1 Hakeris, kas pārkāpj virtuālās vides drošības noteikumus personiskā labuma gūšanai. (Angпu vai.)

-     Drīzāk bērnišķīgi. Thanos ir ļaunais tēls Mārvela komiksos, tu jau zini, komiksu žurnālos par tādiem varoņiem kā Halks, Dzelzs vīrs un Kapteinis Amerika, un iesākumam jāatzīst: tas neizklausās diez ko krieviski, bet galvenokārt tas ir… kā lai to nosauc…?

-     Gan rotaļīgi, gan augstprātīgi?

-    Jā, it kā viņi būtu iedomīgi koledžas studenti, kas ar mums spēlējas, un tas sāk mani kaitināt. Godīgi sakot, daudz lietu šajā stāstā man liekas neparastas, tāpēc es kļuvu ārkārtīgi ieinteresēta, kad mēs ar signālu novērošanas palīdzību uzzinājām, ka šim tīklam varētu būt kāds dezertieris, kāds, kas spētu mums palīdzēt ar ieskatu notiekošajā, ja vien mēs varētu atrast šo čali, pirms viņi paši to izdara. Bet tagad, kad esam lietu papētījuši tuvāk, situācija itin nemaz neizskatās tā, kā mums sākotnēji šķita.

-     Kādā ziņā?

-     Dezertieris nav nekāds kriminālnoziedznieks, gluži otrādi, tas ir kāds godīgs cilvēks, kas aizgāja no darba uzņēmumā, kurā iefiltrējušies šīs organizācijas kurmji, un šis cilvēks, visticamāk, pavisam nejauši uzzinājis ko ārkārtīgi svarīgu.

-     Sapratu.

-     Un, pēc mūsu aprēķiniem, šodien šis cilvēks ir ļoti apdraudēts. Viņam nepieciešama aizsardzība. Bet līdz šim brīdim mums nav ne jausmas, kur viņu meklēt. Mēs pat nezinājām, kurā uzņēmumā viņš strādāja. Bet tagad mums liekas, ka ir izdevies viņu atrast, Alona turpināja. Saproti, pēdējās dienās viens no grupējuma dalībniekiem kaut ko norādījis par šo cilvēku, sakot, ka “ar viņu izgaisa viss velna T”.

-      “Velna T”?

-     Jā, diezgan mistiski un jocīgi, bet priekšrocība bija tā, ka tas bija kaut kas konkrēts, ko varēja meklēt, jā, tieši “velna T” neko nedeva, bet “T” kopumā, vārdi, kas sākas ar “T” saistībā ar uzņēmumiem, augsto tehnoloģiju sabiedrībām, dažādi minot, noveda pie viena un tā paša pie Nikolasa Grānta un viņa izteiciena: Tolerance, Talants un Tiesības.

-     Mēs runājam par Solifon, Gabriella secināja.

-     Tā mums šķiet. Liekas, viss nostājies pareizajās vietās, tāpēc mēs sākām izmeklēšanu, lai uzzinātu, kurš pēdējā laikā aizgājis no Solifon, un sākotnēji nonācām strupceļā tajā uzņēmumā valda milzīgs haoss. Man pat šķiet, tā ir viena no viņu pamatidejām. Lai intelekts nemanāmi ieplūst un izplūst. Bet tad mēs atkal pievērsāmies “T” burtiem. Un zini, ko Grānts ar tiem domāja?

-     īsti ne.

-     Tā ir viņa radošuma recepte. Ar toleranci viņš saprot to, ka nepieciešama sapratne gan pret jocīgām idejām, gan pret neparastiem cilvēkiem. Jo atvērtāka domāšana pret dīvainiem cilvēkiem vai minoritātēm kopumā, jo lielāka spēja pieņemt cita veida domāšanu. Tas ir nedaudz tā kā ar Ričardu Floridu, tu jau zini, un viņa geju indeksu. Tur, kur valda lielāka tolerance pret tādiem cilvēkiem kā es, valda arī lielāka atvērtība un radošums.

-      Pārlieku homogēnas un stereotipiskas organizācijas nekur tālu netiek.

-    Tieši tā. Un talanti jā, viņš saka, talanti paši par sevi nespēj sasniegt labus rezultātus. Tie piesaista arī citas spējas. Tie rada vidi, kurā cilvēki grib atrasties. Grānts jau savas darbības sākumā ir mēģinājis pievilināt dažādus ģēnijus, nevis piesaistīt pareizās jomas speciālistus. Lai talanti nosaka virzienu, nevis otrādi, tā viņš to domāja.

-     Un kā ar tiesībām?

-    To, ka šiem talantiem jābūt tiesībām brīvi darboties. Viņiem nav nepieciešami birokrātiski ierobežojumi. Viņiem nav nepieciešams rezervēt tikšanās laiku un kontaktēties ar sekretāri. Viņi vienkārši drīkst iebrāzties un diskutēt. Idejām ir tiesības brīvi lidot šurpu turpu, un, kā jau tu droši vien zini, Solifon kļuva par unikālu veiksmes stāstu. Viņi radīja revolucionāru tehnoloģiju vairākās nozarēs, un, starp mums, meitenēm, runājot, jā, arī mēs NSA to izmantojam. Bet tad parādījās kāds jauns, mazs ģēnijs no tavas valsts un ar viņu…

-     …izgaisa viss velna T.

-     Tieši tā.

-     Šis ģēnijs ir Balders.

-     Ļoti precīzi, un es nedomāju, ka viņam ir kādas problēmas ar toleranci vai ar tiesībām, ja reiz mēs par to runājam. Bet jau kopš pirmās dienas viņš izstaroja ap sevi indīgu atmosfēru un atteicās dalīties savos pētījumos. īsā laikā viņam izdevās iznīcināt lielisko noskaņojumu starp uzņēmuma elitārajiem attīstītājiem, it īpaši, kad viņš sāka saukt cilvēkus par zagļiem un epigoniem. Turklāt viņš saplēsās ar īpašnieku Nikolasu Grāntu. Bet Grānts atsacījās atklāt strīda cēloni viņš minēja tikai to, ka tas ir privātas dabas jautājums. Neilgi pēc tam Balders no turienes aizgāja.

-     Es zinu.

-     Jā, un lielākā daļa priecājās, ka viņš ir aizgājis. Uzņēmumā pēkšņi bija vieglāk elpot un cilvēki atsāka cits citam uzticēties, vismaz daļēji. Bet Nikolass Grānts nebija īpaši priecīgs, turklāt priecīgi nebija arī viņa advokāti. Balders bija paņēmis līdzi visu, ko bija attīstījis Solifon nostrādātajā laikā, un daudzi uzskatīja varbūt tieši tāpēc, ka neviens neko daudz nezināja par viņa pētījumiem un tas tikai uzkurināja baumas, ka Balders ir strādājis ar kaut ko sensacionālu, kas būtu revolucionāri attīstījis kvantu datoru, pie kura izstrādes darbojās arī Solifon.

-     Un tīri juridiski tas, pie kā viņš strādāja, piederēja uzņēmumam, nevis viņam pašam.

-     Tieši tā. Tāpēc, pat ja Balders kādu apvainoja zādzībā, galu galā viņš pats bija zaglis. Un drīz vajadzētu notikt tiesai, kā tu vari iedomāties, ja vien Balders nenobiedēs ietekmīgos advokātus ar viņam pieejamo informāciju. Informācija šobrīd ir viņa dzīvības apdrošināšana. Un tā varētu ari palikt… Bet sliktākajā gadījumā informācija varētu arī būt…

-     …slepkavības motīvs.

-     Esmu par to noraizējusies, Alona turpināja. Mūsu novērojumi liecina, ka tiek plānots kaut kas nopietns, un, pēc tavas

priekšnieces sacītā, es sapratu, ka tu, iespējams, vari mums palīdzēt ar daļu puzles gabaliņu.

Gabriella pameta skatienu uz vētru aiz loga un spēcīgi sailgojās pēc mājām, prom no visa. Tomēr viņa novilka mēteli un atkal apsēdās uz krēsla, un sajutās ļoti nepatīkami.

-     Kā varu jums palīdzēt?

-     Ko, tavuprāt, viņš uzzināja?

-    Vai man ir jāsecina, ka jums nav izdevies nedz viņu noklausīties, nedz arī ielauzties viņa datorā?

-     Uz to es nevaru atbildēt, sirsniņ. Bet kā tev šķiet?

Gabriella atcerējās, kā Franss Balders bija stāvējis viņas biroja

durvju atvērumā pirms neilga laika un murminājis par to, ka sapņo par “jaunu dzīvi” lai ko viņš ar to būtu domājis.

-      Pieņemu, ka tu zini, viņa iesāka. Balders uzskatīja, ka viņam nozaga paša izveidoto tehnoloģiju tepat Zviedrijā. Nacionālās aizsardzības radiodienests, FRA, lietu pamatīgi izmeklēja un piekrita viņam lielākajā daļā punktu, bet nekur tālu viņi netika. Toreiz es Balderu satiku pirmoreiz, un man viņš diez ko nepatika. Viņš pierunāja man pilnu galvu, tajā pašā laikā negribēja neko dzirdēt par to, kas nebija saistīts ar viņu un viņa pētījumu. Atceros, ka nodomāju: nekādi panākumi pasaulē nav šādas neobjektivitātes vērti. Ja šāda īpašība bija nepieciešama, lai kļūtu par pasaulslavenu speciālistu, tad es tāda negribēju kļūt, pat sapņos ne. Bet, iespējams, mani ietekmēja tiesas spriedums.

-     Par aizbildniecību?

-    Jā. Viņš tikko bija zaudējis aprūpes tiesības strīdā par savu autisko dēlu. Gadiem ilgi viņš nebija licies par zēnu ne zinis un pat nezināja, ka zēns principā apguvis pilnīgi visu Fransa grāmatplauktu, un, kad es dzirdēju, ka visi kā viens uzņēmumā Solifon ir nostājušies pret Fransu, tas mani nepārsteidza. Es nodomāju: katram pēc nopelniem.

-     Bet vēlāk?

-    Vēlāk Balders atgriezās mājās un klīda runas, ka viņam nepieciešama aizsardzība, un tad es viņu satiku atkal. Tas bija tikai pirms pāris nedēļām. Patiesībā šī tikšanās bija diezgan neticama. Franss bija pilnībā mainījies. Ne vien tāpēc, ka bija noskuvies, nogriezis matus un nokrities svarā. Viņš izturējās pazemīgi, pat nedaudz nedroši. No iepriekšējās apsēstības nekā daudz nebija palicis, un es atceros, ka viņam jautāju: vai viņš ir noraizējies par gaidāmajiem procesiem? Un zini, ko viņš atbildēja?

-     Nē!

-    Franss ārkārtīgi sarkastiski paskaidroja, ka nemaz nesatraucas, jo likuma priekšā mēs visi esam vienlīdzīgi.

-     Ko viņš ar to domāja?

-    Ka mēs visi esam vienādi, jo vienlīdz daudz maksājam. Viņš teica, ka viņa pasaulē likums ir tikai zobens, ar kuru caurdurt tādus kā viņš. Tātad, jā, visticamāk, viņš bija noraizējies. Franss Balders bija satraucies, jo zināja ko tādu, kas radīja sarežģījumus, bet vienlaikus varēja viņu glābt.

-     Bet viņš neteica, kas tas ir?

-     Tikai to, ka nevēlas zaudēt savu vienīgo trumpi. Vīrietis gribēja nogaidīt un paskatīties, cik tālu pretinieks ir gatavs iet. Bet es pamanīju, ka viņš ir ļoti satraucies, un vienu bridi Franss izmeta, ka ir pietiekami daudz cilvēku, kas vēl viņam ļaunu.

-     Kādā veidā?

-    Ne jau fiziski. Tas lielākoties attiecās uz Baldera pētījumu, un uz spēles bija likts viņa gods. Bet es neesmu pārliecināta, vai viņš ticēja, ka ar to ari viss beigsies, tāpēc ieteicu viņam iegādāties sargsuni. Man šķiet, ka sargsuns būtu izcila kompānija vīrietim, kas viens pats dzīvo piepilsētā, pārlieku lielā mājā. Viņš to nekavējoties noraidīja. “Tagad es nevaru ņemt suni,” viņš asi noteica.

-     Kāpēc, tavuprāt, viņš tā sacīja?

-     Nezinu. Bet man radās sajūta, ka Fransu kaut kas nomāc, un viņš īpaši neprotestēja, kad es uzstāju, ka viņa mājā ir nepieciešama augstākā līmeņa drošības sistēma. To tikko ierīkoja.

-     Kas?

-    Kāds drošības uzņēmums, mūsu sadarbības partneris Milton Security.

-     Labi, ļoti labi. Bet es tik un tā ieteiktu, lai jūs viņu pārvietojat uz drošāku vietu.

-     Vai ir tik slikti?

-     Pastāv risks, un ar to pietiek, vai ne?

-     0 jā, Gabriella piekrita. Vai vari atsūtīt atbilstošu dokumentāciju, tad es nekavējoties runāšu ar augstākstāvošajiem?

-     Es paskatīšos, bet nezinu, ko šobrīd varu darīt. Mums ir… diezgan nopietna datorproblēma.

-     Vai patiešām jūsu iestāde var atļauties šāda veida problēmas?

-    Jā, tev ir absolūta taisnība. Es tev pārzvanīšu, sirsniņ, kad varēšu, Alona vēl piebilda un nolika klausuli.

Gabriella brīdi sēdēja pavisam mierīgi un vēroja vētru, kas pieņēmās spēkā un aizvien nežēlīgāk cirtās logā.

Tad viņa paņēma Blackphone un piezvanīja Fransam Balderam. Gabriella zvanīja vairākas reizes. Ne vien tāpēc, lai viņu brīdinātu un ieteiktu nekavējoties doties uz drošāku vietu, bet tāpēc, ka viņai pēkšņi radās vēlme ar viņu parunāties un uzzināt, ko viņš domājis ar vārdiem:

“Pēdējās dienās esmu sapņojis par jaunu dzīvi.”

Bet neviens nezināja un, pat ja uzzinātu, tad diez vai noticētu tam, ka Franss Balders bija pilnībā aizņemts ar to, lai viņa dēls uzzīmētu vēl kādu zīmējumu, kas izstaroja to neparasto gaismu no citas pasaules.

6.    nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

Datora ekrānā mirgoja vārdi:

Mission Accomplished!1

Plaque skaļi iesaucās aizsmakušā, teju satrakotā balsī, un, iespējams, tas nebija prātīgi. Bet kaimiņi, pat ja bija to sadzirdējuši, diez vai varētu nojaust, par ko ir runa. Plaque dzīvesvieta īsti neradīja iespaidu, ka tajā varētu notikt Drošības policijas apvērsums starptautiskā līmenī.

Tā drīzāk līdzinājās sociālās aprūpes midzenim. Plaque dzīvoja Hēgklintavēgenā Sundbīberjā, ārkārtīgi nepievilcīgā rajonā ar pelēkām izbalējušu ķieģeļu četrstāvu ēkām. Par pašu dzīvokli vispār nebija nekā laba, ko teikt. Tas smirdēja pēc pelējuma un sasmakuša gaisa. Uz viņa rakstāmgalda mētājās dažādu veidu atkritumi, McDonald’s maltīšu pārpalikumi un Coca-Cola skārdenes, saspraustas piezīmju lapiņas, cepumu drupačas, nemazgātas kafijas krūzītes un tukši konfekšu maisiņi, un, ja daļa no tā tomēr bija nonākusi atkritumu urnā, tad arī tā nebija iznesta vairākas nedēļas, un nebija iespējams paiet pat metru šajā dzīvoklī, neuzkāpjot maizes drupačām un gružiem. Bet tas nepārsteigtu nevienu, kas viņu pazina.

1 Misija pabeigta! (Angļu vai)

Plaque bija puisis, kas nemēdza bez īpašas vajadzības mazgāties vai mainīt drēbes. Viņš pilnībā dzīvoja tikai pie datora, un pat mazāk ekstrēmu darba periodu laikā viņš izskatījās šausminoši: ar lieko svaru, uzblīdis, nekoptu kazbārdiņu, lai gan bija centies to uzturēt stilīgu. Bet šī bārdiņa jau sen bija pārvērtusies nenosakāmas formas krūmā. Plaque bija liela auguma vīrs, gluži kā sniega cilvēks, šķību stāju un labprāt rūca, kad kustējās. Bet šis puisis bija spējīgs uz daudz ko.

Datora priekšā viņš bija virtuozs hakeris, kurš netraucēti lidoja cauri kibertelpai un par kuru pārāks šajā jomā bija tikai viens cilvēks, pareizāk sakot, šajā īpašajā gadījumā tikai viena sieviete. Vērot viņa pirkstus dejojam uz klaviatūras bija prieks acīm. Viņš bija tikpat viegls un veikls tīklā, cik smags un neveikls tajā otrajā pasaulē, fiziskajā, un, kamēr kāds kaimiņš virs viņa, visticamāk, Jansona kungs, dauzīja pa grīdu, puisis atbildēja uz saņemto ziņu:

Wasp, tu nolādētais ģēnij. Tev vajadzētu uzcelt pieminekli!

Tad viņš atlaidās krēslā ar svētlaimīgu smaidu lūpās un mēģināja rekapitulēt visu notikumu gaitu vai patiesībā gribēja izbaudīt triumfa brīdi, īsu mirkli, pirms viņš nosūtīs Wasp katru mazāko detaļu un pārliecināsies, ka satīrījis visas pēdas aiz sevis. Neviens viņiem netiks klāt, neviens!

Viņi jau iepriekš bija čakarējuši ietekmīgas organizācijas. Bet šī bija jauna līmeņa operācija, un daudzi ekskluzīvajā klubā, kura dalībnieks viņš bija, tā sauktajā Hakeru republikā, ari bija nostājušies pret šo ideju, galvenokārt jau Wasp. Wasp vajadzības gadījumā varēja nostāties pret jebkuru organizāciju vai cilvēku. Bet viņai nepatika ielauzties ielaušanās pēc.

Viņai nepatika šādi bērnišķīgi hakeru izgājieni. Viņa nemēdza ielauzties superdatoros tikai tāpēc vien, lai pievērstu sev uzmanību. Wasp vienmēr darbojās konkrēta mērķa vārdā un vienmēr

apsvēra nolādēto seku analīzi. Viņa izsvēra ilglaicīgos riskus pret īslaicīgas vēlmes apmierināšanu, un nevarēja teikt, ka šajā ziņā bija īpaši prātīgi ielauzties NSA tīklā. Tomēr viņa ļāva pierunāties, un neviens īsti nesaprata, kāpēc.

Iespējams, viņai bija nepieciešama motivācija. Varbūt viņa bija garlaikota un gribēja radīt nelielu haosu, lai nenomirtu aiz bezdarbības. Vai arī, kā daži apgalvoja, viņa bija nonākusi konfliktā ar NSA, tāpēc ielaušanās tīklā nebija nekas vairāk kā personiska atriebība. Tomēr arī citi grupā to apšaubīja un apgalvoja, ka patiesībā viņa meklē informāciju ka viņa ir izgājusi medībās, jo viņas tēvs Aleksandrs Zalačenko tika nogalināts Gēteborgā, Sālgrēna slimnīcā.

Bet pārliecināts par to nebija neviens. Wasp glabāja savus noslēpumus, un patiesībā motīvam nebija nekādas nozīmes, vismaz tā viņi sev iestāstīja. Ja Wasp gribēja palīdzēt, tad atlika tikai pateikties un pieņemt viņas palīdzību, nesatraucoties par to, ka iesākumā viņa neizrāda īpašu entuziasmu vai vispār jebkādas jūtas. Vismaz viņa vairs neatradās pretējā pusē, un ar to jau bija gana.

Ar Wasp piedalīšanos projekts izskatījās daudz cerīgāks, un viņi visi labāk nekā jebkurš cits zināja, ka NSA pēdējā gada laikā ir smagi pārkāpusi savas tiesības. Šodien organizācija noklausījās ne vien teroristus un potenciālos drošības apdraudētājus vai pat vienkārši ietekmīgas personas, kā, piemēram, ārvalstu vadītājus vai varasvīrus, bet gandrīz teju ikvienu. Miljoniem, miljardiem, triljoniem sarunu un korespondenču un tīkla aktivitāšu tika pārbaudītas un arhivētas, un ar katru dienu NSA virzījās uz priekšu, aizvien dziļāk ieurbjoties cilvēku privātajā dzīvē, pārvēršoties par vienu lielu, vērojošu aci.

Protams, šajā ziņā neviens no Hakeru republikas nevarēja būt nekāds paraugs. Visi kā viens bez izņēmuma bija ielauzušies digitālajā vidē, kurā atrasties viņiem nebija nekādu tiesību. Tā

teikt, tādi bija spēles noteikumi. Hakeris ir robežpārkāpējs gan labā, gan sliktā nozīmē, cilvēks, kurš tikai ar savas nodarbošanās spēku var apzināti pārkāpt likumu un paplašināt robežas un kurš ne vienmēr pievērš uzmanību robežai starp privātumu un publisko telpu.

Un tomēr morāles principi viņiem nebija sveši, viņi zināja (ari no pašu pieredzes), ka vara ir korumpēta, it īpaši vara bez robežām, un nevienam no viņiem nepatika iedomāties par sliktākajiem un negodīgākajiem hakeru uzbrukumiem, kurus veica nevis atsevišķi dumpinieki un outlaws, bet gan valstiski spēki, kas gribēja kontrolēt savu tautu. Tāpēc Plaque, Trinity, Bob the Dog, Flipper, Zod, Cat un visi pārējie no Hakeru republikas grupējuma bija nolēmuši dot prettriecienu, ielaužoties NSA, un savā veidā ar viņiem pajokot.

Tas nebija nekāds vienkāršais uzdevums. Tas bija līdzīgi kā nozagt zeltu no Fortnoksas, un, tā kā viņi bija pārdroši idioti, tad viņu vēlmes neaprobežojās tikai ar iekļūšanu sistēmā. Viņi gribēja to pakļaut. Gribēja sev piešķirt superlietotāja statusu jeb root, Linux programmēšanas valodā runājot. Un, lai tas izdotos, viņiem vajadzēja atrast nezināmus drošības caurumus tā sauktās Zero days sākotnēji NSA servera platformā un pēc tam arī organizācijas iekšējā tīklā, NSANet, no kura tika novērota visa signālu pasaule.

Viņi, kā vienmēr, sāka ar sociālo inženieriju. Bija nepieciešams atrast sistēmu administratoru un infrastruktūras analītiķu lietotājvārdus, kuri bija atbildīgi par iekšējā tīkla sarežģīto paroļu uzstādīšanu, turklāt būtu labi, ja viņi atrastu arī kādu neveiklu lietotāju, kas pavirši izturas pret drošības noteikumiem. Un tiešām visai drīz parādījās četri, pieci, seši vārdi, arī kāds vīrietis, vārdā Ričards Fullers.

Ričards Fullers strādāja NSA Informāciju sistēmas incidentu komandā, kas kontrolēja iestādes iekšējo tīklu, meklējot trūkumus

un iefiltrētās personas. Ričards Fullers bija “pareizais” puisis Hārvardas jurisprudences diploms, republikānis, izbijis amerikāņu futbola saspēles vadītājs, ja noticēja viņa CV. Viņš izskatījās pēc patriotiska amerikāņu sapņu piepildījuma. Bet Bob the Dog ar kādas vecas Ričarda mīļākās palīdzību bija izdevies noskaidrot, ka vīrietis slēpj faktu, ka ir maniakāli depresīvs un, iespējams, arī lieto kokaīnu.

Kad Fullers satrakojās, viņš sastrādāja dažnedažādas muļķības, piemēram, paņēma failus un dokumentus, sākumā tos neieliekot “smilšu kastē”. Turklāt viņš bija ļoti pievilcīgs, varbūt mazliet pielaizīts, drīzāk izskatījās pēc finanšu čaļa, kā Gordons Geko filmā “Volstrīta”, nevis pēc slepenā aģenta, un kāds, visticamāk, pats Bob the Dog, izmeta ideju, ka Wasp varētu aizbraukt pie Fullera uz Baltimoru un pārgulēt ar viņu, savaldzināt, tā padarot par vieglu mērķi.

Wasp pasūtīja tos visus uz elli.

Pēc tam Wasp noraidīja arī otru viņa ideju uzrakstīt dokumentu ar datiem, kas būtu kā dinamīts, tieši par iefiltrētām personām un drošības trūkumiem Fortmīdas galvenajā mītnē, tas būtu dokuments, kurš spiegu programmu varētu iefiltrēt sistēmā, augsti attīstīts un ārkārtīgi efektīvs Trojas zirgs, kuru Plaque un Wasp izveidotu kopā. Plāns bija tāds, ka viņi internetā izliktu lamatas, lai pievilinātu Fulleru pie faila un labākajā gadījumā satrakotu viņu tādā mērā, ka viņš atkal pavirši izturētos pret drošību. Plānam nebija ne vainas tas viņus viegli ievestu NSA datorsistēmā, pašiem aktīvi neveicot ielaušanos, kuru pēc tam varētu izsekot.

Bet Wasp teica, ka viņa nedomājot sēdēt un gaidīt, kamēr Fullers sevi pazemos. Viņa negribēja būt atkarīga no citu kļūdām un bija noskaņota dumpinieciski un stūrgalvīgi. Tāpēc nevienu nepārsteidza fakts, kad viņa pēkšņi izteica vēlmi pārņemt operāciju savās rokās, un, lai gan tas izraisīja dažus strīdus un

protestus, beigās visi piekrita, protams, ar virkni instrukciju. Viņa rūpīgi pierakstīja visu informāciju un ziņas par sistēmu administratoriem, kuru vārdus viņi bija ieguvuši, un lūdza palīdzību ar tā saukto fingerprint operāciju: servera platformas un operatīvās sistēmas plānošanu. Pēc tam viņa aizvēra Hakeru republikas durvis, un pasaulei un Plaque radās sajūta, ka viņa nav īpaši ieklausījusies viņa padomos, piemēram, tajā, ka nevajadzētu izmantot savu datoru, savu alias, ka nevajadzētu strādāt no mājām, bet drīzāk no kādas pamestas viesnīcas, turklāt ar viltotu identitāti, ja nu NSA asinssuņiem izdotos viņai sadzīt pēdas Tor tīkla labirintā. Bet, saprotams, viņa rīkojās pa savam, un Plaque nevarēja darīt ko citu kā tikai sēdēt pie rakstāmgalda Sundbīberjā un gaidīt. Nervozēt. Tāpēc viņam nebija ne mazākās nojausmas, kā viņa to bija panākusi.

Droši viņš zināja tikai vienu: tas, ko viņa bija sasniegusi, šķita iespaidīgi un leģendāri, un, kamēr aiz loga plosījās vētra, viņš notīrīja dažus mēslus no galda, pārliecās pār datoru un rakstīja:

Pastāsti! Kāda ir sajūta?

Tukša, viņa atbildēja.

Tukša.

Tieši tā viņa sajutās. Līsbeta Salandere pēdējās nedēļas laikā bija maz gulējusi un vēl mazāk ēdusi un dzērusi, tagad galva smeldza un acis bija pieplūdušas asinīm, rokas trīcēja, un vislabprātāk viņa noslaucītu visu uz grīdas. Savā ziņā viņa jutās nedaudz apmierināta, bet ne to iemeslu dēļ, kā varētu šķist Plaque vai kādam citam no Hakeru republikas. Viņa bija apmierināta, jo bija uzzinājusi ko jaunu par kriminālo grupējumu, kuru iepriekš bija pētījusi. Tagad varēja izveidot sakarības, kuras agrāk varēja tikai nojaust. To viņa paturēja pie sevis, bet jauno sievieti pārsteidza, ka pārējie ticēja: viņa ielauzusies sistēmā ielaušanās pēc.

Līsbeta nebija nekāda hormonu nomocīta pusaudze, nekāds kaifu meklējošs idiots, kas grib izrādīties. Ja viņa pakļāva sevi tādam riskam, tad tikai tāpēc, ka gribēja iegūt kaut ko konkrētu. Iespējams, tā bija taisnība, ka savulaik ielaušanās datoros viņai bija tikai instruments. Bērnībā tas viņai palīdzēja aizbēgt, kļūt brīvai, justies noteicējai pār savu dzīvi.

Ar datoru palīdzību viņa varēja sagraut mūrus un barjeras, kas citādi to ierobežoja. Viņa piedzīvoja patiesas brīvības sajūtu, bet arī tam ir savs mērs.

Bet galvenokārt viņa nodarbojās ar medībām kopš tās reizes, kad pamodās agri no rīta, atceroties sapni par plaukstu, kas ritmiski un nepārtraukti sita pa Lundagātanas dzīvokļa matraci. Un neviens neņemtos apgalvot, ka šīs medības ir vieglas. Pretinieki slēpās dūmu aizsegā, un varbūt tieši tāpēc Līsbeta Salandere pēdējā laikā šķita neparasti noslēgta un agresīva. Likās, no viņas staro pavisam jauna tumsa. Un, ja neskaita liela auguma boksa treneri, skaļu balsi, vārdā Obinze, un dažus mīļākos un mīļākās, viņa ne ar vienu nesatikās, un vairāk nekā jebkad agrāk no viņas dvesa nepatikšanas. Mati spurojās uz visām pusēm, skatiens bija tumšs, un, lai kā arī reizēm centās, pieklājības frāzes viņai joprojām diez ko nepadevās.

Līsbeta vai nu teica patiesību, vai vispār neteica neko, un viņas Fiskargātanas dzīvoklis… Tas pats par sevi jau bija veselas nodaļas vērts. Tas bija gana liels septiņu bērnu ģimenei un, lai gan bija pagājuši daudzi gadi, nebija nedz iekārtots, nedz arī mājīgs. Šur tur stāvēja pa kādai Ikea mēbelei, kas bija saliktas teju nejauši, un Līsbetai nepiederēja pat stereosistēma, iespējams, tāpēc, ka viņa līdz galam nesaprata mūziku. Viņa spēja saskatīt vairāk mūzikas diferenciālvienādojumā nekā Bēthovena skaņdarbā. Tomēr viņa bija ārkārtīgi bagāta. Nauda, ko savulaik viņa bija nozagusi Hansam Ērikam Vennerstremam, bija pieaugusi līdz pieciem miljardiem kronu. Savā ziņā un tas patiesībā nav nekas neparasts -

šī bagātība nebija atstājusi nekādu iespaidu uz viņas personību, ja neskaita to, ka naudas apzināšanās padarīja viņu vēl bezbailīgāku. LIsbeta bija sākusi nodarboties ar aizvien riskantākām lietām, piemēram, salaužot izvarotāja pirkstus un klīstot pa NSA iekšējo tiklu.

Visticamāk, tur viņa bija pārkāpusi robežu. Bet to varēja uzskatīt par nepieciešamību, un lielāko daļu laika gan dienas, gan naktis viņa pavadīja, darbā iegrimusi, aizmirstot par pārējo pasauli. Tagad, beidzot darbu, viņa paskatījās ar nogurušām, samiegtām acīm uz abiem darba galdiem, kas, salikti L formā, stāvēja viņai priekšā. Uz galda atradās divas iekārtas parastais dators un testa dators, kuru viņa nesen nopirka un uz kura uzinstalēja NSA servera un operatīvās sistēmas kopiju.

Testa datorā LIsbeta ielauzās ar īpaši uzrakstīto fuzzing programmu, kas platformā meklēja kļūdas un caurumus. Operāciju viņa pabeidza ar black box pārbaudi. Iegūtos rezultātus izmantoja spiegu vīrusa izstrādei, viņas RAT programmai, tāpēc viņa nedrīkstēja būt pavirša nevienā aspektā. Viņa apskatīja sistēmu no visām pusēm un, bez šaubām, bija uzinstalējusi servera kopiju arī mājās. Ja viņa to būtu izmēģinājusi uz īstās platformas, NSA tehniķi to nekavējoties būtu pamanījuši un rīkotos piesardzīgi, un tad prieki ātri vien beigtos.

Tagad Līsbeta varēja netraucēti turpināt darboties, dienu pēc dienas, bez miega un ēdiena, tikai laiku pa laikam atstāt datoru, lai uz mirkli pasnaustu dīvānā vai ari lai mikroviļņu krāsnī uzsildītu picu. Pārējā laikā viņa, līdz acis kļuva sarkanas, rāvās ar savu Zeroday Exploit programmatūru, meklējot nepazīstamus drošības caurumus, kuri varēja atjaunināt viņas statusu pēc iekļūšanas sistēmā, un, godīgi sakot, tas bija pavisam neprātīgi.

Līsbeta uzrakstīja programmu, kas ne vien piešķīra sistēmas kontroli, bet arī iespēju attālināti vadīt jebko iekšējā tīklā, par ko viņai bija kaut vai sporādiskas zināšanas, un patiesībā tas bija pats absurdākais.

Hakere negribēja tikai iekļūt sistēmā. Viņa gribēja tikt tālāk, NSANet, kas pats par sevi bija vesels visums, tik tikko savienots ar parasto tiklu. Iespējams, ārēji viņa izskatījās pēc pusaudzes, kas izgāzusies visos mācību priekšmetos. Bet, kad runa bija par datorprogrammām un loģiskajām sakarībām vispār, viņas smadzenēm atlika noklikšķināt pāris klikšķu, un viņa spēja radīt jaunu, uzlabotu spiegu programmu, visaptverošu, patstāvīgu vīrusu. Kad viņa beidzot jutās ar to apmierināta, bija pienācis laiks nākamajai darba fāzei. Bija jāpārstāj rotaļāties smilšu kastē un bija jāuzbrūk pa īstam.

Tāpēc viņa paņēma priekšapmaksas telefona karti, kuru bija nopirkusi Berlīnē no operatora T-Mobile, un ielika to savā telefonā. Tad ar tās palīdzību pieslēdzās internetam. Viņai patiešām vajadzēja sēdēt kur citur, nevis savā mājā, tālu prom citā pasaules daļā, varbūt pat pārģērbtai savā otrā identitātē, ar vārdu Irēne Nesere.

Ja NSA drošības čaļi ir uzdevumu augstumos un gana gudri, viņi varētu viņu izsekot līdz Telenor bāzes stacijai šajā kvartālā. Tuvāk viņi netiktu, vismaz tehniski ne. Bet arī tas būtu gana tuvu un savā ziņā neizdevīgi. Tomēr viņai šķita, ka priekšrocības, strādājot no mājām, pārspēj trūkumus, turklāt viņa ievēroja visus drošības pasākumus. Kā visi citi hakeri, arī Līsbeta izmantoja Tor tīklu, kas lika datu plūsmai sajaukties ar tūkstošiem citu lietotāju datu plūsmu. Bet viņa apzinājās: pat Tor šajā ziņā nebija drošs tīkls, lai ielauztos sistēmā, NSA izmantoja programmu, kuru sauca Egotistical Giraffe, tāpēc viņa ilgi strādāja, lai uzlabotu savu personisko aizsardzību, un tikai tad devās uzbrukumā.

Līsbeta uzlauza platformu kā bērnu krājkasīti. Tomēr viņa nedrīkstēja kļūt pārgalvīga. Ātri vien bija jāatrod sistēmu administratori, kuru vārdus viņi bija uzzinājuši, un jāievada izveidotā spiegu programma viņu failos, turklāt jāizveido tilts starp servera tīklu un iekšējo tīklu. Un tā nebija nekāda vienkāršā

operācija, nekādā ziņā ne. Nedrīkstēja iezvanīties neviena signalizācija, neviena antivīrusu programma, un, beigu beigās izvēloties vīrieti, vārdā Toms Brekinridžs, Līsbeta ar viņa identitātes palīdzību iekļuva NSANet, un pēkšņi… katrs muskulis viņas ķermenī saspringa. Acu priekšā, viņas pārstrādāto, pārgurušo acu priekšā, norisinājās burvestība.

Spiegu programma veda viņu aizvien dziļāk un dziļāk slepenākajā no visām slepenajām vietām, un, saprotams, viņa precīzi zināja, kurp dodas. Līsbeta grasījās piekļūt Active Directory vai tās ekvivalentam, lai atjauninātu savu statusu. No nevēlama maza viesa hakere kļūs par superlietotāju šajā pārapdzīvotajā visumā un tikai tad mēģinās iegūt sistēmas pārskatu, bet tas nebija viegli. Tas bija teju neiespējami, turklāt Līsbetai nebija daudz laika.

Bija jāsteidzas, un viņa rāvās, lai sagrābtu meklēšanas sistēmu un saprastu visus kodētos vārdus, izteicienus un norādes, visu iekšējo žargonu, un, kad viņa jau bija gatava padoties, beidzot atrada dokumentu, marķētu Top Secret, NOFORN No Foreign Distribution’. Pats par sevi tas nebija ievērības cienīgs fails. Bet kopā ar pāris komunikāciju saitēm starp Zigmundu Ēkervaldu no Solifon un kiberaģentu NSA nodaļā ar nosaukumu Stratēģisko tehnoloģiju pārraudzība tas kļuva par dinamītu. Tad viņa beidzot sāka smaidīt. Līsbeta iegaumēja katru vissīkāko detaļu. Bet jau nākamajā brīdī atskanēja skaļas lamas, jo Līsbeta bija ieraudzījusi vēl kādu dokumentu, kas izskatījās saistīts ar lietu. Dokuments bija šifrēts, tāpēc viņa neredzēja cita ceļa kā to nokopēt. Un tajā brīdī, pēc viņas domām, Fortmīdā vajadzēja ieslēgties trauksmei.

Likās, situācija ir kļuvusi kritiska. Turklāt Līsbeta bija spiesta turpināt savu oficiālo uzdevumu, ja vispār vārds “oficiāls”

iederējās kopējā kontekstā. Bet viņa bija svēti nozvērējusies Plaque un pārējiem Hakeru republikā novilkt NSA bikses un izsist nedaudz lepnuma no organizācijas kodola, tāpēc viņa mēģināja uzzināt, ar kuru viņai vajadzētu sazināties. Kuram nodot ziņu?

Lisbeta izvēlējās Edvīnu Nīdhemu, Edu Nedu. Kad runa bija par IT lietām, viņa vārds uzpeldēja nepārtraukti. Viņa ātri pameklēja informāciju par vīrieti iekšējā tīklā un negribīgi sajuta cieņu. Eds Neds bija zvaigzne. Bet Lisbeta to bija pārspējusi.

Uz brīdi viņa saminstinājās uzbrukums radīs haosu. Bet haoss bija tieši tas, kas vajadzīgs, tāpēc viņa uzbruka. Līsbetai nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis. Vai bija diena vai nakts, rudens vai pavasaris. Vien vārgi, klusi kaut kur zemapziņas dzīlēs viņa apjauta, ka ārā vētra ir pieņēmusies spēkā, it kā laikapstākļi būtu sinhronizējušies ar viņas apvērsumu, un kaut kur Mērilendā netālu no slavenā krustojuma starp Baltimoras bulvāri un Mērilendas 32. šoseju Eds Neds sāka rakstīt e-pastu.

Bet necik tālu viņš netika, jo pēc pāris sekundēm Līsbeta pārņēma kontroli un turpināja rakstīt viņa vietā: “…to, kurš novēro cilvēkus, galu galā novēro citi cilvēki. Šajā apgalvojumā slēpjas fundamentāla, demokrātiska loģika,” un uz īsu bridi šī teikuma jēga likās trāpījums mērķī, kā ģenialitātes uzplaiksnījums. Viņa nojauta revanša silto saldmi, un pēc tam Līsbeta paķēra Edu Nedu līdzi ekskursijā pa sistēmu. Viņi abi dejoja un lidoja mirgojošajā pasaulē, kurā slēpās lietas, kam par katru cenu bija jāpaliek noslēpumā.

Tas, bez šaubām, bija elpu aizraujošs piedzīvojums, un tomēr, kā saka, un tomēr… Kad viņa atvienojās no sistēmas un visi pieejas faili automātiski tika izdzēsti, pienāca paģiras. Sajūta bija tāda kā pēc orgasma ar neīsto partneri, teikumi, kas tikko vēl šķita trāpīgi, pēkšņi likās bērnišķīgi un hakerim nepiemēroti, un negaidīti Līsbeta vēlējās piedzerties līdz nemaņai. Nogurušiem, šļūkājošiem soļiem viņa iegāja virtuvē un paņēma pudeli

Tullamore Dew un pāris aliņu, ar ko izskalot muti, tad apsēdās pie saviem datoriem un dzēra. Ne jau lai svinētu, nepavisam ne. Ķermeni nebija nekādas uzvaras sajūtas. Tas drīzāk bija… Jā, kas īsti tas bija? Varbūt spīts?

Viņa dzēra un dzēra. Ārā plosījās vētra. Un plūda sveicieni no Hakeru republikas. Bet nekas no tā viņu vairs nesatrauca. Līsbetai vairs nebija spēka noturēties sēdus, un ar slīdošu, strauju kustību viņa pārvilka roku pāri galdam un vienaldzīgi vēroja, kā pudeles un pelnutrauks nokrīt uz grīdas. Pēc tam viņa domāja par Mīkaelu Blumkvistu.

Tas noteikti bija alkohola dēļ. Blumkvists mēdza uzpeldēt viņas domās, kad viņa bija piedzērusies, kā jau veciem mīlniekiem tas dzērumā mēdz notikt. Un, teju neapzinoties savu rīcību, Līsbeta ielauzās viņa datorā, turklāt tas jau nebija nekāds NSA. Jau ilgu laiku viņai bija piekļuve Mīkaela datoram, un sākotnēji viņa sev jautāja: kas viņai tur meklējams?

Viņš taču Līsbetai bija vienaldzīgs, vai ne? Viņš bija pagātne, tikai pievilcīgs idiots, kurā viņa savulaik bija iemīlējusies, un viņa negrasījās šo kļūdu pieļaut vēlreiz. Nē, patiesībā viņai vajadzētu izrakstīties no sistēmas un pāris nedēļu vispār aizmirst par datoriem. Tomēr viņa uzkavējās viņa serverī, un nākamajā mirklī jauno sievieti pārņēma prieks. Kalle nolādētais Blumkvists bija izveidojis failu ar nosaukumu Līsbetas lāde un dokumentā bija uzdevis viņai jautājumu:

Ko mums domāt par Fransa Baldera mākslīgo intelektu?

Un tad, par spīti visam, viņa pasmaidīja, un daļēji tas bija, pateicoties Fransam Balderam.

Balders bija viņai līdzīgs datornūģis, ieaudzis pirmkodos un kvantu procesos, un loģikas sniegtajās iespējās. Bet Līsbetas smaidu galvenokārt izvilināja fakts, ka Mīkaels Blumkvists ir iemaldījies tajā pašā lauciņā, kur viņa, un, lai gan Līsbeta ilgi apsvēra iespēju izslēgt datoru un doties gulēt, tomēr uzrakstīja atbildi:

Baldera intelekts nepavisam nav mākslīgs. Un kā tev ar savējo?

Un kas tad notiks, Blumkvist, ja mēs radīsim mašīnu, kas būs mazliet gudrāka par mums?

Pēc tam viņa devās uz guļamistabu un sabruka gultā nenoģērbusies.

7. nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

Žurnāla redakcijā bija kaut kas atgadījies, kaut kas ļoti nelāgs. Bet Ērika negribēja izplūst detaļās pa telefonu. Viņa piedāvāja ierasties pie viņa mājās. Mīkaels bija centies viņu atrunāt:

-     Tu nosaldēsi savu skaisto dupsi!

Ērika nebija viņā klausījusies, un, ja viņa nebūtu šķitusi tik nobažījusies, viņš būtu priecājies par viņas stūrgalvību. Jau kopš brīža, kad atstāja redakciju, Mīkaels ilgojās ar Ēriku parunāt, varbūt pat ievilkt guļamistabā un noraut viņai drēbes. Bet kaut kas draudzenes balsī lika noprast, ka šīs vizītes iemesls būs kas cits. Ērika bija izklausījusies satraukta, nomurminājusi “piedod”, kas darīja viņu vēl nemierīgāku.

-     Es tūliņ izsaukšu taksometru, viņa piebilda.

Tomēr Ērika kavējās, un viņš, garlaicības mākts, iegāja vannasistabā un paskatījās spogulī. Bija pieredzētas arī labākas dienas. Mati bija nekārtīgi un nekopti, zem acīm zili loki un maisiņi. Šajā ziņā pie visa vainīga bija Elizabete Džordža, un viņš nolamājās un izgāja no vannasistabas. Vajadzēja nedaudz uzkopt dzīvokli.

Vismaz par to Ērika nesūdzēsies. Cik vien ilgi viņi viens otru pazina, lai kā bija savijušās abu dzīves, Mīkaelā joprojām mājoja kārtībnieka komplekss. Viņš bija strādnieka dēls, vecpuisis, viņa -

precēta vidusšķiras sieviete, kas dzīvo perfektā mājā Saltšēbādenā, tātad jebkurā gadījumā nenāktu par ļaunu, ja te izskatītos pēc kārtīga dzīvokļa. Viņš piepildīja trauku mazgājamo mašīnu, notīrīja virtuves leti un iznesa atkritumus.

Paspēja pat izsūkt dzīvojamo istabu un apliet puķes uz palodzes, un mazliet sakārtot grāmatplauktu un žurnālu galdiņu, kad pie durvīm zvanīja. Zvanīja un klauvēja. Nepacietīgs cilvēks. Kad Mīkaels atvēra durvis, viņš bija pārsteigts. Ērika bija sasalusi ragā.

Viņa trīcēja kā apšu lapa, un tas nebija tikai laikapstākļu dēļ. Lai gan arī apģērbs nebija īsti piemērots. Viņai pat nebija cepures. Glīti koptā frizūra bija izspūrusi uz visām pusēm, un uz labā vaiga bija manāms kaut kas dīvains tas izskatījās pēc skrāpējuma.

-     Rikij! viņš iesāka. Kā tev iet?

-     Esmu nosaldējusi savu skaisto dupsi, jo man neizdevās izsaukt taksometru.

-     Ko tu esi izdarījusi ar vaigu?

-     Paslīdēju. Šķiet, reizes trīs.

Viņš paskatījās uz viņas itāļu sarkanbrūnajiem augstpapēžu zābakiem.

-     Un tev ir piemēroti ziemas zābaki.

-     Pilnīgi perfekti. Nemaz nerunāsim par manu šīrīta lēmumu nevilkt termoveļu. Ģeniāli!

-     Nāc iekšā, es tevi sasildīšu.

Ērika iekrita viņa apskāvienā, bet sāka trīcēt vēl vairāk, un viņš cieši apskāva sievieti.

-     Piedod, viņa teica.

-     Par ko?

-     Par visu. Par Serner. Es biju pilnīga muļķe.

-     Nepārspīlē nu, Rikij.

Mīkaels noslaucīja sniegpārslas no viņas matiem un pieres un rūpīgi aplūkoja brūci uz vaiga.

-     Nē, nē, es pastāstīšu, viņa nerimās.

-      Bet iesākumā novilkšu tev drēbes un ielikšu tevi karstā vannā. Vai vēlies glāzi sarkanvīna?

Viņa vēlējās. Un ilgi palika vannā ar glāzi rokā, kuru nācās piepildīt divas vai trīs reizes. Viņš sēdēja Ērikai līdzās uz tualetes poda un klausījās stāstā, un, par spīti ļaunu vēstošajiem jaunumiem, sarunā jautās kas nomierinošs, it kā viņi nojauktu mūri, kuru pēdējā laikā bija starp sevi uzcēluši.

-               Es zinu, tu domāji, ka esmu pilnīga muļķe, viņa sacīja.

-     Nē, nemaz neprotestē, es tevi pārāk labi pazīstu. Bet tev jāsaprot, ka es, Kristers un Mālina neredzējām citu izeju. Mēs bijām pieņēmuši darbā Emīlu un Sofiju un par to bijām lepni. Tajā laikā nevarēja vēlēties labākus reportierus, vai ne? Tas mums bija neticami prestiži. Tas parādīja, ka esam uz pareizā ceļa, un par mums atkal jauki izteicās. Tika publicētas pozitīvas reportāžas žurnālos Resume un Dagens Media. Gluži kā vecajos labajos laikos. Un, godīgi sakot, man ļoti daudz nozīmēja solījums Sofijai un Emīlam, ka viņi žurnālā var justies droši. Mūsu finansiālā situācija ir stabila, es apgalvoju. Mums aiz muguras stāv Harrieta Vangere. Mums pietiks naudas pamatīgām, fantastiskām reportāžām. Es tam arī ticēju. Bet tad…

-     Tad debesis noslīdēja mazliet zemāk.

-      Tieši tā. Un runa nebija tikai par žurnāla krīzi un reklāmtirgus sabrukumu. Runa bija arī par haosu Vangeru koncernā. Es nezinu, vai tu saprati, kāds juceklis tur valdīja. Reizēm tas līdzinājās valsts apvērsumam. Visi tie galēji labējie piekritēji un piekritējas, to skaitā, jā, tu jau viņus pazīsti vislabāk, visi vecie rasisti un reakcionāri apvienojās un iedūra Harrietai mugurā dunci. Es nekad neaizmirsīšu sarunu ar Harrietu. Esmu sabraukta, viņa teica. Satriekta. Protams, pretiniekus galvenokārt kaitināja viņas centieni atjaunot un modernizēt koncernu, tāpēc, dabiski, viņa pieņēma lēmumu ievēlēt valdē Dāvidu Goldmanu, rabīna Viktora Goldmana dēlu. Bet, kā jau tu zini, arī mēs radījām problēmas.

Andrejs bija tikko publicējis reportāžu par Stokholmas laikrakstiem, kas, mūsuprāt, bija labākais, ko viņš jebkad ir uzrakstījis, un kas visur tika citēta, pat ārvalstīs. Bet kas Vangeru klanam…

-     …šķita kā kreiso murgi.

-     Vēl ļaunāk, Mīkael. Viņi to sauca par propagandu slinkiem draņķiem, kas nevar pat darbu atrast.

-     Vai tā viņi teica?

-     Kaut ko uz to pusi, bet es minēšu, ka reportāžai patiesībā nebija nekādas nozīmes. Tas bija tikai viņu attaisnojums, lai vēl vairāk ierobežotu Harrietas lomu koncernā. Viņi gribēja attālināties no visa, kam svēti ticēja Henriks un Harrieta.

-     Idioti!

-     Dievs mīļais, nu, protams, bet tas jau mums nepalīdz. Atceros tās dienas. Man bija sajūta, ka zeme pazūd zem kājām, un, jā, es zinu, zinu, man vajadzēja tevi vairāk iesaistīt. Bet domāju, ka visi tikai iegūs, ja tu koncentrēsies uz savām reportāžām.

-     Un tik un tā es neuzrakstīju neko prātīgu.

-    Tu centies, Mīkael, tu patiešām centies. Bet tas, ko es gribu pateikt, tieši tad, kad viss šķita sagājis grīstē, piezvanīja Ūve Levins.

-     Gan jau kāds viņam bija pastāstījis par notikušo.

-     Droši vien, un man tev nav jāsaka, ka iesākumā es biju ļoti skeptiska. Serner likās tāds tabloīdu smērējums. Bet Ūve izplūda liekvārdībā un uzaicināja mani uz savu lielo, jauno māju Kannās.

-     Ko?!

-     Jā, piedod, ka arī to es tev neesmu pastāstījusi. Domāju, man bija kauns. Bet es tāpat būtu devusies uz filmu festivālu, lai rakstītu par irāņu režisoru. Tu jau zini, to, kurš tika izsekots, jo uzņēma dokumentālo filmu par deviņpadsmit gadus veco Sāru, kuru nomētāja ar akmeņiem, un man likās, ka nenāks par ļaunu, ja Serner mums palīdzēs ar ceļojumu izdevumiem. Jebkurā gadījumā mēs ar Ūvi norunājām visu nakti, bet es joprojām biju tikpat skeptiska. Viņš bija tik nožēlojami augstprātīgs un mēģināja

mani apvārdot. Bet beigu beigās es sāku viņā ieklausīties. Un vai zini, kāpēc?

-     Viņš bija labs gultā?

-     Ha! Nē, tās bija viņa attiecības ar tevi.

-     Viņš gribēja gulēt ar mani?

-     Viņš tevi bezgalīgi apbrīno.

-     Muļķības!

-     Nē, Mīkael, tur tu kļūdies. Viņš mīl varu un naudu, un arī māju Kannās. Bet viņu aizvien vairāk saēd tas, ka viņš netiek uzskatīts par tikpat ietekmīgu kā tu. Ja mēs runājam par novērtējumu, viņš ir nabags, bet tu satriecoši bagāts. Dziļi sirdī viņš vēlas būt tāds kā tu, to es sajutu uzreiz, un, jā, man vajadzēja saprast, ka tāda skaudība var kļūt bīstama. Visa viņa uzmanība, kas tika veltīta tev, bija tieši saistīta ar to, tas taču ir skaidrs. Tava neielaišanās kompromisos liek cilvēkiem justies nožēlojami. Ar savu eksistenci vien tu viņiem atgādini, ka tie sevi ir pārdevuši, un, jo vairāk kāds tevi slavē, jo nožēlojamāk viņi jūtas, un tādā stāvoklī ir tikai viens veids, kā aizstāvēties: ievilkt tevi purvā. Ja tu kritīsi, viņi jutīsies labāk. Tevis nolinčošana viņiem atdotu kaut kādu pašvērtējuma sajūtu, vismaz to viņi mēģina sev iestāstīt.

-     Paldies, Ērika, bet man tā viņa uzmanība ir pie kājas.

-     Jā, es zinu, vismaz tā ceru. Bet tas, ko es sapratu, Ūve patiešām gribēja piedalīties un sajusties kā viens no mums. Viņš gribēja, lai arī viņam pielīp nedaudz mūsu renommй1 , un man likās: tas ir labs pamudinājums. Ja reiz viņš gribēja būt tikpat foršs kā tu, tad viņu pašu iznīcinātu Millennium pārveidošana par parastu komerciālu Serner produktu. Ja viņš kļūtu pazīstams kā čalis, kas iznīcinājis vienu no mītiskākajiem žurnāliem Zviedrijas vēsturē, tad viņa pašvērtējumam atliktu tikai nogrimt uz mūžiem. Tieši tāpēc es viņam noticēju. Viņš teica: gan viņam, gan koncernam ir nepieciešams prestižs žurnāls, tā teikt, alibi,

un viņš tikai mums palīdzētu turpināt veidot žurnālistiku tā, kā mēs uzskatām par pareizu. Bez šaubām, viņš gribēja iesaistīties žurnāla veidošanā, bet to es uztvēru tikai kā uzpūtību. To, ka viņš vēlas mazliet izrādīties saviem bagātajiem čomiem, apgalvojot, ka tieši viņš mūs ir izpestījis no bankrota vai tamlīdzīgi. Es ne brīdi nebiju iedomājusies, ka viņš uzdrošināsies aizskart žurnāla dvēseli.

-     Tomēr tieši to viņš tagad dara.

-    Jā, diemžēl.

-     Tādā gadījumā kas notiek ar tavu psiholoģisko teoriju?

-    Es pārāk zemu novērtēju oportūnista varu. Kā jau tu pamanīji, Ūvem un Serner veicās lieliski, pirms sākās uzbrukumi tev, pēc tam…

-     Viņš to izmantoja.

-     Nē, nē, to izmantoja kāds cits. Kāds, kurš gribēja tikt viņam klāt. Tikai vēlāk es aptvēru, ka Ūvem nebija viegli pārliecināt pārējos mūs nopirkt. Kā tu saproti, ne jau visi Serner cieš no mazvērtības kompleksa. Lielākā daļa ir vienkārši darījumu cilvēki, kuri nicina visas runas par kaut kādu vērtību pārstāvēšanu un tamlīdzīgi. Viņus kaitina Ūves tēlotais “ideālisms”, kā viņi to nosauca, un tavā virzienā raidītajos uzbrukumos viņi redzēja iespēju uzbrukt Ūvem.

-     Ak vai!

-     Tu pat nenojaut. Sākotnēji viss izskatījās labi. Tika izveidotas dažas prasības par nepieciešamību piemēroties tirgum, un, kā jau tu zini, es uzskatīju, ka daļa no tā izklausās tīri labi. Arī es biju domājusi par to, kādā veidā sasniegt gados jaunāku mērķauditoriju. Patiesībā man likās, ka mums ar Ūvi ir izveidojies konstruktīvs dialogs, un tāpēc es nebiju pārspīlēti satraukta par viņa šīsdienas prezentāciju.

-    Jā, es tā pamanīju.

-     Bet tad vēl nebija sācies haoss.

-     Par kādu haosu tu runā?

-     To, kas eksplodēja, kad tu sabotēji Ūves uzstāšanos.

-     Es neko nesabotēju, Ērika. Es vienkārši izgāju ārā.

Ērika gulēja vannā, iedzēra malku vīna un skumji pasmaidīja.

-      Kad tu reiz iemācīsies, ka esi Mīkaels Blumkvists? viņa jautāja.

-     Man likās, esmu to jau mazliet apguvis.

-     Neizskatās, ka tu būtu kaut ko sapratis, jo neatkarīgi no tā, vai Mīkaels Blumkvists to vēlas vai ne, ja viņš aiziet no prezentācijas par paša žurnālu, tas nozīmē daudz.

-     Tādā gadījumā es atvainojos par savu sabotāžu.

-     Nē, nē, mani tas nesatrauc, vairs ne. Tagad es esmu tā, kas atvainojas, kā tu redzi. Manis dēļ mēs atrodamies šajā situācijā. Gan jau haoss būtu sācies neatkarīgi no tā, vai tu aizgāji vai ne. Viņi tikai gaidīja ieganstu mesties mums virsū.

-     Kas tad notika?

-     Kad tu aizgāji, mēs visi palikām bez valodas, un Ūve, kura pašvērtējums tika sagrauts vēl vairāk, pārtrauca prezentāciju. “Tai nav nekādas jēgas,” viņš teica. Tad piezvanīja uz galveno mītni un pastāstīja par notikušo, un mani nepārsteigtu, ja viņš situāciju būtu pamatīgi dramatizējis. Tā skaudība, uz kuru es biju likusi cerības, visticamāk, pārvērtusies par kaut ko nožēlojamu un ļaunu. Aptuveni pēc stundas viņš atgriezās un teica, ka koncerns ir gatavs nopietni ieguldīt Millennium un izmantot visus savus kanālus, lai reklamētu žurnālu.

-     Un tas acīmredzot nav labi.

-     Nē, un es to zināju, jau pirms viņš bija bildis kaut pušplēstu vārdu. Tas bija nolasāms viņa sejas izteiksmē. Tā izstaroja savādu baiļu un triumfa sajaukumu, un sākumā viņam bija grūti atrast īstos vārdus. Viņš kaut ko murmināja, teica, ka koncerns vēloties lielāku ieskatu žurnāla darbībā, satura atjaunošanu un vairāk slavenību. Bet tad…

Ērika aizvēra acis un izlaida pirkstus cauri slapjajiem matiem, izdzēra pēdējo vīna malku.

-   Ja, Ērika?

-   Tad viņš teica, ka grib, lai tu aizej no redakcijas.

-    Ko?!

-   Saprotams, nedz viņš, nedz koncerns šādus ultimātus nevar izteikt tieši, lai neriskētu ar tādiem virsrakstiem kā “SERNER ATLAIŽ BLUMKVISTU”, tāpēc Ūve to formulēja ārkārtīgi viltīgi, sakot, ka viņš vēlas, lai tev būtu brīvas rokas, lai tu varētu koncentrēties uz to, ko tu māki vislabāk: rakstīt reportāžas. Viņš ieteica stratēģisku novietojumu Londonā un dāsnu ārštata žurnālista atalgojumu.

-   Londonā?

-    Viņš teica, ka Zviedrija ir pārāk maza valsts tava kalibra cilvēkam, bet tu saproti, par ko ir runa.

-   Viņi domā, ka nespēs īstenot iecerētās pārmaiņas, ja es joprojām atradīšos redakcijā?

-   Kaut kā tamlīdzīgi. Tajā pašā laikā man liekas, ka neviens no viņiem nebija īpaši pārsteigts, kad es, Kristers un Mālina vienbalsīgi pateicām “nē, tas nav apspriežams”, pat nemaz nerunājot par Andreja reakciju.

-    Ko viņš izdarīja?

-   Negribas pat atcerēties. Andrejs piecēlās un teica, ka tas ir pats apkaunojošākais, ko viņam savā mūžā ir nācies dzirdēt. Viņš apgalvoja, ka tu esi viens no labākajiem reportieriem šajā valstī, demokrātijas un žurnālistikas lepnums un ka visam Serner koncernam vajadzētu pārvilkt segu pāri galvai un nokaunēties. Viņš teica, ka tu esi dižens cilvēks.

-    Andrejs smagi ņēmis pie sirds.

-   Viņš ir labs zēns.

-    Patiešām. Un kā uz to reaģēja Serner ļaudis?

-    Ūve, neapšaubāmi, tam bija gatavs. “Jūs, protams, varat mūs izpirkt,” viņš teica. Vienīgi problēma ir tāda…

-    …ka viņi pacēla cenu, MIkaels pabeidza teikumu.

-   Tieši tā, “saskaņā ar jebkuras formas fundamentālo analīzi”, viņš teica, “Serner daļai vajadzētu būt vismaz divreiz lielākai, ņemot vērā Serner radīto un firmai pievienoto vērtību.”

-    Firmas vērtību! Vai viņi ir jukuši?

-    Laikam jau ne, bet viņi ir gudri un grib mūs čakarēt. Un man rodas jautājums: vai viņi gadījumā nevēlas nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu viegli nopelnīt, satriekt mūs finansiāli un tikt vaļā no konkurenta?

-    Ko, ellē, lai mēs darām?

-    To, kas mums padodas vislabāk, Mīkael, cīnīsimies. Es ieguldīšu savus personiskos līdzekļus, un mēs viņus izpirksim. Cīnīsimies, lai kļūtu par Ziemeļeiropas labāko žurnālu.

-   Protams, Ērika, bet ko tālāk? Mēs būsim nonākuši strupceļā šausmīgā finansiālā situācijā, un tu neko nevarēsi līdzēt.

-   Es zinu, bet viss izdosies. Mēs jau iepriekš esam atradušies sarežģītās situācijās. Mēs abi kādu laiku varam sev neizmaksāt algas. Mēs taču tāpat tiksim galā?

-    Ērika, visam reiz pienāk beigas.

-    Nesaki tā! Nekad vairs!

-    Pat ja tā ir patiesība?

-   It īpaši tad.

-   Labi.

-    Vai tev kaut kas ir padomā? viņa turpināja. Jebkas, ar ko mēs varētu apžilbināt vietni Mediesverige?

Mīkaels paslēpa seju rokās, kaut kādu iemeslu dēļ iedomājās par Pernillu, savu meitu, kas bija teikusi, ka atšķirībā no sava tēva viņa gribot rakstīt “pa īstam”, lai kas ari būtu tik “neīsts” viņa rakstos.

-    Neesmu par to pārliecināts, viņš atbildēja.

Ērika iesita rokas vannas ūdenī tā, ka tas apšļakstīja viņa zeķes.

-    Velns, tev taču kaut kam ir jābūt. Es nezinu nevienu šajā valstī, kas saņemtu tik daudz dažādu ziņojumu kā tu!

-    Lielākā daļa ir pilnīgas muļķības, viņš teica. Bet, iespējams… Es pārbaudīju kādu lietu.

Ērika vannā piecēlās sēdus.

-    Ko tieši?

-    Nē, neko, viņš sevi palaboja. Tikai domāju vēlamajā virzienā.

-    Šobrīd mums ļoti jādomā vēlamajā virzienā.

-   Jā, bet tas nav nekas īpašs, tikai dūmi bez uguns, ko nevar pierādīt.

-   Un tomēr ir kas tāds, kam tu tici, vai ne?

-    Iespējams, bet mana ticība tam ir atkarīga tikai no vienas mazas detaļas, kam patiesībā ar pašu stāstu nav nekāda sakara.

-   Kas tas ir?

-   Mana vecā ieroču māsa ari ir iesaistīta stāstā.

-   Viņa ar lielo “V”?

-   Tieši tā.

-   Tas izklausās daudzsološi, vai tad ne? Ērika jautāja, pieceļoties un izkāpjot no vannas, kaila un skaista.

8.     NODAĻA. 20.   NOVEMBRA VAKARS

Augusts, notupies uz ceļiem, sēdēja uz šaham līdzīgās guļamistabas grīdas un vēroja kluso dabu ar sveci uz zila šķīvja, diviem zaļiem āboliem un apelsīnu, ko tēvs viņam bija uzstādījis. Bet nekas nenotika. Augusts tikai tukši vērās negaisā aiz loga, un Franss sev jautāja: Varbūt ir pavisam bezjēdzīgi likt zēnam zīmēt kādu konkrētu motīvu?

Dēlam atlika tikai pašķielēt uz kādu lietu, lai tā iespiestos viņam prātā, tad kāpēc gan lai tētis noteiktu, ko viņam zīmēt un ko ne; varbūt šķīvis un pāris augļu ir pārāk muļķīgs uzstādījums. Varbūt Augusts interesējas par pavisam citām lietām, un Franss atkal sev jautāja: Vai zēns, zīmējot luksoforu, gribēja pateikt ko īpašu? Sarkanā gaisma dega kā tāda nokaitēta acs, un, iespējams ko gan Franss varēja zināt -, Augusts jutās pretējā ielas pusē esošā vīrieša apdraudēts.

Franss jau kuro reizi palūkojās uz dēlu. Tas taču bija tik apkaunojoši, vai ne? Iepriekš viņš Augustu bija uztvēris kā kaut ko dīvainu un nesaprotamu. Tagad viņš atkal pieļāva, ka patiesībā dēls stipri līdzinās viņam. Arī Fransa bērnībā ārsti neaizrāvās ar diagnožu uzstādīšanu. Cilvēkus “norakstīja” kā jocīgus un atpalikušus. Un arī viņš noteikti bija pārlieku neparasts, ļoti nopietns, nekustīgu sejas mīmiku, un skolā nevienam viņš nešķita īpaši

interesants. Lai gan ari Fransam pārējie nelikās īpaši jautri viņš labāk pievērsās saviem skaitļiem un vienādojumiem un lieki vārdus nešķieda.

Viņš diez vai tiktu apzīmogots ar vārdu “autisks”. Bet noteikti tiktu “piekarināta” birka Aspergera sindroms, un tas varētu būt gan labi, gan slikti, tam nebija nozīmes. Būtiski ir tas, ka viņš un Hanna bija pārliecināti: agrīna diagnozes uzstādīšana būtu viņiem palīdzējusi. Tomēr laika gaitā uzlabojumu nebija, un tikai tagad, kad dēlam bija jau astoņi gadi, Franss pamanīja, ka zēns ir neparasti apdāvināts viņam piemita talants, kas, visticamāk, ir gan telpisks, gan matemātisks. Kāpēc Hanna un Lase to nebija ievērojuši?

Lase, protams, bija draņķis, bet Hanna principā bija uzmanīga un jauka sieviete. Franss nekad neaizmirsīs viņu pirmo tikšanos. Tas bija vakars rātsnamā ar Karaliskās inženierzinātņu akadēmijas pārstāvjiem, un viņš bija laureātu vidū. Balva viņam nerūpēja. Visu vakariņu laiku viņš bija garlaikots un ilgojās ātrāk nonākt mājās pie sava datora, kad kāda skaista sieviete, kuru viņš tikko pazina Fransa zināšanas par slavenību pasauli bija stipri ierobežotas -, pienāca pie viņa un uzsāka sarunu. Franss sevi joprojām uztvēra kā Tapstremas skolas nūģi, uz kuru meitenes skatījās šķībi.

Franss nespēja saprast, ko tāda sieviete kā Hanna ir viņā ieraudzījusi, un tolaik to viņš ātri vien uzzināja viņa bija savas karjeras zenītā. Bet Hanna savaldzināja viņu un tonakt mīlējās ar viņu tā, kā neviena cita sieviete nebija mīlējusies. Tam sekoja laimīgākais laiks Fransa mūžā, un tomēr… binārie skaitļu kodi bija spēcīgāki par mīlestību.

Viņa dzīvesveids iedragāja laulību, un pēc tam viss sagāja grīstē. Lase Vestmans pārņēma vadību, un Hanna izdzisa un laikam jau arī Augusts, un par to Fransam, protams, būtu vajadzējis būt niknam. Bet viņš zināja, ka vaina gulstas arī uz viņa pleciem. Viņš bija atpircies un nelicies par dēlu ne zinis, un,

iespējams, savā ziņā viņam bija jāpiekrīt bērnu aizbildniecības tiesas prāvas spriedumam, ka viņš bija devis priekšroku sapnim par mākslīgu dzīvi, nevis savam paša bērnam, tas bija tiesa. Kāds gan idiots viņš bijis!

Franss paņēma savu klēpjdatoru un pameklēja informāciju par savantiem. Viņš jau bija pasūtījis kaudzi dažādu grāmatu, arī slavenāko darbu šajā nozarē, profesora Darolda Treferta pētījumu Islands of Genius\ Sev ierastajā veidā viņš nolēma iemācīties visu, ko vien varēja. Lai neviens nolādētais psihologs vai pedagogs viņam nevar sist pa pirkstiem un norādīt, kas Augustam šādā stāvoklī ir nepieciešams. Viņš jau to zinās krietni labāk nekā kāds no tiem gudrajiem profesoriem. Viņš turpināja meklēšanu un šoreiz apstājās pie kāda raksta par autisku meiteni, vārdā Nadja.

Viņas liktenis bija aprakstīts Lomas Selfes grāmatā Nadia: a case of extraordinary drawing ability in an autistic child2 un Olivera Saksa The Man Who Mistook His Wife for a Hat3 , un Franss aizrautīgi lasīja. Tie bija aizgrābjoši stāsti, un daudzējādā ziņā varēja vilkt paralēles ar Augustu. Nadja, gluži kā Augusts, dzimšanas brīdī šķita pilnīgi vesela, tikai palēnām vecāki saprata, ka ar meitenīti kaut kas nav kārtībā.

Valodas attīstība kavējās. Nadja izvairījās skatīties cilvēkiem acīs. Viņai nepatika pieskārieni, un viņa nereaģēja uz mātes smaidu vai kustībām. Lielākoties viņa bija klusa un ierāvusies sevī un mēdza apsēsti graizīt papīru neaprakstāmi mazās strēmelītēs. Sešu gadu vecumā viņa joprojām nebija pateikusi nevienu vārdu.

Tomēr viņa zīmēja gluži kā da Vinči. Jau trīs gadu vecumā viņa pēkšņi, bez jebkāda iemesla sāka zīmēt zirgus un atšķirībā no citiem bērniem sāka zīmēt nevis ar formu vai kopumu, bet ar kādu nelielu detaļu zirga nagu, jātnieka zābaku, asti -, un visdīvainākais bija tas, ka viņa zīmēja ļoti ātri. Drudžainā steigā

1 Ģēniju salas. (Angļu vai.)

2 Nadja autisks bērns ar neparastu spēju zīmēt. (Angļu vai.)

3 Vīrietis, kas sajauca savu sievu ar cepuri. (Angļu vai.)

viņa savienoja detaļas: te vienu, te otru, līdz veidojās nevainojama kopaina zirgs aulekšos vai rikšos. Jau no savas pieredzes pusaudža gados Franss zināja, ka nav nekā sarežģītāka kā uzzīmēt dzīvnieku kustībā. Lai kā mēs censtos, dzīvnieks izskatās nedabisks vai stīvs. Bet, lai kustībā jaustos vieglums, ir jābūt īstam meistaram. Nadja bija meistars jau trīs gadu vecumā.

Viņas zirgi bija gandrīz tik nevainojami kā fotogrāfijā, zīmēti ar pārliecinošām līnijām un ēnojumiem, bet acīmredzot tas nebija daudzu treniņu rezultāts. Viņas virtuozitāte izlauzās kā ūdens no aizsprosta, un tas fascinēja visus apkārt esošos. Kā gan viņai tas izdevās? Kā tas bija iespējams, ka viņa ar pāris roku vēzieniem ir pārlēkusi pāri vairākiem attīstības gadsimtiem kultūras vēsturē? Austrāliešu zinātnieki Alans Snīders un Džons Mičels izpētīja zīmējumus un 1999. gadā nāca klajā ar teoriju, kas palēnām kļuvusi par vispārpieņemtu, proti, ka katram cilvēkam smadzeņu audos slēpjas tāda pati virtuozitāte, bet lielākai daļai no mums tā ir bloķēta.

Ja mēs paraugāmies uz futbola bumbu vai jebko citu, tad uzreiz nesaprotam, ka tas ir trīsdimensionāls objekts. Gluži otrādi smadzenes zibenīgā ātrumā analizē kaudzi detaļu, ēnas, kas krīt, dziļuma nianses, un no tā mēs izdarām secinājumus par priekšmeta formu. Mēs to pat neapzināmies. Bet mūsu smadzenēm ir nepieciešama analīze, lai mēs saprastu kaut ko tik vienkāršu tur tālumā stāv bumba, nevis aplis.

Smadzenes pašas veido gala formu, un, kamēr tās to dara, mēs vairs neredzam sākotnēji uztvertās detaļas. Tā teikt, mežs noslēpj kokus. Bet Mičelu un Snīderu visvairāk pārsteidza, lūk, kas: ja mūsu smadzenēm izdotos atsaukt sākotnējo attēlu, mēs varētu paskatīties uz pasauli pavisam citā veidā un, iespējams, atdarināt to daudz vieglāk, gluži kā Nadja to darīja pilnīgi bez jebkāda treniņa.

Citiem vārdiem sakot, ideja bija šāda: Nadjai ir pieejams tikai sākotnējais attēls, smadzeņu pamatmateriāls. Viņa redz detaļu

un ēnu jūkli, pirms smadzenes to paspēj apstrādāt, tieši tāpēc viņa vienmēr sāk ar atsevišķo detaļu, piemēram, nagu, purnu, nevis ar kopējo ainu, jo kopaina viņas prātā vēl nav radusies. Lai gan Franss Balders šajā teorijā saskatīja dažas nepilnības vai vismaz, kā vienmēr, uzdeva kaudzi dažādu kritisku jautājumu, šī ideja viņu uzrunāja.

Tieši šādu pirmatnēju uztveres spēju viņš centās rast savos pētījumos perspektīvu, kas nepieņem lietas un jēdzienus tādus, kādi tie ir, bet gan cenšas lūkoties aiz acīm redzamā, iedziļināties smalkajās detaļās; šis temats viņu aizvien vairāk aizrāva, un viņš lasīja ar pieaugošu apbrīnu, līdz pēkšņi sarāvās. Franss pat skaļi nolamājās un paskatījās uz dēlu ar baiļpilnu skatienu. Bet ne jau pētījumu rezultāti lika viņam sarauties. Tas bija Nadjas pirmā skolas gada apraksts.

Nadja mācījās klasē, kas paredzēta autiskiem bērniem. Nodarbības bija veidotas tā, lai iedrošinātu viņu runāt, un meitene guva panākumus. Vārdi nāca cits pēc cita. Bet cena par to bija ļoti augsta. Jo vairāk viņa runāja, jo pamanāmāk pazuda viņas ģenialitāte, kas izpaudās, zīmējot ar krītiņiem, un saskaņā ar rakstnieces Lomas Selfes teikto valoda sāka aizstāt ko citu. No ģēnija Nadja kļuva par vienkāršu autisku meiteni ar smagiem attīstības traucējumiem. Jā, viņa nedaudz runāja, bet pilnībā bija zaudējusi to, kas apbūra visu pasauli. Vai tas bija tā vērts? Lai varētu pateikt pāris vārdu?

Nē! Franss gribēja kliegt, varbūt arī tāpēc, ka viņš pats vienmēr bija gatavs maksāt jebkādu cenu, lai tikai kļūtu par savas nozares ģēniju. Labāk kļūt par cilvēku, kas nespēj veidot nevienu saprātīgu sarunu pie vakariņu galda, nekā kļūt par viduvējību. Lai nu par ko, tikai ne par vidusmēra mietpilsoni! Tā viņš visu mūžu bija rīkojies, un tomēr… Viņš nebija muļķis un saprata, ka viņa paša elitārie principi nav īpaši labi ceļa rādītāji. Varbūt daži zīmējumi nebija nekas salīdzinājumā ar spēju palūgt glāzi piena vai pārmīt pāris vārdu ar draugu vai tēti. Ko gan viņš par to zināja?

Tomēr izskatījās, ka šobrīd viņš ir izvēles priekšā. Franss nevarēja samierināties ar domu, ka ir spiests atteikties un atbrīvoties no visfantastiskākās lietas, kas jebkad notikusi Augusta dzīvē. Nē, nē… Par to nevarēja būt ne runas. Nevienam no vecākiem nevajadzētu nonākt tādas izvēles priekšā: potenciāls ģēnijs vai idiots. Neviens taču nevar iepriekš paredzēt, kas bērnam nāks par labu.

Jo vairāk Franss par to prātoja, jo neiespējamāk viss šķita, un viņš pieķēra sevi pie domas, ka nespēj tam noticēt, vai, pareizāk sakot, viņš tam negribēja ticēt. Galu galā Nadja bija tikai viens piemērs un viens piemērs nevar būt zinātnisks paraugs.

Fransam vajadzētu par to uzzināt kaut ko vairāk, tāpēc viņš turpināja meklēt internetā. Pēkšņi iezvanījās telefons. Pēdējo stundu laikā telefons bija zvanījis vairākkārt. Arī no kāda slēpta numura, visticamāk, Līnuss, viņa vecais asistents, ar kuru viņam bija aizvien grūtāk sastrādāties, kuram viņš vairs neuzticējās un ar kuru pēc visiem notikumiem nebija vēlēšanās runāt. Viņš gribēja turpināt pētīt Nadjas likteni, neko citu.

Šoreiz Franss atbildēja aiz satraukuma. Tā bija Gabriella Grāne, Sāpo analītiķe, un viņš, par spīti visam, pasmaidīja. Vislabprātāk Balders gribētu būt kopā ar Farahu Šarifu, bet arī Gabriella nebūtu peļams variants. Viņai bija mirdzoši skaistas acis un piemita ātra domāšana. Fransa vājība bija sievietes, kas spēja ātri domāt.

-    Gabriella, viņš teica. Es labprāt ar tevi parunātos. Bet man nav laika. Esmu aizņemts ar ko svarīgu.

-   Šim tev noteikti laika pietiks, viņa atbildēja neierasti stingri. Tev draud briesmas.

-   Kādas muļķības, Gabriella! Es tev jau teicu. Viņi tiesā man novilks pēdējo kreklu. Bet tas arī viss.

-   Frans, baidos, ka mums ir jaunas ziņas, un tās nāk no ārkārtīgi konfidenciāla avota. Izskatās, tu esi nopietni apdraudēts.

-   Ko tu ar to domā? viņš jautāja, īsti nespējot aptvert teiktā jēgu.

Telefonu iespiedis starp ausi un plecu, viņš turpināja meklēt datus par Nadjas zaudēto talantu.

-    Saprotams, man ir grūti izvērtēt informāciju, bet tā mani satrauc. Frans, manuprāt, to ir vērts uztvert nopietni.

-    Tad tā es arī darīšu. Apsolu būt īpaši piesardzīgs. Neiešu ārā un palikšu mājās kā vienmēr. Bet, kā jau es teicu, esmu ļoti aizņemts, turklāt diezgan pārliecināts, ka tu kļūdies. Solifon…

-   Jā, iespējams, es kļūdos, viņa to pārtrauca. Tā var būt. Bet padomā, ja nu man ir taisnība, padomā, ja nu pastāv neliels risks, ka man ir taisnība?

-    Pilnīgi noteikti, bet…

-     Nekādus “bet”, Frans, vispār nekādus “bet”. Ieklausies, lūdzu, manī! Es domāju, ka tava analīze ir pareiza. Neviens Solifon pārstāvis nevēlas tev darīt pāri. Galu galā tas ir civilizēts uzņēmums. Bet izskatās, ka uzņēmumā kāds vai kādi ir iesaistīti kriminālā organizācijā, ārkārtīgi bīstamā grupējumā, ar filiālēm Krievijā un Zviedrijā, un tieši no turienes nāk draudi.

Pirmo reizi sarunas laikā Franss novērsa skatienu no datora ekrāna. Viņš zināja, ka Zigmunds Ekervalds Solifon sadarbojās ar kādu kriminālu grupējumu. Viņš pat bija uzķēris pāris kodētu vārdu par tā vadītāju, bet nespēja aptvert, kāpēc gan lai grupējums viņu apdraudētu. Vai arī tomēr spēja iedomāties?

-    Krimināla organizācija? viņš murmināja.

-   Tieši tā, Gabriella turpināja. Un vai tas zināmā mērā nav loģiski? Tu taču pats biji nonācis pie šādām domām, vai ne? Ja kāds sāk zagt citu idejas un pelnīt ar tām naudu, tad robeža jau ir pārkāpta un atpakaļceļa vairs nav.

-   Man drīzāk šķiet, ka es teicu, ka pietiek ar advokātu grupu. Mūsdienās ar pāris slīpētiem juristiem var droši nozagt jebko. Advokāti ir mūsu laika torpēdas.

-    Labi, varbūt tā arī ir. Bet, paklau, es vēl neesmu saņēmusi apstiprinājumu par personas aizsardzību. Tāpēc gribu tevi nosūtīt uz slepenu vietu. Drīz aizbraukšu tev pakaļ.

-   Ko?

-   Manuprāt, mums jārīkojas nekavējoties.

-    Nekad mūžā! viņš iebilda. Es un…

Tad saminstinājās.

-   Vai pie tevis ir vēl kāds? sieviete jautāja.

-    Nē, nē, bet tagad es nekur nevaru braukt.

-   Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

-   Es ļoti labi dzirdēju. Bet visu cieņu, manuprāt, tas izklausās pēc tavām pašas spekulācijām.

-   Spekulācijas ir daļa apdraudējuma dabas, Frans. Bet persona, ar ko es šodien runāju… Jā, patiesībā man to nevajadzētu teikt… bija NSA aģente, kas strādā, lai identificētu šo grupējumu.

-   NSA\ Viņš nosvilpās.

-   Zinu, ka tu esi skeptisks attiecībā uz šo organizāciju.

-    Skeptisks ir maigi sacīts.

-    Labi, labi. Bet šoreiz viņi ir tavā pusē, vismaz aģente, ar kuru es runāju. Viņa ir labs cilvēks. Ar noklausīšanās palīdzību viņai ir izdevies uzķert ko tādu, kas izklausās pēc slepkavības plāna.

-   Pret mani?

-    Samērā daudz materiālu par to liecina.

-   Samērā daudz un liecina… izklausās vispārīgi.

Fransa priekšā Augusts pastiepās pēc viena no saviem zīmuļiem, un vīrietim izdevās visu uzmanību pievērst viņam.

-   Es palikšu šeit.

-   Tu laikam joko.

-    Nē, nē. Es labprāt pārvākšos, ja jūs iegūsiet kādus jaunus pierādījumus, bet pagaidām ne. Turklāt Milton uzstādītā signalizācija ir lieliska. Man visur ir videonovērošanas kameras un sensori.

-   Vai tu to domā nopietni?

-   Jā, un tu taču zini, ka esmu stūrgalvīgs ēzelis.

-   Vai tev ir ierocis?

-   Gabriella, kas tev lēcies? Es un ierocis! Bīstamākais priekšmets manās mājās noteikti ir siera nazis.

-    Klau… viņa iesāka un nedaudz saminstinājās.

-Jā?

-   Es nokārtošu, lai tu tiktu novērots neatkarīgi no tā, vai vēlies to vai ne. Tev par to nav jāuztraucas. Tu to pat nepamanīsi. Bet, ja reiz esi tik stūrgalvīgs, tad man tev ir vēl kāds padoms.

-    Kāds?

-    Go public,' tā būtu sava veida dzīvības apdrošināšana. Pastāsti medijiem, ko tu zini, un tad labākajā gadījumā būs pilnīgi bezjēdzīgi noslaucīt tevi no ceļa.

-   Labi! Es par to padomāšu.

Franss Gabriellas balsī saklausīja pēkšņu uzmanības trūkumu.

-   Jā? viņš jautāja.

-    Uzgaidi mazliet! viņa teica. Man kāds zvana pa otru līniju. Man nepieciešams…

Viņa pazuda, bet Franss, kam vajadzēja domāt par tikko dzirdēto, prātoja tikai par to: vai Augusts pazaudēs spēju zīmēt, ja viņam iemācīs runāt?

-   Vai tu tur vēl esi? pēc brīža Gabriella jautāja.

-    Protams.

-    Diemžēl man jābeidz saruna. Bet apsolu, es pārliecināšos, ka tevi kāds uzmana, cik ātri vien iespējams. Es tev pārzvanīšu. Sargi sevi!

Viņš nolika klausuli, nopūtās un atkal iedomājās par Hannu un Augustu, un par šaha laukumam līdzīgo grīdu, kas atspoguļojās drēbju skapja durvīs, un par visu citu, kam kopējā kontekstā nebija nekādas nozīmes, tad pavisam pavirši, it kā samulsis, viņš nomurmināja:

-    Viņi man ir tikuši uz pēdām.

Pēkšņi Franss saprata, ka tas nav nemaz tik neiespējami, nepavisam ne, pat ja viņš līdz šim nebija ticējis, ka tas varētu nonākt

līdz vardarbībai. Bet ko gan viņš patiesībā zināja? Neko. Turklāt viņam nebija noskaņojuma tagad par to domāt. Viņš turpināja meklēt informāciju par Nadjas likteni un par to, ko tas varētu nozīmēt viņa dēlam, bet patiesībā tas nebija gudri darīts. Viņš izlikās, ka nekas nav noticis. Par spīti draudiem, Balders turpināja sērfot internetā un drīz vien atrada informāciju par kādu neiroloģijas profesoru, savantisma sindroma ekspertu, vīru, vārdā Čārlzs Ēdelmans, un nevis turpināja lasīt (lai gan vienmēr deva priekšroku literatūrai, nevis cilvēkiem), bet zvanīja uz Karolinskas institūtu.

Tad viņš pamanīja, ka ir jau vēls. Ēdelmans noteikti vairs nebūs darbā, turklāt viņa privātais telefona numurs bija slēpts. Bet pagaidi tik… Viņš vadīja kādu iestādi Ekliden, un tā bija organizācija autiskiem bērniem ar īpašām spējām, un Franss pamēģināja zvanīt turp. Telefonā bija dzirdams pāris signālu. Tad klausuli pacēla kāda dāma, kas stādījās priekšā kā māsa Lindrosa.

-    Atvainojiet, ka es tik vēlu… Franss Balders iesāka. Es meklēju profesoru Ēdelmanu. Vai viņš vēl būtu uz vietas?

-    Patiesībā jā. Nevienam šajā negaisā nav izdevies nokļūt mājās. Kas viņu meklē?

-   Franss Balders, viņš atbildēja un piebilda vēl ko, kas šajā sakarā varētu viņam palīdzēt, profesors Franss Balders.

-    Brītiņu uzgaidiet, sacīja māsa Lindrosa. Paskatīšos, vai viņam ir laiks.

Fransa skatiens atgriezās pie Augusta, kas atkal bija sagrābis vienu no zīmuļiem un brīdi minstinājās. Tas savā ziņā satrauca Fransu, it kā tā būtu ļaunu vēstoša zīme. “Krimināla organizācija,” viņš pie sevis atkal murmināja.

-    Čārlzs Ēdelmans, ierunājās kāda balss. Vai es tiešām runāju ar profesoru Balderu?

-   Viņu pašu. Man ir neliels…

-    Jūs pat nespējat iedomāties, kāds gods, Ēdelmans turpināja. Es tikko atgriezos no konferences Stenfordā, un mēs

patiesībā runājām par jūsu pētījumiem neironu tīklu jomā, jā, mēs pat uzdevām jautājumu: vai mēs, neirologi, varētu ko iemācīties par smadzenēm, izmantojot mākslīgo intelektu? Mēs gribējām zināt…

-   Es jūtos glaimots, Franss viņu pārtrauca. Patiesībā šoreiz man būs kāds jautājums jums.

-   Vai patiešām! Vai jums tas ir nepieciešams pētījumam?

-    Nepavisam ne! Manam dēlam ir autisms. Viņš ir astoņus gadus vecs un joprojām nav pateicis nevienu vārdu, bet pirms pāris dienām mēs šķērsojām Hūrnsgātanas krustojumu un tad…

-Jā?

-    Viņš apsēdās un daļu redzētā uzzīmēja drudžainā ātrumā un pavisam nevainojami. Pilnīgi apbrīnojami!

-   Un tagad jūs vēlaties, lai es dodos turp un paskatos uz viņa darbiem?

-    Labprāt. Bet ne jau tāpēc es zvanu. Patiesībā esmu noraizējies. Esmu lasījis, ka viņa zīmējumi, iespējams, ir veids, kā sazināties ar ārpasauli, un ka šo spēju Augusts varētu zaudēt, ja iemācītos runāt. It kā spēja izteikties aizstātu ko citu.

-    Es saprotu, ka jūs esat lasījis par Nadju.

-   Kā jūs zināt?

-    Viņa vienmēr tiek pieminēta šajā sakarā. Bet mieru, tikai mieru. Vai drīkstu jūs saukt par Fransu?

-    Saprotams.

-    Lieliski, Frans, esmu ārkārtīgi priecīgs, ka piezvanījāt, un varu nešaubīgi apgalvot, ka uztraukumam nav pamata, gluži otrādi. Nadja ir izņēmums, kas apstiprina likumu, nekas vairāk. Visi pētījumi norāda, ka valodas attīstība drīzāk padziļina savantismu. Paskatieties uz Stīvenu Viltšīru, par viņu taču jūs esat lasījis, vai ne?

-   Puisis, kas uzzīmēja visu Londonu?

-   Tieši tā. Viņš ir attīstījies dažādos veidos gan kā mākslinieks, gan intelektuālis, gan arī valodas ziņā. Šodien viņu uzskata

par izcilu mākslinieku. Tāpēc bailēm nav pamata, Frans. Jā, dažkārt bērni zaudē savantismu, bet parasti tas notiek citu iemeslu dēļ. Viņi nogurst vai ar viņiem atgadās kas nopietns. Jūs taču lasījāt, ka Nadja tolaik zaudēja arī māti?

-Jā-

-   Varbūt tas bija patiesais iemesls. Jā, protams, nedz es, nedz arī kāds cits nevar to droši apgalvot. Bet viņa nezaudēja prasmes tāpēc, ka iemācījās runāt. Nav neviena cita dokumentēta fakta, kas norādītu uz līdzīgu attīstību, un es to nesaku tāpat vien vai tāpēc, ka tas saskanētu ar manis paša zinātnisko hipotēzi. Šobrīd zinātnē valda vienprātība, ka savanti var tikai iegūt, attīstot savas maņas dažādās sfērās.

-   Vai esat pārliecināts?

-   Jā, pilnīgi noteikti.

-   Viņam padodas ari skaitļi.

-   Vai tiešām? Čārlzs Ēdelmans bija pārsteigts.

-    Kāpēc tā jautājat?

-   Jo savantiem, kas apveltīti ar māksliniecisku talantu, reti kad piemīt arī matemātisks talants. Tādā gadījumā runa ir par diviem dažādiem, savstarpēji nesaistītiem talantiem, un pastāv uzskats, ka tie viens otru bloķē.

-   Bet tāds viņam piemīt. Viņa zīmējumos jaušama ģeometriska precizitāte, it kā viņš būtu aprēķinājis proporcijas.

-   Ārkārtīgi interesanti. Kad es varētu zēnu satikt?

-   To vēl nezinu. Sākumā es vēlējos tikai lūgt padomu.

-    Tādā gadījumā mans padoms ir nešaubīgs zēnam jāattīstās. Stimulējiet viņu! Ļaujiet viņam pilnveidot savas spējas!

-    Es…

Franss sajuta neparastu spiedienu krūšu apvidū, un pēkšņi viņam bija grūti izrunāt vārdus.

-    Es gribēju tikai pateikties, viņš turpināja. Patiešām pateikties. Tagad man…

-    Man ir patiess gods ar jums aprunāties, un būtu brīnišķīgi satikt jūs un jūsu dēlu. Esmu izstrādājis diezgan sarežģītu testu savantiem, ja drīkstu palielīties. Kopīgiem spēkiem mēs varētu zēnu labāk iepazīt.

-Jā, protams, tas būtu lieliski. Bet tagad man vajag… Franss murmināja, nesaprotot, ko īsti mēģina pateikt. Uz redzēšanos un liels paldies.

-   Ak tā, jā, saprotams. Ceru drīzumā saņemt kādu ziņu.

Franss beidza sarunu un brīdi mierīgi sēdēja, rokas sakrustojis

uz krūtīm. Un vēroja Augustu, kas joprojām minstinājās, satvēris rokās dzelteno zīmuli, pētot degošo sveci. Pēkšņi Fransa Baldera pleci nodrebēja un acīs sariesās asaras. Par profesoru Balderu varēja teikt daudz ko, bet viens bija skaidrs viņš nekad neraudāja tāpat vien.

Viņš neatcerējās, kad pēdējoreiz bija raudājis. Viņš neraudāja, kad nomira māte, un arī ne tad, kad lasīja ko aizgrābjošu, viņš sevi uzskatīja par stingru kā klints. Bet tagad sava dēla un viņa zīmuļu priekšā profesors raudāja kā bērns. Viņš ļāvās asarām, un, saprotams, pie vainas bija Čārlza Ēdelmana vārdi.

Tātad Augusts varēja gan mācīties runāt, gan turpināt zīmēt, un tas bija brīnišķīgi. Bet tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc Franss raudāja. Tas bija arī Solifon dēļ. Slepkavības draudi. Noslēpumi, kurus viņš glabāja, un ilgas pēc Hannas vai Farahas, vai jebkura cita, kas varētu aizpildīt tukšumu viņa krūtīs.

-    Manu mīļo zēn! viņš ierunājās tik aizgrābtā balsī un sapņaini, ka pat nepamanīja, ka viņa klēpjdatora ekrāns ieslēdzas un parādās attēls no novērošanas kameras, kas atradās viņa pagalmā.

Pa dārzu, neņemot vērā nežēlīgo vētru, lavījās kāds izstīdzējis vīrs ādas jakā, ar pelēku naģeni galvā, uzvilktu tik zemu uz acīm, ka nebija iespējams saskatīt viņa seju. Lai kas tas arī būtu, vīrietis zināja, ka tiek filmēts, un, pat ja viņš šķita smalks un sīks, viņa līganajā, nedaudz teatrālajā gaitā bija jaušams kas tāds, kas atgādināja smagsvara bokseri ceļā uz ringu.

Gabriella Grāne sēdēja savā kabinetā un meklēja informāciju intemetā un iestādes reģistrā. Tomēr īpaši gudrāka viņa nekļuva, un, protams, tas bija tāpēc, ka viņa nezināja, ko meklē. Bet viņu satrauca viss jaunais un nesaprotamais, aptuvenais un neskaidrais.

Viņa, runājot ar Balderu, bija pārtraukta sarunas vidū. Zvanīja Helēna Krafta, Sāpo vadītāja, kas atkal viņu meklēja. Par to pašu lietu, ko iepriekš. Ar viņu vēlējās runāt NSA aģente Alona Kasalesa, un šoreiz Alona izklausījās krietni mierīgāka, pat nedaudz koķeta.

-   Vai jums izdevās sakārtot savus datorus? Gabriella jautāja.

-    Ha… jā, tas tik bija cirks! Man liekas, bailēm nav pamata, un es lūdzu piedošanu, ja pēdējās sarunas laikā runāju diezgan haotiski. Iespējams, tagad neizklausīsies daudz labāk. Bet es gribu sniegt tev vairāk informācijas un vēlreiz gribu uzsvērt, ka profesoram Balderam draud patiesas un nopietnas briesmas, pat ja mēs neesam pilnīgi pārliecināti. Vai esat jau kaut ko iesākuši lietas labā?

-    Esmu ar viņu runājusi. Viņš atsakās pamest savas mājas. Apgalvo, ka ir ļoti aizņemts. Es nodrošināšu viņam apsardzi.

-    Lieliski, un, kā jau tu, iespējams, nojaut, esmu darījusi ko vairāk nekā tikai tevi novērojusi. Grānes jaunkundz, jūs esat atstājusi uz mani iespaidu. Vai tādai kā jums nevajadzētu strādāt Goldman Sachs1 un pelnīt miljonus?

-   Tas nav manā stilā.

-    Ari manā ne. Es neatteiktos no naudas, bet šis amats ar nožēlojamo atalgojumu man piestāv daudz labāk. Tagad tā, sirsniņ, situācija ir šāda. Kas attiecas uz mums šī lieta nav nekas īpašs, personiski man šķiet: šāds secinājums ir aplams. Ne vien tāpēc, ka esmu pārliecināta, ka šis grupējums apdraud nacionālās finanšu intereses. Manuprāt, tajā iesaistīti arī politiskie spēki. Vienam no krievu datorinženieriem, kuru es minēju jau iepriekš,

1 Viena no lielākajām komercbankām pasaulē.

cilvēkam, vārdā Anatolijs Čabarovs, ir sakari ar bēdīgi slaveno Krievijas Valsts domes deputātu Ivanu Gribanovu, kas ir viens no lielākajiem Gazprom akciju turētājiem.

-    Saprotu.

-   Pagaidām pārējo personība nav noskaidrota, un esmu pavadījusi daudz laika, mēģinot uzzināt līdera identitāti.

-   Tas, kuru sauc Thanos.

-   Vai arī tā.

-    Viņa?

-    Jā, bet, iespējams, es kļūdos. Šāda veida kriminālie grupējumi mēdz izmantot sievietes, protams, ne jau vadošās pozīcijās. Un ar šo tēlu visbiežāk apzīmē vīrieti vīnu.

-    Bet kas tev liek domāt, ka tā varētu būt sieviete?

-   Sava veida cieņa, ja tā to var nosaukt. Par šo personu runā ar tādu apbrīnu, ar kādu vīrieši visos laikos ir runājuši par sievietēm, kuras tie iekāro un apbrīno.

-   Tātad skaistule.

-    Tā šķiet, bet varbūt esmu pārāk aizrāvusies ar homoseksuālām izpausmēm, bet neviens nepriecāsies tik ļoti kā es, ja atklāsies, ka krievu gangsteri vai krievu varas vīri būtu vairāk pievērsušies šai disciplīnai.

-    Ha, tiesa kas tiesa!

-    Bet patiesībā es par to ieminējos tikai tāpēc, lai tu domātu plašāk, ja reiz šī lieta ir nonākusi uz mana galda. Saproti, šeit ir iesaistīti advokāti. Šādās situācijās vienmēr ir iesaistīti advokāti. Ar hakeru palīdzību var zagt, un ar advokātu palīdzību zādzības var legalizēt. Ko tad pats Balders teica?

-    Mēs visi esam vienādi likuma priekšā ja vienlīdz daudz maksājam.

-    Tieši tā! Tam, kas var atļauties noalgot spēcīgu aizstāvi, ir iespējas paņemt visu, ko vien vēlas. Tu, protams, zini Baldera juridiskos pretiniekus, Vašingtonas advokātu biroju Dackstone & Partner.

-    O jā.

-   Tādā gadījumā tu zini, ka šo biroju parasti noalgo lieli tehnoloģiju uzņēmumi, kas grib izspiest pēdējo dzīvības lāsi no izgudrotājiem un inovatoriem, kuri par saviem izgudrojumiem pieprasa diezgan niecīgu atalgojumu.

-    Saprotams, to es iemācījos jau tad, kad mēs izmeklējām izgudrotāja Hokana Lansa tiesas procesu.

-   Šausmīgs stāsts, vai ne? Bet interesantākais ir tas, ka Dackstone & Partner parādās ari tajās nedaudzajās kriminālā tikla sarunās, kuras mums izdevās izsekot un atšifrēt, pat ja birojs tiek nosaukts tikai kā “D.P.” vai pat tikai kā “D”.

-    Tātad Solifon un tie nelieši izmanto vienus un tos pašus juristus?

-   lā izskatās, turklāt tas vēl nav viss. Tagad Dackstone Ј> Partner grasās atvērt biroju Stokholmā, un zini, kā mēs par to uzzinājām?

-   Nē, Gabriella atbildēja un sāka satraukties aizvien vairāk.

Viņa pēc iespējas ātrāk gribēja pārtraukt sarunu un pārliecināties, ka Balderam tiek nodrošināta policijas aizsardzība.

-          Pateicoties šī grupējuma novērošanai, Alona turpināja.

-    Čabarovs par to ieminējās tā, starp citu, un tas nozīmē, ka ar biroju ir cieša saistība. Grupējums zināja par biroja filiāles atvēršanu, pirms informācija tika publiskota.

-    Ak tā?

-   Jā, un Stokholmā Dackstone & Partner sadarbojas ar kādu zviedru advokātu, kuru sauc Kenijs Brodins un kurš iepriekš strādāja ar krimināllietām un bija slavens ar to, ka mēdza veidot pārlieku ciešas attiecības ar saviem klientiem.

-   Vakara ziņu medijos klīda kāda fotogrāfija, kurā redzams, kā Kenijs Brodins ar saviem gangsteriem izklaidējas un apgramsta kādu call girl, Gabriella piebilda.

-   Esmu to redzējusi, un, ja jūs gribat šo stāstu papētīt tuvāk, minēšu, ka Brodina kungs ir labs sākums. Kas zina, varbūt tieši viņš būs saikne starp lielajām finansēm un šo grupējumu.

-   Es uzmetīšu aci, Gabriella atbildēja. Bet tagad man jāizdara kas svarīgs. Gan jau drīz atkal sazvanīsimies.

Pēc tam viņa piezvanīja Sāpo Personu aizsardzības dienesta nakts dežurantam, nevienam citam kā Stīgām Itergrēnam, kas viņas nodomu nepadarīja vieglāku. Stīgs Itergrēns bija sešdesmit gadus vecs, korpulents vīrs, alkoholiķis, kuram lielākoties patika spēlēt kārtis un intemetā likt pasjansu. Reizēm viņu mēdza dēvēt par “Neiespējamo kungu”. Tāpēc Gabriella situāciju paskaidroja nobriedušā balsī, pieprasīja, lai profesoram Fransam Balderam Saltšēbādenā nekavējoties tiktu piešķirts miesassargs. Stīgs Itergrēns savā ierastajā manierē atbildēja, ka tas ir ārkārtīgi sarežģīti un, visticamāk, nebūs iespējams, bet, kad viņa atcirta, ka tā ir pavēle no pašas Sāpo priekšnieces, viņš nomurmināja kaut ko tādu, kas sliktākajā gadījumā izklausījās kā “draņķa palaistuve”.

-   Izlikšos, ka to nedzirdēju, viņa teica. Bet pielūko, lai tas notiek ātri.

Protams, tas ievilkās, un, kamēr Gabriella gaidīja un nervozi bungoja ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsmu, viņa meklēja informāciju par Dackstone & Partner, bet visu, ko varēja atrast, Alona jau bija pastāstījusi, un tajā brīdī Gabriellu nomāca satraucoša sajūta.

Viņa nespēja izskaidrot tās cēloni, un, pirms izdarīja secinājumus, piezvanīja pats Stīgs Itergrēns. Un, kā jau Gabriella bija gaidījusi: neviens no Personu aizsardzības dienesta darbiniekiem nebija pieejams. Šovakar karaļnamā notiekot pasākums, kaut kāds fantastisks vakars kopā ar Norvēģijas kroņprinča pāri, un, tā kā partijas “Zviedrijas demokrāti” līderim matos tika iesviests mīkstais saldējums, pirms sargi paspējuši iejaukties, bija nepieciešams pastiprināt apsardzi viņa vēlajā uzrunā Sēderteljē.

Itergrēns tā vietā bija norīkojis “divus fantastiskus kārtības policijas čaļus”, Pēteru Blūmu un Dānu Flinku, un Gabriellai vajadzēja ar to samierināties, lai gan uzvārdi Blūms un Flinks viņai

radīja asociācijas ar policistiem Klingu un Klangu Pepijas Garzeķes stāstos, un viņu atkal pārņēma ļauna priekšnojauta. Tad viņa sadusmojās uz sevi.

Viņas snobiskās izcelsmes ļaudīm bija raksturīgi tiesāt cilvēkus pēc viņu uzvārdiem. Vajadzētu vairāk satraukties, ja puišus sauktu Gilentofs vai kā tamlīdzīgi. Jo tad viņi noteikti būtu deģenerāti un slinki. Būs jau labi, viņa nodomāja un mēģināja aizdzīt nelāgo priekšnojautu.

Tad viņa turpināja strādāt. Nakts būs gara.

9.     NODAĻA. 21. NOVEMBRA NAKTS

Līsbeta pamodās guļam šķērsām lielajā divvietīgajā gultā, apjaušot, ka ir sapņojusi par savu tēvu. Draudīga sajūta viņu pārklāja kā sega. Pēkšņi viņa atcerējās iepriekšējo nakti un saprata, ka tikpat labi tā varēja būt ķīmisku vielu izraisīta reakcija ķermenī. Līsbetai bija smagas paģiras, un viņa piecēlās un grīļodamās devās uz lielo vannasistabu ar džakuzi, marmora grīdām un visu pārējo idiotisko luksusa aprīkojumu, lai izvemtos. Bet nekas nenotika, un viņa noslīdēja uz grīdas, smagi elpodama.

Brīdi vēlāk viņa pierausās kājās un paskatījās spogulī arī tas nebija nekāds uzmundrinošais skats. Acis bija pieplūdušas ar asinīm. Bet pulkstenis tikai īsi pēc pusnakts. Viņa nebija gulējusi vairāk par pāris stundām. Līsbeta izņēma no vannasistabas skapīša glāzi un piepildīja to ar ūdeni. Tajā pašā brīdī atmiņā atgriezās tikko redzētais sapnis, un viņa saspieda glāzi tik stingri, ka tā saplīsa. Nolamājās, saprotot, ka vairs nespēs iemigt.

Vai pamēģināt atšifrēt failu, kuru viņa lejupielādēja iepriekšējā vakarā? Nē, tas būtu bezjēdzīgi, vismaz ne šobrīd. Tālab viņa tikai aptina dvieli ap roku un devās pie sava grāmatplaukta, paņēma jaunu Prinstonas fiziķes Jūlijas Tametas pētījumu, kurā bija aprakstīts, kā gigantiskas zvaigznes eksplodējot rada melnos

caurumus, un ar šo grāmatu rokās apsēdās uz sarkanā dīvāna pie loga ar skatu uz Slusenas un Ridarfjerdena pusi.

Līsbeta sāka lasīt un jau nākamajā mirklī sajutās mazliet labāk. Asinis gan vēl tecēja un iekrāsoja dvieli un arī galva nepārstāja sāpēt, bet viņa aizvien dziļāk iegrima grāmatas saturā. Un šad tad izdarīja atzīmes lappušu malās. Tas nebija nekas jauns. Viņa labāk nekā lielākā daļa cilvēku zināja, ka zvaigzni pie eksistences notur divi pretēji spēki: kodolsprādziens tās iekšpusē, kas veicina zvaigznes izplešanos, un gravitācija, kas to satur kopā. Līsbeta to uztvēra kā līdzsvarotu cīņu, kas kādu laiku ir vienmērīga, bet vēlāk, kad ir izbeigušies kodolsintēzei nepieciešamie resursi un sprādzienu spēks noplok, uzvarētājs ir tikai viens.

Brīdī, kad smaguma spēks ņem virsroku, milzīgais ķermenis saraujas gluži kā balons, kam izlaists gaiss, un tas kļūst aizvien mazāks un mazāks. Tādējādi zvaigzne var vienkārši pazust. Neizmērojami eleganti to var raksturot ar formulu:

Г„„ = 2CMM

kurā G ir gravitācijas konstante. Kāris Švarcšilds jau Pirmā pasaules kara laikā bija aprakstījis fāzi, kurā zvaigzne tiek saspiesta tik lielā mērā, ka no tās nespēj izkļūt pat gaisma, un no šāda stāvokļa vairs nav atpakaļceļa. Tādā situācijā milzu ķermenis ir nolemts iznīcībai. Katrs tā atoms saraujas iekšup uz vienu singulāru punktu, kur izbeidzas laiks un telpa un, iespējams, notiek vēl dīvainākas lietas, tīras iracionalitātes matemātisko likumu savītajā Visumā.

Šī singularitāte drīzāk ir nevis punkts, bet gan sava veida process, visu zināmo fizikas likumu kopsavilkums, kuru apņem notikumu horizonts, un tādējādi tie kopā veido tā saukto melno caurumu. Līsbetai patika melnie caurumi. Viņa jutās tiem radnieciska.

Tomēr viņu, gluži kā Jūliju Tametu, neinteresēja melnie caurumi paši par sevi, bet gan procesi, kas tos veido, un arī tad

galvenokārt fakts, ka zvaigznes sabrukšana sākas plašajā, izplestajā universa daļā, kuru mēs mēdzam skaidrot ar Einšteina relativitātes teoriju, bet beidzas pazūdošajā, mazajā pasaulē, pakļaujoties kvantu mehānikas principiem.

LIsbeta bija un palika pārliecināta: ja vien varētu šo procesu aprakstīt, tad būtu iespējams apvienot divas universa nesavienojamās valodas kvantu fiziku un relativitātes teoriju. Bet tas noteikti bija pāri viņas spēkiem, gluži kā nolādētā atšifrēšana, un neizbēgami viņa atsāka domāt par savu tēvu.

Kad Līsbeta bija vēl maza, tēvs mēdza brutāli izvarot viņas māti. Izvarošanas gadījumi turpinājās, līdz kādā reizē Līsbetas tēvs piekāva māti tik smagi, ka viņa vēlāk ilgi slimoja un nomira, un pati Līsbeta divpadsmit gadu vecumā sita pretī ar šausminošu spēku. Tajā laikā viņai nebija ne jausmas, ka tēvs ir viens no Padomju Savienības militārā izmeklēšanas dienesta GRU slepenajiem aģentiem, un vēl jo mazāk par to, ka kāda īpaša Drošības policijas nodaļa, saukta par Sekciju, centās par katru cenu nosargāt viņa identitāti. Tomēr viņa nojauta, ka ap tēvu vijas mistērija, tumsa, kurai neviens neuzdrošinās tuvoties vai pat norādīt, ka tāda tur ir. Pat tik vienkāršā jautājumā kā viņa vārds.

Uz visām vēstulēm un dokumentiem bija rakstīts Kāris Aksels Budīns, tāpēc tika uzskatīts, ka visiem viņš jāsauc vienkārši par Kārlu. Bet Lundagātanas ģimene zināja, ka tas ir safabricējums un ka viņa īstais vārds ir Zaļa vai precīzāk Aleksandrs Zalačenko. Viņš bija vīrs, kas ar nelielu piepūli varēja pārbiedēt cilvēkus līdz nāvei un tikai bija ieslēpies neievainojamības mētelītī, vismaz Līsbetai tā šķita.

Pat ja tolaik viņa vēl nezināja tēva noslēpumu, viņa nojauta, ka tēvs var rīkoties, kā vien vēlas, un tikt sveikā cauri. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš izstaroja tādu nepatīkamu, grandiozu pašpārliecinātību. Viņš bija cilvēks, kas nemēroja ierasto ceļu, un pats to ļoti labi apzinājās. Par citiem tēviem varēja sūdzēties sociālajos dienestos un policijā. Bet Zaļu aizstāvēja ietekmīgi

spēki, kuri neiedziļinājās tādās lietās, un tas, ko Līsbeta bija tikko atsaukusi atmiņā no sava sapņa, bija brīdis, kad viņa atrada māti bez dzīvības guļam uz grīdas un nolēma viena pati padarīt tēvu nekaitīgu.

Tas un vēl kāda lieta bija viņas patiesais melnais caurums.

Signalizācija ieslēdzās pulksten 1.18, un Franss Balders spēji pamodās. Vai kāds bija iekļuvis mājā? Viņu pārņēma neizskaidrojamas bailes, un viņš pastiepa roku pāri gultai. Augusts gulēja viņam līdzās. Puisēns, kā parasti, bija naktī ielavījies viņa gultā un tagad nemierīgi čīkstēja, it kā signalizācijas trauksme būtu ielauzusies viņa sapņos. Mans mazais puisēn, Franss nodomāja. Pēc tam sastinga. Vai bija dzirdami soļi?

Nē, viņš noteikti tos tikai iztēlojās. Jebkurā gadījumā dzirdēt varēja vienīgi signalizācijas troksni, un Franss nemierīgi palūkojās ārā pa logu plosījās negaiss. Likās, pūš vēl spēcīgāk nekā iepriekš. Jūra skalojās pret laipu un piekrasti. Logu rūtis trīcēja un ieliecās vētras iespaidā. Vai vētra varēja izraisīt signalizācijas trauksmi? Iespējams, ar to pietika.

Tomēr viņam vajadzētu pārliecināties, piezvanīt un nepieciešamības gadījumā lūgt palīdzību, noskaidrot, vai Gabriellas Grānes solītā aizsardzība galu galā ir ieradusies. Divi kārtības policijas vīri jau pirms vairākām stundām bija devušies ceļā pie viņa. Tā bija gatavā parodija. Viņus nepārtraukti aizkavēja vētra un simtiem citu pavēļu: brauciet šurp, palīdziet ar to! Nepārtraukti uzradās viena vai otra problēma, un Fransam bija jāpiekrīt Gabriellai, ka tā ir ārkārtīgi nekompetenta rīcība.

Bet par to viņš domās vēlāk. Tagad bija jāpiezvana. Vienīgais šķērslis Augusts pamodās vai grasījās mosties, un tātad Fransam bija jārīkojas ātri. Šobrīd viņš noteikti negribēja piedzīvot Augusta histērijas lēkmi kā zēns dauza galvu pret gultas galvgali. Ausu aizbāžņi! Viņam pēkšņi ienāca prātā vecie, zaļie ausu aizbāžņi, kurus bija nopircis Frankfurtes lidostā.

Franss izņēma tos no naktsgaldiņa un uzmanīgi iespieda dēlam ausīs. Tad apsedza puisēnu, noskūpstīja uz vaiga un noglāstīja viņa cirtainos, nepakļāvīgos matus. Viņš pārliecinājās, ka pidžamas apkaklīte nespiež un ka galva atrodas uz spilvena. Tas bija prātam neaptverami. Franss bija nobijies, un viņam bija jāpasteidzas, vismaz jāmēģina.

Tomēr vienlaikus viņa kustības bija nesteidzīgas rūpes par dēlu bija prioritāte. Iespējams, krīzes brīdī viņā pamodās kas sentimentāls. Vai arī viņš gribēja novilcināt tikšanos ar to, kas slēpās tur ārā, un uz mirkli Franss vēlējās, kaut viņam patiešām būtu ierocis. Lai gan viņš nezinātu, kā ar tādu rīkoties.

Franss bija sasodīti labs programmētājs, kam savā laikā bija pietrūcis tēvišķo jūtu, tas arī viss. Viņam nevajadzēja nonākt šajā jezgā. Velns lai parauj Solifon, NSA un visas kriminālās organizācijas! Bet tagad bija jāsakož zobi, un viņš nedrošiem soļiem izlavījās gaitenī, un, pirms Franss paspēja izdarīt ko citu, varbūt paskatīties uz ceļu, viņš izslēdza signalizāciju. Troksnis bija izsitis viņa nervu sistēmu no sliedēm, un tagad viņš mierīgi stāvēja, pēkšņā klusuma apdullināts. Franss nebija spējīgs ne uz kādu rīcību. Iezvanījās mobilais telefons, un, lai gan zvans lika bailēs sarauties, viņš bija pateicīgs, ka kāds grasās novērst domas.

-   Jā? viņš atbildēja.

-    Sveicināti, te Jūnass Anderbergs, Milton Security dežurants. Vai viss kārtībā?

-    Ko? Jā… Man tā šķiet. Ieslēdzās signalizācija.

-    Jā, es zinu, un saskaņā ar mūsu norādījumiem tādos gadījumos jums jādodas uz pagrabu un jāaizslēdz durvis. Vai esat pagrabā?

-   Jā, viņš meloja.

-   Labi, ļoti labi. Vai zināt, kas atgadījies?

-    Nepavisam ne. Es pamodos no signalizācijas trokšņa. Man nav ne jausmas, kas to izraisījis. Vai tā varētu būt vētra?

-    Mazticams… Pagaidiet!

Jūnasa Anderberga balsī jautās nepārliecinātība.

-   Kas noticis? Franss nervozi jautāja.

-   Izskatās, ka…

-   Pie velna, sakiet taču! Es trīcu aiz bailēm.

-   Piedodiet, mieru, tikai mieru… Es pārskatu jūsu videonovērošanas kameras, un izskatās, ka…

-   Kā izskatās?

-    Ka pie jums ir ieradies ciemiņš. Vīrietis, jā, jūs pats vēlāk varēsiet apskatīties, diezgan izstīdzējis vīrs tumšās saulesbrillēs un naģenē. Viņš klejoja pa jūsu īpašumu. Cik var redzēt, viņš veica divas apgaitas, lai gan… kā jau teicu… es tikai tagad to pamanīju. Man jāpapēta tuvāk, lai varētu pateikt ko vairāk.

-    Kas tas par vīrieti?

-   Jā, ziniet, to nebūs tik viegli noteikt.

Jūnass Anderbergs turpināja pētīt bildes.

-   Bet, iespējams… Es nezinu… Nē, pagaidām man nevajadzētu izdarīt nekādus secinājumus, viņš turpināja.

-   Bet izdariet gan, lūdzu. Man nepieciešams uzzināt ko konkrētu. Kaut vai terapeitiskos nolūkos.

-   Labi, tad varētu teikt, ka pastāv viens nomierinošs apstāklis.

-   Un tas būtu?

-   Tā ir viņa gaita. Svešais vīrietis iet kā narkomāns, kā čalis, kas tikko salietojies amfetamīnu. Viņa kustībās manāms kaut kas pārspīlēts un samākslots, un tas varētu norādīt, ka viņš ir parasts narkomāns vai sīks zaglēns. Tomēr…

-Jā?

-    Tas, ka viņš slēpj savu seju, ir mazliet aizdomīgi un tad…

Jūnass atkal pieklusa.

-   Turpiniet!

-   Pagaidiet brīdi.

-   Jūs mani padarāt traku, vai saprotat?

-   Tāds nav mans mērķis. Bet vai ziniet…

Baldera ķermenis sastinga. Pie viņa garāžas iebrauktuves bija dzirdams motora troksnis.

-    …jums ir ciemiņi.

-    Un ko man darīt?

-    Palieciet, kur esat.

-    Labi, Franss atbildēja un turpināja stāvēt gandrīz paralizēts, pavisam citā vietā nekā tur, kur viņam, pēc Jūnasa Anderberga domām, būtu jāstāv.

Telefons iezvanījās pulksten 1.58, un Mīkaels Blumkvists joprojām bija nomodā. Bet, tā kā mobilais telefons tāpat kā iepriekš atradās viņa džinsu kabatā uz grīdas, viņš nepaspēja atbildēt. Turklāt tas bija slēpts numurs. Viņš nolamājās, iekāpa atpakaļ gultā un aizvēra acis.

Viņš nedrīkstēja būt nomodā vēl vienu nakti. Ērika bija iemigusi īsi pirms pusnakts, bet Mīkaels bija gulējis un grozījies, un domājis par savu dzīvi, un nekas tajā šobrīd nešķita labs, pat ne attiecības ar Ēriku. Jau desmitiem gadu viņš mīlēja Ēriku, un nekas neliecināja, ka arī Ērika justu pret viņu ko citu.

Bet tas vairs nebija tik vienkārši, varbūt Mīkaels pat bija sācis izjust simpātijas pret Grēgeru. Grēgers Bekmans bija mākslinieks, Ērikas vīrs, un viņu nevarēja nosaukt par greizsirdīgu vai aprobežotu. Gluži otrādi kad Grēgers nojauta, ka Ērika nekad netiks pāri mīlestībai pret Mīkaelu un nespēs noturēties, nenorāvusi viņam drēbes, Grēgers nebija ārdījies un draudējis pārcelties uz Ķīnu kopā ar sievu. Viņš bija noslēdzis vienošanos. “Tu drīksti būt kopā ar viņu kamēr vien atgriezies atpakaļ pie manis.” Tā arī viss turpinājās.

Viņi izveidoja mйnage а trois, netradicionālu mīlas trīsstūri, kura ietvaros Ērika lielākoties nakšņoja savās mājās Saltšēbādenā ar Grēgeru, bet reizēm pie Mīkaela Bellmansgātanā, un, gadiem ritot, Blumkvists domāja, ka tas ir fantastisks risinājums tāds, kāds būtu nepieciešams daudziem pāriem, kas dzīvo

divvientulības diktatūras varā. Katru reizi Ērika teica: “Es mīlu savu vīru vēl vairāk, kad drīkstu būt pie tevis,” vai arī, kad Grēgers kādā saviesīgā pasākumā bija draudzīgi aplicis roku ap Mīkaela pleciem, Mīkaels bija pateicies savai laimes zvaigznei par šādu norunu.

Tomēr pēdējā laikā viņu bija pārņēmušas šaubas, iespējams, tāpēc, ka viņam bija vairāk laika, ko veltīt pārdomām par savu dzīvi. Pēkšņi viņš bija sapratis, ka ne jau viss, ko sauc par vienošanos, patiešām'tāds arī ir.

Gluži otrādi viena no pusēm var neapdomīgi rīkoties pēc sava prāta, aizbildinoties ar kopīgu lēmumu, bet ilgākā laika posmā nereti atklājas, ka kāds tomēr ir cietis, lai gan bija apgalvots pretējais, un, godīgi sakot, neizklausījās, ka arī Grēgers būtu uztvēris Ērikas iepriekšējā vakara zvanu ar aplausiem. Kas zina, varbūt arī Grēgers šobrīd guļ nomodā.

Mīkaels pūlējās domāt par ko citu. Uz bridi viņš pat centās aizsapņoties. Bet tas diez ko nelīdzēja. Beigu beigās viņš piecēlās, stingri nolēmis darīt ko vērtīgu, varbūt mazliet palasīt par industrijas spiegiem vai uztaisīt kādu jaunu uzmetumu Millennium jaunajam finanšu plānam. Viņš apģērbās, apsēdās pie datora un aplūkoja ienākošos e-pastus.

Lielākā daļa bija muļķības, kā vienmēr, tomēr daži no e-pastiem iedvesa viņā jaunu sparu. Tie bija apsveikumi no Kristera un Mālinas, Andreja Zandera un Harrietas Vangeres pirms kaujas ar Serner, un viņš uz tiem atbildēja ar krietni lielāku cīņas degsmi nekā patiesībā juta. Tad pārskatīja Līsbetas dokumentu, neko īpašu negaidīdams. Pēkšņi Mīkaels atplauka. Viņa bija atbildējusi. Pirmo reizi veselas mūžības laikā viņa bija devusi par sevi ziņu.

Baldera intelekts nepavisam nav mākslīgs. Un kā tev pašam ar savējo?

Un kas tad notiks, Blumkvist, ja mēs radīsim mašīnu, kas būs mazliet gudrāka par mums?

Mikaels pasmaidīja un atcerējās pēdējo reizi, kad viņi satikās Sanktpolsgātanas Kajfebar, un tāpēc pagāja kāds laiks, pirms viņš saprata, ka LIsbetas sveiciens ietver divus jautājumus. Pirmais bija draudzīga pavilkšana uz zoba, kurā diemžēl slēpās arī daļa patiesības. Viņa pēdējā laikā žurnālā publicētajiem rakstiem trūka inteliģences un patiesas ziņu vērtības. Kā jau daudzi žurnālisti viņš tikai turpināja cītīgi strādāt, izmantojot agrāk dzirdētus jēdzienus un formulējumus. Un tas bija, kā bija, bet viņu vairāk uzjautrināja Līsbetas otrais jautājums, viņas mazā mikla, nevis tāpēc, ka temats viņu tik ārkārtīgi interesētu, bet tāpēc, ka viņš vēlējās atbildēt ko iedvesmojošu.

Ja mēs radīsim mašīnu, kas būs gudrāka nekā mēs paši, viņš nodomāja, kas tad notiks? Mīkaels devās uz virtuvi, atvēra minerālūdens pudeli Ramlosa un apsēdās pie virtuves galda. Stāvu zemāk diezgan smagi klepoja Gerneres kundze, un tālumā pilsētas trokšņos bija dzirdama ātrās palīdzības gaudoņa, ko apslāpēja vētra. Jā, viņš atbildēja pats sev, tad mums būs mašīna, kas spēs darīt visas tās pašas gudrās lietas, ko darām mēs, un vēl šo to, piemēram… Viņš skaļi iesmējās un saprata jautājuma jēgu. Šādai mašīnai vajadzētu spēt radīt ko tādu, kas ir vēl inteliģentāks nekā pati mašīna, jo mēs taču to radījām. Un kas notiks tālāk?

Tādā gadījumā arī jaunā mašīna var radīt vēl ko gudrāku, un tieši tāpat ar nākamo un nākamo mašīnu, un drīz vien visa radītājs, pats cilvēks, salīdzinājumā ar pēdējo datoru nebūs gudrāks par mazu, baltu pelīti. Mēs sasniegsim nekontrolējamu inteliģences eksploziju, tas līdzināsies Matrix filmām. Mīkaels smaidīja, devās atpakaļ pie sava datora un uzrakstīja:

Ja mēs radītu šādu mašīnu, tad mūsu pasaule pārvērstos par tādu, kurā pat LIsbeta Salandere nevarētu justies pašpārliecināta.

Brīdi viņš mierīgi sēdēja un raudzījās laukā pa logu, cik nu varēja saskatīt cauri sniega vērpetēm, un šad tad pameta skatienu uz atvērtajām durvīm un Ēriku, kura gulēja dziļā miegā

un neko nezināja par mašīnām, kas varētu būt inteliģentākas par cilvēku, vai arī vismaz tādas domas viņu nenodarbināja. Tad Mīkaels paņēma savu telefonu.

Viņam šķita, ka tas iezvanās, un tā arī bija: viņš bija saņēmis jaunu īsziņu, un tas viņu nedaudz satrauca, pat nezinot, kāpēc. Bet, neskaitot vecas mīļākās, kas mēdza zvanīt dzērumā ar vēlmi mīlēties nakts vidū, viņš mēdza saņemt tikai sliktas ziņas, tāpēc Mīkaels nekavējoties to izlasīja. Balss automātiskajā atbildētājā izklausījās baiļpilna.

Mani sauc Franss Balders. Zinu, ir nepieklājīgi zvanīt tik vēlu. Un es par to ļoti atvainojos. Bet esmu nonācis kritiskā situācijā, vismaz man tā šķiet, un es uzzināju, ka jūs esat mani meklējis, un patiesībā tā ir dīvaina sagadīšanās. Jo ir vairākas lietas, kuras esmu vēlējies pastāstīt, lietas, kas varētu jūs interesēt. Priecāšos, ja sazināsieties ar mani, cik ātri vien iespējams. Man ir sajūta, ka mums nav daudz laika.

Franss Balders nosauca telefona numuru un e-pasta adresi, un Mīkaels tos pierakstīja un tad kādu brīdi mierīgi sēdēja un bungoja ar pirkstiem pa virtuves galda virsmu. Pēc tam viņš piezvanīja.

Franss Balders gulēja gultā satraukts un pārbijies. Tomēr vienlaikus nedaudz nomierinājies. Beigu beigās viņa pagalmā bija iebraukusi mašīna ar policijas apsargiem. Divi vīri gadus četrdesmit veci, viens ļoti garš, otrs ļoti īss, un abi izskatījās pašpārliecināti un iedomīgi. Abiem bija vienādas frizūras īsi apgriezti mati -, bet kopumā viņi izturējās pieklājīgi un ar atbilstošu cieņu atvainojās par kavēšanos.

-    Milton Security un Gabriella Grāne jau mūs informēja par situāciju, viņi skaidroja.

Tādējādi viņi jau zināja par vīrieti ar naģeni tumšajās saulesbrillēs, kurš bija lavījies pa pagalmu, un viņi norādīja, ka

jābūt uzmanīgiem. Tāpēc tie abi noraidīja piedāvājumu iedzert virtuvē krūzi siltas tējas. Viņi tikai vēlējās uzmanīt māju, un Fransam šķita, ka tas izklausās profesionāli un gudri. Protams, nekāds pārspīlēti pozitīvais iespaids par viņiem neradās. Un tomēr neradās arī nekāds pārspīlēti negatīvais. Balders bija pierakstījis viņu telefona numurus un atgriezies gultā, un pat Augusts joprojām gulēja, sarāvies čokurā, ar zaļajiem aizbāžņiem ausīs.

Bet, saprotams, Franss vairs nespēja iemigt. Viņš klausījās vētras radītajos trokšņos aiz loga un galu galā piecēlās gultā sēdus. Vajadzēja kaut ko darīt. Citādi sajuks prātā. Viņš noklausījās telefona automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas. Viena bija no Līnusa Brandela. Jauneklis šķita aizkaitināts, bet vienlaikus par kaut ko taisnojās. Un iesākumā Franss gribēja vienkārši pārtraukt savienojumu. Viņam nebija noskaņojuma klausīties Līnusa muļķībās.

Tomēr viņš saklausīja arī vairākas interesantas lietas Līnuss bija runājis ar Mīkaelu Blumkvistu no Millennium un tagad tas žurnālists vēlējās ar viņu sazināties. Franss iegrima pārdomās. “Mīkaels Blumkvists,” viņš murmināja pie sevis. “Vai viņš būs mana saikne ar pasauli?”

Fransam Balderam nebija īpašu zināšanu par zviedru žurnālistiku. Bet par Mīkaelu Blumkvistu viņš bija dzirdējis, un no uzzinātā varēja secināt, ka Mīkaels ir žurnālists, kurš rūpīgi izpēta savu raksta tematu un nekad nepadodas spiedienam. Bet, iespējams, viņš nav īstais cilvēks šim darbam, jo par Mīkaelu Blumkvistu bija dzirdētas arī mazāk glaimojošas lietas, tāpēc Franss piecēlās un vēlreiz piezvanīja Gabriellai Grānei. Viņa diezgan labi pārzināja Zviedrijas mediju skatuvi un bija teikusi, ka šonakt paliks nomodā.

-    Klausos, viņa atbildēja nekavējoties. Es tikko grasījos tev zvanīt. Skatos uz vīrieti, kas redzams novērošanas kamerās. Mums tevi steidzami vajadzētu pārvietot kur citur.

-    Bet mīļais Dievs, Gabriella, te taču tagad ir policija! Viņi sēž tieši pie durvīm!

-    Lai iekļūtu mājā, vīrietim nav jāizmanto galvenā ieeja.

-   Kāpēc gan lai viņš atgrieztos? Milton teica, ka viņš izskatoties pēc veca narkomāna.

-    Es neesmu par to tik pārliecināta. Viņš ar kādu runā. Kaut kas nopietns. Drošs paliek drošs.

Franss pameta skatienu uz līdzās guļošo Augustu.

-    Rītdien es labprāt pārvākšos. Varbūt maniem nerviem tas nāks par labu. Bet šonakt es neko negrasos darīt manuprāt, tevis sūtītie policisti ir profesionāļi, vismaz tā šķiet.

-   Vai šovakar tu plāno būt ietiepīgs?

-   Tā gan.

-   Labi, tad es pārliecināšos, lai Flinks un Blūms neguļ, bet sāk kaut ko darīt un novēro tavu pagalmu.

-    Labi jau labi, bet ne tāpēc tev zvanu. Atceries, pirms kāda laika tu man ieteici “go public”?

-   Jā… Jā… Tas gan nebija nekāds klasiskais Drošības policijas padoms, vai ne tā, bet, kopumā ņemot, man tā joprojām liekas laba doma. Lai gan iesākumā es gribētu, lai tu mums pastāsti, ko zini. Man par šo informāciju ir slikta priekšnojauta.

-    Par to parunāsim rīt no rīta, kad būsim izgulējušies. Bet, klau, ko tu domā par Mīkaelu Blumkvistu no Millennium? Vai viņš varētu būt atbilstošs kandidāts, ar ko aprunāties?

Gabriella iesmējās.

-   Ja tu vēlies, lai mani kolēģi aiz šausmām noasiņo, tad tev pilnīgi noteikti vajadzētu runāt ar viņu.

-   Vai tad ir tik traki?

-    Šeit Sāpo no viņa baidās kā no mēra. Mēs mēdzam sacīt: ja Mīkaels Blumkvists stāv tavā kāpņu telpā, tad vari būt drošs, ka šis gads būs sabojāts. Jebkurš no šīs organizācijas, ieskaitot Helēnu Kraftu, mēģinās tevi atrunāt no šāda lēmuma.

-    Bet tagad es jautāju tev.

-    Un es tev saku, ka tu domā pareizi. Viņš ir sasodīti labs žurnālists.

-    Bet vai tad viņš netiek daudz kritizēts?

-   Pilnīgi noteikti. Pēdējā laikā tiek apgalvots, ka viņš jau pieder pagātnei un neraksta pietiekami pozitīvi vai priecīgi, vai kā nu to sauc. Viņš ir augsta līmeņa vecā kaluma pētnieciskais žurnālists. Vai tev ir viņa kontakttālrunis?

-   Jā, mans vecais asistents to iedeva.

-    Lieliski. Bet, pirms tu sazinies ar viņu, iesākumā tev viss jāizstāsta mums. Vai vari to apsolīt?

-   Es apsolu, Gabriella. Bet tagad iešu pāris stundiņu nosnausties.

Kad klausule bija nolikta, viņš mēģināja nomierināties. Bet tas bija gandrīz neiespējami. Negaiss viņā radīja uzmācīgas sajūtas. Likās, pāri jūrai steidzas kas ļauns un strauji virzās uz viņa pusi, un, lai kā viņš centās aizdzīt drūmās domas, tas neizdevās viņš ieklausījās katrā skaņas izmaiņā, ar laiku kļūstot vēl nemierīgāks un satrauktāks.

Patiesība ir tāda, ka Franss bija Gabriellai apsolījis iesākumā aprunāties ar viņu. Bet nu šķita, ka tas vairs nevar gaidīt. Tas, ko viņš sevī tik ilgi bija glabājis, grasījās izlauzties ārā, pat ja viņš saprata tas nav prātīgi. Nekas nevarēja būt vēl steidzamāks. Bija nakts vidus, un neatkarīgi no tā, ko Gabriella tika teikusi, viņš, visticamāk, atradās drošībā vairāk nekā jebkad agrāk. Viņu apsargāja policija, turklāt mājā bija uzstādīta pirmklasīga drošības sistēma. Bet tas nelīdzēja. Viņš bija nobijies. Tāpēc Franss paņēma Līnusa doto telefona numuru un zvanīja, bet Blumkvists, protams, neatbildēja.

Kāpēc lai atbildētu? Bija pārāk vēls, un Franss atstāja ziņu automātiskajā atbildētājā mazliet satrauktā, čukstošā balsī, lai nepamodinātu Augustu. Tad viņš piecēlās un ieslēdza naktslampiņu pie savas gultas. Paskatījās uz grāmatplauktu gultas labajā pusē.

Tur atradās literatūra, kurai nebija nekādas saistības ar viņa darbu, un viņš nekavējoties ieinteresēti, bet nedroši pārlapoja

vecu Stīvena Kinga romānu “Zvēru kapiņi”. Bet tas vēl vairāk uzdzina domas par ļauniem tēliem, kas slapstās naktī un tumsā, un labu laiku Franss vienkārši stāvēja ar grāmatu rokās. Un tajā brīdī ar viņu kaut kas notika. Prātā iešāvās kāda doma, stindzinošas bailes, kuras dienasgaismā viņš norakstītu kā pilnīgas muļķības, bet kuras tagad šķita pavisam īstas. Viņu pārņēma nepārvarama vēlme runāt ar Farahu Šarifu vai pat drīzāk ar Stīvenu Varbērtonu Losandželosā, kas noteikti būs nomodā, un, kamēr viņš formulēja jautājumu un iztēlojās visus iespējamos nepatīkamos scenārijus, Balders vēroja jūru un nakti, un nemierīgos mākoņus, kas dzinās debesīs. Tajā brīdī iezvanījās telefons, it kā kāds būtu sadzirdējis viņa lūgsnas. Bet, protams, zvanītājs nebija nedz Faraha, nedz arī Stīvens.

-    Mani sauc Mīkaels Blumkvists, sacīja kāda balss. Jūs mani meklējāt.

-   Tieši tā. Atvainojos, ka zvanīju tik vēlu.

-    Nekas. Es tāpat biju nomodā.

-    Es ari. Vai jums ir brīdis?

-    Pilnīgi noteikti. Patiesībā es tikko atbildēju uz kādu ziņu no personas, kuru, manuprāt, mēs abi pazīstam. Viņas vārds ir Salandere.

-    Kas?

-   Atvainojiet, es laikam būšu ko pārpratis. Bet man bija radies priekšstats, ka jūs viņu esat noalgojis, lai pārbaudītu savus datorus un, iespējams, sadzītu pēdas potenciālas ielaušanās gadījumā.

Franss iesmējās.

-   Jā, mīļais Dievs, viņa gan ir viena īpaša meitene, viņš iesāka. Bet viņa tā arī nekad nenosauca savu uzvārdu, lai gan mēs sazinājāmies labu laiciņu. Pieņemu, ka viņai bija savi iemesli tā darīt, un es ari nekad neuzspiedu. Ar viņu es iepazinos vienā no savām lekcijām Karaliskajā koledžā. Labprāt par to pastāstītu, tas bija patiešām elpu aizraujoši. Bet tas, ko es gribu jums jautāt… jā, iespējams, šī ideja jums šķitīs vājprātīga.

-    Reizēm man patīk vājprātīgas idejas.

-    Vai jūs nevarētu atbraukt šurp? Tas man ļoti daudz nozīmētu. Šobrīd es glabāju kādu noslēpumu, kura publicēšanai būtu eksplozīvs spēks. Es labprāt samaksāšu par taksometra braucienu abos virzienos.

-    Tas ir ļoti jauki no jūsu puses, bet savus izdevumus mēs vienmēr apmaksājam paši. Kāpēc mums jārunā nakts vidū?

-    Tāpēc, ka… Franss saminstinājās, …man ir sajūta, ka tas ir steidzami, pareizāk sakot, vairāk nekā tikai sajūta. Tikko uzzināju, ka esmu apdraudēts, un pirms pāris stundām kāds okšķerēja ap manu māju. Ja man jāsaka godīgi, tad esmu nobijies un vēlos atbrīvoties no šī informācijas sloga. Es vairs negribu to paturēt tikai sevī.

-   Labi.

-    Labi un kas?

-    Es atbraukšu ja izdosies izsaukt taksometru.

Franss nosauca savu adresi un nolika klausuli, pēc tam piezvanīja profesoram Stīvenam Varbērtonam Losandželosā un runāja ar viņu pa šifrētu līniju teju divdesmit trīsdesmit minūtes aizrautīgi un koncentrēti. Tad piecēlās, uzvilka džinsus un melnu kašmira polo kreklu, paņēma pudeli Amarone, gadījumā ja Mīkaels Blumkvists arī bauda šādas lietas. Bet viņš netika tālāk par durvju stenderi. Bailes bija viņu sastindzinājušas.

Viņam šķita, ka ir pamanījis kādu kustību, kaut ko, kas aizlidoja garām, un viņš nervozi paskatījās uz laipu un jūru. Bet neko nevarēja redzēt. Skatienam pavērās tā pati mežonīgā, vētras ieskautā ainava, un viss pārējais bija tikai iedomu tēli, viņa nervozā prāta iztēles augļi, vismaz tā viņš centās sev iegalvot. Pēc tam Franss atstāja guļamistabu un turpināja iet gar lielo logu uz augšstāvu. Bet tad viņu no jauna sagrāba baiļu lēkme un viņš strauji pagriezās. Šoreiz pie Sēdervalu kaimiņu mājas patiešām kāds bija.

Tur, koku pavēnī, kustējās kāda ēna, un, pat ja tā bija sekundes simtdaļa, Franss pamanīja, ka tas ir spēcīgas miesasbūves

vīrietis tumšās drēbēs ar mugursomu plecā. Vīrietis uz priekšu pārvietojās ātri un tupus, un kaut kas viņa kustībās lika domāt, ka ir darīšana ar profesionāli, it kā viņš būtu pieradis tā skriet neskaitāmas reizes, iespējams, pat kādā ar karadarbību saistītā vietā. Kustības bija pārdomātas, un tas Fransam radīja asociācijas ar kādu biedējošu trilleri, un varbūt tieši tāpēc viņš kavējās vairākas sekundes, iekams izvilka mobilo telefonu no kabatas un mēģināja saprast, kurš no numuriem viņa zvanu sarakstā pieder policistiem, kuri sēž ārā.

Viņš nebija tos saglabājis telefona katalogā, tikai piezvanījis, lai numuri būtu saglabāti telefona atmiņā, un tagad Franss jutās nedrošs. Kuri no numuriem piederēja tiem puišiem? Viņš nezināja. Ar trīcošām rokām vienu pamēģināja, kas, pēc viņa domām, varētu būt īstais. Neviens neatbildēja, sākumā ne. Trīs, četri, pieci signāli, līdz atskanēja sēcoša balss:

-   Te Blūms, kas notiek?

-   Pie kaimiņu mājas starp kokiem es redzēju slapstāmies kādu vīrieti. Nezinu, kur viņš ir tagad. Iespējams, ir ceļā pie jums.

-    Labi, mēs paskatīsimies.

-    Viņš šķiet… Franss turpināja.

-    Kāds?

-    Nezinu, ātrs.

Dāns Flinks un Pēters Blūms sēdēja policijas mašīnā un aprunāja savu jauno kolēģi Annu Berzēliusu, precīzāk viņas pēcpuses izmērus.

Pēters un Dāns bija tikko šķīrušies. Abu šķiršanās prāvas, vismaz sākumā, bija ļoti sāpīgas. Abiem bija mazi bērni un sievas, kas jutās pieviltas, arī sievu vecāki, kas dažādos veidos viņus dēvēja par bezatbildīgiem draņķiem. Bet, kad dusmas bija rimušas un viņi ieguvuši daļēju aizbildnību pār bērniem, arī daudz pieticīgākus mitekļus, abi piepeši apjauta: viņiem bija pietrūcis vecpuišu dzīves. Pēdējo nedēļu laikā, kas bija pavadītas bez

bērniem, bez sievas, viņi bija dzīvojuši vairāk nekā jebkad agrāk un gluži kā pusaudža gados izbaudīja pilnīgi visu sākot ar daudzām dažādām ballītēm, kurās viņi nopētīja sievietes no galvas līdz kājām, un beidzot ar guļamistabu, kur sīki recenzēja viņu ķermeņus un dotības. Bet šoreiz viņiem neizdevās iedziļināties Annas Berzēliusas pēcpusē tik dziļi, kā vēlētos.

Iezvanījās Pētera mobilais telefons, un abi salēcās, daļēji tāpēc, ka Pēters bija nomainījis ienākošā zvana toni uz diezgan ekstrēmu Satisfaction versiju, bet galvenokārt jau tāpēc, ka nakts, vētra un vientulība bija iesējušas bailes. Turklāt Pētera telefons bija ielikts bikšu kabatā, un, tā kā bikses bija samērā piegulošas ballīšu uzdzīve bija darījusi savu -, pagāja kāds brītiņš, līdz viņš to izņēma. Beidzis sarunu, policists izskatījās norūpējies.

-   Kas noticis? Dāns jautāja.

-    Balders pamanījis kādu vīrieti, acīmredzot veiklu draņķi.

-    Kur tad?

-   Tur tālāk starp kokiem pie kaimiņu mājas. Bet, visticamāk, čalis ir ceļā pie mums.

Pēters un Dāns izkāpa no mašīnas, un viņus no jauna pārsteidza aukstuma vilnis. Jau kuro reizi šajā naktī viņi strādāja ārā. Bet šoreiz bija nosaluši līdz kaulam, un vienu brīdi abi vienkārši stāvēja un skatījās pa labi un pa kreisi. Pēc tam Pēters kas bija garākais pārņēma vadību un lika Dānam palikt uz ceļa, kamēr pats virzījās uz ūdens pusi.

Gar koka sētu stiepās neliels uzkalniņš un jauniestādīta, neliela aleja. Bija uzsnidzis sniegs, un ceļš bija slidens. Lejā pletās jūra, BagensJJērdena, Pēters nodomāja, un patiesībā bija pat jocīgi, ka ūdens vēl nav sasalis. Varbūt viļņi bija pārlieku lieli. Vētra bija prātam neaptverama, un Pēters lādējās uz vētru un nakts dežūru, kas viņu nomocīja un izjauca miegu. Lai nu kā, viņš centās izpildīt savu darbu, varbūt ne tik labi, kā vajadzētu, un tomēr.

Policists mēģināja saklausīt skaņas un pavērās apkārt. Sākumā viņš nemanīja neko neparastu. Bija taču tumšs. Tikai viena vienīga

laterna apgaismoja pagalmu mājas priekšā. Un viņš devās lejup, garām kādam pelēkam vai zaļam dārza krēslam, kas vētrā bija apgāzts un tagad mētājās apkārt; jau nākamajā mirklī pa lielo stikla logu Pēters pamanīja Fransu Balderu.

Zinātnieks stāvēja dziļāk mājā un saspringtā pozā bija pārliecies pāri lielai gultai. Iespējams, viņš sakārtoja segu, to bija grūti noteikt. Izskatījās, ka Balders ir aizņemts ar kādu gultas detaļu, un Pēteram nevajadzētu tam pievērst uzmanību. Tikai novērot mājas apkārtni. Tomēr kaut kas Baldera ķermeņa valodā viņu fascinēja, un viņš uz sekundi vai divām zaudēja koncentrēšanos. Tad spēji nonāca atpakaļ realitātē.

Pēteru pārņēma ledaina sajūta, ka kāds viņu vēro, un viņš strauji pagriezās un drudžaini pavērās apkārt. Bet neko nemanīja, vismaz sākotnēji ne, un viņš jau bija sācis nomierināties, kad uzmanību piesaistīja divas lietas kāda strauja kustība pie vienkrāsainām metāla atkritumu tvertnēm pie žoga un mašīnas troksnis uz piebraucamā ceļa. Mašīna apstājās, un atvērās durvis.

Nekā neparasta. Kustību pie atkritumu tvertnēm tikpat labi varēja radīt kāds dzīvnieks, un, protams, arī mašīnas varēja braukt nakts vidū. Tomēr Pētera ķermenis saspringa, un mirkli viņš tā stāvēja, nezinot, kā reaģēt. Tad atskanēja Dāna balss:

-    Kāds nāk!

Pēters nekustējās. Viņš jutās novērots un gandrīz neapzināti pieskārās dienesta ierocim, kas atradās pie gurna. Un pēkšņi viņš iedomājās par savu māti, bijušo sievu un bērniem, it kā kuru katru brīdi atgadīsies kas nopietns. Bet ilgi prātot nebija laika. Dāns kliedza vēlreiz, šoreiz jau izmisušā balsī.

-    Policija, pie velna, stāvi! Un tad Pēters skrēja augšup uz ceļa malu, jo tobrīd tā bija pašsaprotama izvēle. Bet viņš nespēja aizdzīt domas, ka pie atkritumu tvertnēm ir atstājis ko svarīgu. Bet, ja kolēģis tā kliedza, tad izvēles nebija, vai ne tā, un dziļi sirdī viņš jutās atvieglots. Pēters bija nobijies vairāk, nekā gribēja atzīt, tāpēc skriešus metās augšup uz ceļa.

Gabalu tālāk Dāns joza pakaļ kādam streipuļojošam pilnīgas miesasbūves vīram, kurš bija tērpies pārāk plānās drēbēs, un, pat ja Pēteram šķita, ka diez vai šo cilvēku varētu nosaukt par “ātru draņķi”, viņš skrēja tam pakaļ. Pēc īsa brīža viņiem izdevās vīru nogāzt no kājām pie grāvja malas, tieši līdzās pasta kastēm un nelielai laternai, kas nedaudz izgaismoja visu izrādi.

-    Kas, pie velna, tu esi? Dāns pārsteidzoši agresīvi rēca iespējams, arī viņš bija nobijies un tajā brīdī vīrietis viņus uzlūkoja ar apjukušu un pārbiedētu skatienu.

Vīrietim galvā nebija cepures, un viņa bārdu un matus klāja sarma; varēja redzēt, ka viņš salst un jūtas nožēlojami. Bet viņa seja šķita kaut kur redzēta.

īsu brīdi Pēteram likās, ka viņi ir sagrābuši kādu pazīstamu un meklēšanā izsludinātu noziedznieku, un uz sekundi viņš sajutās pat lepns.

Franss Balders bija devies atpakaļ uz guļamistabu un sakārtojis segu ap Augusta guļvietu. Gadījumā ja kas atgadītos, zēns būtu noslēpts zem segas. Pēc tam Franss bija iegrimis bezjēdzīgās pārdomās, kas tikai uzjundīja bailes, kuras saruna ar Stīvenu Varbērtonu tikai pastiprināja un kuras viņš tikko bija norakstījis kā ārkārtīgu muļķību, kaut ko tādu, kas parādās nakts vidū, kad smadzenes aptumšo satraukums un bailes.

Pati ideja nemaz nebija jauna, tā, gluži otrādi, bija gulējusi un nobriedusi viņa zemapziņas dzīlēs daudzajās bezmiega nakts stundās, kas pavadītas ASV, tāpēc viņš paņēma savu klēpjdatoru, mazo superdatoriņu, kas bija savienots ar daudzām citām iekārtām, lai būtu pietiekami daudz kapacitātes, un Ml programmu, kurai bija ziedojis savu dzīvi, un… neticami, vai ne?

Tas nebija izsvērts lēmums, drīzāk spontāns. Viņš izdzēsa failu un visus rezerves failus un jutās kā ļauns dievs, kas izdzēš dzīvi. Iespējams, tieši to viņš tikko bija izdarījis. Neviens to nezināja.

Un ari pats viņš bija pārsteigts. Kādu brīdi Franss sēdēja un domāja, vai viņu pārņems dusmas un žēlums. Viss viņa mūža darbs bija zudis vien ar pāris klikšķu palīdzību.

Dīvainā kārtā tas viņu nomierināja viņš sevi bija pasargājis. Pēc tam Franss piecēlās un atkal paskatījās naktī, negaisā. Iezvanījās telefons. Tas bija Dāns Flinks, otrs policists.

-    Es tikai gribēju teikt, ka mēs esam aizturējuši cilvēku, kuru jūs redzējāt, policists skaidroja. Citiem vārdiem sakot, varat nomierināties. Mēs kontrolējam situāciju.

-    Ko jūs esat aizturējuši? Franss jautāja.

-    To es nevaru atklāt. Viņš ir ārkārtīgi piedzēries, un mums viņš ir jānomierina. Tikai gribēju to pavēstīt. Mēs jums pārzvanīsim.

Franss nolika klausuli uz naktsgaldiņa, tieši līdzās klēpjdatoram, un mēģināja būt mierīgs. Vīrietis bija aizturēts, un viņa pētījums nenonāks nepareizajās rokās. Un tomēr labāk nekļuva. Bija grūti saprast, kāpēc. Tad viņš apjauta iemeslu. Vīrietis, kuru viņš redzēja lavāmies gar kokiem, pilnīgi noteikti nebija dzēris.

Pagāja vēl kāda minūte, pirms Pēters Blūms saprata, ka viņi nav sagrābuši slavenu un meklēšanā izsludinātu noziedznieku, bet gan notvēruši aktieri Lasi Vestmanu, kurš, saprotams, bija tēlojis bandītu televīzijas ekrānos, bet kurš nebija izsludināts meklēšanā, tomēr tas Pēteru īpaši nenomierināja. Ne vien tāpēc, ka viņš nojauta, ka pieļāvis kļūdu, atstājot kokus un atkritumu tvertnes neapsargātus, bet arī tāpēc, ka šis incidents varētu novest pie skandāliem un avīžu virsrakstiem.

Viņš zināja par Lasi Vestmanu tikai to, ka šis aktieris pārāk bieži ir nonācis vakara ziņās, un nevarētu teikt, ka slavenība izskatījās pārlieku priecīgs. Viņš gārdza un lamājās, un centās tikt uz kājām, un Pēters mēģināja aptvert, ko, ellē, šis čalis nakts vidū te dara?

-    Vai tu te dzīvo? policists jautāja.

-    Man ne sūda nav tev jāatskaitās, Lase Vestmans šņāca, un Pēters pagriezās pret Dānu, lai saprastu, kā viss bija iesācies.

Bet Dāns stāvēja gabaliņu tālāk un runāja pa telefonu, acīmredzot ar Balderu. Viņš gribēja izrādīt uzcītību un ziņot, ka aizdomās turamais ir aizturēts, ja tas patiešām bija aizdomās turamais.

-    Vai tu okšķerēji gar profesora Baldera pagalmu? Pēters turpināja.

-   Tu nedzirdēji, ko es teicu? Es ne sūda neteikšu. Kas tā par cūcību, es te mierīgi pastaigājos, un pēkšņi man uzbrūk tas idiots un sāk vicināt pistoli. Gatavais skandāls! Vai jūs vispār zināt, kas es esmu?

-   Zinu, kas tu esi, un, ja esam tev nodarījuši pāri, es ļoti atvainojos. Mums noteikti būs izdevība par to parunāt vēlreiz. Bet šobrīd mēs atrodamies ļoti saspringtā situācijā, un es pieprasu, lai tu nekavējoties izstāsti, kādas darīšanas tev ir ar profesoru Balderu, nē, nē, nemaz nemēģini bēgt!

Lase Vestmans beidzot ar grūtībām bija pierausies kājās un pat nemēģināja bēgt. Viņam bija grūti noturēt līdzsvaru, viņš tikai melodramatiski nokremšļojās un izspļāva augšup gaisā. Spļāviens nekur tālu netika, bet gan kā bumerangs atgriezās pie viņa un sasala ledū uz viņa vaiga.

-   Vai zini ko? Lase ierunājās un noslaucīja seju.

-   Nē?

-   Ne jau es šajā stāstā esmu draņķis.

Pēters nemierīgi pavērās uz ūdens pusi un koku aleju un atkal mēģināja saprast, ko iepriekš tur lejā bija redzējis. Tomēr viņš turpināja stāvēt, absurdās situācijas paralizēts.

-    Kurš tad ir?

-    Balders.

-   Kāpēc?

-   Viņš paņēma manas draudzenes dēlu.

-    Kāpēc lai viņš tā darītu?

-   Nejautājiet to man, bet tam datomūģim tur iekšā! Tam draņķim nebija nekādu tiesību viņu paņemt! Lase Vestmans iesaucās un gramstījās gar mēteļa iekškabatu, it kā censtos ko sameklēt.

-     Tu maldies! Viņam mājās nav neviena bērna, Pēters teica.

-    Ir gan.

-   Patiešām?

-    Patiešām!

-    Un tad tu izdomāji atnākt šurp nakts vidū, pielējies kā mārks, un paņemt bērnu. Pēters konstatēja un grasījās jau teikt kaut ko aizskarošu, kad viņu pārtrauca kāda skaņa, klusa šķindoņa, kas bija dzirdama no ūdens puses.

-   Kas tas… viņš jautāja.

-    Kas tad? nesaprata Dāns, kurš atkal stāvēja viņam līdzās, un izskatījās, ka neko nav dzirdējis. Protams, skaņa nebija tik skaļa, it īpaši tur, kur viņi atradās.

Tomēr Pēteram pār kauliem pārskrēja šermuļi, atgādinot sajūtas, kas bija pārņēmušas viņu tur, pie kokiem un atkritumu urnām, un viņš jau grasījās atgriezties atpakaļ un paskatīties, kas noticis, kad atkal saminstinājās. Vai viņš bija nobijies vai vienkārši neizlēmīgs un nespējīgs pieņemt lēmumu bija grūti saprast. Un viņš raižpilni palūkojās visapkārt, tad sadzirdēja tuvojošos automašīnu.

Tas bija taksometrs, kas pabrauca viņiem garām un apstājās pie Fransa Baldera mājas, un tas deva Pēteram iemeslu palikt augšā uz ceļa, kamēr pasažieris un šoferis nokārtoja maksājumu. Policists pameta vēl vienu satrauktu skatienu uz ūdens pusi, un viņam šķita, ka dzird vēl kādu skaņu, bet arī tā nebija nomierinoša. Viņš nebija par to drošs.

Tad atvērās mašīnas durvis un izkāpa kāds vīrs, kuru pēc pāris sekunžu apjukuma Pēters atpazina kā žurnālistu Mīkaelu Blumkvistu. Nu kāpēc, ellē, visām slavenībām ir jāspieto šeit nakts vidū!

10.   NODAĻA. 21. NOVEMBRA AGRS RĪTS

Franss Balders stāvēja guļamistabā pie sava datora un telefona un vēroja Augustu nemierīgi grozāmies savā gultā. Viņš gribēja zināt, par ko gan zēns sapņo. Vai tā ir pasaule, kuru viņš spētu saprast? Franss gribēja zināt. Viņš juta, ka beidzot var sākt dzīvot, nevis ierakties kvantu algoritmos un pamatkodos, un paranojā.

Balders gribēja kļūt laimīgs un nevēlējās vairs būt šī nepārtrauktā smaguma nomocīts, gluži otrādi viņš gribēja mesties kādā mežonīgā, nezināmā piedzīvojumā, iespējams, pat izbaudīt romantiku, mīlestības pilnas attiecības, un dažas intensīvas sekundes viņš domāja par sievietēm, kas viņu fascinēja: Gabriellu, Farahu un vēl citām.

Viņš arī iedomājās par sievieti, vārdā Salandere. Šī dīvainā būtne bija apbūrusi viņu, un tagad, kad viņš atkal viņu atcerējās, likās, ka redz viņu citā gaismā, pamanījis viņā ko vienlaikus pazīstamu un svešu, un pēkšņi viņš atģidās: sieviete viņam kaut kādā veidā atgādināja Augustu. Protams, tā bija neprātīga doma. Augusts bija mazs, autisks zēns, un, lai gan Līsbeta nebija pārāk veca, viņā jautās arī kas puicisks. Bet visās citās jomās viņa bija pilnīgs pretstats. Viņa bija tērpusies melnā, izturējusies dumpinieciski, ne brīdi nepieļaujot kompromisus. Tomēr viņš

pieķēra sevi pie domas, ka jaunās sievietes skatienā jautās tas pats jocīgais atspīdums, kas Augusta acis, kad viņš bija lūkojies uz Hūrnsgātanas luksoforu.

Franss bija iepazinies ar Iisbetu Stokholmas Karaliskajā tehnoloģiju institūtā, kur lasīja lekcijas par tehnoloģisko singularitāti hipotētisku stāvokli, kad datori kļūst gudrāki par cilvēkiem. Viņš tikko bija pabeidzis ievadrunu, skaidrojot singularitātes jēdzienu matemātikas un fizikas izpratnē, kad atvērās auditorijas durvis un zālē ienāca smalka auguma meitene, tērpusies melnā. Viņa pirmā reakcija bija žēlums, ka narkomāniem nav citu vietu, kur doties. Pēc tam viņš sev bija jautājis: vai meitene patiešām ir narkomāne? Viņa neizskatījās nogājusi no ceļa. Drīzāk gan nogurusi un neapmierināta, un, saprotams, viņa noteikti nedzirdēja nenieka no viņa stāstītā. Jaunā sieviete tikai sēdēja, pārliekusies pāri galdam, un lekcijas beigās, kādā spriedumā par kompleksās matemātiskās analīzes singulāro punktu, kur robežvērtlbas ir bezgalīgas, Franss viņai tieši pajautāja, ko viņa par to domā. Tas bija riebīgi. Un arī iedomīgi. Kāpēc gan lai viņš Līsbetai uzbruktu ar paša nūģīgajām zināšanām?

Bet kas notika? Meitene pacēla skatienu un teica, ka viņam tā vietā, lai kultu tukšus salmus, vajadzētu būt nedaudz skeptiskākam, ņemot vērā, ka viņa aprēķini ir izgāzušies. Tie neatbilst izvirzītajam uzdevumam, tāpēc, kopumā ņemot, tas bija ļoti populistiski no viņa puses mistificēt singularitāti melnajos caurumos, kad galvenā problēma tik acīm redzami bija tā, ka trūka kvantu mehānikas veida, lai aprēķinātu gravitāciju.

Tad meitene ar ledainu tiešumu kas auditorijā izraisīja sačukstēšanos pamatīgi nokritizēja viņa citētos singularitātes teorētiķus. Un ari tad viņam neizdevās atbildēt neko labāku kā sašutušu:

-    Kas, ellē, tu esi?

Tā viņi iepazinās, un vēlāk LIsbeta viņu pārsteidza itin bieži. Zibenīgā ātrumā ar vienu vienīgu modru skatienu viņa nekavējoties bija sapratusi, ar ko viņš nodarbojas, un, kad Franks galu

galā apjauta, ka viņam nolaupīta paša radītās tehnoloģijas, viņš bija lūdzis meitenes palīdzību, un tas abus bija tikai saliedējis. Kopš tā laika viņiem ir kopīgs noslēpums, un tagad Franss stāvēja savā guļamistabā un domāja par LIsbetu. Bet tad viņa domas pēkšņi aprāvās. Viņu pārņēma jauna, ledaina, nepatīkama sajūta. Viņš paskatījās pa durvju spraugu uz lielajiem logiem ar skatu uz jūru.

Pie tiem stāvēja garš virs tumšās drēbēs, piegulošu, melnu cepuri galvā, pie kuras bija piestiprināts mazs lukturītis. Vīrietis darbojās ap logu. Viņš ātri un spēcīgi pārvilka tam ar roku, tā kā gleznotājs, kas uzsāk jaunu darbu, un, pirms Franss paspēja iekliegties, logs sabira un vīrietis sakustējās.

Viņš sevi dēvēja par Jānu Holsteru un apgalvoja, ka galvenokārt risina drošības jautājumus, kas saistīti ar industriju. Patiesībā viņš bija vecs krievu elitārā dienesta karavīrs, kurš nevis meklēja drošības risinājumus, bet drīzāk tos pārkāpa. Viņš izpildīja operācijas gluži kā šī te, un sagatavošanas darbi kā vienmēr bija rūpīgi izstrādāti, tā ka riski nebija tik lieli, kā varētu iedomāties.

Viņš vadīja nelielu štābu ar talantīgiem darbiniekiem, pats nebūdams nekāds jauneklis. Piecdesmit vienu gadu vecs. Uzturēja sevi formā ar intensīviem treniņiem un bija pazīstams ar savu efektivitāti un spēju improvizēt. Ja radās neparedzēti apstākļi, viņš tos ņēma vērā un mainīja sākotnējo plānu.

Kopumā Jāns Holsters ar pieredzi centās kompensēt to, ko bija zaudējis jaunības trakumā, un reizēm tajā ierobežotajā grupā, kurā varēja runāt atklāti, viņš stāstīja par sava veida septīto prātu, tādu kā attīstītu instinktu. Gadiem krātā pieredze bija iemācījusi, kad nogaidīt un kad mesties uzbrukumā, un, par spīti tam, ka pirms pāris gadiem viņš nonāca īslaicīgā pagrimumā un izrādīja vājuma pazīmes cilvēcību, kā teiktu viņa meita tagad viņš jutās veiklāks nekā jebkad agrāk.

Jāns Holsters bija atguvis darba prieku, šo veco, nervozo satraukuma sajūtu, un, saprotams, joprojām pirms katras operācijas viņš sevi sazāļoja ar desmit miligramiem Stesolid. Bet tas bija tikai tāpēc, lai padarītu ieroča tēmējumu precīzāku, un kritiskos brīžos viņš spēja rīkoties ar skaidru prātu un nedalītu uzmanību, bet galvenokārt viņš vienmēr izdarīja to, kas nepieciešams. Jāns Holsters nebija tāds cilvēks, kas mēdz pievilt vai padoties. Vismaz tā viņš par sevi domāja.

Tomēr šonakt, lai gan darba devējs bija vairākkārt uzsvēris, cik neatliekama ir šī operācija, viņš bija apsvēris to pārtraukt. Viens no faktoriem, protams, bija negaiss. Tas nozīmētu, ka jāstrādā neparedzamos apstākļos. Bet vētra nebija galvenais iemesls, lai viņš kaut uz mirkli apsvērtu padoties. Jāns Holsters bija krievu zaldāts, cīnījies daudz sliktākos laikapstākļos nekā šie, un viņš nicināja cilvēkus, kuri sūdzas par sīkumiem.

Viņu vairāk satrauca policijas apsardze, kas negaidīti bija ieradusies. Viņš par policistiem nebija augstās domās. Jāns bija paslēpies un viņus vērojis, un redzējis, kā viņi okšķerējas pa mājas teritoriju, acīm redzami negribīgi, kā mazi bērni, kam pavēlēts iet ārā sliktos laikapstākļos. Vislabprātāk viņi paliktu savā mašīnā un pļāpātu par niekiem, turklāt viņus viegli bija nobiedēt, visvairāk tieši to garo.

Izskatījās, ka viņam nepatīk tumsa, vētra un tumšais ūdens. Pirms neilga brīža viņš tur pārbijies stāvēja un skatījās starp kokiem, visticamāk, sajuzdams Jāna klātbūtni, bet tas viņu nesatrauca. Viņš zināja, ka prot pārvietoties bez skaņas un vajadzības gadījumā zibenīgi pārgriezt policistam kaklu. Bet tas, protams, nebūtu labi.

Pat ja kruķi bija iesācēji, policijas apsardze lielā mērā palielināja risku. Tas galvenokārt bija indikators, ka daļa informācijas, iespējams, ir noplūdināta un pastāv augsta mēroga risks uzbrukumam. Varbūt profesors bija sācis runāt, un tādā gadījumā operācija kļūtu pilnīgi bezjēdzīga vai vienkārši pasliktinātu viņu

situāciju. Jāns pat uz sekundi nevēlējās pakļaut darba devēju nevajadzīgam riskam. To viņš uzskatīja kā daļu sava spēka. Viņš spēja novērtēt kopainu un, par spīti noteiktajam uzdevumam, vienmēr ievēroja piesardzību.

Bija grūti pat saskaitīt, cik kriminālo organizāciju bija satriektas un nogājušas pa burbuli, jo bija pārāk tendētas uz vardarbību. Vardarbības pielietošana var iedvest cieņu. Vardarbība var apklusināt un nobiedēt, samazināt risku un draudus. Bet vardarbība var radīt arī haosu un dažādus nevēlamus blakusefektus, un par visu to viņš paspēja aizdomāties, sēžot aiz atkritumu urnām. Pāris sekunžu slēpjoties aiz kokiem, viņš bija pārliecināts, ka pārtrauks operāciju un atgriezīsies viesnīcas istabā. Tomēr tad Jāns pārdomāja.

Kāds tur augšā ieradās ar mašīnu un pievērsa nedalītu policistu uzmanību, tāpēc šajā situācijā Jāns Holsters saskatīja iespēju, izdevību, un, pats nesaprotot, kāpēc, viņš piestiprināja lukturīti pie pieres. Tad paņēma dimantu zāģi un ieroci, 1911 R1 Carry, ar īpaši iestrādātu skaņas klusinātāju. Un nomurmināja to, ko vienmēr šādos brīžos:

-    Lai notiek tava griba. Āmen!

Jāns atvilka ieroča drošinātāju un ātri aizslīdēja gar lielajiem logiem, kas bija ar skatu uz ūdeni, tad ielūkojās mājā. Iespējams, viņš tā rīkojās nedrošās situācijas dēļ. Bet, kad Jāns ieraudzīja Fransu Balderu stāvam guļamistabā, dziļi iegrimušu pārdomās, viņam tā šķita piemērota izdevība, bridis, kad jārīkojas nekavējoties. Mērķis bija tik labi redzams. Tomēr vienlaikus viņu atkal pārņēma nelāga priekšnojauta, un jau kuro reizi viņš apsvēra: vai operāciju nevajadzētu atcelt?

Jāns Holsters operāciju neatcēla. Tikai sasprindzināja labo roku un ar visu spēku pārvilka dimanta zāģi pāri stiklam. Uzspieda stingrāk. Logs sabira ar satraucošu blīkšķi, un Jāns iesteidzās iekšā, pacēlis ieroci pret Fransu Balderu, kas sastindzis stāvēja un blenza viņā, vicinot ar roku tādā kā izmisuma sveicienā. It

kā būtu transā. Tad viņš sāka murmināt kaut ko nesaprotamu, kas izklausījās pēc lūgšanas vai litānijas. Bet tā vietā, lai teiktu “Dievs” vai “Jēzus”, Jāns dzirdēja vārdu “idiots”. Neko vairāk viņš nesaprata, un, ņemot vērā situāciju, tas nebija ari būtiski. Cilvēki viņam bija teikuši daudz dažādu lietu.

Tomēr viņš neizrādīja nekādu žēlastību.

Veikli jo veikli un gandrīz bez skaņas vīrs pārvietojās pa gaiteni guļamistabas virzienā. Tomēr Franss paspēja nobrīnīties, ka nav ieslēgusies signalizācija, tikai pamanīja pelēku zirnekli, uzzīmētu uz vīrieša džempera, tieši zem pleca, kā arī šauru, iegarenu rētu bālajā pierē zem cepures ar lukturīti.

Tad Franss ieraudzīja ieroci. Vīrietis bija nomērķējis tieši uz viņu, un Franss neapzināti pacēla roku, bet jau nākamajā mirklī iedomājās par Augustu. Jā, lai gan paša dzīvība bija acīm redzamās briesmās, bailes bija padarījušas galvu skaidru, un viņš spēja domāt tikai par dēlu. Neko citu. Lai notiek kas notikdams! Viņš varēja mirt, tikai ne Augusts, un tāpēc Franss iesaucās:

-   Nenogalini manu bērnu! Viņš ir idiots, neko nesaprot.

Bet Franss Balders neapjauta būtiskāko. Pasaule apstājās, nakts un negaiss aiz loga likās viņu apņemam, un viss satumsa.

Jāns Holsters šāva, un, kā jau tas bija gaidāms, viņa precizitāte bija nevainojama. Viņš raidīja divus precīzus šāvienus Fransa Baldera galvā, un profesors sabruka uz grīdas kā vējā plīvojošs putnu biedēklis. Nebija nekādu šaubu viņš ir miris. Tomēr kaut kas nebija pareizi. No jūras puses iebrāzās vējš un pāršalca pāri Jāna skaustam kā auksta, dzīva radība, un uz sekundi vai divām Jāns nesaprata, kas notiek.

Viss bija norisinājies saskaņā ar plānu, dziļāk telpā, gluži kā paredzēts, stāvēja Baldera dators. Viņam to vajadzēja paķert un mesties prom. Vajadzēja būt žiglākam un pasteigties. Bet Jāns stāvēja kā sasalis un tikai pēc brīža saprata, kāpēc.

Lielajā, divvietīgajā gultā, gandrīz pavisam apsegts, gulēja mazs zēns izspūrušiem, cirtainiem matiem un lūkojās uz viņu ar dīvainu skatienu. Šis skatiens bija intensīvs un skarbs, un ne jau tāpēc, ka šķita: zēns redz viņam cauri. Tajā slēpās kas cits. Bet, iespējams, tam nebija nekādas nozīmes.

Jānām Holsteram bija jāpabeidz uzdevums. Nekas nedrīkstēja apdraudēt operāciju un pakļaut viņu liekam riskam, un te bija skaidrs liecinieks. Lieciniekus nedrīkstēja atstāt dzīvus, it īpaši tagad, kad viņš bija atklājis savu seju, tāpēc Jāns pagrieza ieroci pret zēnu, ieskatījās viņa jocīgi mirgojošajās acīs un trešo reizi nomurmināja:

-    Lai notiek tava griba. Āmen!

Mīkaels Blumkvists IZKĀPA no taksometra, tērpies baltā mētelī ar aitādas apkakli un apāvis melnus zābakus. Mēteli viņš bija izvilcis no skapja, kā arī veco kažokādas cepuri, kuru bija mantojis no tēva.

Pulkstenis bija divdesmit minūtes pāri trijiem. Radio ziņoja par nopietnu autoavāriju, kas esot nobloķējusi Vermdes salas šoseju. Bet Mīkaels un taksometra šoferis neko tādu nebija manījuši, tikai tumsu un vētras plosīto piepilsētu. Mīkaels jutās pārguris un neko negribēja vairāk kā palikt mājās, ielīst gultā pie Ērikas un iemigt no jauna.

Bet viņš nebija spējis atteikt Balderam. Un īsti nesaprata, kāpēc. Tas bija sava veida pienākums, sajūta, ka Mīkaels nedrīkst slaistīties tagad, kad žurnāls atrodas krīzes situācijā, vai varbūt tas bija tāpēc, ka Balders bija izklausījies vientuļš un nobijies un Mīkaels bija sajutis līdzjūtību un ziņkāri. Viņš gan nebija pārliecināts, ka izdzirdēs kaut ko sensacionālu. Un racionāli rēķinājās, ka jutīsies vīlies. Varbūt sēdēs un uzklausīs Balderu kā terapeits, kā tāds naktssargs vētrā. Un tomēr nekad neko nevar zināt, un Mīkaels atkal iedomājās par Līsbetu. Līsbeta reti kaut ko darīja bez pamatota iemesla. Turklāt Franss Balders nešaubīgi

bija aizraujošs cilvēks, kas līdz šim nebija sniedzis nevienu interviju. Tas droši vien būs ļoti interesanti, MIkaels nodomāja, raugoties tumsā.

Māju apgaismoja laterna, kas izstaroja zilganu gaismu. Mājai pašai par sevi nebija ne vainas, tā bija celta pēc īpaša projekta, ar lieliem stikla logiem, un tās dizains savā ziņā atgādināja vilcienu. Pie pastkastītes stāvēja garš policists vecumā ap četrdesmit, viegli nosauļojies, un viņa sejas vaibstos bija jaušams satraukums, nervozitāte. Tālāk uz ceļa bija manāms viņa kolēģis, kas cīnījās ar kādu iereibušu viru, kurš vicināja rokas. Šeit jau risinājās vairāk notikumu, nekā MIkaels bija rēķinājies.

-   Kas te notiek? viņš jautāja garākajam policistam.

Bet atbildi tā ari nesaņēma. Iezvanījās policista telefons, un MIkaels tai pašā mirklī nojauta, ka kaut kas ir atgadījies. Izskatījās, ka signalizācijas sistēma nestrādā, kā nākas. Bet viņš pat nepapūlējās noklausīties līdz galam. Ēkas lejasgalā bija dzirdams kāds troksnis, sprakšķoša, satraucoša skaņa, un žurnālists to nekavējoties saistīja ar telefona sarunu. Mīkaels paspēra pāris soļu pa labi un paskatījās lejup pa nokalni, kas stiepās tālāk uz laipu un ūdens pusi, uz vēl vienu laternu, kas dega ar blāvi zilganu gaismu. Tajā acumirklī it kā ne no kurienes parādījās kāds stāvs, un Mīkaels saprata, ka kaut kas ir nogājis greizi.

Jāns Holsters stingri turēja pistoli un jau kuro reizi grasījās izšaut uz zēnu, kad uz piebraucamā ceļa sadzirdēja mašīnu, un, par spīti visam, saminstinājās. Bet patiesībā tas nebija mašīnas dēļ. Viņa domās atkal uzpeldēja vārds “idiots”, un bija skaidrs, ka profesoram pēdējā dzīves brīdī bija visi iemesli melot. Bet tagad Jāns blenza uz puisēnu un jautāja sev: varbūt profesors tomēr bija teicis taisnību?

Zēns izturējās pārlieku mierīgi, un viņa seja izstaroja drīzāk ziņkāri nekā bailes, it kā viņš neaptvertu notiekošo. Skatiens bija blāvs un stiklains, lai kaut ko pa īstam pamanītu.

Viens no tiem mēmajiem cilvēkiem bez apziņas, un tas nebija kas tāds, par ko Jāns iedomātos tikai tagad. Viņš atcerējās, ka, gatavojoties šai operācijai, par to bija lasījis. Balderam patiešām bija smagi atpalicis dēls, lai gan tiesas lēmumā un avīzēs bija minēts, ka viņš nedrīkstēja rūpēties par zēnu. Tad šis laikam būs tas zēns, un Jāns neredzēja vajadzību bērnu nošaut, tas nebija nepieciešams. Tas būtu pat bezjēdzīgi un pārkāptu viņa darba ētiku. Šī apziņa sniedza pēkšņu atvieglojumu, bet tam vajadzēja padarīt viņu aizdomīgu, ja viņš būtu uzmanīgāks.

Viņš nolaida ieroci, savāca datoru, paņēma telefonu, kas atradās uz naktsgaldiņa, un iebāza visu to mugursomā. Tad ātrā solī izsteidzās ārā vētrā un virzījās uz iepriekš aprēķināto bēgšanas ceļu. Bet tālu viņš netika. Aiz muguras atskanēja kāda balss, un viņš pagriezās. Pie ceļa stāvēja vīrietis, un tas nebija nedz garais policists, nedz arī īsais, bet kāds cits, tērpies kažokādā un kažokādas cepurē, ar pavisam citu stāju un pašpārliecinātību; iespējams, tieši tāpēc Jāns Holsters atkal pacēla ieroci. Viņš nojauta briesmas.

Vīrietis, kas pasteidzās garām, bija ģērbies tumšās drēbēs un labi trenēts, pie cepures viņam bija lukturītis, un Mīkaels nevarēja izskaidrot, kāpēc, bet viņam likās, ka vīrietis ir kāda lielāka plāna, izplānotas operācijas, daļa. Mīkaels gaidīja, ka tumsā parādīsies vēl citi stāvi, un tas viņā radīja nepatīkamu sajūtu. Viņš iesaucās:

-    Paklau! Stāvi!

Bet tā bija kļūda. Mīkaels to saprata tajā pašā brīdī, kad svešais sastinga gluži kā zaldāts kaujā, un varbūt arī tāpēc Mīkaels reaģēja tik ātri. Kad vīrietis izvilka ieroci un ar pārsteidzošu pašpārliecinātību izšāva lodi, Mīkaels jau bija paspējis aizslēpties aiz mājas stūra. Šāvienu tik tikko varēja dzirdēt, bet, tā kā nograbēja Baldera pastkastīte, nebija šaubu, kas noticis. Beidzot arī garākais policists pārtrauca telefonsarunu. Tomēr viņš neizkustējās

no vietas. Tikai kā paralizēts stāvēja, un vienīgais, kas tajā brīdī uzdrošinājās ierunāties, bija iereibušais vīrietis.

-   Kas, ellē, tas par cirku? Kas notiek? viņš skali kliedza. Balss šķita pazīstama, un tikai tad policisti sāka nervozi sačukstēties:

-   Vai kāds šauj?

-    Man tā šķiet.

-    Ko mums iesākt?

-   Jāizsauc papildspēki.

-    Bet tas tur lejā aizbēgs.

-   Tad mums nāksies viņu meklēt, atbildēja garākais, un ar lēnām, šaubīgām kustībām, it kā vienlaikus vēlētos, lai šāvējs paspētu aizbēgt, viņi izvilka ieročus un devās uz ūdens pusi.

Gabalu tālāk ziemas tumsā rēja kāds mazs, nesavaldīgs šunelis, un no jūras pūta stiprs vējš. Sniga sniegs, un zeme bija slidena. īsākais policists gandrīz paslīdēja un klauniski savicināja rokas. Vēl nedaudz veiksmes un viņiem tiešām izdosies izvairīties no vīrieša tur lejā. Mīkaelam šķita, ka šāvējs varētu itin mierīgi atbrīvoties no abiem policistiem. Viņš bija tik ātri un precīzi pagriezies un izvilcis ieroci, ka bija skaidrs tas cilvēks ir radis pie šādām situācijām. Mīkaels sev jautāja: vai viņam vajadzētu ko iesākt?

Viņam nebija nekā, ar ko aizsargāties. Tomēr viņš piecēlās, notrausa sniegu no drēbēm un uzmanīgi paraudzījās apkārt. Izskatījās, ka nekas dramatisks nenotiek. Policisti bija ceļā uz jūras pusi un kaimiņmāju. Tumšajās drēbēs tērpto vīrieti vairs nemanīja, tāpēc arī Mīkaels devās lejā, un nepagāja ne brīdis, kad viņš ieraudzīja, ka ir sadauzīts logs.

Tieši viņam priekšā, mājā, bija liels caurums, un durvis bija vaļā. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu uzsaukt policistiem. Bet tad pārdomāja. Varēja dzirdēt neparastu skaņu, klusu čīkstoņu, tāpēc viņš iekāpa pa sasisto logu un nonāca gaitenī ar skaistu ozolkoka grīdu, kas blāvi atmirdzēja tumsā. Lēnām viņš virzījās uz atvērto durvju pusi. Skaņa pilnīgi noteikti nāca no turienes.

-   Balder! viņš sauca. Tas esmu es, Mīkaels Blumkvists. Vai kaut kas ir atgadījies?

Atbildi viņš nesaņēma. Bet sēkšana pieņēmās spēkā, un tad Mīkaels dziļi ievilka elpu un gāja iekšā, un jau nākamajā mirklī sastinga pēcāk viņš pat nezināja, ko bija pamanījis pirmo vai kas viņu nobiedēja visvairāk. Viņš nebija pārliecināts, ka tas bija uz grīdas gulošais vīrieša ķermenis asinis, sejas izteiksme un nedzīvais, stīvais skatiens.

Tikpat labi viņu varēja nobiedēt aina lielajā divguļamajā gultā tieši līdzās, un sākotnēji to bija grūti saprast. Gultā viņš ieraudzīja mazu bērnu septiņus astoņus gadus vecu zēnu glītiem sejas vaibstiem un izspūrušiem, tumši blondiem matiem, tērpušos zili rūtainā pidžamā. Zēns metodiski un spēcīgi sita savu ķermeni pret gultas galu un sienu. Viņš likās darām visu, lai nodarītu sev pāri, un, kad viņš izdvesa dīvainās skaņas, tad neizklausījās pēc bērna, kas cieš, drīzāk pēc tāda, kas no visa spēka cenšas sist stiprāk. Un, pirms Mīkaels paspēja nodomāt ko saprātīgu, viņš jau atradās līdzās zēnam. Bet tas situāciju neuzlaboja. Zēns sāka spārdīties vēl vairāk.

-   Nomierinies, Mīkaels teica. Nomierinies, viņš atkārtoja un apskāva zēnu.

Bet zēns grozījās un rāvās ārā ar iespaidīgu, eksplozīvu spēku, un beigu beigās viņam arī izdevās izrauties no satvēriena iespējams, tāpēc, ka Mīkaels baidījās viņu sagrābt pārlieku cieši, un aizsteidzās pa durvīm uz gaiteni, plikām pēdām pa stikla lauskām uz sasisto logu. Mīkaels metās viņam pakaļ, kliedzot: “Nē, nē!” un tajā brīdī viņš ieraudzīja policistus.

Tie stāvēja sniegā ar sašutuma izteiksmi sejā.

11. NODAĻA. 21.  NOVEMBRIS

VēlAk tika konstatēts, ka policisti nebija ievērojuši darba protokolu un apkārtne nav tikusi ierobežota, līdz bija jau par vēlu. Vīrietis, kas nošāva profesoru Fransu Balderu, mierīgi varēja nonākt drošībā, un policisti, kas notikuma vietā atradās jau pašā sākumā, Pēters Blūms un Dāns Flinks, kurus darbinieki savā starpā mēdza dēvēt par Kazanovām, bija vilcinājušies izsludināt ārkārtas situāciju vai vismaz nebija to darījuši ar tādu intensitāti, kāda bija nepieciešama.

Pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm četri no rīta, kad beidzot ieradās tehniķi un izmeklētāji no Kriminālizmeklēšanas nodaļas, kā arī kāda jauna dāma, kas stādījās priekšā kā Gabriella Grāne. Ņemot vērā viņas satraukto stāvokli, lielākā daļa darbinieku domāja, ka sieviete ir viena no piederīgajiem. Tikai vēlāk visi uzzināja, ka viņa ir Drošības policijas analītiķe un pašas Sāpo priekšnieces sūtīta. Gabriellai tas neko nenozīmēja. Vadības aizspriedumu iespaidā vai, iespējams, tāpēc, lai vēl vairāk uzsvērtu viņas nenozīmību organizācijā, viņai tika uzticēts parūpēties par bērnu.

-   Izskatās, ka tev ir ķēriens, teica dežurējošais izmeklēšanas vadītājs Ēriks Zeterlunds, kad pamanīja, cik rūpīgi Gabriella ir pārliekusies pār zēnu, lai apskatītu viņa savainotās pēdas, un, lai gan viņa atcirta, ka ir arī citas lietas darāmas, nācās vien piekrist.

Augusts tā sauca zēnu aiz bailēm bija kā pārakmeņojies. Viņš ilgi sēdēja augšstāvā uz grīdas un mehāniski vilka plaukstu pār sarkano persiešu paklāju. Pēters Blūms, kas citu acīs nebija īpaši rīcībspējīgs, atrada zeķu pāri un uzlika plāksterus uz zēna pēdām. Tajā pašā laikā tika konstatēts, ka zēna ķermeni klāj zilumi un viņam ir arī sasista lūpa. Žurnālists Mīkaels Blumkvists kura klātbūtne mājā bija radījusi aizvien pieaugošu satraukumu teica, ka zēns sitis galvu pret gultu un sienu un skrējis basām kājām pa stikla lauskām noklāto apakšstāva gaiteni.

Gabriella Grāne, kas kaut kādu iemeslu dēļ minstinājās, lai stādītos priekšā Blumkvistam, nekavējoties saprata, ka Augusts ir liecinieks. Bet viņai neizdevās nodibināt kontaktu ar zēnu vai arī sniegt mierinājumu. Apskāvieni un maigums to ierastajā izpratnē acīmredzot nebija pareizā pieeja. Augusts nomierinājās tikai tad, kad Gabriella vienkārši stāvēja viņam līdzās, mazliet atstatus, un risināja pati savas lietas, un likās, ka tikai vienu vienīgu reizi viņš atmaigst. Tas bija brīdī, kad Gabriella telefonsarunā ar Helēnu Kraftu pieminēja ielas numuru, 79. Bet tobrīd viņa par to īpaši neaizdomājās, un īsi pēc tam viņai izdevās sazināties ar satraukto Hannu Balderi.

Hanna nekavējoties gribēja atgūt dēlu un lūdza (tas gan Gabriellai šķita nedaudz dīvaini), ka vajadzētu sameklēt puzli, it īpaši tādu ar Vāsas regates attēlu, to Franss, visticamāk, ir nolicis kaut kur pa ķērienam. Toties viņa noliedza, ka bijušais vīrs būtu nekrietni izturējies pret puisēnu, un viņa nevarēja arī atbildēt, kāpēc viņas vīrs bija ieradies šeit un pieprasījis zēnu atpakaļ. Viņai nebija nekādas saistības ar to, ka Lase bija mēģinājis atgūt bērnu.

Kopumā zēna klātbūtne bija kā atbilde uz dažiem Gabriellas jautājumiem. Viņa saprata, kāpēc Franss Balders bijis izvairīgs dažos aspektos un kāpēc negribēja sargsuni. Agrajā rīta stundā

Gabriella ari noorganizēja, lai ierastos kāds psihologs un ārsts un aizvestu Augustu pie mātes Vāsastānā, ja nu izrādītos, ka zēnam ir nepieciešama akūta palīdzība. Tad viņa iedomājās par ko citu.

Viņai iešāvās prātā, ka slepkavības motīvs, iespējams, nemaz nav vēlme apklusināt Balderu. Šāvējs tikpat labi varēja viņu aplaupīt ne jau nozagt kaut ko tik banālu kā nauda, bet gan viņa pētījumus. Gabriella nezināja, ar ko Balders bija nodarbojies pēdējos savas dzīves gadus. Varbūt to nezināja neviens, izņemot viņu pašu. Bet nebija grūti uzminēt, kas tas varētu būt: visticamāk, tā bija jaunā Ml programmatūra, kura jau pēc pirmās laupīšanas reizes tika uzskatīta par revolucionāru.

Solifon darbinieki bija darījuši visu, lai labāk izprastu tās darbību, un Franss vienreiz bija izmetis, ka viņš to sargā, kā māte sargā savu bērnu, un tas nozīmē, Gabriella domāja, ka viņš ar to guļ vai vismaz tur pie gultas. Tāpēc viņa piecēlās un lika Pēteram Blūmam uzmanīt Augustu, kamēr pati devās uz guļamistabu apakšstāvā, kur šobrīd strādāja policijas tehniķi.

-     Vai jūs atradāt datoru? viņa jautāja.

Tehniķi noliedzoši pakratīja galvu, un Gabriella paņēma savu telefonu un atkal zvanīja Helēnai Kraftai.

Ātri vien tika konstatēts, ka Lase Vestmans ir pazudis. Vispārējā juceklī viņš bija pametis notikuma vietu, un šis fakts izmeklēšanas vadītājam Ērikam Zeterlundam lika lādēties un ārdīties, it īpaši tad, kad izrādījās Vestmans neatrodas arī savās mājās Tūršgātanā.

Ēriks Zeterlunds apsvēra domu izsludināt viņu meklēšanā un norīkoja kolēģi Akselu Andersonu apjautāties, vai Lase Vestmans ir uzskatāms par bīstamu. Iespējams, Aksels Andersons nespēja atšķirt Vestmanu no viņa atveidotajiem seriālu varoņiem. Bet viņa aizstāvībai varēja teikt, ka situācija kļuva aizvien juceklīgāka.

Slepkavība bija kaut kas prātam neaptverams, tā nebija notikusi ballītē, kas izgājusi no rāmjiem, tā nebija paveikta aklu

emociju iespaidā. Slepkava bija aukstasinīgi, labi izplānojis uzbrukumu vienam no Zviedrijas ievērojamākajiem zinātniekiem. Situāciju neuzlaboja reģiona policijas priekšnieka Jāna Henrika Rolfa apgalvojums, ka slepkavība jāuztver kā nopietns uzbrukums Zviedrijas industrijas interesēm. Ēriks Zeterlunds pēkšņi atradās situācijā, kurā uz spēles bija likts policijas gods, un, lai gan viņš nebija viens no policijas iecirkņa spožākajiem prātiem, viņš apzinājās, ka šābrīža rīcībai ir noteicoša nozīme turpmākās izmeklēšanas procesā.

Ēriks Zeterlunds, kuram tikai pirms divām dienām apritēja četrdesmit viens gads un kurš joprojām valkāja savas dzimšanas dienas svinību uzvalku, nekad nebija uzņēmies atbildību augsta līmeņa izmeklēšanā. Fakts, ka viņš nonācis šādā situācijā, bija saistīts ar to, ka nakts vidū nebija pieejams neviens no augstākā līmeņa personāla un viņa priekšnieki bija izvēlējušies nemodināt Valsts kriminālpolicijas komisārus vai kādu pieredzējušu Stokholmas policijas slepkavību izmeklētāju.

Ēriks Zeterlunds atradās haosa epicentrā, un viņš ar pieaugošu nedrošības sajūtu izkliedza pavēles. Pirmām kārtām viņš gribēja uzsākt efektīvu mājas pārmeklēšanu. Viņš vēlējās iegūt iespējami vairāk pierādījumu, pat ja cerību bija maz. Bija nakts, tumšs, un ārā plosījās vētra. Kaimiņi, visticamāk, neko nebija redzējuši. Un tomēr tādas lietas nekad nevar paredzēt, un tad viņš bija nopratinājis Mīkaelu Blumkvistu. Kas, ellē, viņam tur bija meklējams?!

Zviedrijas slavenākā žurnālista klātbūtne situāciju neatviegloja, un kādu brīdi Ērikam Zeterlundam šķita, ka Mīkaels viņu kritiski vēro, lai pēcāk varētu uzrakstīt pētniecisku rakstu. Bet tās noteikti bija tikai iedomas. Blumkvists acīm redzami pats bija satriekts un visu nopratināšanas laiku izturējās pieklājīgi un centās pat palīdzēt. Diemžēl viņš neko daudz nezināja. Viss bija noticis pārāk ātri, un tas pats par sevi jau bija pieminēšanas vērts, norādīja žurnālists.

Aizdomās turamais bija kustējies viegli un mērķtiecīgi, un tas nebija pārspīlēti teikts. Blumkvists minēja, ka vīrietis šobrīd vai kaut kad agrāk ir dienējis armijā, iespējams, bijis elitārās vienības kareivis. Veids, kā viņš pagriezās, lai šautu, izskatījies daudzkārt pielietots, un, lai gan vīrietim pie piegulošās, melnās cepures bija piestiprināts lukturītis, Blumkvists nebija pamanījis viņa sejas vaibstus.

Attālums bija pārāk liels, un Mīkaels bija meties gar zemi, kolīdz svešais bija pagriezies. Visticamāk, Mīkaelam vajadzētu priecāties par to, ka ir palicis dzīvs. Tāpēc viņš varēja mēģināt aprakstīt vīrieša augumu un apģērbu, bet arī to Mīkaels nevarēja izdarīt detalizēti. Žurnālists apgalvoja, ka vīrietis, pēc viņa domām, nav bijis jauns, iespējams, pat vecāks par četrdesmit gadiem. Trenētu augumu, kas garāks par vidējo, aptuveni starp 185 un 195 centimetriem, spēcīgas miesasbūves, šauru vidukli un platiem pleciem, tērpies melnos zābakos un melnās militārā stila drēbēs. Plecos viņam bijusi mugursoma, un pie labās kājas piesprausts nazis.

Mīkaelam Blumkvistam šķita, ka vīrietis nozudis gar pludmali uz kaimiņu mājām, un to apstiprināja arī Pētera Blūma un Dāna Flinka liecības. Policisti neko nebija pamanījuši. Bet viņi bija dzirdējuši soļus nozūdam gar jūru un bija lieki dzinušies viņam pakaļ, vismaz tā viņi apgalvoja. Bet Ēriks Zeterlunds par to nebija pārliecināts.

Bija skaidrs Blūms un Flinks bija rīkojušies gļēvi, tā šķita Ērikam Zeterlundam, tie abi noteikti bija tikai stāvējuši tumsā un trīcējuši, nespējot paspert pat soli. Jā, kļūda tika pieļauta tieši šajā izmeklēšanas fāzē. Tā vietā, lai izsauktu papildspēkus, apzinātu tuvākos apgabala bēgšanas ceļus un mēģinātu uzstādīt norobežojumus, policisti neko nebija darījuši. Iespējams, Flinks un Blūms pat nebija sapratuši, ka notikusi slepkavība, un neilgi pēc tam viņi bija pilnībā aizņemti ar mazu zēnu, kurš basām kājām slāja pa stikliem un histēriski centās tik ārā no mājas, un

tādā brīdī nav viegli saglabāt vēsu prātu. Tomēr laiks iztecēja, un, pat ja Mīkaels Blumkvists palika nemainīgs savā liecībā, viegli varēja nojaust, ka ari viņš kritiski vērtē policistu rīcību. Viņš divas reizes policistiem bija pārvaicājis, vai tie ir izziņojuši trauksmi, un policisti bija tikai pamājuši ar galvu.

Vēlāk, kad Mīkaels uztvēra kādu Flinka sarunu ar ziņojumu centrāli, viņš bija sapratis, ka galvas māšana tomēr bija nozīmējusi “nē” vai labākajā gadījumā šis žests ir liecinājis par mulsuma pilnu neizpratni. Visu apstākļu dēļ trauksmes izziņošana bija aizkavējusies, un pat tad, kad tā beidzot tika izziņota, viņu rīcība nebija korekta, iespējams, tāpēc, ka Flinks nebija pietiekami skaidri raksturojis situāciju.

Rīcībnespēja bija pieaugusi apmēros jaunā līmenī, un Ēriks Zeterlunds bija bezgala priecīgs, ka viņu par to nevarēja saukt pie atbildības. Tobrīd viņš vēl nebija iesaistīts izmeklēšanā. Tomēr viņš bija šeit un tagad un nedrīkstēja pasliktināt jau tā neapskaužamo situāciju. Viņa kvalifikāciju saraksts pēdējā laikā nebija pārāk spožs, un viņam bija jāizmanto šī iespēja, lai pierādītu sevi vai vismaz sevi nepazemotu.

Viņš nostājās uz dzīvojamās istabas sliekšņa, tikko beidzis sarunu ar Milton Security par cilvēku, kas iepriekšējā vakarā bija redzams videonovērošanas kamerās. Svešais vīrietis itin nemaz neatbilda Mīkaela Blumkvista raksturotajam slepkavas tēlam, gluži otrādi tas izskatījās pēc izkāmējuša narkomāna, kuram, iespējams, piemita kaut kādas zināšanas tehnoloģiju jomā. Milton Security darbinieki uzskatīja, ka šis vīrietis ir sabojājis uzstādīto signalizāciju, tādējādi nedarbojās ne kameras, ne sensori, un tas patiešām padarīja situāciju gana absurdu.

Nebija runa tikai par zagļa profesionalitāti. Bet pati ideja vien izdarīt slepkavību par spīti policijas apsardzei un signalizācijas iekārtām. Par kādu pašpārliecinātību gan tas varēja liecināt? Ēriks patiesībā bija ceļā pie tehniķiem uz apakšstāvu. Tomēr viņš palika stāvam augšstāvā tukši blenžam gaisā, dziļi nomākts, līdz

viņa skatienu piesaistīja Baldera dēls, kurš bija viņu galvenais liecinieks, bet kurš, pēc visa spriežot, nespēja izdvest ne vārda. Šķita, ka viņš vispār nesaprot neko no apkārt notiekošā, bet ko gan citu šajā juceklī varēja gaidīt.

Vīrietis redzēja, ka zēns pirkstos tur mazu puzles gabaliņu, kāda ļoti liela attēla daļu, un dodas pa ieliektajām kāpnēm uz apakšstāvu. Nākamajā acumirklī viņš sastinga iedomājās par pirmo iespaidu, kuru zēns bija radījis. Kad Ēriks bija tikko ienācis mājā, vēl nezinot visu notikušo, zēns bija izturējies kā gluži normāls bērns. Viņā nebija nekā neparasta, kas to atšķirtu no citiem, viņš nodomāja, izņemot satraukto skatienu un saspringtos plecus. Viņu varētu aprakstīt kā piemīlīgu puisēnu ar lielām acīm un cirtainiem, nesavaldīgiem matiem. Tikai vēlāk viņš uzzināja, ka zēnam ir autisms un viņš ir atpalicis attīstībā. Tātad Ēriks to nebija pamanījis, to bija pavēstījis kāds cits, un tas nozīmēja viņaprāt -, ka slepkava vai nu zēnu ir pazinis jau iepriekš, vai arī precīzi zināja viņa stāvokli. Citādi nebūtu atstājis viņu dzīvu, uzņēmies risku tikt atpazīts liecinieku nopratināšanas laikā, vai ne tā? Lai gan Ēriks nebija paspējis izdomāt domu līdz galam, šī apziņa viņu ārkārtīgi satrauca, un viņš paspēra pāris ātru soļu uz zēna pusi.

-    Mums viņš nekavējoties jānopratina, Ēriks teica balsī, kas, pašam negribot, izskanēja pārāk skaļi un satraukti.

-    Dievs žēlīgais, esi uzmanīgs ar viņu! iebilda Mīkaels Blumkvists, kurš sagadīšanās pēc stāvēja līdzās.

-     Nejaucies iekšā! izmeklētājs nošņācās. Iespējams, viņš pazina šāvēju. Mums jāatrod kāds bilžu albums un jāparāda viņam. Kaut kādā veidā mums…

Zēns viņu pārtrauca, izjaucot salikto puzli, pēkšņi ar rokas vēzienu to aizslaukot, un Ēriks Zeterlunds nespēja izdomāt ko citu kā vien nomurmināt atvainošanos un doties pie tehniķiem.

Kad Ēriks Zeterlunds bija devies uz apakšstāvu, Mīkaels Blumkvists palika stāvam, vērojot puisēnu. Likās, ka ar viņu kuru

katru bridi atgadīsies vēl kas, iespējams, jauna lēkme, un MIkaels nevēlējās, lai bērns atkal mēģinātu sev nodarīt pāri. Bet zēns tikai sastinga un sāka spēcīgi vēzēt labo roku pār paklāju.

Pēkšņi viņš aprāvās un lūdzoši paskatījās augšup, un, pat ja MIkaels uz īsu bridi aizdomājās, ko tas varētu nozīmēt, garākais policists, kuru sauca Pēters Blūms, apsēdās pie zēna un mēģināja viņu pievērst puzles likšanai. MIkaels devās uz virtuvi, lai nedaudz nomierinātos. Viņš bija pārguris un gribēja doties mājās. Bet vispirms bija jāaplūko vairāki attēli no videonovērošanas kamerām. Viņš nezināja, kad tas notiks. Process ieilga un likās juceklīgs un dezorganizēts, un MIkaels izmisīgi ilgojās pēc savas gultas.

Tobrīd viņš jau divas reizes bija runājis ar Ēriku un informējis viņu par notikušo, un, lai gan viņi par slepkavību tobrīd zināja visai maz, abi vienojās, ka MIkaels par to uzrakstīs garāku rakstu nākamajam žurnāla numuram. Ne vien tāpēc, ka notikums pats par sevi šķita interesants un Fransa Baldera dzīve būtu apraksta vērta, bet MIkaels bija stāstā personiski iesaistīts, un tas paceltu reportāžas vērtību, sniedzot priekšrocību salīdzinājumā ar viņu konkurentiem. Jau dramatiskā telefonsaruna, kuras dēļ viņš ieradās nakts vidū profesora mājā, piešķirtu rakstam negaidītu spriedzi.

Nevienam no viņiem arī nevajadzēja pieminēt par situāciju ar uzņēmumu Serner un žurnāla krīzes stāvokli. Tas likās pašsaprotami, un Ērika jau bija izplānojusi, ka pastāvīgais aizvietotājs Andrejs Zanders vadīs pētnieciskos sagatavošanas darbus, kamēr MIkaels izgulēsies. Viņa vienlaikus izklausījās kā norūpējusies māte un autoritatīva priekšniece apgalvoja, ka nepieļaus, ka viņas zvaigžņu reportieris jau ir izdedzis, pirms darbs vēl ir sācies.

Mīkaels pieņēma viņas priekšlikumu bez iebildumiem. Andrejs bija ambiciozs un simpātisks, turklāt būtu patīkami kārtīgi izgulēties un pamosties ar sagatavotu izpētes materiālu, kas labākajā

gadījumā ietvertu sarakstu ar tiem Baldera tuvākstāvošajiem, kurus būtu noderīgi intervēt. Uz īsu brīdi, it kā Mīkaels vēlētos domāt par ko citu, nevis slepkavību, viņš aizdomājās par Andreja nepārtrauktajām problēmām ar sievietēm, par kurām Mīkaels ticis informēts vienu otru vakaru, sēžot bārā Kvarnen. Andrejs bija jauns, gudrs un simpātisks. Jebkurai dāmai viņš būtu ķēriens. Bet viņa raksturā bija kaut kas vājš un padevīgs, tāpēc sievietes viņu pameta. Un tas jauno vīrieti smagi nomāca. Andrejs bija nelabojams romantiķis. Nepārtraukti sapņoja par lielo mīlestību un lielo sensāciju.

Mīkaels apsēdās pie Baldera virtuves galda un vēroja tumsu aiz loga. Viņa priekšā uz galda stāvēja kārbiņa ar zobu bakstāmajiem un žurnāla New Scientist eksemplārs, un bloknots ar nesaprotamiem vienādojumiem, kā arī skaists, mazliet draudīgs zīmējums ar gājēju pāreju. Pie luksofora bija redzams kāds vīrs ar dīvainu skatienu, samiegtām acīm un šaurām lūpām. Vīrietis bija notverts kustībā, tomēr viņa sejā bija samanāms katrs vaibsts, apģērbā katra vējjakas un bikšu ieloce. Viņš neizskatījās īpaši patīkams. Vīrietim uz zoda bija dzimumzīme sirds formā.

Tomēr zīmējumu īpašu padarīja luksofors. Tas mirdzēja ar pieaugošu, satraucošu gaismu un bija meistarīgi uzzīmēts grafisks atveidojums ar sava veida matemātisko precizitāti. Bija iespējams gandrīz sajust ģeometriskās līnijas, kas tajā slēpās. Laikam Franss Balders brīvajos brīžos mēdza zīmēt, bet Mīkaelu samulsināja zīmējuma motīvs. Tas nebija īpaši tradicionāls.

Bet, no otras puses, kāpēc gan lai tāds cilvēks kā Balders zīmētu saulrietus un kuģus? Luksofors noteikti bija daudz interesantāks objekts nekā jebkas cits. Mīkaelu fascinēja acumirkļa atainojums. It kā Franss Balders būtu stundām sēdējis un pētījis luksoforu, un viņš taču nebūtu lūdzis vīrieti iet pāri ielai atkal un atkal. Varbūt vīrietis ir tikai izdomu tēls, vai arī Fransam Balderam bija fotogrāfiskā atmiņa gluži kā… Mīkaels iegrima pārdomās. Tad sagrāba telefonu un trešo reizi piezvanīja Ērikai.

-     Vai esi jau ceļā uz mājām? viņa jautāja.

-      Vēl ne, diemžēl. Sākumā man jāaplūko kāda lieta. Bet es gribētu tev lūgt pakalpojumu.

-     Kam tad vēl citam esmu domāta?

-     Vai tu varētu aiziet pie mana datora un to ieslēgt? Tu taču zini manu paroli, vai ne?

-     Es zinu visu par tevi.

-     Labi jau labi. Ieej manos dokumentos un sameklē failu, ko sauc Līsbetas lāde.

-     Šķiet, ka nojaušu, ko tu grasies darīt.

-     Tiešām? Es gribu, lai tu šajā dokumentā kaut ko ieraksti…

-       Pagaidi, man tas vispirms jāatrod. Labi, nu… Pagaidi, tur jau kaut kas ir sarakstīts.

-      Tas nekas. Es gribu, lai tā tas arī paliek, raksti virs visa pārējā, vai tu saproti?

-Jā.

-     Raksti: Līsbet, tu droši vien jau zini, ka Franss Balders ir miris, nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Vai vari mēģināt uzzināt, kāpēc kāds gribēja viņu novākt?

-     Vai tas ir viss?

-      Nav nemaz tik maz, zinot, ka mēs pēdējā laikā neesam īpaši bieži sazinājušies. Viņasprāt, noteikti ir nepieklājīgi, ka es vispār jautāju. Bet domāju, ka viņas palīdzība mums nenāktu par ļaunu.

-      Ar to tu domā, ka neliela nelegāla ielaušanās kāda datorā nenāktu par ļaunu?

-      Izlikšos, ka neesmu to dzirdējis. Cerams, mēs drīzumā tiksimies.

-     Cerams.

Līsbetai bija izdevies aizmigt, un viņa pamodās pulksten pusastoņos no rīta. Viņa nebija savā labākajā formā. Galva smeldza, un bija slikta dūša. Tomēr viņa jutās labāk nekā iepriekšējā vakarā, ātri apģērbās, apēda brokastis, kas sastāvēja no diviem mikroviļņu

krāsni uzsildītiem gaļas pīrāgiem un lielas glāzes Coca-Cola. Pēc tam ielika treniņtērpu melnā sporta somā un izgāja ārā. Vētra bija pierimusi. Tomēr visās malās mētājās avīzes un atkritumi, kurus vējš bija izpūtis pa visu pilsētu. Viņa devās uz Mūsebakes laukumu un tālāk pa Jētgātanu, kaut ko pie sevis murminot.

Viņa izskatījās nikna, un vismaz divi cilvēki paspēra bailīgus soļus sānis. Bet Līsbeta nepavisam nebija dusmīga, tikai savaldīga un koncentrējās uz mērķi. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās trenēties. Viņa tikai gribēja turēties pie saviem ieradumiem un izdzīt indi no ķermeņa. Tāpēc viņa turpināja doties lejup uz Hūrnsgātanu un tieši pirms Hūrnsgātanas pakalna nogriezās pa labi, uz boksa klubu Zero, kas atradās pagrabstāvā un šorīt likās vēl pamestāks nekā jebkad agrāk.

Nenāktu par sliktu šo vietu pārkrāsot un nedaudz atjaunot. Izskatās, ka telpās nekas nav darīts kopš septiņdesmitajiem gadiem nedz interjera, nedz afišu ziņā. Sienas joprojām rotāja Alī un Formens. Viss izskatījās kā toreiz pēc leģendārā mača Kinšasā; Obinze, kas bija atbildīgs par telpām, maču bija redzējis pats savām acīm, tolaik vēl mazs zēns, un pēc tam skraidījis apkārt gāžošajā musonu lietū un saucis: Ali Вотауе! Mačs bija ne vien viņa laimīgākās atmiņas, bet arī, kā viņš pats to sauca, pēdējo “nevainības dienu” punkts.

Neilgi pēc tam viņš bija spiests doties bēgļu gaitās ar savu ģimeni Mobutu terora dēļ, un vēlāk jau nekas vairs nebija kā agrāk, un varbūt nemaz nebija tik neparasti, ka viņš gribēja šo acumirkli atcerēties uz mūžiem vai vismaz ievīt to šajā Dieva aizmirstajā boksa hallē Stokholmā, Sēdermalmē. Obinze joprojām nepārtraukti runāja par maču. Tiesa gan viņš patiesībā nepārtraukti par kaut ko runāja.

Viņš bija liela auguma vīrs, platiem pleciem un skūtu galvu, liels pļāpa, bet viens no nedaudzajiem ringā, kas uz Līsbetu skatījās vēlīgi, lai gan tāpat kā citi uzskatīja meiteni par mazliet jukušu. Periodiski Līsbeta trenējās vairāk nekā jebkurš cits,

mežonīgi uzklupdama boksa bumbām, maisiem un treniņsacīkšu partneriem. Viņā mājoja primitīva, ārprātīga enerģija, ar kuru Obinze tik tikko spēja tikt galā, un vienreiz, kad bija jau viņu iepazinis, piedāvāja piedalīties boksa sacensībās.

Par atbildi meitene tikai novīpsnāja, un otrreiz viņš vairs neuzdrošinājās jautāt. Turklāt Obinze tā arī nekad nesaprata, kāpēc viņa trenējas tik smagi, lai gan nav jau tā, ka viņam vajadzētu zināt atbildi uz šo jautājumu. Smagi trenēties varēja arī tāpat vien. Tas bija daudz labāk nekā nodzerties. Tas bija labāk nekā lielākā dala lietu, un varbūt patiesība slēpās tai faktā, kuru Līsbeta kādā vēlā vakarā aptuveni pirms gada bija atklājusi, viņa grib būt fiziski sagatavota, ja kādreiz atkal nonāks kritiskā situācijā.

Viņš zināja, ka Līsbeta jau agrāk ir iekūlusies nepatikšanās. Šādu informāciju Obinze bija atradis internetā. Viņš bija izlasījis visu iespējamo, ko varēja atrast, un ļoti labi saprata, kāpēc viņa grib būt gatava, ja uzrastos kāda jauna, ļauna ēna no pagātnes. Obinze no visiem to saprata vislabāk. Arī viņa paša vecākus nogalināja Mobutu algotņi.

Tomēr viņš nespēja saprast, kāpēc Līsbeta ar noteiktiem pārtraukumiem pilnīgi nospļaujas par treniņiem un, šķiet, vispār nekustas, turklāt neatlaidīgi ēd vienīgi draņķus. Šāda mētāšanās galējībās viņam nebija saprotama, un, kad Līsbeta todien atkal ienāca hallē, tērpusies demonstratīvi melnās drēbēs un, kā vienmēr, izrotājusies pīrsingiem, Obinze nebija redzējis viņu jau divas nedēļas.

-     Sveika, mana skaistule! Kur tu biji pazudusi? viņš jautāja.

-     Nodarbojos ar kaut ko šausmīgi nelegālu.

-    Varu iedomāties. Atkal piekāvi kādu motociklistu bandu vai tamlīdzīgi.

Bet uz tādiem jokiem Līsbeta pat neatbildēja. Tikai saskābušu seju turpināja ceļu uz ģērbtuvēm, un tad viņš izdarīja ko tādu, ko vēlāk nožēloja. Obinze nostājās viņas priekšā un paskatījās tieši acīs.

-     Tev ir sarkanas acis.

-     Man ir smagas paģiras. Vācies malā!

-    Tadā gadījumā es negribu tevi te redzēt, tu to ļoti labi zini.

-    Skip the crap.' Es gribu, lai tu mani nodauzi zili melnu, viņa nošņāca, tad devās uz ģērbtuvēm un atgriezās, tērpusies pārāk lielos boksera šortos un baltā krekliņā ar melnu miroņgalvu uz krūtīm. Un viņš neredzēja citu iespēju kā vien dauzīt viņu zili melnu.

Viņš zvetēja viņu tik smagi, ka Līsbeta trīsreiz izvēmās papīrgrozā, un kliedza uz viņu, cik jaudas. Viņa diezgan pieklājīgi lamājās pretī. Pēc tam viņa devās prom, pārģērbās un atstāja halli pat neatvadījusies, un tādos brīžos Obinzi nereti piemeklēja tukšuma sajūta. Iespējams, viņš bija nedaudz iemīlējies. Vismaz aizkustināts cik nu aizkustināt var meitene, kas tik brutāli boksējas.

Pēdējais, ko viņš redzēja, bija viņas ikri, un tad jau meitene nozuda uz kāpnēm, un viņam nebija ne jausmas, ka Līsbetas pasaule sagrīļojās, kad viņa iznāca uz Hūrnsgātanas. Viņa atspiedās pret mājas sienu un smagi elpoja. Pēc tam turpināja ceļu uz savu Fiskargātanas dzīvokli, mājās viņa izdzēra vēl vienu lielu glāzi Coca-Cola, kā ari puslitru sulas. Pēc tam atkrita gultā, raudzījās griestos un domāja par šo un to, par singularitāti un notikumu horizontiem, un dažādiem Šrēdingera vienādojumu īpašajiem aspektiem, un par Edu Nedu un vēl kaut ko.

Un tikai tad, kad pasaule atguva ierastās krāsas, viņa piecēlās un devās pie datora. Lai kā viņa negribētu, viņu turp vilka tāds spēks, kas nebija mazinājies kopš bērnu dienām. Tomēr šajā priekšpusdienā viņai nebija degsmes jauniem darbiem. Viņa ielauzās Mīkaela Blumkvista datorā un jau nākamajā mirklī sastinga. Viņa pat atteicās saprast. Vēl tikko viņi bija jokojuši par Balderu. Tagad Mīkaels rakstīja, ka Balders ticis nogalināts ar diviem šāvieniem galvā.

-     Velns ar ārā! viņa nomurmināja un pārlūkoja vakara ziņu lapas tīklā.

Par to vēl nekas nebija rakstīts, vismaz nekā konkrēta. Bet nevajadzēja daudz, lai saprastu, ka frāzes “zviedru akadēmiķis nošauts savās mājās Saltšēbādenā” norāda uz Balderu. Policisti acīmredzot atturējās no komentāriem, un neviens no žurnālistiem pagaidām neizrādījās plēsīgs asinssuns, visticamāk, tāpēc, ka viņi vēl nebija sapratuši šīs sensācijas nozīmīgumu vai ari ieguldījuši tajā darbu. Acīmredzot naktī bija risinājušies citi svarīgāki notikumi: vētra un elektrības traucējumi, šausmīgi kavēta vilcienu satiksme un viens otrs slavenību dzīves jaunums, kuru Līsbeta pat nemēģināja saprast.

Vienīgā pieejamā informācija par slepkavību bija tāda, ka tā notikusi trijos naktī un policija tuvējā apkaimē meklē lieciniekus, kas būtu pamanījuši kaut ko neparastu. Tomēr policijai vēl nav neviena aizdomās turamā, bet liecinieks bija ievērojis kādas nepazīstamas un aizdomīgas personas mājas apkārtnē. Policija gribēja par tiem iegūt vairāk informācijas. Raksta beigās tika teikts, ka vēlāk dienas laikā tiks noturēta preses konference, kuru vadīs kriminālkomisārs Jans Bublanskis. Līsbeta par to tikai pasmaidīja. Viņai jau iepriekš bija sava veida darīšanas ar Bublanski jeb Burbuli kā viņu mēdza dēvēt -, un viņa nodomāja: Ja vien viņa izmeklēšanas grupā neieliks kādu idiotu, izmeklēšanai vajadzētu noritēt augstākajā mērā efektīvi.

Pēc tam viņa vēlreiz pārlasīja Mīkaela Blumkvista ziņu. Mīkaels lūdza viņai palīdzību, un, pat nepadomājot divreiz, viņa uzrakstīja: “Okei.” Ne vien tāpēc, ka viņš to lūdza. Viņai tam bija personiski motīvi. Viņa nejuta skumjas to tradicionālajā izpratnē. Toties naidu, aukstu, pulsējošu naidu, to gan un arī sava veida cieņu pret Bublanski. Viņa lieki nepaļāvās uz varas iestādēm.

Līsbeta bija radusi ņemt grožus savās rokās, un viņai bija visi iespējamie iemesli noskaidrot, kāpēc tika nogalināts Franss Balders. Jo tā nebija nekāda sakritība, ka viņa bija uzmeklējusi

Fransu un izrādījusi interesi par viņa problēmu. Visticamāk, Fransa Baldera ienaidnieki bija ari viņas ienaidnieki.

Viss sākas ar mūžseno jautājumu, vai viņas tēvs savā ziņā turpina dzīvot. Aleksandrs Zalačenko, Zaļa, ne vien nogalināja viņas māti un padarīja smagu bērnību. Viņš arī vadīja kriminālo organizāciju, kas tirgojās ar narkotikām un ieročiem, viņš dzīvoja, izmantojot un pazemojot sievietes, un Līsbeta bija pārliecināta, ka tāds ļaunums neiznīkst. Tas pāriet citās dzīvības formās, un kopš tās dienas pirms nepilna gada, kad viņa kādu rītu pamodās Bavārijas Alpu viesnīcā Schloss Elmai, Līsbeta vada pati savu izmeklēšanu, lai noskaidrotu, kas noticis ar viņa “mantojumu”.

Vecie draugi šajā laikā bija kļuvuši par nožēlojamiem, samaitātiem bandītiem, pretīgiem pielīdējiem vai sīkiem noziedzniekiem. Neviens no tiem nebija kriminālnoziedznieks viņas tēva līmenī, un Līsbeta bija pārliecināta, ka organizācija pēc Zalačenko nāves ir pagrimusi un izjukusi. Tomēr viņa nepadevās un galu galā uzzināja ko tādu, kas norādīja pavisam citā virzienā. Viņu turp bija aizvedusi pēdu dzīšana Zaļas jaunajam māceklim, kādam Zigfrīdam Grūberam.

Grūbers jau Zaļas dzīves laikā bija viens no inteliģentākajiem organizācijā, un atšķirībā no pārējiem biedriem viņam bija universitātes diploms gan datorzinātnēs, gan uzņēmuma vadībā, un tas acīm redzami bija viņu ievedis elitārākā sabiedrībā. Šobrīd viņš bija nonācis uzmanības lokā saistībā ar vairākām izmeklēšanām par smagiem noziegumiem pret augsto tehnoloģiju uzņēmumiem: jauno tehnoloģiju zādzības, izspiešanas, hakeru uzbrukumi.

Citā gadījumā Līsbeta nebūtu turpinājusi dzīt pēdas. Lietai šķietami nebija nekāda sakara ar tēva veco organizāciju (neskaitot Grūbera paša iepriekšējo iesaistīšanos). Viņu arī nesatrauca, ka pāris bagātiem uzņēmumu koncerniem tika nozagtas inovācijas. Bet tad viss bija mainījies.

Viņas rīcībā nonāca kāds konfidenciāls dokuments no GCHQ, britu izlūkdienesta galvenās mītnes Čeltenhemā. Viņa bija uzzinājusi pāris kodu vārdu, kas bija saistīti ar bandu, kura, kā izskatījās, pieder Grūberam. Šie vārdi lika pārsteigumā sarauties, un pēc tam viņa vairs nespēja tos aizmirst. Līsbeta ievāca visu pieejamo informāciju par grupējumu un beigās kādā tik zemas kvalitātes vietnē kā daļēji atvērtā hakeru saite uzzināja apkārt klejojošās baumas, ka organizācija ir nozagusi Fransa Baldera Ml tehnoloģijas un pārdevusi tās krievu un amerikāņu kopuzņēmumam Truegames.

Šīs informācijas dēļ viņa bija uzradusies profesora lekcijā Karaliskajā tehnoloģiju institūtā un pļāpājusi ar viņu par singularitāti melnajos caurumos, vismaz tā bija daļa iemesla.

2. DAĻA. ATMINU LABIRINTI. 21.-23. NOVEMBRIS

Eidētika zinātne par cilvēkiem ar eidētisko jeb tā saukto fotogrāfisko atmiņu.

Pētījumi pierāda, ka cilvēki ar eidētisko atmiņu vieglāk nekā citi kļūst nervozi un satraukti.

Lielākā daļa cilvēku ar eidētisko atmiņu (kaut gan ne visi) ir autiski.

Pastāv saikne starp fotogrāfisko atmiņu un sinestēziju stāvokli, kurā apvienotas vairākas maņas, piemēram, skaitļus redz krāsās vai katra skaitļu rinda prātā veido gleznu.

12.    NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

Jans Bublanskis nevarēja sagaidīt brīvu dienu un garāku sarunu ar Sēderas draudzes rabīnu Goldmanu par dažiem jautājumiem, kas viņu pēdējā laikā stipri nomāca saistībā ar Dieva eksistenci.

Viņš negrasījās akurāt kļūt par ateistu. Nē. Bet pats Dieva jēdziens viņa uztverē bija kļuvis aizvien problemātiskāks, un viņš vēlējās apspriest šo jautājumu, kā arī bezjēdzīgās sajūtas, kas pēdējā laikā bija viņu pārņēmušas, un arī sapņus par aiziešanu no darba.

Bublanskis, saprotams, sevi raksturoja kā labu slepkavību izmeklētāju. Viņa atrisināto lietu skaits joprojām bija nepārspējams, un šad tad darbs viņu iedvesmoja. Bet viņš nebija pārliecināts, ka grib turpināt izmeklēt slepkavības. Iespējams, viņam vajadzētu iegūt jaunu izglītību, kamēr vēl ir laiks. Viņš sapņoja kļūt par lektoru un ļaut jauniem cilvēkiem augt un noticēt saviem spēkiem, varbūt tieši tāpēc, ka pats nereti iegrima dziļās šaubās par sevi. Vienīgi viņš nezināja, ko tieši varētu pasniegt. Turklāt viņš nekad dzīvē nebija ko īpašu ieguvis, neskaitot to, ko bija “laimējis” savas dzīves loterijā: ļauna, ātra nāve un cilvēciski slimas perversijas tas noteikti nebija darbs, par kuru viņš bija sapņojis.

Bija rīts, pulkstenis desmit minūtes pāri astoņiem, un viņš stāvēja vannasistabā pie spoguļa un piemērīja savu kipu, kuru

diemžēl rotāja pārāk daudz rētu. Reiz sensenos laikos tā bija skaistā, dzidri zilā krāsā un tika uzskatīta par ekstravagantu. Tagad tā izskatījās blāva un novalkāta, it kā simbolizētu viņa paša sajūtas, vismaz tā viņam šķita, un nevarētu teikt, ka viņš kopumā būtu apmierināts ar savu izskatu.

Bublanskis jutās uzblīdis, pārstrādājies, turklāt vēl plikpauris, brīvo laiku viņš veltīja Izaka Zingera romānam “Ļubļinas burvis”, kas viņu tik ļoti aizrāva, ka vairākus gadus tam ļāva stāvēt pie tualetes poda, ja nu sagribas ko palasīt brīžos, kad streiko vēders. Arī tagad viņš nepaspēja izlasīt vairāk par pāris rindiņām. Iezvanījās telefons, un situācija neuzlabojās arī tad, kad viņš saprata zvanītājs ir galvenais prokurors Rikards Ekstrēms. Saruna ar Ekstrēmu nozīmēja jaunu darbu, turklāt tādu, kam, visticamāk, ir jābūt politiski korektam un medijiem pieņemamam. Citādi Ekstrēmam nāksies izlocīties kā čūskai.

-     Sveiks, Rikard, cik patīkami, Bublanskis meloja. Diemžēl esmu aizņemts.

-     Ko… nē, nē, šai lietai tev laiks atradīsies, Jan. Šo te tu nevari palaist garām. Es dzirdēju, ka tev šodien ir brīvdiena.

-    Ir gan, bet esmu ceļā uz… viņš gribēja teikt “uz sinagogu”. Bet par viņa reliģisko piederību jūdaismam neviens policijā nezināja, …poliklīniku, viņš pabeidza.

-     Vai esi slims?

-     īsti ne.

-     Ko tu ar to domā? Gandrīz slims?

-     Kaut kā tamlīdzīgi.

-     Bet tad jau tā nebūs problēma. Mēs taču visi kaut kādā ziņā esam slimi, vai ne tā? Pie manis ir nonākusi kāda svarīga lieta, Jan. Es tikko runāju ar pašu ekonomikas ministri Līsu Grīnu, un viņa pilnībā mani atbalsta, ka tev ir jāpārņem izmeklēšana.

-      Man ir ārkārtīgi grūti noticēt, ka Līsa Grīna zina, kas es tāds esmu.

-     Nūjā, ne jau pēc vārda, un patiesībā viņa tajā nedrīkst jaukties iekšā. Bet mēs visi esam vienojušies, ka mums nepieciešami labākie spēki.

-    Glaimi uz mani vairs neiedarbojas, Rikard. Par ko ir runa? Bublanskis pajautāja un acumirklī nožēloja.

Jautāt nozīmē daļēji piekrist, un varēja just, ka Rikards Ekstrēms nekavējoties to uztvēra kā mazu uzvaru.

-     Šonakt savās mājās Saltšēbādenā tika nogalināts profesors Balders.

-     Un kas viņš tāds ir?

-     Viens no slavenākajiem starptautiska mēroga zinātniekiem Zviedrijā. Viņš ir viens no pasaulē pazīstamākajiem pētniekiem Ml tehnoloģijās.

-     Kādā jomā?

-     Viņš strādā ar neironu tīkliem un digitāliem kvantu procesiem, un tamlīdzīgām lietām.

-     Es joprojām neko nesaprotu.

-     Vārdu sakot, viņš mēģināja panākt, lai datori domātu, jā, pavisam vienkārši, lai tie līdzinātos cilvēka smadzenēm.

Līdzinātos cilvēka smadzenēm? Jans Bublanskis gribētu zināt, ko par to teiktu rabīns Goldmans.

-     Tiek uzskatīts, ka viņš jau iepriekš tika pakļauts industriālajai spiegošanai, Rikards Ekstrēms turpināja. Tāpēc slepkavības izmeklēšanā iesaistīta Ekonomikas ministrija. Tu droši vien zini, cik Līsai Grīnai ir nopietna attieksme pret zviedru pētniecības un inovāciju tehnoloģiju aizsardzību.

-    Jā, laikam gan.

-     Pastāvēja acīm redzami draudi. Balderam bija nodrošināta policijas apsardze.

-     Un tu gribi teikt, ka viņš ir nogalināts par spīti jūsu pasākumiem.

-     Iespējams, tā nebija labākā apsardze pasaulē, tie bija Flinks un Blūms no kārtībniekiem.

-     Kazanovas?

-    Jā, turklāt viņus tur iemeta nakts vidū, vētras laikā un pēc vispārīgās pavēles. Bet, sev par attaisnojumu, viņi saka, ka nav bijis viegli. Valdījis juceklis. Fransam Balderam iešauts galvā, kamēr vīri ņēmušies ar kaut kādu dzērāju, kas nez no kurienes uzpeldējis pie Baldera namdurvīm. Jā, iedomājies, slepkava šajā nelielajā brīdī ir saskatījis iespēju.

-     Tas neizklausās labi.

-     Jā, tas šķiet ļoti profesionāli, un pāri visam izskatās, ka viņi sabojājuši mājas signalizāciju.

-     Tātad viņi bija vairāki?

-    Jā, tā mums šķiet. Turklāt…

-Jā?

-     Tur ir dažas kutelīgas detaļas.

-     Kas patiks medijiem?

-     Mediji to norīs bez sāls, Ekstrēms turpināja. Piemēram, tas dzērājs, kas negaidīti ieradās, ir neviens cits kā Lase Vestmans.

-     Aktieris?

-     Tieši tā. Un tas ir ārkārtīgi apgrūtinoši.

-    Jo tas nonāks avīžu pirmajās lapās?

-      Daļēji, protams, tāpēc, bet pastāv risks, ka mēs uz sava kakla dabūsim arī šķiršanās prāvas tiesas lēmumu. Lase Vestmans tur bija ieradies, lai aizvestu mājās savu astoņgadīgo padēlu, kuru Franss Balders bija paņēmis pie sevis. Zēnu, kas… Mazliet uzgaidi… Man jāpārliecinās, ka es nesamelojos… Balders ir šī zēna bioloģiskais tēvs, bet aizbildniecības tiesas lēmums liecina, ka viņš nebija spējīgs rūpēties par dēlu.

-     Kāpēc gan lai profesors, kas liek datoriem līdzināties cilvēkiem, pats nespēj tikt galā ar savu dēlu?

-    Jo viņš jau iepriekš esot rupji pārkāpis vecāku pienākumus un nevis rūpējies par dēlu, bet strādājis vēl vairāk, tādējādi esot kļuvis par pilnīgi bezcerīgu tēvu, ja es saprotu pareizi. Jebkurā

gadījumā tā ir diskrēta informācija. Un šis mazais zēns, kam vispār nevajadzēja atrasties pie Baldera, ir kļuvis par slepkavības liecinieku.

-     Ak Dievs! Un ko viņš par to saka?

-     Neko.

-     Vai viņš ir pārāk satriekts?

-     Droši vien, bet vispār jau nesaka neko. Viņš ir mēms, jo smagi atpalicis attīstībā. Tāpēc viņš mums nebūs noderīgs.

-     Tātad runa ir par pasūtījuma slepkavību?

-     Ja vien nepastāv īpašs iemesls, kāpēc Lase Vestmans uzradās tieši tad, kad slepkava iekļuva mājas apakšstāvā un nošāva Balderu. Būtu ļoti svarīgi, lai jūs iespējami ātrāk nopratinātu Vestmanu.

-     Tas ir, ja es uzņemos izmeklēšanu.

-     To tev nāksies darīt.

-     Vai tas ir tik droši?

-    Es teiktu, ka tev nav izvēles. Turklāt labāko esmu pietaupījis beigām.

-     Un tas būtu?

-     Mīkaels Blumkvists.

-     Kas ir ar viņu?

-      Kaut kādu iemeslu dēļ viņš atradās slepkavības vietā. Es domāju, ka Franss Balders viņu uzmeklēja, lai atklātu slepenu informāciju.

-     Nakts vidū?

-     Acīmredzot.

-     Un pēc tam Balders tika nošauts?

-    Tieši pirms Blumkvists pieklauvēja pie durvīm žurnālistam pat izdevies slepkavu pamanīt.

Bublanskis iesmējās. Tā jebkurā gadījumā bija aplama reakcija, un patiesībā viņš to nespēja sev izskaidrot. Varbūt tā bija nervozitātes pazīme vai arī sajūta, ka vēsture atkārtojas.

-     Kā, lūdzu? Rikards Ekstrēms bija pārsteigts.

-     Man ir neliels klepus… Un tagad jūs baidāties, ka jums uz kakla ir privātais spiegs, kas sagādās ne vienas vien galvassāpes.

-     Hmm.. Jā, iespējams. Jebkurā gadījumā mēs pieņemam, ka Millennium jau gatavo reportāžu, un patiesībā es šobrīd meklēju likuma pantu, lai viņus apturētu vai vismaz pārliecinātos, ka pastāv ierobežojumi. Tas nav neiespējami. To varētu uzskatīt par valsts drošības apdraudēšanu.

-     Tātad mums uz kakla ir arī Sāpo?

-     Nav komentāru, Ekstrēms atbildēja.

Ej ellē, Bublanskis nodomāja.

-     Vai ar lietu strādā arī Ragnars Ūlofsons un pārējie no Industrijas aizsardzības nodaļas? viņš pajautāja.

-     Kā jau teicu, nav komentāru. Kad tu vari sākt?

Vēlreiz ej ellē, Bublanskis nodomāja.

-              Es uzstādīšu vairākus noteikumus, beidzot viņš ierunājās.

-      Gribu strādāt ar savu ierasto komandu. Sonju Mūdigu, Kurtu Svensonu, Jerkeru Holmbergu un Amandu Flodu.

-     Protams, bet tu dabūsi ari Hansu Fasti.

-     Nekad mūžā! Tikai pār manu līķi!

-    Piedod, Jan, tas nav diskutējams. Priecājies, ka tev ļauj paturēt pārējos.

-     Tu esi bezcerīgs, tu to zini?

-     Esmu dzirdējis.

-     Tātad Sāpo iefiltrētā persona būs Faste?

-     Patiesībā ne, bet domāju, ka visa darba grupa iegūs, ja tajā strādā ari kāds citādi domājošs cilvēks.

-     Tātad, kolīdz esam atbrīvojušies no visiem maldīgajiem uzskatiem un neobjektīviem spriedumiem, tu vēlies, lai kāds mūs tajos ievelk atpakaļ?

-     Beidz ākstīties.

-     Hanss Faste ir idiots.

-     Nē, Jan, viņš patiesībā tāds nav. Viņš drīzāk ir…

-     Kas tad?

-     Konservatīvs. Viņš ir cilvēks, kurš nepakļaujas moderniem feministiskiem uzskatiem.

-    Viņš nepakļaujas nekādiem uzskatiem. Visticamāk, viņš tikai tagad ir samierinājies ar domu, ka sievietes drīkst balsot.

-   Jan, tev vajadzētu būt savaldīgākam. Hanss Faste ir ārkārtīgi uzticams un lojāls izmeklētājs, un es par to vairs nevēlos runāt. Vai tev ir vēl kāda prasība?

Kaut tu izčibētu, Bublanskis nodomāja.

-     Gribu pabeigt savu ārstu apmeklējumu un vēlos, lai pa to laiku Sonja Mūdiga vada izmeklēšanu.

-     Vai tas patiešām būtu prātīgs lēmums?

-     Tas ir sasodīti prātīgs.

-     Labi jau labi, es pārliecināšos, lai Ēriks Zeterlunds lietu nodod viņai, Rikards Ēkstrems piebilda un savilka seju neticīgā grimasē.

Rikards Ēkstrems nemaz nebija pārliecināts, ka pats būtu piekritis uzņemties šo izmeklēšanu.

Alona Kasalesa reti strādāja naktīs. Jau vairākus gadus viņa no tā bija izvairījusies, pamatoti vainojot reimatismu, kura dēļ atsevišķos periodos viņai nācās dzert spēcīgas kortizona tabletes, kuru lietošanai piemita dažādi blakusefekti, un viens no nevēlamākajiem viņas seja savilkās jocīgā grimasē. Asinsspiediens strauji kāpa, un viņa ilgojās pēc kārtīga miega un ierastās rutīnas. Tomēr te nu viņa bija! Nakts. Pulkstenis bija desmit minūtes pāri trijiem. Sijāja smalks lietus, un viņa brauca no savām mājām Laurelā Mērilendā pa 175. austrumu šoseju garām uzrakstam “NSA, nākamais pagrieziens pa labi, tikai darbiniekiem”.

Viņa šķērsoja barjeru un elektrisko žogu un virzījās uz melno kubveida galveno ēku Fortmīdā, tad novietoja automobili lielā, plašā stāvvietā, tieši pa labi no gaišzila plūdpārsega, kas parabolisko antenu dēļ līdzinājās golfa bumbai. Brīdi vēlāk viņa izgāja drošības kontroli un nonāca savā darba vietā divpadsmitajā stāvā. Tur nenotika nekāda īpašā aktivitāte.

Tomēr viņu pārsteidza nokaitētā atmosfēra, un pagāja labs brīdis, līdz viņa saprata, ka saspringto nopietnības gaisotni, kas valdīja visā birojā, radīja Eds Neds un viņa jaunie hakeri, un, lai gan viņa Edu pazina pietiekami labi, sieviete pat nepapūlējās sasveicināties.

Eds izskatījās kā apmāts. Tobrīd viņš bija piecēlies kājās un kliedza uz kādu jaunu vīrieti, kura sejas izteiksme izstaroja ledusaukstu bālumu. Viņš vispār ir jocīgs puisis, Alona nodomāja, gluži kā visi pārējie jaunie hakeri, kurus Eds piesaistīja. Puisis bija izstīdzējis un anēmisks, ar ellišķīgu frizūru, īpatnēji noapaļotiem pleciem, kuri raustījās sava veida spazmās. Bet, iespējams, viņš patiešām bija nopietni pārbijies, turklāt situāciju neuzlaboja arī tas, ka Eds uzspēra pa krēsla kāju. Likās, ka jauneklis gaida pļauku vai grūdienu. Bet tad notika kas negaidīts.

Eds nomierinājās un pabužināja puiša matus kā tāds mīlošs tēvs, un tas nebija viņam raksturīgi. Eds pārlieku neaizrāvās ar maigumu un čalām. Viņš bija kovbojs, kas nekad nedarītu kaut ko tik aizdomīgu kā apskautu kādu vīrieti. Bet, iespējams, viņš bija tik izmisis, ka mēģināja izrādīt nedaudz vienkāršotas cilvēcības. Eda bikšu siksna bija vaļā, kreklu rotāja kafijas vai kokakolas pleķi, un viņa seja bija ieguvusi neveselīgi sārtu toni. Balss bija aizsmakusi un dobja, it kā viņš būtu pārlieku daudz kliedzis, un Alona nodomāja, ka nevienam viņa vecumā un ar tādu lieko svaru nevajadzētu sevi tā noslogot.

Lai gan bija pagājusi tikai puse diennakts, izskatījās, it kā Eds un viņa zēni būtu te dzīvojuši veselu nedēļu. Visapkārt mētājās kafijas krūzes un ātro ēdināšanas restorānu ēdienu paliekas, pamestas naģenes un koledžas džemperi; no viņu augumiem dvesa skābena sviedru un saspringuma dvaka. Grupa pavisam noteikti bija gatava apgriezt pasauli ar kājām gaisā, lai sadzītu pēdas hakerim, un beigu beigās viņa tiem uzsauca ar samākslotu mundrumu:

-     Sarauj, puiši!

-     Tu pat nenojaut…

-     Labi jau labi. Galvenais atrodiet to draņķi.

Bet patiesībā Alona tā nedomāja. Ielaušanās šķita pat mazliet uzjautrinoša. Daudzi šajā birojā uzskatīja, ka var darīt, ko vēlas, it kā viņiem būtu piešķirta carte blanche, un, iespējams, bija pat veselīgi uzzināt, ka kāds var sist arī pretī. “To, kurš novēro cilvēkus, galu galā novēro citi cilvēki,” bija rakstījis hakeris, un Alonai tas šķita diezgan asprātīgi, pat ja vienmēr tā nebija patiesība.

Šeit, Puzzle Palace,' viņiem piederēja absolūtā vara, un viņu nespēja rīkoties atklājās vien tad, kad viņi mēģināja saprast ko patiešām svarīgu, kā tagad. Bija zvanījusi Katrīna Hopkinsa, pamodinājusi viņu un skaidrojusi, ka kāds zviedru profesors nogalināts savās mājās ārpus Stokholmas, un būtībā NSA tas neko daudz nenozīmē vismaz ne tik daudz, cik Alonai.

Slepkavība apliecināja tikai to, ka viņas bažas bija pamatotas, un tagad viņai bija jāpārliecinās, vai var nokļūt pāris soļu tālāk. Tāpēc Alona ielogojās savā datorā un atvēra organizācijas pārskata attēlu, kur pašā augšā bija redzams izvairīgais un mistiskais Thanos. Tomēr attēlā bija lasāmi arī noteikti vārdi, tādi kā Ivans Gribanovs, Krievijas Valsts domes loceklis, un vācietis Grūbers, izbijis bandīts, ieguvis labu izglītību, bet šobrīd iepinies iespaidīgā cilvēktirdzniecības labirintā.

Patiesībā viņa nesaprata, kāpēc šai lietai ir piešķirta tik zema prioritāte un kāpēc priekšnieki vienmēr viņu nosūta uz kādu citu, birokrātiskāku noziegumu apkarošanas iestādi. Un nelikās arī neiespējami, ka pati valsts aizsargā šo organizāciju vai arī tai ir saistība ar Krievijas izmeklēšanas biroju un ka to visu var uzskatīt par nosacītu darījumu karu starp Austrumiem un Rietumiem. Pat ja pamatojums bija niecīgs un skaidru pierādījumu tikpat kā nebija, bija manāmas acīm redzamas pazīmes, ka rietumvalstu tehnoloģijas ir tikušas nozagtas un nodotas krievu rokās.

1 Atsauce uz Džeimsa Bemforda romānu “The Puzzle Palace: Inside the National Security Agency, America’s Most Secret Intelligence Organization”.

Bet šī grupējuma darbības labirints bija grūti izprotams, un ne vienmēr bija viegli saprast, vai noziegums patiešām ticis pastrādāts vai arī kaut kur citur tīras sagadīšanās pēc tiek izstrādāta līdzīga tehnoloģija. Zādzības finanšu pasaulē bija lielā mērā stiepjams jēdziens. Nepārtraukti zaga un aizņēmās, reizēm tika noslēgti radoši maiņas darījumi, reizēm noziegumam tika piešķirta likumīga leģitimitāte.

Lielie uzņēmumi regulāri biedēja mazos ar draudīgu advokātu palīdzību, un neviens nesaskatīja neko neparastu tai apstāklī, ka atsevišķi izgudrotāji nereti bija beztiesiski. Turklāt pastāvēja uzskats, ka industriālā spiegošana un hakeru uzbrukumi dažkārt nav nekas vairāk kā vien apkārtējās vides analīze. Un tāpat nevienam nelikās dīvaini, ka šeit, Puzzle Palace, kāds pārkāptu sava veida morālo robežu.

Tomēr… slepkavību nebija tik viegli padarīt nenozīmīgu, un Alona svinīgi nolēma apgriezt katru puzles gabaliņu, lai pamēģinātu organizācijai sadzīt pēdas. Tālu viņa netika. Paspēja tikai izstaipīties un pamasēt skaustu, kad aiz sevis sadzirdēja smagus soļus.

Tas bija Eds, un viņš neizskatījās pie pilna prāta. Šķībs un saliecies. Noteikti arī viņa mugura bija sagājusi dēlī. Atlika vien paskatīties uz Edu, lai pašas mugurkauls pēkšņi smelgtu mazāk.

-     Ed, ar ko esmu izpelnījusies šo godu?

-     Mani interesē, vai mūs abus nav piemeklējusi kopēja problēma.

-     Sēdi nost, vecais! Mugurai būtu labāk, ja tu apsēstos.

-     Vai arī jāizstaipās. Tu jau zini, no manas ierobežotās perspektīvas…

-     Nepazemo sevi, Ed.

-    Es nepazemoju sevi. Nemaz. Bet, kā tu jau zini, man ir vienalga, kurš te ieņem kādu amatu un kuram kas patīk vai nepatīk. Es rūpējos par savu darbu. Sargāju mūsu sistēmas, un vienīgais, kas uz mani atstāj iespaidu, ir amata prasme.

-      Tu noalgotu pašu velnu, ja vien viņš būtu apdāvināts IT jomā.

-    Jebkurā gadījumā es cienu savu ienaidnieku, ja vien viņš ir pietiekami prasmīgs. Vai saproti?

-     Saprotu gan.

-     Tāpēc man šķiet, ka mēs esam līdzīgi, es un viņš, un tikai sakritības pēc atrodamies dažādās pusēs. Kā tu jau noteikti būsi dzirdējusi, mūsu serveros ir nonākusi spiegu programma, RAT, un ari tālāk iekšējā tīklā, un šī programma, Alona…

-Jā?

-     Tā ir kā mūzika. Tā ir kompakta un tik eleganti uzrakstīta…

-     Tu esi sastapies ar cienījamu pretinieku.

-      Bez šaubām, tā jūtas arī mani puiši. Viņi tēlo satraukumu, runā par patriotismu un ko tik vēl ne. Bet patiesībā par visu vairāk viņi vēlas to hakeri satikt un apskauties, un vienu brīdi es pat nodomāju: Labi, Ed, beidz, tiec tam pāri! Gan jau postījumi nav tik lieli. Tas ir tikai viens hakeru ģēnijs, kas grib nedaudz izrādīties, un varbūt no tā būs kāds labums. Mēs esam daudz ko uzzinājuši par mūsu tīkla ievainojamību, kaut vai tikai dzenot pēdas tam cilvēkam. Bet tad…

-Jā?

-     Tad es sāku domāt, vai es tādējādi netieku apmānīts un vai tā izrādīšanās ar manu e-pasta serveri patiesībā nav miglas pūšana acīs, lai noslēptu ko citu.

-     Ko, piemēram?

-     Piemēram, lai noskaidrotu kaut ko konkrētu.

-     Tagad es kļūstu ziņkārīga.

-     Tādai tev ir jābūt. Mēs esam uzzinājuši, ko tieši hakeris ir meklējis, un kopumā runa ir par vienu un to pašu lietu, respektīvi, par tīklu, ar kuru tu, Alona, strādā. Vai viņi sevi nesauc par Spiders?

-      Par The Spider Society. Bet lielākoties tas ir tā pa jokam.

-     Hakeris meklēja informāciju par šo grupējumu un tā sadarbību ar Solifon, un tad es iedomājos, varbūt viņš pats pieder pie šī tīkla, tikai grib uzzināt, ko mēs par viņiem zinām.

-    Tas izklausās ticami. Viņiem acīmredzot jau ir nepieciešamās hakeru zināšanas.

-     Bet tad es atkal sāku šaubīties.

-     Kāpēc gan?

-    Tāpēc, ka izskatās, hakeris grib mums kaut ko parādīt. Zini, viņam izdevās iegūt superlietotāja statusu, tāpēc viņš varēja lasīt dokumentus, par kuriem tu, iespējams, pat neko nezini, darbības ar kvalificētu konfidencialitātes pakāpi, pat tas fails, ko viņš faktiski nokopēja un lejupielādēja savā datorā, ir tik pamatīgi šifrēts, ka nedz viņš, nedz mēs nevaram to failu izlasīt, ja vien tas draņķis, kas to uzrakstījis, neiedos mums privātās atslēgas, un tomēr…

-     Ko?

-     Hakeris ar mūsu pašu sistēmas palīdzību mums atklāj, ka pat mēs sadarbojamies ar Solifon tādā pašā veidā kā Spiders. Vai tu to zināji?

-     Nē, pie velna, ne.

-     Tā jau es domāju. Bet situāciju neatvieglo arī tas, ka esam Ēkervalda grupā. Pakalpojumus, kurus Solifon sniedz grupējumam Spiders, viņi sniedz arī mums. Uzņēmums veic daļu no mūsu industriālās spiegošanas, un droši vien tāpēc tavai lietai piešķirta tik zema prioritāte. Visi baidās, ka tava izmeklēšana metīs smirdošu ēnu arī uz mums.

-     Nolādētie idioti!

-     Tu labāk savaldies, un nav nemaz tik neiespējami, ka tevi pavisam drīz atstādinās no darba.

-     Tad es sajukšu prātā.

-    Mieru, tikai mieru. Pastāv vēl kāda iespēja, un tas ir iemesls, kāpēc esmu atvilcis savu nabaga ķermeni visu šo garo ceļu līdz tavam rakstāmgaldam. Tu varētu sākt strādāt pie manis.

-     Kā tu to domā?

-    Šis nolādētais hakeris zina par Spiders, un, ja mums izdosies atklāt viņa identitāti, tad mēs abi gūsim panākumus un tu arī iespēju atklāt jebkuru patiesību.

-     Es saprotu, ko tu ar to domā.

-     Vai to varu uzskatīt par “jā”?

-      Drīzāk par “njā”, viņa atbildēja. Es plānoju turpināt koncentrēties uz Fransa Baldera slepkavības izmeklēšanu.

-     Vai tu mani informēsi?

-     Labi.

-     Lieliski.

-     Bet, paklau, viņa turpināja. Ja hakeris ir tik meistarīgs, vai tad viņš nav bijis pietiekami prasmīgs, lai aizvāktu aiz sevis visas pēdas?

-     Par to tu vari būt mierīga. Tam, cik viltīgi viņš ir rīkojies, nav nekādas nozīmes. Mēs viņu atradīsim jebkurā gadījumā un dzīvam ādu novilksim.

-     Kas tad notika ar tavu cieņu pret pretinieku?

-     Tā nekur nav pagaisusi. Bet mēs viņu satrieksim un ietupināsim uz mūžu. Neviens draņķis neielauzīsies manā sistēmā.

13.   NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

Mīkaels Blumkvists ari tagad nespēja pienācīgi izgulēties. Viņu vajāja iepriekšējās nakts notikumi, un, kad pulkstenis bija piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem, viņš piecēlās gultā sēdus un atmeta gulēšanai ar roku.

Viņš iegāja virtuvē un sagatavoja divas sviestmaizes ar Čedaras sieru un prosciutto, dziļajā šķīvī ielēja jogurtu un iebēra musli. Bet neko no tā viņš neapēda. Tikai izvēlējās kafiju, ūdeni un pretsāpju zāles. Viņš izdzēra piecas sešas glāzes Ramlosa minerālūdens un divas tabletes Alvedon, paņēma savu piezīmju grāmatiņu vaskādas vākos un mēģināja izdarīt notikušā kopsavilkumu. Bet nekur tālu viņš netika. Sākās gatavā elle. Zvanīja telefons, vairākkārt, un nepagāja ilgs laiks, līdz viņš saprata, kas noticis.

Ziņas bija nonākušas medijos, un tajās bija teikts, ka “zvaigžņu žurnālists Mīkaels Blumkvists un aktieris Lase Vestmans” piedalījušies “mistiskā” slepkavības drāmā, mistiskā tai ziņā, ka neviens nespēja saprast, kāpēc tieši Vestmans un Blumkvists no visiem iespējamiem cilvēkiem (kopā vai atsevišķi) atradušies vietā, kur ar diviem šāvieniem galvā nošauts zviedru profesors. Šajos jautājumos varēja manīt netiešas norādes, un droši vien tāpēc Mīkaels atklāti pastāstīja, ka, par spīti vēlīnai nakts stundai devies turp, jo domājis, ka Balderam sakāms kas ļoti steidzams.

-     Es tur biju kā žurnālists, viņš vēl piebilda.

Tā bija pārlieku plaša aizstāvības runa. Bet viņš jutās aizvainots un gribēja paskaidrot, pat ja tas pamudinātu aizvien vairāk reportieru rakāties notikušajā. Lielākoties viņš atbildēja: “Nav komentāru,” un ari tā nebija nekāda izcilā atbilde. Bet šo vārdu priekšrocība bija to tiešums un skaidrība. Pēc tam viņš izslēdza savu mobilo telefonu, uzvilka tēva veco kažokādas mēteli un devās pa pilsētu Jētgātanas virzienā.

Redakcijā valdošā aktivitāte atgādināja vecos labos laikus. It visur sēdēja kolēģi un drudžaini strādāja. Ērika, visticamāk, bija noturējusi vienu otru iedvesmojošu runu, un visi noteikti sajuta šābrīža nozīmīgumu. Līdz žurnāla nodošanai bija palikušas vien desmit dienas. Pār viņiem peldēja Levins un Serner, un viss kolektīvs likās noskaņojies cīņai. Protams, Mīkaelu ieraugot, visi pielēca kājās un gribēja dzirdēt par Balderu, iepriekšējo nakti un viņa reakciju tieši no pirmavota. Bet viņš negrasījās lieku reizi parādīt sevi no sliktās puses.

-     Vēlāk, vēlāk, viņš tikai noteica un devās pie Andreja Zandera.

Andrejs Zanders bija divdesmit sešus gadus vecs redakcijas jaunākais darbinieks. Žurnālā viņš bija nostrādājis savu prakses laiku un palicis, reizēm kādu aizvietojot, reizēm darbojoties kā ārštata žurnālists. Mīkaelam kremta tas, ka viņi nespēja piedāvāt puisim stabilu darbavietu, it īpaši tāpēc, ka bija pieņēmuši Emīlu Grandēnu un Sofiju Melkeri. Vislabprātāk viņš būtu pieņēmis darbā Andreju. Bet Andrejs nebija sevi pierādījis un, iespējams, vēl nerakstīja gana labi.

Toties viņš bija brīnišķīgs komandas spēlētājs, un tas nāca par labu žurnālam, bet ne vienmēr viņam pašam. Ne jau šajā nežēlīgajā nozarē. Puisis nebija pietiekami egoistisks, lai gan viņam bija visi iemesli tādam būt. Viņš izskatījās kā jauns Antonio Banderass un izprata notikumus labāk nekā daudzi citi. Bet viņš nebija gatavs iet pāri līķiem, lai izsistos. Viņš vienkārši gribēja

piedalīties un būt labs žurnālists, viņš mīlēja Millennium, un pēkšņi Mīkaels secināja, ka mīl tos, kas mīl Millennium. Kādā skaistā dienā viņš Andrejam Zanderam izdarīs pamatīgu pakalpojumu.

-     Sveiks, Andrej! viņš uzrunāja. Kā iet?

-     Labi. Busy.

-     Neko citu es nemaz negaidīju. Ko jau esi paspējis uzzināt?

-      Diezgan daudz. Materiāli atrodas uz tava galda, un esmu uzrakstījis kopsavilkumu. Bet vai es drīkstu dot tev padomu?

-     Labs padoms ir tieši tas, kas man nepieciešams.

-     Tinies prom no šejienes nekavējoties, dodies uz Sinkensvēgenu un satiecies ar Farahu Šarifu.

-     Ar ko?

-     Ļoti izskatīgu datorzinātņu profesori, kas tur dzīvo un ir paņēmusi brīvu dienu, lai tevi satiktu.

-     Ar to tu gribi teikt, ka man šobrīd visvairāk nepieciešama ļoti izskatīga, inteliģenta sieviete?

-    Ne gluži. Bet profesore Šarifa tikko zvanīja, jo bija nopratusi, ko Franss Balders tev gribējis pastāstīt. Tai šķiet, ka zina, par ko ir runa, un profesore labprāt aprunātos ar tevi. Kaut vai tikai tāpēc, lai izpildītu Baldera vēlēšanos. Es domāju, tas izklausās brīnišķīgi.

-     Vai tu esi viņu pārbaudījis?

-      Protams, un tomēr mēs nevaram izslēgt, ka viņai ir savtīgi mērķi. Viņa bija Balderam tuvs cilvēks. Kopā studēja, kopā sarakstīja arī dažus zinātniskos rakstus. Ir atrodamas arī vairākas kopīgas abu studiju bildes. Viņas vārdam nozarē ir spēks.

-     Labi, es pazūdu. Vai pateiksi, ka es devos ceļā?

-      Tā arī izdarīšu, Andrejs atbildēja un iedeva Mīkaelam adresi. Likās, ka iepriekšējā diena atkārtojas.

Mīkaels atstāja redakciju, tikko bija tajā ieradies, un, kamēr viņš gāja Hūrnsgātanas virzienā, pa ceļam lasīja pētniecisko materiālu. Divas trīs reizes viņš kādam uzskrēja virsū. Bet bija tā aizrāvies, ka tikko spēja atvainoties. Viņu pašu pārsteidza fakts,

ka nebija devies taisnā ceļā pie Farahas Šarifas, bet bija apstājies pie kafejnīcas Mellqvist un stāvot izdzēris divus dubultos espreso. Un ne jau tāpēc, lai aizdzītu nogurumu.

Viņš cerēja, ka kofeīna šoks palīdzēs pret galvassāpēm. Bet diez vai tās bija pareizās zāles. Atstājot kafejnīcu, Mīkaels jutās vēl sliktāk nekā tad, kad ieradās, un tas nebija izdzertās kafijas dēļ. Tas bija to visu idiotu dēļ, kuri bija lasījuši par iepriekšējās nakts notikumiem un nu izmeta dažādas stulbas replikas. Runā, ka viss, ko vēlas jauni cilvēki, ir kļūt slaveniem. Mīkaelam vajadzētu viņiem paskaidrot, ka tas nav gluži tas, pēc kā tiekties. No tā var drīzāk sajukt prātā, it īpaši ja neesi gulējis, turklāt esi redzējis lietas, ko nevienam cilvēkam nevajadzētu redzēt.

Mīkaels Blumkvists turpināja ceļu gar McDonald’s un Coop, nogriezās uz Ringvēgenu, bet, pametis skatienu uz labo pusi, pēkšņi sastinga, it kā būtu ieraudzījis ko svarīgu. Bet kas gan svarīgs šeit varētu būt? Nekas! Tas bija bezcerīgs, nelaimju vajāts krustojums, kurā atradās pārāk daudz noplūdes gāzu, nekā cita. Tad viņš saprata.

Tas bija luksofors, tieši tas luksofors, kuru Franss Balders ar matemātisku precizitāti bija attēlojis savā zīmējumā, un jau otro reizi Mīkaels nobrīnījās par motīvu. Vienkāršs krustojums, nekā īpaša, drīzāk vēl vairāk nobružāts un neizteiksmīgāks par daudziem citiem. Iespējams, tā bija galvenā doma.

Runa nebija par motīvu, bet gan par to, ko tajā varēja saskatīt. Mākslas darbs slēpjas vērotāja acī, un tam nebija nekāda sakara ar pašu priekšmetu. Vienīgais, ko izteica pati vieta, bija tas, ka Franss Balders bija atradies šeit un pētījis luksoforu. Mīkaels devās tālāk garām Sinkensdammas sporta laukumam un nogriezās pa labi uz Sinkensvēgenu.

Kriminālinspektore Sonja Mūdiga rīta stundas bija pavadījusi, cītīgi strādājot. Tagad viņa sēdēja savā kabinetā un brīdi vēroja ierāmētu fotogrāfiju uz sava galda. Attēlā bija redzams viņas

sešgadīgais dēls Aksels, laimē gavilējot futbola laukumā pēc tikko iesistiem vārtiem. Sonja bija vientuļā māte, kura audzināja zēnu, un tā bija gatavā elle savilkt galus kopā. Viņa rēķinājās, ka arī tuvākais laiks būs gatavā elle. Pie durvīm klauvēja. Beidzot tas bija Bublanskis un viņa varēs nodot izmeklēšanas atbildību viņa rokās. Lai gan neizskatījās, ka Burbulis gribētu uzņemties atbildību.

Viņš bija neparasti labi ģērbies žaketē ar šlipsi un tikko gludinātā zilā kreklā. Mati virs plikā paura bija kārtīgi saķemmēti, skatiens kavējās kaut kur tālumā. Šķita, ka viņš domā par visu citu, tikai ne par slepkavības izmeklēšanu.

-     Ko teica ārsts? viņa pajautāja.

-     Ārsts teica, ka svarīgākais nav tas, vai mēs ticam Dievam. Dievs nav tik sīkumains. Svarīgi ir tas, lai mēs saprotam, ka dzīve ir nopietna un vienlaikus skaista. Ka mums tā jānovērtē un jācenšas padarīt pasauli labāku. Tas, kurš spēj tajā atrast līdzsvaru, stāv Dievam vistuvāk.

-     Tātad tu patiesībā biji pie rabīna?

-     Tiesa gan.

-      Labi, Jan, es nezinu, ko varu darīt lietas labā, lai novērtētu dzīvi. Bet varu piedāvāt tev gabaliņu Šveices šokolādes ar apelsīnu garšu, kas stāv mana rakstāmgalda atvilktnē. Bet, ja noķersim čali, kas nošāva Fransu Balderu, mēs noteikti padarīsim pasauli mazliet labāku.

-    Man liekas, ka šokolāde ar apelsīnu garšu un atrisināta slepkavības lieta izklausās pēc lieliska sākuma.

Sonja paņēma šokolādi, nolauza gabaliņu un iedeva to Bublanskim, kurš domīgi to košļāja.

-     Brīnišķīgi, viņš secināja.

-     Vai ne?

-     Iedomājies, ja dzīve reizēm būtu tāda, viņš noteica un norādīja uz priecīgo Akselu fotogrāfijā uz rakstāmgalda.

-     Kā tu to domā?

-    Ja laimi varētu sajust ar tādu pašu spēku kā sāpes, viņš turpināja.

-    Jā, padomā tik.

-    Kā iet Baldera dēlam? viņš pajautāja. Viņu sauca Augusts, vai ne?

-     Grūti teikt, viņa atbildēja. Viņš tagad atrodas pie savas mātes. Viņu izmeklē psihologs.

-     Un ko mēs zinām par lietu?

-      Pagaidām neko daudz. Tikai ieroča tipu. Tas ir Remington 1911 R1 Carry, visticamāk, pavisam jauns. Mēs to papētīsim tuvāk, bet esmu diezgan droša, ka būs grūti tam sadzīt pēdas. Analizējām ari videonovērošanas kamerās ierakstītos attēlus. Bet, lai kā mēs skatītos, neredzam vīrieša seju un nevaram atrast nekādas īpašās pazīmes, ne dzimumzīmes, nekā, vienīgi rokaspulkstenis, kuru var samanīt vienā no epizodēm un kurš izskatās samērā dārgs. Vīrieša drēbes ir melnas. Naģene pelēka, bez jebkāda uzraksta. Jerkers saka: viņš kustas kā vecs narkomāns. Vienā no attēliem viņš rokās tur melnu kastīti, droši vien datoru vai GSM staciju. Iespējams, viņš ar to ielauzās signalizācijas sistēmā.

-     To es biju dzirdējis. Kā var uzlauzt signalizāciju?

-     Jerkers ari to papētīja, tas nav viegli, it īpaši šāda līmeņa signalizāciju, un tomēr tas ir iespējams. Sistēma bija pieslēgta pie tīkla, un mobilie sakari nepārtraukti sūtīja informāciju Milton Security, kas atrodas Slusenā. Varbūt puisis ierakstīja signalizācijas frekvenci ar savu kastīti un tādā veidā ielauzās sistēmā. Vai arī viņš kādas pastaigas laikā bija pieplacis pie Baldera un nozadzis informāciju elektroniski no profesora NFC.

-     Kas tas tāds?

-     Near Field Communication', Fransa Baldera mobilā telefona funkcija, ar kuru viņš aktivizēja signalizāciju.

-    Laiki, kad zagļiem pietika ar lauzni, bija vieglāki, Bublanskis ieteicās. Vai apkārtnē manīti automobiļi?

-     Kāda tumša mašīna, kas bija novietota simts metrus no ceļa, turklāt tai visu laiku bija ieslēgts motors, bet vienīgais liecinieks, kas redzējis mašīnu, ir kāda dāma, kuru sauc Birgita Rosa un kurai nav ne jausmas, kāda modeļa mašīna tā bija. Iespējams, volvo, kā viņa saka. Vai tāda, kāda ir viņas dēlam. BMW.

-     Žēl.

-      Jā, faktu samērā maz, Sonja Mūdiga turpināja. Slepkavas izmantoja nakti un negaisu. Viņi varēja netraucēti pārvietoties pa apkārtni, un, neskaitot Mīkaela Blumkvista liecību, mums patiesībā ir tikai viens vienīgs ziņojums. Tas ir no kāda trīspadsmitgadīga zēna, kuru sauc Ivans Grēde. Jautrs, izstīdzējis pusaudzis, kam bērnībā konstatēja leikēmiju un kas iekārtojis savu istabu japāņu stilā. Runā mazliet vecīgi. Nakts vidū Ivans devies uz tualeti un pa vannasistabas logu pie ūdenstilpes redzējis kādu spēcīgas miesasbūves vīrieti. Vīrietis vēries pāri jūrai un ar sažņaugtām dūrēm izveidojis gaisā kaut ko līdzīgu krusta zīmei. Ivans minēja, ka tas vienlaikus izskatījies agresīvi un ļoti reliģiozi.

-     Nekāda labā kombinācija tā nav.

-     Nē, reliģija un vardarbība kopā neko labu neveido. Bet Ivans nav pārliecināts, ka tā tiešām bija krusta zīme. Tur bija vēl kāds žests, viņš teica. Vai arī tas bijis kāds militārs zvērests. Uz brīdi Ivans nobijies, ka vīrietis kāps ūdenī un atņems sev dzīvību. Situācija bija nedaudz ceremoniāla, viņš teica, un vienlaikus nedaudz agresīva.

-     Bet tā nebija pašnāvība.

-     Nē, vīrietis aizsteidzies uz Baldera mājas pusi. Viņam esot bijusi mugursoma un tumšas drēbes, iespējams, maskēšanās bikses. Viņš bijis spēcīgas miesasbūves un labi trenēts un atgādinājis Ivana vecās rotaļlietas nindzjas karotājus.

-     Arī tas neizklausās labi.

-    Itin nemaz. Visticamāk, tas bija vīrietis, kas šāva uz Mīkaelu Blumkvistu.

-     Un Blumkvists neredzēja viņa seju?

-    Nē, viņš metās gar zemi, kolīdz vīrietis pagriezās un izšāva. Bet Blumkvists pieļāva, ka vīrietis izgājis militāro apmācību, tas saskan ar Ivana Grēdes novērojumiem. Un es nevaru nepiekrist. Operācijas ātrums un efektivitāte uz to arī norāda.

-     Vai jūs vispār esat sapratuši, kāpēc Blumkvists tur atradās?

-     0 jā. Ja kaut kas tonakt tika izdarīts kārtīgi, tad tā ir viņa nopratināšana. Tu vari aplūkot šo te. Sonja pasniedza Bublanskim kādu izrakstu. Ar Blumkvistu sazinājās kāds Baldera vecais asistents, kas apgalvoja, ka profesors bija pakļauts datu uzlaušanai un ka viņam esot nozagtas tehnoloģijas. Šis stāsts Blumkvistu ieinteresēja. Viņš vēlējies ar Balderu sazināties. Bet Balders nebija devis par sevi ziņu. Viņš nemēdza tā darīt. Pēdējā laikā viņš dzīvoja ļoti noslēgti un maz sazinājās ar ārpasauli. Visus iepirkumus un darījumus kārtoja saimniecības vadītāja, kuru sauc… pagaidi tik… Lotija Raska. Raskas kundze bija saņēmusi stingrus norādījumus neizpaust to, ka mājā atrodas dēls. Es tūliņ pie tā nonākšu. Bet šonakt kaut kas atgadījās. Minēšu, ka Balders bija noraizējies un gribēja pastāstīt ko tādu, kas viņu nomāca. Neaizmirsti, ka viņš tikko bija saņēmis ziņu, ka viņam draud nopietnas briesmas. Turklāt mājā bija ieslēgusies signalizācija un divi policisti bija norīkoti to apsargāt. Iespējams, Balders nojauta, ka viņa dienas ir skaitītas. Nezinu. Jebkurā gadījumā viņš nakts vidū piezvanīja Mīkaelam Blumkvistam un gribēja ar to runāt.

-     Agrākos laikos šādās situācijās izsauca mācītāju.

-     Mūsdienās acīmredzot zvana žurnālistam. Protams, tie visi ir minējumi. Mēs zinām tikai to, ko Balders ierunājis Mīkaela automātiskajā atbildētājā. Mums nav ne jausmas, ko viņš vēlējās viņam pastāstīt. Arī Blumkvists apgalvo, ka viņam nav ne jausmas, un es viņam ticu. Bet izskatās, ka tāda esmu vienīgā. Rikards Ekstrēms, kas par visu ir ārkārtīgi pļāpīgs, ir pārliecināts, ka Blumkvists slēpj faktus, kurus pēcāk grasās publicēt

savā laikrakstā. Bet man ir grūti tam noticēt. Blumkvists ir viltīgs draņķis, to mēs visi zinām. Bet viņš nekad apzināti nemēģinātu sabotēt policijas darbu.

-     Patiešām ne.

-    Vienīgi Ekstrēms izturas kā idiots un apgalvo, ka Blumkvistu vajadzētu apcietināt par nepatiesas liecības sniegšanu, likuma neievērošanu un Dievs vien zina, par ko vēl. “Viņš kaut ko zina,” tas šņāc. Un izklausās, ka viņš grasās rīkoties.

-     Tas ne pie kā laba nenovedis.

-      Nē, un, zinot Blumkvista spējas, es domāju, ka būtu labāk, ja mēs ar viņu paliktu draugos.

-     Domāju, ka mums viņu vajadzēs nopratināt vēlreiz.

-     Es ari tā domāju.

-     Un kas ir ar Lasi Vestmanu?

-      Mēs viņu tikko nopratinājām, bet tās nav nekādas iepriecinošās ziņas. Vestmans bija paviesojies bāros KB, Teatergrillen, Operabaren un Riche, un vēl Dievs vien zina kur un muldējis par Balderu un zēnu stundām ilgi. Tas viņa draugus padarīja trakus. Un, jo vairāk Vestmans dzēra, jo vairāk naudas izkūpēja gaisā un jo vairāk viņš par to runāja.

-     Kāpēc viņam tas bija tik svarīgi?

-     Tas bija tāds hang up, alkoholiķa ieradums. Es to atpazīstu no sava vecā tēvabrāļa. Katru reizi, kad viņš piedzērās, viņam kaut kas ienāca prātā. Bet būtībā cēlonis bija cits, un iesākumā Vestmans visu laiku runāja par aizbildniecības tiesas lēmumu, un, ja viņš būtu kāds cits, iejūtīgāks cilvēks, tas daudz ko izskaidrotu. Tad varētu domāt, ka viņš vēl zēnam labu. Bet tagad… Tu zini, ka Lase Vestmans ir tiesāts par miesas bojājumu nodarīšanu.

-     To es nezināju.

-      Pirms vairākiem gadiem viņš sagājās ar modes blogeri Renātu Kapusinski. Un pamatīgi piekāva to sievieti. Man liekas, pat sakoda viņai vaigu.

-     Šausmīgi.

-     Turklāt…

-Jā?

-      Balders bija sarakstījis dažādus pieteikumus, kurus nebija nosūtījis, iespējams, tiesas lēmuma dēļ, bet skaidri redzams, ka viņam bija aizdomas, ka Lase Vestmans darījis dēlam pāri.

-     Vai tiešām?

-    Balders bija pamanījis aizdomīgus zilumus uz zēna ķermeņa, un šo aspektu atbalsta arī Autisma centra psihologs. Tāpēc diez vai…

-     …Lasi Vestmanu uz Saltšēbādenu dzina mīlestība un rūpes.

-     Nē, drīzāk nauda. Jo pēc tam, kad Balders savāca dēlu, viņš pārstāja dot naudu vai vismaz samazināja alimentus, kurus bija spiests maksāt saskaņā ar tiesas lēmumu.

-     Vai Vestmans nebija mēģinājis viņu par to iesūdzēt?

-      Domāju, ka, ņemot vērā apstākļus, viņš neuzdrošinājās.

-      Kas vēl rakstīts aizbildniecības tiesas spriedumā? Bublanskis pajautāja.

-     Ka Balders bija bezcerīgs tēvs.

-     Vai viņš tiešām tāds bija?

-Jebkurā gadījumā viņš nebija ļauns cilvēks salīdzinājumā ar Vestmanu. Bet bija noticis kāds incidents. Pēc šķiršanās prāvas dēls ciemojās pie Baldera katru otro nedēļas nogali, un tolaik Balders dzīvoja kādā dzīvoklī Ēstermalmē, kurā no grīdas līdz griestiem atradās grāmatas. Vienā no šīm nedēļas nogalēm, kad Augusts bija tikai sešus gadus vecs, viņš sēdēja dzīvojamā istabā, kamēr Balders, kā vienmēr, pie sava datora blakusistabā. Mēs nezinām, kas tieši notika. Bet pret grāmatplauktiem bija atstutētas kāpnes. Augusts uz tām uzkāpa un, visticamāk, centās aizsniegt kādu no grāmatām, kas atradās pie griestiem, bet nokrita, salauza elkoni un zaudēja samaņu. Franss neko nedzirdēja. Turpināja strādāt un tikai vairākas stundas vēlāk saklausīja Augustu raudam, un tad viņš krita panikā un aizveda zēnu uz slimnīcu.

-     Un pēc tam pilnībā zaudēja aprūpes tiesības?

-     Ne to vien. Tika konstatēts, ka viņš ir emocionāli nenobriedis un nav spējīgs rūpēties par savu bērnu. Viņš nedrīkstēja ar Augustu uzturēties vienatnē. Bet, godīgi sakot, tam spriedumam es nepievērstu uzmanību.

-     Kāpēc ne?

-      Tas ir spriedums bez aizstāvības. Bijušās sievas advokāts viņu pamatīgi apstrādāja, jo Franss Balders šaustīja sevi ar pārmetumiem, apgalvodams, ka ir nekam nederīgs, bezatbildīgs tēvs, nepietiekami nobriedis, lai dzīvotu, un Dievs vien zina ko vēl. Manuprāt, tiesa ļaunprātīgi izmantoja situāciju un, balstoties uz aizspriedumiem, pasludināja, ka Balders nav spējīgs izveidot saikni ar citiem cilvēkiem, jo patvērumu vienmēr meklē virtuālā vidē. Es papētīju viņa dzīvi un varu teikt: es tam neticu. To, kas patiesībā bija vainas apziņas māktas tirādes un pašpārmetumi, tiesa uzskatīja par absolūtu patiesību. Turklāt jāņem vērā, ka Balders labprātīgi sadarbojās. Kā jau minēju, viņš piekrita maksāt ļoti lielus alimentus, četrdesmit tūkstošus kronu mēnesī, man šķiet, kā arī vienreizējo maksājumu, deviņsimt tūkstošus kronu neparedzētiem gadījumiem. īsi pēc tam viņš pārcēlās uz ASV.

-     Bet tad viņš atgriezās.

-Jā, un tam droši vien bija vairāki iemesli. Viņam tika nozagta paša izstrādātās tehnoloģijas, un, iespējams, viņš uzzināja, kas to ir izdarījis. Viņš atradās nopietnā konfliktsituācijā ar savu darba devēju. Bet es domāju, ka runa bija arī par dēlu. Sieviete no Autisma centra, kuru es pieminēju un kuru, starp citu, sauc Hilda Mēlina, bijusi ļoti optimistiska par zēna attīstību, viņam mazam esot. Bet nekas no tā nebija izvērties, kā cerēts. Turklāt viņa saņēma ziņojumus, ka Hanna un Lase Vestmans pavirši uzņēmušies atbildību par dēla skolas gaitām. Augustam saskaņā ar norādījumiem bija jāskolojas mājas apstākļos. Bet izskatās, ka pedagogi, kuri bija atbildīgi par mācību procesu, mainījās cits pēc cita, un, visticamāk, notika krāpšanās ar skolas naudu un izdomātiem skolotāju vārdiem, jā, viss, ko vien vari iedomāties. Bet tas jau ir cits stāsts, kuru kādam nāksies izpētīt.

-     Tu runā par sievieti no Autisma centra.

-     Pareizi, Hilda Mēlina. Viņa manīja, ka kaut kas nav kārtībā, un piezvanīja Hannai un Lasem, kas apgalvoja, ka viss esot lieliski. Bet viņas priekšnojauta teica, ka tā nav taisnība. Tāpēc viņa pretēji pieņemtajām normām negaidīti apciemoja ģimeni mājās, un, kad viņu beigu beigās ielaida iekšā, viņas aizdomas apstiprinājās zēns nejutās labi un viņa attīstība bija apstājusies. Turklāt viņa pamanīja arī zilumus, tāpēc piezvanīja Fransam Balderam uz Sanfrancisko, un viņiem bija gara saruna. Neilgi pēc tam viņš pārcēlās atpakaļ un, par spīti tiesas lēmumam, paņēma dēlu pie sevis uz Saltšēbādenas māju.

-     Un kā viņš to izdarīja, ja reiz Lase Vestmans tā pastāvēja uz aizbildniecības tiesībām?

-    Tas ir labs jautājums. Vestmans apgalvo, ka Balders principā dēlu nolaupījis. Bet Hannai ir cita versija. Viņa saka: Franss pēkšņi uzradies un šķitis pilnībā mainījies, tāpēc viņa ļāvusi zēnu paņemt. Viņa pat bija pārliecināta, ka Augustam pie tēva klāsies labāk.

-     Un Vestmans?

-     Viņa apgalvo: Vestmans tobrīd bija piedzēries, jo tikko bija saņēmis jaunu lomu kādā TV seriālā, tāpēc izturējies bravūrīgi un pārlieku drosmīgi. Pieņēmis faktu, ka Balders savāc dēlu. Lai ko viņš arī runātu par to, ka zēnam tur klāsies labāk, es domāju, viņš vienkārši bija priecīgs, ka ticis no tā vaļā.

-     Un pēc tam?

-     Pēc tam Lase to nožēloja, turklāt viņu izmeta no seriāla, jo viņš nekādi nespēja noturēties skaidrā, un tad pēkšņi viņš vēlējās Augustu atgūt, lai gan patiesībā ne jau viņu…

-     …bet gan pabalstus.

-     Tieši tā. To apstiprināja arī kāds viņa draugs no kroga, starp citu, ballīšu dvēsele Rindevals. Kad izrādījies, ka Vestmana kredītkartē nepietiek līdzekļu, viņš sācis trakoti ārdīties un plosīties par zēnu. Tad aizņēmies piecsimt kronu taksometram no kādas jaunas dāmas bārā un nakts vidū devies uz Saltšēbādenu.

Jans Bublanskis sēdēja, nogrimis domās, un vēlreiz paskatījās uz priecīgo Aksela fotogrāfiju.

-     Kas par jucekli, viņš noteica.

-     Tiešām.

-    Parasti šādā gadījumā mēs atrastos tuvu atrisinājumam. Tad motīvs slēptos aizbildniecības tiesas lēmumā un vecajā šķiršanās prāvā. Bet šis puisis ir uzlauzis signalizāciju un izskatās pēc nindzjas, un tas nesaskan ar tikko dzirdēto.

-     Nesaskan vis.

-     Mani interesē vēl kāda lieta.

-     Kas tieši?

-     Ja Augusts neprata lasīt, ko viņš būtu iesācis ar grāmatu?

Mīkaels Blumkvists sēdēja pie galda iepretim Farahai Šarifai ar tējas krūzi rokā un skatījās uz Tantolundenu. Viņš zināja, ka tā ir vājuma pazīme, bet, vienalga, vēlējās, kaut nebūtu jāraksta reportāža. Vēlējās, kaut varētu tā vienkārši sēdēt un neuzdot nevienu jautājumu.

Šķita, ka sieviete nav samierinājusies ar situāciju. Seja viņai bija sakritusies, un tumšais, dziļais skatiens, kas jau, viņai atverot durvis, bija redzējis viņam cauri, tagad šķita dezorientēts, un reizēm viņa murmināja Fransa vārdu kā tādu mantru vai buramvārdus. Iespējams, viņa mīlēja Fransu Balderu. Un viņš noteikti mīlēja viņu. Faraha bija piecdesmit divus gadus veca un ārkārtīgi valdzinoša. Nevis skaista šī vārda klasiskajā izpratnē, bet gan ar karalisku starojumu.

-     Kāds viņš bija? Mīkaels mēģināja turpināt sarunu.

-     Franss?

-Jā-

-     Paradoksāls.

-     Kādā ziņā?

-    Visos iespējamos veidos. Bet visvairāk tāpēc, ka viņš smagi strādāja ar to, kas viņu fascinēja un vienlaikus satrauca. Varbūt

gluži kā Openheimers Losalamosā. Viņš strādāja ar to, kas, viņaprāt, varēja kļūt par mūsu iznīcību.

-     Tagad es nesaprotu.

-    Franss vēlējās no jauna izveidot bioloģisko evolūciju digitālā līmeni. Viņš strādāja ar pašmācošiem algoritmiem, kas ar kļūdu un mēģinājumu palīdzību sevi uzlabo. Viņš arī deva ieguldījumu tā saukto kvantu datoru attīstībā, ar ko strādā, piemēram, Google, Solifon un NSA. Viņa mērķis bija radīt VMI, vispārējo mākslīgo intelektu.

-     Un kas tas ir?

-     Kāds, kas ir tikpat inteliģents kā cilvēks, bet tajā pašā laikā tam piemīt datora ātrums un precizitāte visās mehāniskajās disciplīnās. Šāds radījums mums dotu milzīgas priekšrocības visdažādākajās pētnieciskajās nozarēs.

-     Droši vien.

-     Šīs nozares pētnieciskais lauks ir ārkārtīgi visaptverošs, un, pat ja lielākajai daļai nav īpašu ambīciju sasniegt VMI, konkurence to piespiež. Neviens nevar atļauties savā attīstībā palikt uz vietas vai arī vispār apturēt attīstību. Padomā tik, ko mēs līdz šim esam sasnieguši. Atceries, kas tavā telefonā atradās pirms pieciem gadiem un kas tajā atrodams šodien.

-     Tik tiešām.

-      Agrāk, pirms viņš kļuva tik noslēpumains, Franss uzskatīja, ka mēs sasniegsim VMI trīsdesmit četrdesmit gadu laikā, un tas, iespējams, izklausās ļoti optimistiski. Bet mani personiski interesē, vai viņš gadījumā nebija pārlieku piesardzīgs. Datoru kapacitāte dubultojas katru astoņpadsmito mēnesi, un mūsu smadzenēm ir grūti aptvert, ko tāda eksponenciāla attīstība nozīmē. Tas ir tāpat kā ar rīsu graudiem uz šaha dēlīša, vai zini. Uz pirmā lauciņa noliec vienu graudu, uz otrā divus, uz trešā četrus, uz ceturtā astoņus.

-     Un drīz vien rīsu graudi noklāj visu pasauli.

-      Pieauguma ātrums aizvien palielinās, un pēc neilga brīža mēs jau esam zaudējuši kontroli. Interesanti ir nevis tas, ka mēs

varētu sasniegt VMI, bet gan tas, kas notiks pēc tam. Pastāv vairāki scenāriji. Tas ir atkarīgs no tā, kādā veidā pie tā nonāksim. Bet mēs noteikti izmantosim programmu, kas spēj pati sevi uzlabot, turklāt mēs nedrīkstam aizmirst, ka mums ir jauns laika jēdziens.

-     Kā tu to domā?

-      To, ka mēs vairs nebūsim pakļauti cilvēciskajiem ierobežojumiem. Tiks radīta jauna kārtība, kurā mašīnas spēs sevi atjaunināt zibens ātrumā visu cauru diennakti. Vien dažas dienas pēc tam, kad būsim sasnieguši VMI, mums būs arī MSI.

-     Un kas tas būtu?

-     Mākslīgais superintelekts, kāds, kas ir gudrāks par mums. Pēc tam viss notiks aizvien ātrāk. Datori sevi pilnveidos pieaugošā ātrumā, iespējams, pat desmitajā pakāpē, un kļūs simts, tūkstoš, desmittūkstoš reižu gudrāki, nekā esam mēs, bet kas notiks pēc tam?

-     Varu tikai minēt.

-    Tieši tā. Inteliģence pati par sevi ir neparedzama. Mēs nezinām, pie kā mūs novedīs cilvēciskā inteliģence. Mēs vēl jo mazāk zinām, pie kā mūs novedīs superinteliģence.

-     Sliktākajā gadījumā mēs datora priekšā nebūsim interesantāki par mazām, baltām pelītēm, Mīkaels izmeta un atcerējās, ko bija rakstījis Līsbetai.

-     Sliktākajā gadījumā? 90 % mūsu DNS ir identisks ar pelēm, un mēs tiekam uzskatīti par simtreiz gudrākām būtnēm, simts reižu, ne vairāk. Tagad mēs būsim kaut kā jauna priekšā, kaut kā tāda, kam saskaņā ar matemātiskiem aprēķiniem nav šādu ierobežojumu, kas, iespējams, kļūs miljons reižu inteliģentāks. Vai tu spēj to iedomāties?

-     Vismaz cenšos, Mīkaels ar piesardzīgu smaidu atbildēja.

-     Ar to es domāju, viņa turpināja, kā gan justos dators, kas kādu rītu pamostos un atrastu sevi situācijā, kurā viņu gūstā saņem un kontrolē tādas primitīvas būtnes kā mēs. Kāpēc lai

tas nonāktu tādā situācijā? Kāpēc lai tas vispār mums veltītu kādu pārspīlētu cieņu vai pat vēl mazāk ļautu mums rakāties tā iekšpusē un izslēgtu tā procesus? Mēs riskējam nonākt inteliģences eksplozijas priekšā, tehnoloģiskas singularitātes priekšā, kā to sauca Verners Vinge. Viss, kas notiks pēc tam, ir aiz mūsu notikumu horizonta.

-     Tajā pašā brīdī, kad radīsim superinteliģentu būtni, mēs zaudēsim kontroli.

-     Pastāv risks, ka viss, ko mēs zinām par pasauli, pārstās eksistēt, un tas būs cilvēciskās eksistences gals.

-     Vai tu joko?

-      Zinu, ka tas izklausās neprātīgi tādiem, kas nav iedziļinājušies šajā problemātikā. Bet tas ir reāls jautājums. Šodien tūkstošiem cilvēku visā pasaulē strādā pie tā, lai aizkavētu šādu attīstību. Daudzi ir optimistiski vai pat utopiski. Tiek runāts par draudzīgu MSI, draudzīgu superinteliģenci, kas jau pašā sākumā tiek programmēta tā, lai mums palīdzētu. Bet atceries vien, ko Aizeks Azimovs attēloja savā grāmatā I, Robot, iestrādātus likumus, kas aizliedz mašīnām mums nodarīt pāri. Izgudrotājs un rakstnieks Rejs Kurcveils iztēlojās mūsu priekšā paveramies brīnišķīgu pasauli, kurā mēs ar nanotehnoloģiju palīdzību varam integrēt datoru sevī un dalīt ar tiem savu nākotni. Bet, protams, garantiju nav. Likumi var tikt lauzti. Sākotnējās programmēšanas kodus var izmainīt, un ir ārkārtīgi viegli pieļaut antropomorfiskas kļūdas piešķirt mašīnām cilvēciskus vaibstus un pārprast tajos mītošo spēku. Franss bija apsēsts ar šiem jautājumiem, un, kā jau teicu, viņam bija dalītas jūtas. Viņš ilgojās pēc inteliģentiem datoriem un vienlaikus baidījās no tiem.

-     Viņš nespēja atturēties no savu monstru radīšanas.

-     Aptuveni tā, lai gan tas būtu pārāk spēcīgi teikts.

-     Cik tālu viņš bija ticis?

-      Manuprāt, tālāk, nekā kāds vispār varētu iedomāties, un man liekas, tas bija vēl viens iemesls, kāpēc viņš kļuva tik noslēpumains. Viņš baidījās, ka viņa programma nonāks nepareizajās rokās. Baidījās, ka programma nonāks saskarē ar internetu un savienosies ar to. Viņš to nosauca par Augustu, sava dēla vārdā.

-     Un kur tā ir tagad?

-    Viņš ne soli bez tās nespēra. Visticamāk, tā atradās pie viņa gultas, kad viņu nošāva. Bet sliktākais ir tas, kā apgalvo policija, nav atrasts dators.

-     Arī es tādu nekur neredzēju. Bet tobrīd mani satrauca citas lietas.

-     Tas noteikti bija šausmīgi.

-              Zini, es, iespējams, redzēju arī slepkavu, Mīkaels turpināja.

-     Viņam bija liela mugursoma plecos.

-    Tas neizklausās labi. Bet, ja paveiksies, tad dators uzradīsies kaut kur Baldera mājā. Es ar policistiem aprunājos, bet man radās sajūta, ka viņi nav visu pamatīgi apskatījuši.

-     Mēs varam cerēt. Vai tev ir kāda nojausma, kas viņa tehnoloģiju nozaga pirmoreiz?

-    Jā, patiesībā ir gan.

-     Tagad es kļūstu ieinteresēts.

-      Varu to saprast. Šausmīgākais šajā stāstā ir tas, ka man jāuzņemas personiska atbildība par šo jezgu. Franss sevi nostrādināja, un es biju noraizējusies, ka viņš izdegs. Turklāt tikko bija zaudēta aizbildnība pār Augustu.

-     Kad tas notika?

-      Pirms diviem gadiem. Viņš staigāja apkārt neizgulējies un visā vainoja sevi. Tomēr pētījumu nepameta. Viņš metās pie tā, it kā tas būtu vienīgais, kas dzīvē atlicis, tāpēc es parūpējos par to, lai viņam ir asistenti, kas atvieglo darbu. Es sarunāju savus labākos studentus, lai gan, saprotams, zināju, ka neviens no viņiem nav nekāda Dieva dāvana. Bet viņi bija ambiciozi un apdāvināti un bezgalīgi apbrīnoja Balderu, tāpēc situācija izskatījās daudzsološa. Bet tad…

-     Tad viņu apzaga.

-    Par to viņš pārliecinājās pats, melns uz balta, kad ieraudzīja Truegames iesūtīto patenta pieprasījumu amerikāņu patentu institūcijā pagājušā gada augustā. Visas viņa tehnoloģijas unikālās detaļas bija precīzi nokopētas un norādītas pieteikumā, un iesākumā viņš domāja, ka kāds vienkārši ielauzies viņa datorā. Es gan par to biju skeptiska. Es taču zināju, kāda līmeņa skriptus Franss rakstīja. Bet, tā kā neviens cits izskaidrojums nelikās gana labs, tad tas kļuva par izejas punktu, un kādu laiku Franss pats tam noticēja. Bet, saprotams, tās bija pilnīgas muļķības.

-      Par ko ir runa? Mīkaels satraukti jautāja. Ielaušanos tiklā apstiprināja eksperti.

-     Jā, kaut kāds FRA idiots, kas gribēja izcelties. Bet Franss vienkārši centās pasargāt savus puišus vai arī, es baidos, ne tikai to. Man liekas, viņš gribēja tēlot detektīvu. Bet kā viņš varēja būt tik dumjš? Saproti…

Faraha ievilka dziļu elpu.

-    Jā? Mīkaels mudināja.

-    Es to uzzināju pirms pāris nedēļām. Franss un mazais Augusts bija atnākuši pie manis uz vakariņām, un es uzreiz nopratu, ka Franss grib pavēstīt kaut ko svarīgu. To varēja sajust, un jau pēc pāris glāzēm viņš lūdza, lai nolieku malā savu mobilo telefonu, tad sāka čukstēt. Jāatzīst, ka sākumā tas mani aizkaitināja. Viņš atkal pieminēja savu jauno, ģeniālo hakeri.

-     Hakeri? Mīkaels pārjautāja un centās izklausīties neitrāls.

-     Viņš man pierunāja pilnu galvu par kaut kādu meiteni. Es daudz ar to nenogurdināšu, bet viņa lekcijās nez no kurienes uzradusies kāda jauna sieviete un apspriedusi ar viņu singularitātes jēdzienu.

-     Kādā ziņā?

Faraha iegrima domās.

-     Ko… Jā, patiesībā tam ar to nav nekāda sakara, viņa atbildēja. Bet jēdziens “tehnoloģiskā singularitāte” ir atvasināts no gravitācijas singularitātes.

-     Un kas tas ir?

-     Es mēdzu saukt to par tumsas sirdi; tas ir tas, kas atrodas melnā cauruma pašā dziļumā, kas ir visa mums zināmā Visuma galastacija un kas, iespējams, ir atvērums uz citām pasaulēm un dimensijām. Daudzi singularitāti uztver kā kaut ko iracionālu un uzskata par vajadzīgu to saīgāt no notikumu horizonta. Bet šī meitene mēģināja atrast kvantu mehānikas paņēmienu, kā to aprēķināt, un apgalvoja, ka singularitāte var pastāvēt bez notikumu horizonta, jā, neļaujiet man tajā iedziļināties. Viņa uz Fransu atstāja iespaidu, un viņš sāka viņai atvērties, tomēr to var saprast. Tādam rūdītam nūģim kā Franss nebija daudzi, ar ko sarunāties kā līdzīgam ar līdzīgu, un, kad viņš saprata, ka meitene turklāt vēl ir hakere, viņš palūdza viņai pārbaudīt datorus. Viss viņa ekipējums tobrīd atradās kāda asistenta mājās, pie puiša, vārdā Līnuss Brandels.

Mīkaels atkal nolēma nestāstīt, ko zina.

-     Līnuss Brandels, viņš tikai atkārtoja.

-     Tieši tā, Faraka turpināja. Meitene ieradās pie tā puiša Ēstermalmē un izmeta viņu no paša mājām. Pēc tam ķērās klāt datoriem. Bet neatrada nekādas ielaušanās pēdas. Tomēr viņa ar to nesamierinājās. Meitenei bija Fransa asistentu saraksts, un no Līnusa datora viņa ielauzās visos pārējos, un nepagāja ilgs laiks, līdz viņa saprata, ka viens no tiem ir pārdevis Fransu Solifon.

-     Kurš?

-    Franss to negribēja atklāt, lai kā es viņu tincināju. Bet acīmredzot meitene bija zvanījusi tieši no Līnusa dzīvesvietas. Franss tobrīd atradās Sanfrancisko, un jūs spējat iztēloties sajūtas: tuvākais cilvēks ir tevi nodevis! Es biju gaidījusi, ka viņš nekavējoties vainīgo puisi iesūdzēs, atņems godu un cieņu un iemetīs ellē. Bet viņam radās cita doma. Viņš palūdza meiteni izlikties, ka patiešām ir notikusi ielaušanās.

-     Kāpēc?

-      Viņš negribēja, ka tiek aizslaucīti pierādījumi vai pēdas. Viņš gribēja labāk saprast, kas noticis. Protams, tas, ka viens

no pasaulē vadošajiem programmatūras uzņēmumiem nozog un tirgojas ar viņa tehnoloģijām, ir krietni vien nopietnāka problēma nekā tas, ka kāds draņķis, amorāls stulbenis, students, kas uzdodas par palīgu, rīkojies viņam aiz muguras. Solifon nav tikai ASV pētījumu koncerns ar vislabāko reputāciju. Solifon jau gadu pēc gada cenšas Fransu noalgot, un tas viņu darīja traku. “Tie draņķi tikai mani vajā un apzog!” viņš šņāca.

-      Acumirklīti, Mīkaels iejaucās. Vai es pareizi saprotu? Tātad tu mēģini pateikt, ka viņš pieņēma darbu Solifon tikai tāpēc, lai uzzinātu, kāpēc un kā ticis apzagts?

-Ja es kaut ko pēdējo gadu laikā esmu iemācījusies, tad tas ir tas, ka cilvēku rīcības motīvus ne vienmēr ir viegli saprast. Algai, brīvībai un resursiem arī noteikti bija sava nozīme. Bet kopumā: jā! Tā tas bija. Jau pirms tā meiča pārmeklēja viņa datorus, viņš bija sapratis, ka Solifon ir iejaukts zādzībā. Bet tad tā meitene viņam sniedza detalizētu informāciju, un viņš patiešām gribēja aizrakties līdz problēmas saknei. Tas, protams, izrādījās krietni vien sarežģītāk, nekā viņš bija iedomājies. Sacēlās aizdomu vētra, daudziem Franss vairs nepatika, un tāpēc viņš aizvien biežāk turējās nomaļus. Bet viņš patiešām kaut ko atrada.

-     Ko?

-     Tā ir ārkārtīgi sensitīva informācija, un patiesībā man nevajadzētu tev to stāstīt.

-     Un tomēr mēs te sēžam.

-    Jā, un tomēr mēs te sēžam, un tas ir tikai tāpēc, ka es vienmēr esmu cienījusi tavu žurnālistiku. Šorīt no rīta es sapratu, ka tā, visticamāk, nebija nekāda sakritība, ka Franss tonakt zvanīja tieši tev, nevis Sāpo Industrijas aizsardzības grupai, ar kuru viņš uzturēja kontaktus. Man liekas, viņam radās aizdomas, ka tieši tur ir informācijas noplūde. Iespējams, tā bija tikai paranoja. Fransam bija visas vajāšanas mānijas pazīmes. Bet viņš piezvanīja tev, un tagad es ceru, ka ar nelielu veiksmi man izdosies izpildīt viņa gribu.

-     Saprotu.

-    Solifon ir kāda nodaļa, kuru, īsi sakot, dēvē par “Y”, Faraha turpināja, tas ir pēc Google X parauga, nodaļa, kurā Google nodarbojas ar moonshots, kā viņi tos sauc, trakām, neticamām idejām, meklējot mūžīgo dzīvību vai savienojot meklētājprogrammas ar smadzeņu neironiem. Ja kāds sasniegs VMI vai MSI, tad tas notiks tieši tur, un Franss tika piesaistīts “Y” nodaļai. Bet tas nebija tik gudri, kā izklausījās.

-     Kāpēc ne?

-Jo no savas hakeru draudzenes viņš uzzināja, ka “Y” nodaļā ir izveidota slepena apkārtējās vides analītiķu grupa, kuru vada kāds Zigmunds Ēkervalds.

-     Zigmunds Ēkervalds?

-     Tieši tā, saukts par Zeķi.

-     Un kas viņš ir?

-    Persona, kas bija komunicējusi ar Fransa nodevīgo asistentu.

-     Tātad zaglis bija Ēkervalds.

-     Tā varētu teikt. Bet augsta līmeņa zaglis. Darbs Ēkervalda nodaļā no juridiskā viedokļa bija pilnīgi legāls. Viņi apvienoja ievērojamākos zinātniekus un daudzsološākos projektus. Visiem lielajiem augsto tehnoloģiju uzņēmumiem ir līdzīgas nodaļas. Visi grib zināt, kur kas notiek un kuru no zinātniekiem dabūt savā pusē. Bet Balders noprata, ka grupas mērogi ir krietni vien plašāki. Viņi darīja krietni vairāk par apkārtnes izpēti. Viņi zaga ar hakeru uzbrukumu, spiegošanas, kurmju un kukuļu palīdzību.

-     Kāpēc Franss tos neiesūdzēja?

-     Trūka pierādījumu. Viņi, protams, bija ļoti uzmanīgi. Bet beigu beigās Franss tomēr devās pie īpašnieka Nikolasa Grānta. Grānts bija dziļi sašutis, un Balders apgalvoja, ka viņš uzsācis iekšējo izmeklēšanu. Bet izmeklēšana neko neatklāja vai nu tāpēc, ka Ēkervalds bija satīrījis aiz sevis pēdas, vai arī tāpēc, ka izmeklēšana bija tikai teātris. Franss nonāca šausmīgā situācijā. Viss naids tika vērsts pret viņu. Manuprāt, Ēkervalds bija viens no

galvenajiem iesaistītajiem zādzībā, un, visticamāk, nebija grūti pierunāt ari pārējos. Fransu jau kopš paša sākuma uzskatīja par paranojas māktu un aizdomīgu, un viņš kļuva aizvien izolētāks un atstumtāks. Varu viegli iztēloties viņu tajā situācijā. Kā viņš tur sēž un ik dienas kļūst aizvien jocīgāks un dīvaināks un atsakās kādam bilst pat pušplēstu vārdu.

-     Tātad tu gribi teikt, ka viņam nebija nekādu reālu pierādījumu?

-     Jā, reālu ne, bet viņam bija pierādījumi no tās hakermeitenes: Ēkervalds nozaga Baldera tehnoloģijas un pārdeva tās tālāk.

-     Viņš par to bija pārliecināts?

-      Acīmredzot nešaubīgi. Turklāt viņš bija sapratis, ka Ēkervalda grupa nestrādā vieni. Grupējums ir saņēmis atbalstu ari no ārpuses, droši vien, no amerikāņu izmeklēšanas dienesta…

Faraha saminstinājās.

-Jā?

-     Tad Franss kļuva vēl noslēpumaināks, lai gan viņš nemaz tik daudz nezināja. Tikai to, ka esot uzgājis segvārdu, viņš teica, kādai personai, kas ir patiesais līderis ārpus Solifon. Segvārds bija Thanos.

-     Thanos?

-    Tieši tā. No šī tēla vai cilvēka visi pamatīgi baidās. Bet neko vairāk viņš negribēja stāstīt. Viņam bija nepieciešama dzīvības apdrošināšana, kā viņš apgalvoja.

-      Minēji, ka nezini, kurš no asistentiem viņu nodevis. Bet noteikti esi par to domājusi, Mīkaels turpināja.

-     Protams, esmu, un reizēm man šķiet…

-     Kas tieši?

-     Es domāju, vai tie gadījumā nebija viņi visi kopā.

-     Kāpēc tā saki?

-     Kad puiši sāka strādāt pie Fransa, viņi bija jauni, apdāvināti un ambiciozi. Kad viņi pameta darbu, tie bija pārguruši un

noraizējušies. Iespējams, Franss viņus izspieda kā citronus vai ari kāds cits viņus nomocīja.

-     Vai tev ir visu asistentu vārdi?

-      Protams. Diemžēl man jāatzīst, tie taču ir mani zēni. Pirmais ir Līnuss Brandels, kuru jau pieminēju. Viņam ir 24 gadi, viņš tikai nosit laiku, spēlēdams datorspēles, un pārlieku daudz dzer. Kādu laiku viņš strādāja labā amatā kā spēļu attīstītājs uzņēmumā Crossfire. Bet tad viņš to zaudēja, jo nelaikā ņēma slimības lapas un apvainoja kolēģus, ka tie viņu izspiego. Tad Arvids Vrange. Iespējams, esat par viņu dzirdējis. Savā laikā viņš bija daudzsološs šahists. Viņa tēvs apspieda zēnu teju necilvēciskā veidā, un beigās Arvidam pietika, viņš sāka mācīties pie manis. Cerēju, ka viņš jau sen būs ticis pāri strīdiem. Bet tā vietā viņš skraidīja apkārt pa Stūreplāna krogiem un šķita emocionāli nestabils. Kādu bridi, strādājot ar Fransu, viņš it kā atdzīvojās. Bet starp zēniem valdīja šausmīga konkurence, un Arvids un Basims (tā sauca trešo puisi) sāka viens otru ienīst vai vismaz Arvids ienīda Basimu. Basims Maliks nav īpaši naidīgs cilvēks. Viņš ir iejūtīgs, apdāvināts zēns, kuru pirms gada pieņēma darbā Solifon Nordert. Bet viņam ātri vien pietika. Šobrīd viņš atrodas Erštas slimnīcā, ārstējas no depresijas. Patiesībā no rīta zvanīja viņa māte, kuru es nedaudz pazīstu, un pastāstīja, ka viņš uz laiku ir iemidzināts. Jo tad, kad bija uzzinājis, kas noticis ar Fransu, viņš bija mēģinājis izdarīt pašnāvību, un tas mani, protams, satrauc. Tajā pašā laikā mani māc šaubas: vai tās tiešām ir tikai skumjas? Vai arī vainas sajūta?

-     Kā viņš tagad jūtas?

-    Fiziski viņam briesmas nedraud. Un tad vēl ir Niklass Lāgersteds, un viņš… Jā, ko lai saku par viņu? Viņš jebkurā gadījumā nebija tāds kā citi, vismaz tā šķita. Viņš nebija nekāds bitu superģēnijs vai arī kāds, kas varētu iedomāties sev nodarīt pāri. Viņš bija jauns vīrietis, kam pret lielāko daļu lietu bija morālas dabas iebildumi, pat pret vardarbīgām datorspēlēm un pornogrāfiju.

Viņš aktīvi darbojas Misionāru apvienībā. Viņa sieva ir bērnu ārste, un viņiem ir mazs dēliņš, vārdā Jespers. Turklāt viņš strādā par konsultantu Valsts kriminālpolicijā, atbildīgais par datorsistēmām, kuras tiks izmantotas pēc Jaunā gada, un tas, protams, nozīmē, ka viņš ticis pamatīgi pārbaudīts. Bet neesmu pārliecināta, cik nopietna šī pārbaude bija.

-     Kāpēc tā saki?

-    Jo aiz pievilcīgas ārienes slēpjas mazs, mantkārīgs nelietis. Esmu uzzinājusi, ka viņš ir piesavinājies daļu sava sievastēva un sievas naudas. Viņš ir liekulis.

-     Vai puiši tika nopratināti?

-     Ar viņiem runāja Sāpo, bet neko neuzzināja. Tolaik visi domāja, ka Fransa datori ir pakļauti uzbrukumam.

-     Minēšu, ka policija viņus atkal nopratinās.

-     Es tā pieņemu.

-      Starp citu, varbūt zini: vai Balders gadījumā nemēdza brīvajos brīžos zīmēt?

-     Nē, par to neesmu neko dzirdējusi, Faraha atbildēja. Kāpēc tā jautā?

-     Viņa mājās es redzēju kādu zīmējumu, kas attēloja netālā Hūrnsgātanas Ringvēgenas krustojuma luksoforu. Tas bija nevainojams, sava veida kadrs tumsā.

-     Izklausās dīvaini. Franss šeit vairāk nav bijis.

-     Tiešām dīvaini.

-Jā-

-     Kaut kas tajā zīmējumā mani nelaiž vaļā, Mīkaels piebilda un, sev par pārsteigumu, sajuta, ka Faraha sagrābj viņa roku.

Viņš noglāstīja sievietes matus. Un piecēlās. Viņu nepameta sajūta, ka ir nonācis kaut kam uz pēdām. Tad viņš atvadījās un pameta māju.

Dodoties uz Sinkensvēgenas pusi, viņš piezvanīja Ērikai un lūdza viņu ierakstīt jaunu jautājumu Līsbetas lādē.

14.    NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

Uve Levins sēdēja savā kabinetā ar skatu pār Slusenu un Ridarfjerdenu un būtībā nedarīja neko citu, kā tikai meklēja informāciju par sevi internetā, cerot, ka atradīs kaut ko tādu, kas viņu iepriecinās. Bet vienīgais, ko izlasīja, bija tas, ka viņš esot lišķīgs un mantkārīgs un esot pārdevis savus ideālus. To savā blogā bija ierakstījusi kāda jauna meitene no Žurnālistu augstskolas. Щve par rakstu tā satrakojās, ka nebija spējīgs pat iekļaut viņas vārdu savā melnajā sarakstā, kas bija paredzēts cilvēkiem, kuri nekad netiks pieņemti darbā Serner koncernā.

Viņš negrasījās noslogot savu prātu ar idiotiem, kas nesaprot, kāds gribasspēks nepieciešams, lai kaut ko sasniegtu, un kas nekad nedarīs neko citu kā tikai skribelēs slikti atalgotus rakstus nožēlojamos kultūras laikrakstos. Tā vietā, lai noslīgtu destruktīvās domās, viņš iegāja internetbankā un apskatījās savu vērtspapīru portfeli. Tas palīdzēja. Vismaz nedaudz. Vērtspapīru tirgus šodien bija labā stāvoklī. Nasdaq un Dow Jones bija pavirzījušies augšup, un Stokholmas indekss bija 1,1 procents. Dolāra kurss bija pakāpies, un to viņam bija daudz, tāpēc pēc pēdējās atjaunināšanas viņa portfelis bija 12 161 389 kronu vērts.

Nav slikti priekš puiša, kas kādreiz rakstīja par zīmoliem un nažu kautiņiem Expressen rīta laikrakstā. Divpadsmit miljoni, kā

arī dzīvoklis Villastādenā un māja Kannās! Lai viņi raksta, ko grib, savos blogos. Viņš sevi bija nodrošinājis. Un viņš pārbaudīja portfeli vēlreiz. 12 149 101. Velns, vai tad vērtība kritās? 12 131 737. Viņš neizpratnē sarauca pieri. Nebija taču neviena iemesla, lai birža kristos, vai ne? Šie darījumu skaitļi bija ļoti labi. Lejupslīdi viņš uztvēra teju personiski un pret savu gribu atsāka domāt par Millennium cik nenozīmīga šī lieta bija kopējā ainā. Tomēr viņš atkal saniknojās un, lai kā centās par to nedomāt, vēlreiz atcerējās Ērikas Bergeres skaisto seju sastingstam naidā vakardienas pēcpusdienā. Arī šorīt tā nebija atmaigusi.

Viņš jau bija saņēmis pietiekami daudz triecienu. Mīkaela Blumkvista vārds bija parādījies katrā ziņu vietnē, un tas bija sāpīgi. Ne vien tāpēc, ka Ūve pavisam nesen svētlaimīgi bija secinājis, ka jaunākā paaudze gandrīz neko nezina, kas tas Blumkvists tāds ir. Viņš ienīda mediju loģiku, kas paredzēja, ka teju katrs varēja kļūt par zvaigzni zvaigžņu žurnālisti, zvaigžņu aktieri un velns vien zina kas tikai tāpēc vien, ka kādreiz ir iekūlušies nepatikšanās. Patiesībā tur bija jābūt uzrakstam Neveiksminieks Blumkvists, kurš vairs nedrīkstēja strādāt pats savā laikrakstā, kamēr vien Ūvem un Serner bija kāda teikšana. Tomēr neparasti: no visiem iespējamiem cilvēkiem tieši Franss Balders?!

Kāpēc gan lai viņu kāds nogalinātu Mīkaela Blumkvista acu priekšā? Klasisks gājiens. Bezcerīgs. Pat ja neviens no stulbajiem žurnālistiem to vēl nebija sapratis, Ūve zināja, ka Franss Balders bija ļoti ievērojama persona. Serner laikraksts Dagens Ajjarsliv pavisam nesen bija izveidojis speciālizlaidumu par zviedru zinātniekiem, piekarot viņam cenu zīmi četri miljardi kronu, lai nu kā, viņi to bija aprēķinājuši. Bet Balders, bez šaubām, bija zvaigzne, un pats interesantākais viņš, gluži kā Grēta Garbo, nesniedza intervijas, un tas, saprotams, tikai vairoja viņa pievilcību.

Cik gan uzaicinājumu viņš nebija saņēmis, kaut vai tikai no Serner žurnālistiem! Tikpat daudz, cik bija atteicis, pareizāk sakot, nevis atteicis, bet Balders nebija papūlējies pat atbildēt. Ne viens

vien kolēģis (Ūve to zināja) bija pārliecināts, ka vecais ir uzodis kādu sensāciju, tāpēc viņš vēl jo vairāk ienīda faktu, ka Balders saskaņā ar laikrakstu reportāžām nakts vidū bija vēlējies runāt tieši ar Blumkvistu. Nevarētu taču būt tā, ka visam pa vidu ir kāda sensācija? Tas būtu šausmīgi. Jau atkal, teju piespiedu kārtā, Ūve iegāja ziņu portālā Aftonbladet, kur viņu gaidīja virsraksts:

KO SLAVENAIS ZINĀTNIEKS BIJA VĒLĒJIES PASTĀSTĪT MĪKAELAM BLUMKVISTAM?

Mistiska saruna tieši pirms slepkavības

Rakstu papildināja liela Mīkaela fotogrāfija, kurā viņš izskatījās ārkārtīgi slaids. Nožēlojamie redaktori, protams, bija izvēlējušies iespējami glaimojošāku attēlu, un arī par to Ūve vēlreiz nolamājās. Man kaut kas jādara lietas labā, viņš nodomāja. Bet kas? Kā lai aizvāc Mīkaelu, neizgāžoties kā tāds vecs austrumvācu cenzors, tādējādi visu pasliktinot vēl vairāk? Kā lai viņš… Ūve vēlreiz paskatījās uz Ridarfjerdenu, un viņam iešāvās prātā kāda doma. Viljams Borjs, viņš nodomāja. Mana ienaidnieka ienaidnieks var kļūt par manu labāko draugu.

-     Sanna! viņš iesaucās.

Sanna Linda bija viņa jaunā sekretāre.

-    Jā, Ūve?

-     Rezervē pusdienas ar Viljamu Borju Stūrehūfa, nekavējoties. Ja viņš šobrīd ir aizņemts, tad pasaki, ka tas ir svarīgi. Viņš varēs dabūt algas pielikumu, Ūve vēl piebilda un nodomāja: Kāpēc gan ne? Ja viņš grib man palīdzēt tikt galā ar šo jucekli, tad varētu viņam arī nedaudz pielikt.

Hanna Baldere stāvēja Tūršgātanas dzīvojamā istabā un samulsusi vērās Augustā, kas atkal bija ticis pie papīra un krītiņiem, bet saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem viņai vajadzēja zēnu

apturēt, un tomēr viņai nepatika to darīt. Ne jau tāpēc, ka viņa apšaubītu psihologa padomus un zināšanas. Tomēr viņa kļuva domīga. Augusta tēvs tika nogalināts zēna acu priekšā, un, ja reiz viņš vēlējās zīmēt, kāpēc lai to nedarītu? Lai gan, tiesa kas tiesa, izskatījās, ka zēns zīmējot jūtas aizvien sliktāk.

Viņa ķermenis trīcēja un acis intensīvi, mokpilni mirdzēja, un bija jāatzīst, ka šaha rūtiņu grīda, kas atspoguļojās spogulī, pēc visa notikušā bija īpatnējs motīvs. Bet ko gan viņa zināja. Varbūt tas bija gluži tāpat kā ar viņa skaitļu rindām. Lai gan viņa neko no tā nesaprata, Augustam tās noteikti kaut ko nozīmēja, un varbūt, kas zina, zēns notikušo apstrādāja, kā mācēja, ar šaha rūtiņu palīdzību. Vai tad viņa nevarēja vienkārši ignorēt aizliegumu? Nevienam par to nekas nebija jāzina, turklāt kaut kur viņa bija lasījusi, ka mātei jāpaļaujas uz intuīciju. Bieži vien intuīcija ir labāks rīks nekā visas psiholoģiskās teorijas, kopā ņemot, tāpēc viņa nolēma atļaut Augustam zīmēt par spīti visam.

Pēkšņi zēna mugura saspringa, un Hanna atcerējās psihologa brīdinājuma vārdus. Viņa spēra satrauktu soli uz priekšu un ieskatījās zīmējumā, sarāvās, dziļu šausmu pārņemta. Sākumā viņa nesaprata.

Tās bija šaha rūtis, spoguļa ieskautas, un zīmējums bija paveikts ārkārtīgi meistarīgi. Bet tur bija vēl kaut kas, kāda ēna, kas izauga no rūtīm kā tāds dēmons, spoks, un tas Hannu ārkārtīgi nobiedēja. Viņa pat atsauca atmiņā filmas, kurās darbojās bērni, ļauno garu apsēsti, tāpēc viņa atņēma zēnam zīmējumu un steidzīgi to saburzīja, pat nespējot izskaidrot, kāpēc. Tad aizvēra acis un gaidīja, kad atkal sadzirdēs sirdi plosošo spalgo kliedzienu.

Bet kliedziens nesekoja, vien murmināšana, kas teju izklausījās pēc vārdiem. Bet tā nevarēja būt! Zēns neprata runāt! Un Hanna jau sagatavojās jaunai lēkmei, jaunam uzliesmojumam, kad Augusts atkal mētās ķermeni uz priekšu un atpakaļ. Bet lēkme tā arī nesekoja, vien klusa un noteikta rīcība. Augusts paņēma jaunu papīra lapu un sāka zīmēt tās pašas šaha rūtis. Hanna nesaprata, kā rīkoties, un neredzēja citu ceļu kā ienest

zēnu viņa istabā. To, kas sekoja pēc tam, varētu aprakstīt kā gatavo elli.

Augusts spārdījās, kliedza un sita, tomēr Hannai izdevās zēnu noturēt. Viņa ilgi sēdēja, Augustu ieskāvusi savās rokā, atmetot ar roku domai pamodināt Lasi un palūgt viņam iestūķēt Augustā pāris nomierinošo tablešu, kuras bija dabūjusi. Bet Lase noteikti būs drausmīgā noskaņojumā, un, lai gan Hanna pati lietoja Valium, viņa ienīda iebarot bērnam nomierinošus līdzekļus. Jābūt kādai citai iespējai.

Izmisīgi viņa centās rast kādu izeju, prātā pārcilājot dažādus variantus. Viņa iedomājās par savu mammu Katrineholmā, aģenti Miju, jauko sievieti, kas viņai šonakt bija zvanījusi, Gabriellu un psihologu, kaut kādu Einaru Fošbergu, kas bija ieradies kopā ar Augustu, bet viņai neko īpaši nebija paticis. Un tomēr… viņš bija piedāvājies īslaicīgi parūpēties par zēnu, tāpēc visa šī situācija bija viņa vaina.

Bet, kā jau tika teikts, Augusts nedrīkstēja zīmēt, tādēļ Hanna nolēma, ka šī situācija būs vien jāatrisina pašam psihologam, vai ne tā? Viņa atlaida dēlu vaļā, sameklēja psihologa vizītkarti un zvanīja viņam, kamēr Augusts nekavējoties metās uz dzīvojamo istabu, lai atsāktu zīmēt tās nolādētās šaha rūtis.

Einars Fošbergs patiesībā nebija īpaši pieredzējis speciālists. Viņam bija četrdesmit astoņi gadi, dziļi iegrimušas zilas acis. Ar jaunajām Dior brillēm un brūno velveta žaketi viņu viegli varēja noturēt par intelektuāli. Bet visi, kas bija centušies ar viņu debatēt, zināja, ka viņa domāšanas veidā bija kaut kas iesīkstējis un dogmatisks un ka viņš nereti slēpa nezināšanu aiz pārliecinošām frāzēm un iepriekš sagatavotiem izteikumiem.

Tikai pirms diviem gadiem viņš bija ieguvis psihologa kvalifikāciju. Sākotnēji viņš bija Tīresē vidusskolas skolotājs, un, ja kādam no viņa bijušajiem skolēniem pajautātu, ko viņi domā par skolotāju, tad visi kā viens noteikti kliegtu: “Klusējiet, mājlopi!

Mierā, radījumi!” Einaram patika šos vārdus izkliegt, kad viņš puspajokam vēlējās panākt klusumu klasē, un, lai gan viņš nebija neviena mīļākais skolotājs, savos audzēkņos viņš ieaudzināja disciplīnu, un tieši šī spēja bija pārliecinājusi, ka viņa psiholoģiskās prasmes varētu būt noderīgas arī citās jomās.

Gadu viņš bija strādājis Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā Svēavēgenā Stokholmā. Ūdena centrs uzņēma krīzes situācijās nonākušus bērnus un jauniešus, kad viņu vecāki netika ar viņiem galā. Pat Einars kas vienmēr ar zināmu kaismi aizstāvēja savu darbavietu neuzskatīja, ka krīzes centrs strādā īpaši efektīvi. Pārāk daudz uzmanības tika pievērsts īstermiņa problēmām, un pārāk maz darba ieguldīts, lai atrisinātu ilgtermiņa jautājumus. Centrā bērni ieradās pēc mājās piedzīvotiem traumatiskiem notikumiem, un psihologi bija pārāk aizņemti, lai risinātu dažādas problēmas un agresivitātes izpausmes un atklātu to patiesos cēloņus. Tomēr Einaram šķita, ka viņš dara ko lietderīgu, it īpaši, kad ar gadu gaitā atstrādāto skolotāja autoritāti spēja apklusināt histēriskus jauniešus vai risināt kritiskas situācijas to norises vietā.

Viņam patika sadarboties ar policiju, izbaudīt spriedzi un klusumu, kas valda gaisā pēc dramatiskajiem notikumiem. Kad nakts dežūras laikā viņš tika izsaukts uz Saltšēbādenas māju, Einars bija satraukts un gaidpilns. Vīrietim šķita, ka situācijai piemīt sava veida Holivudas noskaņa. Bija nogalināts zviedru zinātnieks, un viņa astoņgadīgais dēls bija kļuvis par slepkavības liecinieku. Un neviens cits kā Einars Fošbergs liks zēnam atvērties. Pa ceļam uz nozieguma vietu viņš atpakaļskata spogulī laiku pa laikam sakārtoja matus un brilles. Einars gribēja ierasties ar stilu, bet jau pašā sākumā viss aizgāja šķērsām. Viņš zēnu nesaprata. Tomēr centās izklausīties svarīgs. Kriminālpolicisti jautāja, kā lai viņi nopratina bērnu, un, lai gan Einaram nebija ne jausmas, viņa atbildes tika uzklausītas ar cieņu. Viņš vēl mazliet izslējās un darīja, ko spēja, lai palīdzētu, un noskaidroja, ka zēnam ir

autisms, ka viņš nekad nav runājis un vispār nekad nav veidojis saikni ar pasauli.

-               Šobrid mēs neko nevaram darīt lietas labā, viņš teica.

-      Zēna prāta spējas nav pietiekamas. Kā psihologam man viņa aprūpe jānoliek pirmajā vietā. Policisti viņā klausījās nopietnām sejām un ļāva zēnu aizvest mājās pie mātes, un tas bija vēl kāds šī stāsta bonuss.

Māte bija aktrise Hanna Baldere. Einaram viņa bija patikusi jau kopš tiem laikiem, kad viņš to redzēja seriālā Myteristerna. Viņš atcerējās viņas gurnus un garās kājas, un, lai gan sieviete bija mazliet novecojusi, viņa joprojām bija pievilcīga. Turklāt Hannas tagadējais vīrs bija acīm redzams draņķis, tālab Einars centās izturēties pārliecinoši un diskrēti šarmanti, un gandrīz nekavējoties viņam radās iespēja piecirst kāju grīdā par to viņš bija īpaši lepns.

Ar vājprātīgu izteiksmi sejā zēns sāka zīmēt melnbaltus plankumus, un Einaram par to tai pašā brīdī bija viedoklis tā bija neveselīga izturēšanās. Destruktīva apsēstība, kādā viegli nonāk autiski bērni, tāpēc viņš uzstāja, ka zēnam nekavējoties tas jāpārtrauc. Tomēr psihologa vārdi netika uztverti ar tādu pateicību, kā viņš bija gaidījis. Par spīti tam, viņš jutās rīcībspējīgs un vīrišķīgs un teju grasījās uzslavēt Hannu par lomu Myteristerna, kad bija iejuties. Bet tad viņam likās, ka brīdis tomēr nav piemērots. Varbūt tā būtu kļūda.

Tagad pulkstenis bija viens pēcpusdienā un viņš tikko bija ieradies savā daudzdzīvokļu namā Vēlingbijā, stāvēja vannasistabā ar elektrisko zobu suku rokās un jutās izsmelts. Iezvanījās viņa mobilais telefons, un sākumā tas viņu aizkaitināja. Tad viņš nedaudz pasmaidīja. Tā bija Hanna Baldere.

-     Fošbergs, viņš izsmalcināti atbildēja.

-     Hallo, Hanna sacīja.

Viņa izklausījās izmisusi un dusmīga. Bet sākotnēji viņš nesaprata, par ko ir runa.

-     Augusts… viņa iesāka. Augusts…

-     Kas ar viņu atgadījies?

-     Viņš negrib neko citu kā vien zīmēt savas šaha rūtiņas. Bet jūs teicāt, ka viņš to nedrīkst darīt.

-     Nē, nē, tā ir apsēstība. Bet nomierinieties.

-     Kā, ellē, lai es nomierinos?

-    Jo zēnam ir nepieciešams jūsu miers.

-     Bet es to nevaru izturēt. Viņš kliedz un sit sevi. Jūs teicāt, ka palīdzēsiet.

-    Jā, Einars atbildēja, iesākumā nedaudz šaubīdamies. Tad sapriecājās, jo pēkšņi bija atradis risinājumu.

-     Pilnīgi pašsaprotami. Es pārliecināšos, ka viņam atrod vietu Odenā.

-     Bet vai es tādā gadījumā nepieviltu savu dēlu?

-     Gluži otrādi jūs pievēršat uzmanību viņa vajadzībām, un es personiski pārliecināšos, lai jūs varētu viņu apmeklēt, kad vien vēlaties.

-     Laikam jau tā būs labāk.

-     Esmu par to pilnīgi drošs.

-     Vai jūs varēsiet tūliņ atbraukt?

-     Es būšu, cik ātri vien varēšu, viņš atbildēja un nolēma, ka vispirms vēlas nedaudz sapucēties.

Pēc tam drošības pēc vēl piebilda:

-     Vai esmu jau teicis, cik ļoti jūs mani apbūrāt seriālā Mysteristerna?

Ūvi Levinu nepārsteidza, ka Viljams Borjs jau atrodas Stūrehofā un ir pasūtījis dārgāko, kas atrodams ēdienkartē, paltusu Meuniиre mērcē un glāzi Pouilly Fumй. Žurnālisti mēdz izmantot izdevību, kad viņus ved pusdienās. Viņu pārsteidza tikai tas, ka Viljams bija uzņēmies iniciatīvu, it kā viņam piederētu visa vara un nauda, un tas Ūvi kaitināja. Kāpēc viņš bija izmuldējies par algas pielikumu? Vajadzēja turēt Viljamu neziņā un ļaut viņam bailēs pasvīst.

-      Kāds mazs putniņš man pačukstēja, ka jums radušās problēmas ar Millennium? Viljams Borjs iesāka, un Uve nodomāja: Es atdotu savu labo roku, lai tikai aizvāktu to pašapmierināto smīnu no tavas sejas.

-    Tādā gadījumā tu esi nepareizi informēts, viņš saspringti atbildēja.

-     Patiešām?

-     Mēs kontrolējam situāciju.

-     Kādā veidā, ja drīkstu vaicāt?

-     Ja redakcija piekritīs pārmaiņām un izrādīs sapratni par esošajām problēmām, mēs laikrakstu atbalstīsim.

-     Un, ja ne…

-     Tad mēs notīsimies un Millennium noturēsies virs ūdens labi ja pāris mēnešu, un tas, protams, būtu ļoti skumji. Bet tāda ir pašreizējā tirgus situācija. Ir bankrotējuši arī labāki žurnāli par Millennium, toties mums tas ir bijis pieticīgs ieguldījums. Mēs varam iztikt arī bez viņiem.

-     Skip the bullshit,1 Ūve. Zinu, ka tev tas nozīmē prestižu.

-     Tas ir tikai darījums.

-      Es dzirdēju, ka jūs vēlaties no redakcijas izmest Mīkaelu Blumkvistu.

-     Mēs apsveram iespēju viņu aizsūtīt uz Londonu.

-    Varētu teikt, ka mazliet bezkaunīgi, ņemot vērā, kādu ieguldījumu viņš devis laikraksta attīstībā.

-       Mēs esam izteikuši viņam ārkārtīgi kārdinošu piedāvājumu, Ūve turpināja un sāka nevajadzīgi aizsargāties, vienlaikus sajuties garlaikots.

Viņš gandrīz aizmirsa šīs tikšanās iemeslu.

-     Un es jūs nevainoju, turpināja Viljams Borjs. Manis pēc jūs varat viņu aizsūtīt kaut uz Ķīnu. Es tikai satraucos, vai tas nebūs mazliet apgrūtinoši, ja Mīkaels Blumkvists tagad radīs elegantu comeback ar to Fransa Baldera stāstu?

-     Kāpēc gan lai viņš to darītu? Viņš ir zaudējis ķērienu. To lāču tu pats esi norādījis turklāt ar nozīmīgiem panākumiem. Uve mēģināja būt sarkastisks.

-     Nūjā, man jau palīdzēja.

-    Ne jau es, par to vari būt drošs. Man riebās tā hronika. Man likās, tā ir tendencioza un sarakstīta sliktā stilā. Tu taču ļoti labi zini, ka Tūrvalds Serners uzsāka uzbrukumu.

-     Bet, ņemot vērā pašreizējo situāciju, nevar taču nostāties pret attīstību, vai ne tā?

-     Paklausies manī, Viljam! Es ārkārtīgi cienu Mīkaelu Blumkvistu.

-     Tev nav manā priekšā jātēlo politiķis, Ūve.

Ūve gribēja, lai Viljams Borjs aizrijas ar savu politiķa piezīmi.

-      Es tikai esmu atklāts un godīgs, viņš teica. Un patiesībā man vienmēr licies, ka Mīkaels ir fantastisks reportieris, jā, pavisam cita kalibra nekā tu un pārējie viņa paaudzes reportieri.

-     Ak tā, atbildēja Viljams Borjs un pēkšņi izskatījās pazemīgs. Ūve uzreiz sajutās nedaudz labāk.

-     Tieši tā arī ir. Mēs esam pateicīgi par visiem atklājumiem, kādus Mīkaels Blumkvists mums devis, un es patiešām no visas sirds vēlu viņam visu to labāko. Bet diemžēl, ja es tā varu teikt, manā darbā neietilpst raudzīties pagātnē un būt nostalģiskam, un varu tev skaidri apgalvot, ka Blumkvists mazliet atpaliek no laika un viņš var stāvēt ceļā Millennium atjaunošanai.

-     Tiesa kas tiesa.

-    Un tāpēc, manuprāt, būtu labāk, ja viņa vārds tik bieži neparādītos mūsu rubrikās.

-     Ar to tu domā pozitīvas rubrikas?

-     Iespējams, jā, Ūve turpināja. Un, saprotams, tieši tāpēc es tevi uzaicināju pusdienās.

-     Liels paldies par to. Patiesībā man ir kāda ideja. Priekšpusdienā man bija telefonsaruna ar manu veco skvoša partneri, -

Viljams Borjs iesāka un acīmredzot centās atgūt iepriekšējo pašpārliecinātību.

-     Un tas būtu?

-     Rikards Ekstrēms, galvenais prokurors. Viņš vada Baldera slepkavības pirmstiesas izmeklēšanu. Un viņš patiešām nav Blumkvista fanu klubā.

-     Pēc Zalačenko lietas, vai ne?

-    Tieši tā. Blumkvists sabojāja visu viņa labi sagatavoto lietu, un tagad viņš ir noraizējies, ka Mīkaels sagraus arī šo izmeklēšanu vai, pareizāk sakot, ka viņš to jau dara.

-     Kādā ziņā?

-     Blumkvists neatklāj, ko zina. Viņš ar Balderu bija runājis tieši pirms slepkavības, turklāt viņš ir ieskatījies slepkavam taisni sejā. Tomēr nopratināšanas laikā Blumkvists atklāja pārsteidzoši maz. Rikardam Ekstrēmam ir aizdomas, ka labāko viņš ir paturējis savam rakstam.

-     Interesanti.

-     Vai ne? Mēs runājam par vīrieti, kas pēc tam, kad ticis apsmiets medijos, ir tik izmisis pēc sensācijas, ka ļauj slepkavam aizbēgt. Izbijis zvaigžņu reportieris, kurš gatavs mest visu sabiedrisko atbildību jūrā tikai tāpēc, lai izglābtu savu krīzē nonākušo žurnālu. Un, ko es tikko uzzināju, Serner Media grib izsviest viņu no redakcijas. Vai ir neparasti, ka viņš zaudē savaldīšanos?

-     Saprotu, ko tu ar to domā. Vai ir kas tāds, par ko tu vēlies rakstīt?

-     Man nešķiet, ka tas būtu labi, godīgi sakot. Visi zina, ka es un Blumkvists esam viens otram kā dadzis acī. Jums šīs ziņas drīzāk vajadzētu noplūdināt ziņu reportieriem vai publicēt redaktora slejā. Jūs iegūsiet labu citātu no Rikarda Ekstrēma.

-     Hmm… Ūve novilka un, paskatījies uz Stūreplānu, ieraudzīja kādu skaistu sievieti košsarkanā mētelī, blondiem matiem, un pirmo reizi tajā dienā viņš plati un patiesi pasmaidīja.

-     Varbūt tā nemaz nav tik slikta doma, viņš piebilda un pasūtīja nedaudz vīna arī sev.

Mīkaels Blumkvists nāca uz Marīatorjetu pa Hūrnsgātanu. Tālāk pie Marijas Magdalēnas baznīcas bija novietots balts busiņš ar lielu bukti motora pārsegā, un tam līdzās stāvēja divi vīrieši, kas vicināja rokas un kliedza viens uz otru. Lai gan šī situācija pievērsa lielāko daļu garāmgājēju uzmanību, Mīkaels to gandrīz nemanīja.

Viņš domāja, kā Fransa Baldera dēls bija sēdējis lielās Saltšēbādenas mājas augšējā stāvā, izstiepis roku pār lielo persiešu paklāju. Viņš atcerējās, ka rociņa bijusi balta un pirkstus un plaukstas virsmu klāja mazi pleķi, it kā tos būtu atstājuši kātiņi vai pildspalva, un dīvainie rokas vēzieni pāri paklājam izskatījās, ka zēns zīmē kaut ko sarežģītu gaisā. Pēkšņi Mīkaels situāciju ieraudzīja jaunā gaismā un atcerējās to, kas bija ienācis prātā, esot pie Farahas Šarifas. Varbūt luksoforu nemaz neuzzīmēja Franss Balders?

Varbūt zēnam piemīt negaidīti liels talants? Un kaut kādu iemeslu dēļ tas viņu nepārsteidza. Jau toreiz, kad viņš zēnu redzēja pirmoreiz Baldera guļamistabā, līdzās viņa tēva līķim uz šaha laukumam līdzīgās grīdas, sitam ķermeni pret gultas balstu, viņš bija nojautis, ka zēnā slēpjas kas īpašs. Tagad, kad viņš vērās pār Marīatorjetu, Mīkaelu pārņēma neparasta doma, droši vien neticama, bet tā nelaida viņu vaļā, tādēļ piepeši Jētgātbakenas galā viņš apstājās.

Viņam vajadzēja vismaz pārbaudīt, tāpēc viņš paņēma savu mobilo telefonu un internetā sameklēja Hannu Balderi. Viņas telefona numurs bija slepens, un to diez vai varētu atrast Millennium kontaktpersonu sarakstā. Ko lai viņš iesāk? Tad viņš iedomājās par Freju Granlidenu. Freja bija laikraksta Expressen ziņu reportiere, kas nemēdza rakstīt neko pagodinošu. Parasti tās bija ziņas par šķiršanās prāvām, mīlas sakariem vai karaliskām

intrigām. Meitene bija gudra, bet ar lielu muti, un tajās reizēs, kad viņi bija satikušies, viņiem kopā bija jautri, tāpēc viņš tagad izvēlējās viņas numuru. Saprotams, tas bija aizņemts.

Vakara ziņu reportieri nepārtraukti runāja pa telefonu. Viņi bija mūžīgā laika trūkumā un nespēja atstāt savus krēslus, lai paskatītos, kas notiek apkārt. Viņi tikai sēdēja redakcijā un ražoja rakstus. Tomēr Mīkaelam izdevās Freju sazvanīt, un viņu nemaz nepārsteidza tas, ka reportiere izplūda prieka vilnī.

-     Mīkael! viņa iesaucās. Kāds gods! Vai tu beidzot man iedosi kādu sensāciju? Es tik ilgi jau esmu gaidījusi.

-    Sorry. Šoreiz tu varētu palīdzēt man. Man nepieciešama kāda adrese un telefona numurs.

-     Un ko es par to dabūšu? Varbūt kādu pieklājīgu citātu par to, ko šonakt esi atradis?

-     Es tev varu dot dažus amata padomus.

-     Un tie būtu?

-     Beidz rakstīt muļķības.

-    Ha, kurš tad pārzinās visus telefona numurus, kas nepieciešami smalkajiem žurnālistiem? Ko tu meklē?

-     Hannu Balderi.

-     Es jau nojaušu, kāpēc. Viņas čalis vakarnakt bija pamatīgi piedzēries. Vai jūs tur satikāties?

-     Gribi izokšķerēt informāciju? Kur viņa dzīvo?

-     Tūršgātanā 40.

-     Un to tu vienkārši tāpat zini?

-     Man ir fenomenāls talants atcerēties muļķības. Bet pagaidi, es tev iedošu ari durvju kodu un telefona numuru.

-     Paldies.

-     Bet, klau…

-Jā?

-     Tu neesi vienīgais, kas viņu meklē. Mūsu pašu asinssuņi ir viņai uz pēdām, un, cik man zināms, viņa visu dienu nav atbildējusi uz telefona zvaniem.

-     Gudra sieviete.

Pēc tam Mīkaels pāris sekunžu mierīgi stāvēja uz ielas, nezinot, ko domāt, un nevarētu teikt, ka šī situācija viņam patika. Dzīties pakaļ nelaimīgām mātēm kopā ar vakara ziņu kriminālreportieriem nebija gluži tas, ko viņš bija gaidījis no šīs dienas. Tomēr viņš pamāja taksometram un devās uz Vāsagātanas pusi.

Hanna Baldere sekoja Augustam un Einaram Fošbergam uz Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centru, kas atradās Svēavēgenā pretī Observatorijas parkam. Krīzes centrs sastāvēja no diviem apvienotiem dzīvokļiem, un, lai gan iekārtojums un tam līdzās esošais parks šķita privāts un mājīgs, šai vietā jautās kas atturīgi vēss, un tas nebija tāpēc, ka gaiteņi bija gari un visas durvis aizvērtas, drīzāk jau personāla nomāktās un vēsās attieksmes dēļ. Izskatījās, ka darbiniekiem izveidojušās sava veida aizdomas pret bērniem, par kuriem tie bija atbildīgi.

Centra vadītājs Torkels Lindēns bija īsa auguma egocentrisks vīrietis, kas apgalvoja, ka viņam ir liela pieredze darbā ar autiskiem bērniem, un tas, protams, izklausījās visai cerīgi. Bet Hannai nepatika, kā viņš skatās uz Augustu, un kopumā viņai nepatika bērnu vecumu grupu sadalījums. Pusaudži un mazi bērni atradās vienuviet. Bet nu jau bija par vēlu pārdomāt, un mājupceļā viņa sevi mierināja, ka tas ir tikai uz īsu laiku. Ja viņa gribētu, tad varētu Augustam doties pakaļ jau šovakar.

Viņa nogrima pārdomās. Atcerējās Lasi un viņa dzeršanu un jau atkal aizdomājās par to, ka vajadzētu viņu pamest un sākt jaunu dzīvi. Izkāpjot Tūršgātanā no lifta, viņa bailēs sarāvās. Uz kāpnēm sēdēja kāds pievilcīgs vīrietis un kaut ko rakstīja savā piezīmju bloknotā. Kad viņš piecēlās un sveicināja, Hanna to atpazina tas bija Mīkaels Blumkvists, un jau nākamajā mirklī viņu pārņēma bailes. Iespējams, tā bija vainas apziņa, un viņa iedomājās, ka žurnālists grasās sievieti atmaskot. Protams, tās bija muļķības. Viņš tikai smaidīja un divreiz atvainojās par

traucējumu, un Hanna sajuta atvieglojumu. Viņa vienmēr bija to apbrīnojusi.

-     Man nav komentāru, Hanna sacīja, bet balss liecināja par pretējo.

-      Man tie nav vajadzīgi, Mīkaels Blumkvists atbildēja, un Hanna pēkšņi atcerējās, ka Mīkaels un Lase tonakt bija vienlaikus nonākuši Fransa mājās, lai gan nesaprata, kas gan abiem varētu būt kopīgs, gluži otrādi viņi šķita diametrāli pretēji.

-     Vai jūs meklējat Lasi? viņa jautāja.

-    Es gribēju apjautāties par Augusta zīmējumiem, viņš teica, un Hanna pēkšņi sajuta iestājamies paniku.

Tomēr viņa ļāva Mīkaelam ienākt. Tas bija nedaudz neuzmanīgi. Lase bija izgājis, lai salāpītu paģiras kaut kur tepat netālu, un varēja atgriezties kuru katru brīdi. Viņš sajuktu prātā, ja ieraudzītu tāda līmeņa žurnālistu savās mājās. Bet Hanna nebija tikai noraizējusies, viņa bija arī ziņkārīga. Kā gan, ellē, Blumkvists varēja uzzināt par zīmējumiem? Viņa ļāva Mīkaelam apsēsties uz pelēkā dīvāna, kamēr pati devās uz virtuvi pēc tējas un cepumiem. Kad Hanna atgriezās ar paplāti, viņš sacīja:

-      Es netraucētu, ja vien tas nebūtu absolūti nepieciešams.

-    Jūs netraucējat, Hanna atbildēja.

-     Pagājušonakt es satiku Augustu, viņš turpināja, un domās atkal un atkal atgriežos pie viņa.

-     Ak tā? Viņa bija pārsteigta.

-     Tobrīd es to vēl nesapratu, Mīkaels šķita satraukts, bet man radās sajūta, ka zēns mums mēģina ko pateikt, un tagad man šķiet, ka viņš gribēja zīmēt. Augusts apzināti vēzēja roku pāri grīdai.

-     Viņš ar to ir kā apsēsts.

-     Tātad te mājās viņš turpināja?

-     Un kā vēl! Viņš sāka zīmēt, kolīdz pārbrauca mājās. Viņš bija kā apmāts, un zīmējumi bija fantastiski skaisti. Bet viņa seja kļuva pavisam sarkana, zēns smagi elpoja, un psihologs, kas bija

seit ieradies, teica, ka Augustam nekavējoties jāpārtrauc zīmēt. Ka tā esot nekontrolējama apsēstība un pašiznlcinoša rīcība, tā viņš to raksturoja.

-     Ko tieši viņš zīmēja?

-     Neko īpašu, vismaz man tā šķiet. Viņu iedvesmoja puzles. Tas bija ārkārtīgi meistarīgs zīmējums ar ēnām un perspektīvu.

-     Bet kas tas bija?

-     Rūtis.

-     Kādas rūtis?

-    Man liekas, šaha laukuma rūtis, Hanna atbildēja. Un pēkšņi pamanīja (iespējams, viņai tikai izlikās), ka Mīkaela Blumkvista acis iemirdzas aizrautībā.

-     Tikai šaha rūtis? viņš pārjautāja. Un nekā vairāk?

-     Arī spoguļus, sieviete atteica, šaha rūtis, kas atspoguļojas spoguļos.

-    Vai kādreiz esat bijusi Fransa mājās? viņš vaicāja svešādā, stingrā balsī.

-     Kāpēc tā jautājat?

-Jo grīda guļamistabā, kurā Franss tika nogalināts, sastāv no šaha rūtīm, kas atspoguļojas skapja spoguļos.

-     Ak nē!

-     Kāpēc jūs tā sakāt?

-Jo…

Hannu parņēma kauna vilnis.

-Jo pēdējais, ko redzēju, pirms atņēmu viņam zīmējumu, bija draudīga ēna, kas pacēlās no šīm rūtīm, viņa skaidroja.

-     Vai zīmējums ir kaut kur tepat?

-    Jā… Ai nē!

-     Nē?

-     Es to izmetu, jo man kļuva bail.

-     Vai dieniņ.

-     Varbūt…

-     Kas?

-     Tas joprojām atrodas miskastē.

Kad Mikaelam Blumkvistam beidzot izdevās izvilkt saņurcīto papīru no miskastes, viņa rokas bija notašķītas ar kafijas biezumiem un jogurtu. Bet viņš uzmanīgi iztaisnoja zīmējumu uz galda virsmas. Izlīdzināja to ar plaukstas virspusi un apskatīja, palikdams zem virtuves plauktu gaismām. Zīmējums nebija pabeigts, un, gluži kā Hanna tika teikusi, tas sastāvēja no šaha rūtīm, skatoties no laukuma augšpuses vai sāniem. Tiem, kas nebija bijuši Fransa Baldera guļamistabā, būtu grūti saprast, ka zīmējumā ir atainota grīda. Bet Mīkaels uzreiz atpazina drēbju skapja spoguļus labajā pusē un, visticamāk, atpazina ari tumsu, to īpatnējo tumsu, kuru bija sajutis naktī.

Viņam pat likās, ka nonācis tajā acumirklī, kad iekāpa pa sasisto logu, ja neskaita vienu vienīgu detaļu. Istaba tonakt bija pavisam tumša. Zīmējumā jautās kāds blāvs gaismas avots, kas nāca ieslīpi no augšpuses un stiepās pāri rūtīm, izgaismojot kāda tēla kontūras, kas nebija īpaši skaidras vai asas, bet tieši tāpēc ļoti biedējošs.

Ēna bija izstiepusi vienu roku, un Mikaelam, kas uz zīmējumu raudzījās no pavisam citas perspektīvas nekā Hanna, nebija nekādu grūtību saprast, ko šī roka nozīmē. Tā bija roka, kas vēlējās nogalināt, un virs šaha rūtīm un ēnas slējās kāda seja, kas vēl nebija pabeigta.

-     Kur Augusts atrodas šobrīd? viņš jautāja. Vai guļ?

-     Nē. Viņš…

-     Kas?

-      Es viņu īslaicīgi esmu aizvedusi prom. Godīgi sakot, es netiku ar viņu galā.

-     Kur viņš ir?

-     Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā Svēavēgenā.

-     Kas vēl zina, ka viņš tur atrodas?

-     Neviens.

-     Tātad tikai jūs un personāls?

-Jā-

-      Tā tam ari jāpaliek. Vai varat mani uz mirklīti atvainot?

Mīkaels paņēma savu mobilo telefonu un piezvanīja Bublans-

kim. Galvā viņš jau bija noformulējis nākamo jautājumu Līsbetas lādei.

Jans Bublanskis bija sakreņķējies. Izmeklēšana bija nonākusi strupceļā. Netika atrasts nedz Fransa Baldera Blackphone, nedz viņa klēpjdators, tāpēc, par spīti sarunām ar sakaru operatoru, viņi nebija spējuši izskaitļot viņa kontaktpersonas ar ārpasauli un pat skaidri saprast viņa juridiskos procesus.

Šobrīd Bublanskim šķita, ka viņiem nav nekā vairāk kā miglaini priekšstati un klišejiskas teorijas, vien nindzja, kas pēkšņi uzradies un pēc tam nozudis tumsā. Kopumā operācija bija veikta pārlieku nevainojami, it kā to būtu izdarījusi persona, kurai nepiemīt cilvēkiem raksturīgie trūkumi un pretrunas, kādas parasti jaušas slepkavības kopainā. Šī operācija bija izpildīta profesionāli, un Bublanskis nespēja nedomāt, ka vainīgajam šī bija tikai kārtējā darba diena, un viņš bija nogrimis pārdomās, kad pēkšņi zvanīja Mīkaels Blumkvists.

-     Sveiks! Bublanskis teica. Mēs tieši par tevi runājām. Es gribētu tevi vēlreiz nopratināt, turklāt pēc iespējas ātrāk.

-     Protams, mēs to varam izdarīt. Bet tagad man ir kas īpašs, ko pastāstīt. Liecinieks Augusts Balders ir savants, skaidroja Mīkaels Blumkvists.

-     Kas tas tāds?

-    Zēns, kurš pamatīgi atpalicis attīstībā, bet kuram tomēr piemīt neparasts talants. Viņš zīmē kā profesionālis ar matemātisku precizitāti. Vai jūs pamanījāt luksofora zīmējumus, kas atradās uz Saltšēbādenas virtuves galda?

-     Jā, tikai uz mirkli. Tu gribi teikt: tos nezīmēja Franss Balders?

-     Nē, nē. Tos zīmēja zēns.

-     Tie izskatījās ārkārtīgi rūpīgi darbi.

-    Bet tos zīmēja tieši viņš, un šajā pēcpusdienā zēns bija apsēdies un sācis zīmēt Baldera guļamistabas grīdas šaha rūtis, jā, ne vien tās. Viņš arī uzzīmēja gaismas strēli un kādu ēnu. Personiski man šķiet, tā ir slepkavas ēna un gaisma no viņa lukturīša. Bet pilnīgi droši to nevar apgalvot. Zēns tika pārtraukts darba vidū.

-     Vai tu mani nes cauri?

-     Šis nav īstais brīdis jokiem.

-     Kā tu to zini?

-      Esmu zēna mātes mājās, pie Hannas Balderes Tūršgātanā un skatos uz zīmējumu. Bet zēna šeit vairs nav. Viņš atrodas… žurnālists saminstinājās. Negribu neko vairāk teikt pa telefonu, viņš vēl piebilda.

-     Tu sacīji, ka zēns tika pārtraukts zīmēšanas vidū?

-     Kāds psihologs viņam aizliedza zīmēt.

-     Kā gan ko tādu var aizliegt?

-     Psihologs noteikti nesaprata, ko šie zīmējumi nozīmē. Viņš uz tiem raudzījās kā apsēstības pilnu uzvedību. Es ieteiktu nekavējoties atsūtīt uz šejieni jūsu cilvēkus. Beidzot būsiet tikuši pie sava liecinieka.

-      Mēs tūdaļ ieradīsimies. Tad mums būs iespēja arī vairāk parunāt ar tevi.

-    Diemžēl es jau dodos prom. Man jāatgriežas žurnāla redakcijā.

-      Būtu labāk, ja tu vēl brīdi uzkavētos, bet es saprotu. Un tomēr, klau…

-Jā?

-     Paldies!

Bublanskis nolika klausuli un devās informēt visu izmeklēšanas grupu, bet tas vēlāk izrādīsies nepareizs lēmums.

15.  nodaĻa. 21. NOVEMBRIS

Līsbeta Salandere atradās Rauher šaha klubā Helsingegātanā. Viņai nebija nekāda noskaņojuma spēlēt. Galva smeldza. Visu dienu viņa bija nodarbojusies ar medībām, un tās bija atvedušas viņu šurp. Līsbeta bija sapratusi, ka Fransu Balderu ir nodevuši paša ļaudis, bet viņa bija apsolījusi nodevējus likt mierā. Un tomēr… viņai nepatika šāda stratēģija, bet savu vārdu viņa turēja. Tagad, kad bija notikusi slepkavība, viņa uzskatīja sevi par atbrīvotu no solījuma.

Šobrīd viņa turpinās izmeklēšanu pēc saviem ieskatiem. Bet tas nebija tik vienkārši. Arvida Vranges nebija mājās, un viņa nevēlējās viņam zvanīt, drīzāk uzrasties kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, tāpēc viņa klaiņoja riņķī savā sporta jakā, kapuci uzvilkusi pār acīm. Arvids dzīvoja sliņķa dzīvi. Bet, līdzīgi kā visi pārējie sliņķi, viņa izlaidībā bija manāma regularitāte, un, pateicoties attēliem, kurus viņš ievietoja Instagram un Facebook, viņa bija ieguvusi sava veida pieturas punktus: Riche Birgerjarlsgātanā un Teatergrillen Nībrūgātanā, šaha klubs Rauher un kafejnīca Cafй Ritorno Ūdengātanā, un vēl citas vietas, šaušanas halle Frīdhemsgātanā un divu draudzeņu adreses. Arvids Vrange bija mainījies, kopš pēdējoreiz bija manīts viņas radarā.

Viņš ne tikai bija aizslaucījis visu nūģisko savā izskatā, mainījies bija arī viņa morālais kompass. Līsbeta nebija liela

psiholoģisko teoriju piekritēja, tomēr spēja konstatēt, ka pirmais lielais pārkāpums novedis pie veselas virknes jaunu pārkāpumu. Arvids vairs nebija ambiciozs un ziņkārīgs students. Tagad viņš sērfoja pornogrāfiju saitos tādos apmēros, ka tas robežojās ar atkarību, un viņš maksāja par seksuāliem pakalpojumiem internetā, turklāt par vardarbīgu seksu. Divas trīs sievietes bija pēcāk draudējušas celt pret viņu apsūdzību.

Ml pētniecības un datorspēļu vietā viņš interesējās par pilsētas prostitūtām un dzērājiem. Puisim acīmredzot piederēja prāva naudas summa. Viņam bija arī kaudze problēmu. Šorīt vien viņš bija internetā meklējis frāzi “liecinieku aizsardzība Zviedrijā”, un tas bija neuzmanīgs gājiens. Pat ja viņš vairs neuzturēja sakarus ar Solifon, vismaz ne no sava datora, viņi noteikti to pamanīs. Viss cits būtu neprofesionāli. Iespējams, viņā norisinājās iekšēja cīņa, jo tik grūti bija lauzt vecos ieradumus, un tas, protams, bija labi. Tas atbilda viņas mērķim, un, kad Līsbeta atkal piezvanīja uz šaha klubu izskatījās, ka šahs ir vienīgā saistība ar viņa veco dzīvi, viņa saņēma negaidītu apstiprinājumu, ka Arvids Vrange ir tikko ieradies.

Tāpēc viņa nokāpa pa mazajām Helsingegātanas kāpnēm un devās pa gaiteni uz kādu pelēku, nolaistu vietu, kur bariņš cilvēku, lielākoties veci vīri, sēdēja atstatus, pārliekušies pār šaha galdiem. Noskaņojums bija miegains, un neviens nepievērsa viņai uzmanību un neinteresējās par viņas klātbūtni. Visi bija aizņemti katrs ar savu, un vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija šaha pulksteņu klikšķi un atsevišķi lamuvārdi. Pie sienas karājās Garija Kasparova, Magnusa Kārlstēna un Bobija Fišera attēli, pat bilde ar kādu pusaudzi, Arvidu Vrangi, kas spēlēja pret šaha zvaigzni Judīti Polgaru.

Kāda cita, vecāka viņa versija sēdēja pie galda dziļāk telpā labajā pusē un izskatījās izmēģinām jaunu sākuma gājienu. Līdzās stāvēja iepirkumu maisiņi. Viņam mugurā bija dzeltens džemperis no aitas vilnas un tikko gludināts balts krekls, kājās -

spožs angļu kurpju pāris. Viņš šķita pārāk izsmalcināts uz pārējo fona, un Līsbeta, sperot uzmanīgus, lavīgus soļus, devās taisni uz priekšu. Tad pajautāja, vai viņš negribētu uzspēlēt. Arvids nopētīja meiteni no galvas līdz kājām.

-     Okei, pēc īsa mirkļa viņš atbildēja.

-     Cik jauki no tavas puses, viņa kā labi audzināta meitene piebilda un apsēdās, nebilzdama ne vārda. Viņa uzsāka ar E4, un viņš atbildēja ar B5, poļu gambīts, pēc tam viņa aizvēra acis un ļāva viņam spēlēt.

Arvīds Vrange mēģināja koncentrēties šaha partijai. Bet tas viņam neizdevās. Par laimi, šī panku meitene nebija nekāda zvaigzne. Būtībā viņa nespēlēja slikti. Viņa noteikti bija aizrautīga spēlmane. Bet ko tas līdzēja. Viņš ar viņu rotaļājās un, visticamāk, bija jau atstājis uz viņu iespaidu. Kas zina, varbūt pēc spēles varēs pierunāt viņu doties sev līdzi. Viņa izskatījās saskābusi, un Arvidam tādas sievietes nepatika. Tomēr viņai bija pareizās ķermeņa proporcijas, un viņš varētu visas savas dusmas izgāzt uz viņu. Rīts bija iesācies šausmīgi. Ziņa par Fransa Baldera nāvi bija gandrīz viņu nogāzusi no kājām.

Tomēr tās nebija skumjas. Drīzāk gan bailes. Arvids Vrange sev spītīgi iegalvoja, ka ir rīkojies pareizi. Ko gan tas nolādētais profesors bija gaidījis, izturoties pret Arvidu kā pret tukšu gaisu? Bet nebūtu labi, ja gaismā nāktu fakts, ka Arvids profesoru ir nodevis, bet sliktākais bija tas, ka noteikti vēl joprojām pastāvēja kāda saikne, kas uz to varētu norādīt. Viņš nezināja, kā tieši šī saikne izskatās, tālab mēģināja sevi mierināt, ka tāds idiots kā Balders noteikti ir sagādājis tūkstošiem ienaidnieku. Bet dziļi sirdī Vrange zināja: notikumi ir savstarpēji saistīti, un tas viņu nobiedēja līdz nāvei.

Jau kopš tā brīža, kad Franss bija piekritis strādāt uzņēmumā Solifon, Arvids bija noraizējies, ka situācija iegūs jaunu, negaidītu pavērsienu. Tagad viņš sēdēja un vēlējās, kaut viss pazustu, un

laikam tieši tāpēc viņš šodien bija devies uz pilsētu un iegādājies kaudzi dārgu zimolu apģērbu, bet tad galu galā nonācis šaha klubā. Reizēm šahs palīdzēja noskaidrot domas; patiesībā viņš jau jutās nedaudz labāk. Viņam likās, ka kontrolē situāciju un ir gana gudrs, lai varētu turpināt visus apmānīt. Viņš spēlēja lieliski, un arī šī meiča turēja līdzi.

Turklāt viņas spēlēšanas stilā bija kas neparasts un radošs, pilnīgi iespējams, viņa varētu apspēlēt lielāko daļu šī kluba spēlētāju. Galvenais bija tas, ka viņš, Arvids Vrange, spēj viņu satriekt. Viņš spēlēja tik gudri un izsmalcināti, ka meitene pat nepamanīja, ka viņš grasās tai nocelt dāmu. Domīgi viņš pārvietoja savus kauliņus un pēkšņi nokāva viņas dāmu, pretī nedodot neko vairāk kā vien zirgu, tad flirtējošā, pašpārliecinātā balsī, kas noteikti atstāja iespaidu uz meiteni, teica:

-     Sorry, baby. Your Queen is downP

Bet viņa uz to nekādi nereaģēja pat nepasmaidīja, nedz ari ko teica. Tikai paātrināja spēles tempu, it kā ātrāk vēlētos izbeigt savu pazemojumu. Un kāpēc gan ne? Viņš labprāt saīsinātu šo procesu, uzaicinātu viņu uz pāris glāzēm kādā krogā, pirms vestu pie sevis mājās. Gultā viņš noteikti nebūtu pārāk maigs. Tomēr sieviete pēc tam viņam droši vien pateiktos. Šādai saskābušai maukai sekss, visticamāk, ilgi nav bijis, un jādomā, viņa nav radusi pie tik foršiem čaļiem kā viņš kāda, kas spēlē šādā līmenī. Arvids Vrange nolēma viņai nedaudz izrādīties un paskaidrot šo to no šaha teorijas. Bet arī no tā nekas nesanāca. Meiča sāka izrādīt pretestību, kuru viņš nesaprata, jauna veida lēnīgumu, un Arvids ilgi sev mēģināja iestāstīt, ka tās ir tikai iedomas vai arī dažu viņa paša neuzmanīgu gājienu rezultāts. Ja vien viņš spētu koncentrēties, noteikti pagrieztu spēli sev vēlamajā virzienā, tāpēc mobilizēja savu slepkavniecisko instinktu. Bet viss kļuva aizvien sliktāk.

Arvids jutās sasaistīts, lai ko viņš darītu, viņa sita pretī, un >;alu galā viņš bija spiests pieņemt, ka varas līdzsvars neatgriezeniski ir mainījies, un tas taču bija nepieņemami, vai ne? Viņš bija nokāvis viņas dāmu, bet tā vietā, lai nostiprinātu savas pozīcijas, viņš bija nonācis katastrofālā situācijā. Kas bija noticis? Tā meiča taču nebūtu upurējusi savu dāmu? Ne jau partijas pašā sākumā? Tas nebija iespējams! Par tādiem gājieniem lasa grāmatās, bet tādi nenotiek vietējā Vāsastānas šaha klubā, un tādus gājienus noteikti neizdara panku meitenes ar pīrsingiem un problemātisku attieksmi, noteikti ne pret tādu prasmīgu pretinieku kā viņš. Tomēr glābiņa vairs nebija.

Arvids Vrange tiks sakauts četros piecos gājienos un tāpēc neredzēja cita ceļa, kā apgāzt savu karali ar rādītājpirkstu un nomurmināt apsveikuma vārdus, un, lai gan viņš gribēja sākt attaisnoties, kāda balss viņam čukstēja priekšā, ka tas situāciju tikai pasliktinās. Jau tobrīd viņš nojauta, ka zaudējuma pamatā nav nekādu nelaimīgu apstākļu sakritība, un teju pret savu gribu Arvids atkal sabijās. Kas, ellē, viņa ir?

Viņš uzmanīgi ieskatījās pretī sēdētājai acīs, un tagad jaunā sieviete vairs neizskatījās pēc saskābušas un nedrošas mauķeles. Tagad viņa šķita dvešam ledainu aukstumu kā plēsējs, kas vēro savu upuri, un Arvidu pārņēma dziļi nepatīkama sajūta, it kā spēles zaudējums būtu tikai slikts ievads. Viņš pameta skatienu uz durvīm.

-     Tu nekur neiesi, viņa stingri noteica.

-     Kas tu esi? viņš jautāja.

-     Nekas īpašs.

-     Vai mēs esam iepriekš jau tikušies?

-     Ne gluži.

-     Un tomēr?

-     Arvid, mēs esam tikušies tavos ļaunākajos murgos.

-     Tu joko? viņš mēģināja būt asprātīgs.

-     Ne īpaši.

-     Ko tu ar to domā?

-     Kā tev šķiet, ko es ar to domāju?

-     Kā lai es zinu?

Arvids nevarēja saprast, kāpēc pēkšņi ir tik briesmīgi nobijies.

-      Šonakt tika nogalināts Franss Balders, meiča monotonā balsī noteica.

-    Jā… jā… es lasīju, viņš stostījās.

-     Šausmīgi, vai ne?

-     Patiešām.

-     It īpaši tev, vai ne?

-     Kāpēc lai tas būtu īpaši man?

-     Jo tu viņu nodevi, Arvid. Tu viņam iedevi Jūdas skūpstu.

Viņa ķermenis bija kā sasalis ragā.

-     Pupu mizas, viņš izspļāva.

-     Patiesībā nav vis. Es uzlauzu tavu datoru un atšifrēju kodu, un tajā viss bija skaidri redzams. Un zini ko? viņa turpināja.

Vrangem bija grūti elpot.

-      Esmu pārliecināta, ka tu šorīt pamodies un jautāji sev: vai esi vainojams viņa nāvē? Un šajā jautājumā es tev varu palīdzēt. Jā, tā bija tava vaina. Ja tu nebūtu bijis tik mantkārīgs, ļauns un nožēlojams un nebūtu pārdevis viņa tehnoloģijas Solifon, Franss Balders vēl šodien būtu dzīvs. Tieši tāpēc man tevi ir jābrīdina: tas padara mani traku, Arvid. Es tev nodarīšu pāri. Sākot ar to, ka izturēšos pret tevi tieši tāpat, kā tu apgājies ar internetā atrastajām sievietēm.

-     Vai esi prātā sajukusi?

-    Jā, mazliet, viņa atbildēja. Empātijas trūkums. Pārlieku vardarbīga. Kaut kas uz to pusi.

Līsbeta sagrāba puiša roku ar tādu spēku, ka pārbiedēja viņu.

-      Godīgi sakot, Arvid, viss šķiet gana slikti, un zini, ko es šobrīd darīšu? Zini, kāpēc es tā izskatos? viņa turpināja.

-     Nē.

-      Es sēžu un domāju, ko ar tevi iesākt. Iztēlojos ciešanas bibliskā līmenī. Tāpēc esmu mazliet izklaidīga.

-     Ko tu gribi?

-     Es gribu atriebties. Vai tu to neesi jau sapratis?

-     Tu runā muļķības.

-     Ne mazākajā mērā, un man liekas: ari tu to apzinies. Patiesībā tev ir tikai viena iespēja.

-     Kas man jādara?

Viņš nesaprata, kāpēc to saka. Kas man jādara? Tas bija līdzīgi kā atzīšanās, kā kapitulācija, un viņš grasījās to nekavējoties mainīt piespiest viņu pie sienas, lai noskaidrotu, vai viņai vispār ir kādi pierādījumi vai arī viņa tikai blefo. Bet Arvids neizturēja un tikai vēlāk saprata, ka viņu nobiedēja ne jau izteiktie draudi vai pārsteidzošais spēks viņas rokā.

Arvidu nobiedēja šaha partija un dāmas upurēšana. Viņš joprojām bija par to pārsteigts, un kaut kas zemapziņā viņam teica: meitene, kas tā prot spēlēt, noteikti prot piekļūt arī viņa noslēpumiem.

-     Kas man jādara? viņš atkārtoja.

-     Tu kopā ar mani iziesi no šejienes un visu izstāstīsi, Arvid. Izstāstīsi, tieši kā nodevi Fransu Balderu.

-     Tas ir brīnums, Bublanskis teica, stāvēdams Hannas Balderes virtuvē un aplūkodams saburzīto zīmējumu, kuru Mīkaels Blumkvists bija izvilcis no miskastes.

-     Tikai nesaceries, teica Sonja Mūdiga, kas bija nostājusies līdzās, un viņai, protams, bija taisnība.

Zīmējumā nebija redzams nekas vairāk kā uz papīra uzvilktas šaha rūtis, tomēr, kā Mīkaels bija minējis pa telefonu, darbā bija jaušams kas neparasts, it kā zēnu būtu vairāk interesējusi rūtiņu ģeometrija un spoguļattēls, nevis draudīgā ēna tiem pāri. Tomēr Bublanskis iekarsa. Ne vienu reizi vien viņš bija dzirdējis, cik lēns domāšanā ir Augusts Balders un cik maz viņš varētu tiem palīdzēt. Tagad zēns bija uzzīmējis attēlu, kas Bublanskī radīja vairāk cerību nekā jebkas cits šajā izmeklēšanā. Tas viņu aizrāva

un stiprināja viņā pārliecību, ka neko nedrīkst novērtēt par zemu vai ieslīgt iepriekš izveidotos pieņēmumos.

Protams, viņi nevarēja droši zināt, ka Augusts centies attēlot tieši slepkavības bridi. Ēna vismaz teorētiski varēja attiekties uz kādu citu situāciju, un nebija nekādas garantijas, ka zēns būtu redzējis slepkavas seju vai arī to, ka viņš varētu to uzzīmēt, un tomēr… Sirds dziļumos Bublanskis ticēja un ne vien tāpēc, ka zīmējums jau šajā stadijā bija virtuozs. Viņš bija izpētījis arī pārējos zīmējumus un pat nokopējis un paņēmis tos līdzi, un tajos bija redzama ne vien gājēju pāreja un luksofors, bet arī kāds slaids vīrietis šaurām lūpām, kas, no policijas skatpunkta, bija pieķerts rīcības brīdī. Vīrietis acīmredzot šķērsoja ielu pie sarkanās gaismas, un viņa seja bija meistarīgi attēlota. Izmeklēšanas grupas locekle Amanda Flūda acumirklī bija vīrieti atpazinusi tas bija vecais bezdarbnieks, aktieris Rodžers Vinters, kas bija notiesāts par braukšanu dzērumā un miesas bojājumu nodarīšanu.

Augusta Baldera fotogrāfiski precīzais skatiens būtu jebkura slepkavības izmeklētāja sapnis. Bet Bublanskis saprata arī to, ka būtu neprofesionāli pārāk sacerēties. Iespējams, slepkava bija uzlicis masku vai ari viņa seja jau bija izgaisusi no bērna atmiņas. Varēja iedomāties dažnedažādus scenārijus, un Bublanskis melanholiski paskatījās uz Sonju Mūdigu.

-     Tev šķiet, ka es tikai domāju vēlamajā virzienā? viņš jautāja.

-     Mazliet neparasti redzēt vīrieti, kurš sācis apšaubīt Dieva eksistenci, bet tik viegli saskata brīnumus.

-    Jā, tiesa, varbūt.

-      Bet noteikti ir vērts to papētīt dziļāk. Tam es piekrītu, Sonja Mūdiga piebilda.

-     Lieliski, tad mums vajadzētu satikt zēnu.

Bublanskis izgāja no virtuves un pamāja ar galvu Hannai Balderei, kas sēdēja uz dzīvojamās istabas dīvāna, iegrimusi domās, rokā turot kādas tabletes.

Līsbeta un Arvīds Vrange iznāca Vāsaparkā, saāķējušies elkoņos kā veci paziņas. Bet skats, neapšaubāmi, bija maldinošs. Arvids bija pārbijies, un Līsbeta Salandere viņu veda uz kādu soliņu. Nebija tādi laikapstākļi, lai sēdētu ārā un barotu baložus. Jau atkal pūta vējš, temperatūra bija noslīdējusi zemāk, un Arvidam Vrangem sala. Bet LIsbetai šķita, ka ar soliņu pietiks, viņa cieši sagrāba vīrieša roku un pārliecinājās, ka viņš apsēžas.

-     Nu, viņa iesāka. Nevilksim garumā.

-     Vai tu pasargāsi manu vārdu no šīs jezgas?

-     Arvid, es tev neko nesolu. Bet, ja tu pastāstīsi, tad iespējas atgriezties tavā nožēlojamajā dzīvē pieaugs.

-     Labi, viņš piekrita. Vai esi dzirdējusi par Darknet?

-    Jā, esmu.

Tas būtu maigi sacīts. Neviens tā nepārzināja Darknet kā Līsbeta Salandere. Darknet bija interneta nelegālā pazemes pasaule. Darknet nav iespējams piekļūt vienkāršiem cilvēkiem, jo tam ir nepieciešama īpaša, šifrēta aplikācija. Izmantojot Darknet, lietotāja anonimitāte ir garantēta. Neviens nevar lietotāju atrast internetā vai sadzīt pēdas viņa darbībām. Tāpēc Darknet ir pilns ar narkotiku tirgoņiem, teroristiem, suteneriem un black hats. Nekur digitālajā pasaulē nenorit tik daudz netīru darbību, cik tur. Tā ir tikla elle.

Bet Darknet pats par sevi neko ļaunu nerada. To Līsbeta zināja. Šodien, kad spiegu organizācijas un lielie programmatūru uzņēmumi izseko katru mūsu soli internetā, pat daudziem godprātīgiem cilvēkiem nepieciešama vieta, kur tos neviens neredz, tāpēc Darknet ir kļuvis par mājvietu disidentiem, spiegiem un slepeniem avotiem. Darknet tīklā opozicionāri un protestanti var runāt brīvi, nebaidoties, ka valdība viņus sagrābs, un tieši ar Darknet palīdzību Līsbeta bija veikusi savus ģeniālos izmeklējumus un uzbrukumus.

Tāpēc varēja teikt, ka Līsbeta Salandere bija dzirdējusi par Darknet. Viņa pārzināja tīkla vietnes un meklētājprogrammas, un

tikla nedaudz vecmodīgais, lēnais organisms turējās pa gabalu no redzamā, pazīstamā tikla.

-    Vai tu Baldera tehnoloģiju pārdevi Darknet tiklā? viņa jautāja.

-      Nē, nē, es tikai bezmērķīgi tajā sērfoju. Es biju nikns. Vai zini, Franss knapi ar mani sveicinājās. Viņš pret mani izturējās kā pret tukšu gaisu, un, godīgi sakot, viņu pašu īpaši neinteresēja viņa tehnoloģijas. Viņu interesēja tikai pats process, nevis rezultāts un izmantošana. Mēs visi sapratām, ka ar tehnoloģiju palīdzību varētu pamatīgi nopelnīt un tā kļūt stāvus bagāti. Bet viņam par to bija nospļauties, viņš tikai gribēja spēlēties un eksperimentēt ar to kā tāds bērns, un kādu vakaru, kad es biju nedaudz iedzēris, es izmetu šādu jautājumu kādā nūģu vietnē: Kas var labi samaksāt par revolucionāru Ml tehnoloģiju?

-     Un saņēmi atbildi?

-     Pagāja kāds laiks. Es jau biju paspējis aizmirst, ka tādu jautājumu uzdevu. Bet kādu dienu kāds, kas sevi sauca par Bogey, atbildēja, sāka uzdot jautājumus, pļāpāja par šo un to, un sākotnēji es atbildēju trakoti nepiesardzīgi, it kā nodarbotos ar kādu stulbu spēli. Bet vienu dienu es piepeši sapratu, ka esmu iepinies pamatīgās nepatikšanās, un tad man kļuva bail, ka Bogey nozags tehnoloģiju, bet es…

-     …bet tu no tā neiegūsi ne graša.

-     Es īsti nesapratu, kādā spēlē esmu iesaistījies. Minēšu, ka tā bija klasiska stratēģija. Lai pārdotu Fransa tehnoloģijas, es biju spiests par to pastāstīt. Bet, ja es pastāstītu par daudz, tad to pazaudētu, un Bogey man velnišķīgi pieglaimojās. Beigās viņš diezgan precīzi zināja, ko mēs darām un kādu programmatūru izstrādājam.

-     Viņš grasījās ielauzties jūsu datoros.

-     Visticamāk. Pa citiem ceļiem viņš bija jau noskaidrojis, kas es esmu, un tas mani darīja traku. Man piemetās paranoja, un es paskaidroju, ka esmu pārdomājis. Bet tad jau bija par vēlu.

Bogey mani nešantažēja, vismaz ne tieši. Viņš vairāk runāja par to, ka mēs kopā varētu izdarīt lielas lietas, nopelnīt kaudzi naudas, un galu galā es piekritu ar viņu satikties Stokholmā, kādā ķīniešu restorānā, uz laivas Sēdermēlarstrandā. Todien bija auksts un pūta vējš. Atceros, kādu brīdi stāvēju un salu, pēc tam mani nomocīja doma, vai viņš gadījumā mani neizseko.

-     Un tad viņš uzradās?

-      Jā, un sākumā es biju apmulsis. Neticēju, ka tas ir viņš. Puisis izskatījās pēc narkomāna vai ubaga, un, ja vien es nebūtu redzējis to Patek Philippe pulksteni uz viņa rokas, noteikti būtu aizsūtījis viņu prom ar vienu divdesmit kronu banknoti. Viņa delnas klāja jocīgas rētas un pašdarināti tetovējumi, un, viņam ejot, rokas plīvoja, arī lietusmētelis šķita noskrandis. Likās, viņš dzīvo uz ielas, un visdīvainākais bija tas, ka viņš par to lepojās. Vienīgais, kas liecināja, ka nav tā, kā izskatās, bija rokaspulkstenis un meistara darinātas kurpes. Citādi izskatījās, ka viņš vēlējās palikt pie saviem ieradumiem, un, kad vēlāk es viņam biju visu pārdevis un mēs svinējām vienošanos ar pāris pudelēm, es pajautāju par viņa pagātni.

-     Tevis paša labā ceru, ka viņš atklāja pāris detaļu.

-     Ja tu gribi viņam sadzīt pēdas, man tevi ir jābrīdina…

-       Man nevajag tavus padomus, Arvid. Man vajag faktus.

-                Labi. Protams, viņš bija piesardzīgs, Arvids turpināja.

-    Tomēr šo to es uzzināju. Viņš bija uzaudzis kādā lielā Krievijas pilsētā. Bet tā arī neatklāja, kur tieši. Viss viņa dzīvē bija tīrās šausmas, viņš teica. Viss! Viņa māte bija mauka un heroīna lietotāja, tēvs varēja būt jebkurš, un jau agrā bērnībā viņš nonāca bērnunamā. Puisis stāstīja, ka tur esot dzīvojis kāds trakais, kas mēdza viņu nolikt uz soliņa virtuvē un slānīt ar zarainu spieķi. Vienpadsmit gadu vecumā viņš aizbēga no bērnunama un sāka dzīvot uz ielas. Zaga un ielauzās pagrabos un kāpņu telpās, lai sasildītos, piedzērās ar lētu šņabi un ostīja šķīdinātājus un līmi, tika izmantots un sists. Bet tad viņš kaut ko pamanīja.

-     Ko tieši?

-     Puisim piemita īpašs talants. To, kas citiem prasīja vairākas stundas, viņš spēja izdarīt pāris sekundēs. Viņš bija ielaušanās meistars, un pirmo reizi dzīvē viņš ar kaut ko lepojās, tā kļuva par viņa identitāti. Pirms tam viņš bija tikai draņķa puika bez pajumtes, visi viņu pazemoja, spļāva virsū. Beidzot viņš bija kļuvis par zēnu, kas spēja iekļūt teju jebkur, un diezgan ātri viņš ar to kļuva apsēsts. Viņš bija sapņojis kļūt par Hudini, tikai otrādi. Viņš negribēja izlauzties. Viņš gribēja ielauzties. Un cītīgi trenējās, lai kļūtu aizvien meistarīgāks, reizēm desmit, divpadsmit, četrpadsmit stundas dienā, un galu galā puisis kļuva par leģendu ielās, vismaz tā viņš pats teica, un sāka nodarboties ar lielākām operācijām, izmantodams datorus, kurus nozaga un pārbūvēja. Čalis ielauzās dažādos tīklos un nopelnīja kaudzi naudas. Bet tas viss pazuda narkotikās un sūdos, un nereti viņu aplaupīja un izmantoja. Kad tika veikts darbs, viņš bija pilnīgi skaidrā, bet pēc tam dzīvoja narkotiku miglā, un vienmēr atradās kāds, kas viņam uzkāpa. Viņš bija ģēnijs un pilnīgs idiots vienlaikus. Bet kādu dienu viss mainījās. Viņš tika izglābts no elles.

-     Kas notika?

-    Tobrīd viņš atradās vienā no pašiznīcinošajām fāzēm, gulēja un izskatījās draņķīgāk nekā jebkad agrāk. Bet reiz, kad viņš atvēra acis un paskatījās apkārt, dzeltenīgajā gaismā viņa priekšā stāvēja sieviete eņģelis.

-     Eņģelis?

-    Tā viņš teica, eņģelis, un iespējams, tas bija kontrasts salīdzinājumā ar visu pārējo šļircēm, ēdienu paliekām, krāsas bundžām, velns viņu zina, ko vēl. Viņš teica, ka tā bija skaistākā sieviete, kāda jebkad bija redzēta. Viņš tik tikko spēja uz viņu paskatīties, un pēkšņi viņam likās, ka ir miris. Viņš sajuta kaut ko fatālu, pat ceremoniālu. It kā tā būtu dabiskākā lieta pasaulē, sieviete paskaidroja, ka padarīšot viņu bagātu un laimīgu, un, ja es sapratu pareizi, tad viņa turēja savu solījumu. Palīdzēja viņam

tikt pie jauniem zobiem un ievietoja viņu ārstniecības iestādē. Sieviete arī pārliecinājās, lai viņš iegūst datorinženiera izglītību.

-     Un kopš tā laika viņš ielaužas datoros un zog priekš tās sievietes un viņas tīkla.

-    Aptuveni tā. Viņš kļuva par citu cilvēku, varbūt ne pavisam, viņš joprojām ir vecais zaglis un bomzis. Bet viņš pārstāja lietot narkotikas un visu brīvo laiku pavadīja, lai uzzinātu ko jaunu par tehnoloģijām. Daudz ko viņš atrada Darknet, turklāt viņš apgalvoja, ka ir ārkārtīgi bagāts.

-     Un tā sieviete vai viņš neko vairāk par viņu nestāstīja?

-     Nē, attiecībā par viņu puisis bija ārkārtīgi uzmanīgs. Viņš izteicās tik miglaini un cieņpilni, ka man sāka likties, vai tik tā sieviete nav iztēles auglis vai halucinācija. Tomēr es domāju, ka viņa eksistē. Kad viņš par to sievieti runāja, es sajutu gaisā reālas bailes. Viņš teica, ka drīzāk mirs nekā pievils viņu, un tad viņš parādīja man zelta krustu, kuru sieviete bija viņam iedevusi. Tu zini, tas ir tāds krusts, kam viena no horizontālajām līnijām iet pāri ieslīpi, vienlaikus norādot uz augšu un leju. Viņš stāstīja, ka tā ir atsauce uz Lūkasa evaņģēliju un diviem zagļiem, kas tika sisti krustā līdzās Jēzum. Viens no zagļiem tic Jēzum un nonāks debesīs. Otrs viņu nolād un nonāks ellē.

-     Un tāpēc jūs zināt, kas sagaida, ja jūs viņu pievilsiet.

-    Jā, aptuveni.

-     Un viņa izskatījās kā Jēzus?

-    Krustam nebija nekādas saistības ar reliģiju klasiskā izpratnē. Runa drīzāk bija par tā nesto ziņojumu.

-     Ticība vai elles mokas.

-     Kaut kas uz to pusi.

-     Un tomēr te nu tu sēdi, Arvid, un esi izpļāpājies.

-     Man nebija citas izejas.

-     Es ceru, tev labi samaksāja.

-     Jā, jā… diezgan.

-    Un pēcāk Baldera izgudrojumu pārdeva Solifon un Truegames.

-    Jā, bet to es īsti nesaprotu… tagad, kad par to domāju.

-     Ko tu nesaproti?

-     Kā tu varēji to uzzināt?

-     Tu biji gana neveikls, Arvid, nosūtot e-pastu Ēkervaldam Solifon, vai atceries?

-     Bet es taču neuzrakstīju neko tādu, kas norādītu, ka esmu pārdevis tehnoloģijas. Es biju ārkārtīgi uzmanīgs ar formulējumu.

-     Man pietika ar to, ko uzrakstīji, viņa teica un piecēlās, un tajā brīdī viss Arvida stāvs teju sabruka.

-      Klau, kā tad paliek? Vai tu manu vārdu turēsi no tā pa gabalu?

-    Tu vari cerēt, viņa atbildēja un ātriem, noteiktiem soļiem devās uz Ūdenplānu.

Kad Bublanskis kāpa lejup pa Tūršgātanas kāpnēm, iezvanījās viņa telefons. Zvanītājs bija profesors Čārlzs Ēdelmans. Bublanskis bija viņu uzmeklējis, kad saprata, ka Augusts Balders ir savants. Bublanskis bija tīklā atradis, ka šajā sfērā Zviedrijā ir tikai divas autoritātes, kuru viedoklis tiek ņemts vērā, profesore Lēna Ēka Lundas Universitātē un Čārlzs Ēdelmans Karolinskas institūtā. Viņam nebija izdevies sazināties ne ar vienu no abiem, tāpēc viņš bija atstājis ziņu un devies pie Hannas Balderes. Tagad Čārlzs Ēdelmans atzvanīja un šķita pamatīgi satraukts. Viņš minēja, ka atrodas Budapeštā kādā konferencē, kas veltīta atmiņas kapacitātei. Viņš bija tikko ieradies un nebija zinājis par slepkavību līdz brīdim, kad bija redzējis to CNN ziņās.

-     Citādi es būtu piezvanījis nekavējoties, viņš paskaidroja.

-     Kā jūs to domājat?

-     Franss Balders iepriekšējā vakarā man zvanīja.

Bublanskis sarāvās, it kā būtu ieprogrammēts reaģēt uz visām

mistēriju pilnajām sakritībām.

-     Kāpēc viņš to darīja?

-     Viņš gribēja aprunāties par savu dēlu un viņa talantu.

-     Vai jūs viens otru pazināt?

-    Nepavisam ne. Viņš man zvanīja, jo bija noraizējies par dēlu, un ari mani tas pārsteidza.

-     Kāpēc?

-     Jo tas bija pats Franss Balders. Starp mums, neirologiem, viņš ir kļuvis par sava veida guru. Mēs mēdzam sacīt, ka viņš izprot smadzeņu darbibu gluži kā mēs. Tikai atšķirībā no mums viņš mēģina ari tādas uzbūvēt un uzlabot.

-    Jā, esmu par to dzirdējis.

-     Bet galvenokārt klīda runas, ka viņš ir ļoti noslēgts un sarežģīts cilvēks. Viņš pats mazliet izturējās kā mašīna, reizēm par to mēdza jokot. Bet sarunā ar mani viņš bija ārkārtīgi emocionāls, un tas mani, godīgi sakot, pārsteidza. Tas bija… Es nezinu, it kā jūs dzirdētu pašu brutālāko policistu raudam. Atceros, ka vēl nodomāju: gan jau ir atgadījies kas vairāk nekā tikai tas, par ko mēs runājam.

-      Izklausās precīzi. Franss Balders bija sapratis, ka viņam draud briesmas, Bublanskis teica.

-     Vai viņam bija iemesls satraukumam? Viņa dēla zīmējumi acīmredzot bija pirmklasīgi, un tas tajā vecumā ir neparasti pat starp savantiem, it īpaši reti šādu talantu papildina matemātiskās spējas.

-     Arī matemātiskās spējas?

-    Jā, saskaņā ar Baldera teikto viņa dēls ir apdāvināts ari matemātikā, un par to man ir daudz kas sakāms.

-     Kā jūs to domājat?

-    Tas mani ārkārtīgi pārsteidza un tajā pašā laikā arī nepārsteidza. Šodien mēs zinām, ka savantiem dotības var būt iedzimtas, un šajā situācijā mums ir tēvs, kas ir kļuvis par leģendu, pateicoties saviem algoritmiem. Bet vienlaikus…

-Jā?

-     Šādos bērnos matemātiskās un mākslinieciskās dotības nemēdz apvienoties.

-     Vai tad tas nav pats skaistākais dzīvē, ka reizi pa reizei mums ir iemesls izbrīnā ieplest acis?

-     Tiesa kas tiesa, komisāra kungs. Bet ar ko varu jums palīdzēt?

Bublanskis atcerējās visu, kas noticis Saltšēbādenā, un pēkšņi apjauta, ka nenāktu par ļaunu būt piesardzīgākam.

-     Mums ir nepieciešama jūsu palīdzība un zināšanas, turklāt diezgan steidzami.

-     Zēns ir kļuvis par slepkavības liecinieku, vai ne tā?

-     Tieši tā.

-    Un tagad jūs vēlaties, lai es pamēģinu viņu pierunāt uzzīmēt to, ko viņš ir redzējis?

-     To es nevēlos komentēt.

Čārlzs Ēdelmans stāvēja lejā pie reģistratūras viesnīcā Boscolo Budapeštā, kas atradās netālu no mirgojošās Donavas. Viesnīcas vestibils atgādināja operu. Tas bija iespaidīgs ar augstiem griestiem, veclaicīgiem kupoliem un kolonnām. Viņš bija nepacietīgi gaidījis šo nedēļu ar smalkajām vakariņām un lekcijām. Profesors neapmierināti savilka seju un pārlaida roku pāri matiem. Viņš bija rekomendējis savu jauno docentu Martinu Volgersu.

-     Diemžēl es jums nevarēšu palīdzēt. Rīt man ir svarīga lekcija, viņš bija teicis komisāram Bublanskim, un tā, bez šaubām, bija patiesība.

Viņš šai lekcijai bija gatavojies jau vairākas nedēļas un grasījās atspēkot dažu vadošo pētnieku uzskatus. Bet, kad Čārlzs Ēdelmans nolika klausuli un sastapa Lēnas Ēkas skatienu (Lēna steidzās garām ar sviestmaizi rokās), viņš jau nožēloja savu lēmumu. Profesors pat nedaudz apskauda jauno docentu Martinu, kuram nebija apritējuši pat trīsdesmit pieci gadi, bet kura panākumi šķita tik lieliski, ka viņš sāka kļūt atpazīstams.

Taisnību sakot, Čārlzs Ēdelmans nesaprata, kas bija noticis. Komisārs bija runājis mīklās. Visticamāk, viņam bija bail, ka kāds

noklausās, un tomēr kopbildi nebija grūti saprast. Zēns meistarīgi prata zīmēt, turklāt bija kļuvis par slepkavības liecinieku. Tas varēja nozīmēt tikai vienu. Un, jo vairāk Ēdelmans par to domāja, jo vairāk bažījās. Viņam dzīvē būs vēl daudz lekciju. Bet piedalīties augsta līmeņa slepkavības izmeklēšanā šāda iespēja diez vai radīsies. Lai kā viņš skatījās uz uzdevumu, kuru tik vieglprātīgi bija piešķīris Martinam, šis noteikti bija daudz interesantāk nekā jebkas, ko varēja pieredzēt šeit, Budapeštā, un, kas zina, varbūt ar to viņš kļūs vēl slavens.

Čārlzs Ēdelmans acu priekšā jau redzēja laikrakstu virsrakstus: “Slavens neirologs palīdz policijai atrisināt slepkavību” vai vēl labāk: “Ēdelmana pētījums noved pie slepkavības atrisinājuma”. Būtu neprāts atteikties. Vai tad viņš bija idiots? Tāpēc profesors paņēma mobilo telefonu un zvanīja inspektoram Bublanskim.

Jans Bublanskis nolika klausuli. Viņš un Soņja Mūdiga bija atraduši stāvvietu netālu no Stokholmas pilsētas bibliotēkas un tagad šķērsoja ielu. Laikapstākļi jau atkal bija šausmīgi, un Bublanskim sala rokas.

-     Vai Ēdelmans pārdomāja? Sonja jautāja.

-     Jā. Viņš pārtrauks dalību konferencē.

-     Kad ieradīsies?

-     Vēlākais rītdienas priekšpusdienā.

Viņi bija ceļā uz Ūdenas Bērnu un jauniešu krīzes centru Svēavēgenā, lai satiktu tās vadītāju Torkelu Lindēnu. Patiesībā tikšanās mērķis bija nokārtot formalitātes saistībā ar Augusta Baldera liecību vismaz saskaņā ar Bublanska apgalvojumiem. Lai gan Torkels Lindēns vēl neko nezināja par viņu patiesiem apmeklējuma iemesliem, telefonsarunas laikā viņš bija izklausījies neparasti noraidošs un apgalvojis, ka zēnu “nekādā gadījumā” nevajadzētu traucēt. Bublanskis pa telefonu juta instinktīvu naidīgumu un bija pietiekami liels muļķis, lai runātu nelaipni. Un tas nebija nekāds daudzsološais sākums.

Tagad izrādījās, ka Torkels Lindēns nebija tāds liels un spēcīgs cilvēks, kā Bublanskis bija iztēlojies. Lindēns, gluži otrādi, nebija garāks par metru piecdesmit, īsi apgrieztiem, iespējams, krāsotiem, melniem matiem un sakniebtām lūpām, kas tikai pastiprināja spriedzi viņa tēlā. Viņš valkāja melnus džinsus un melnu polo kreklu, un ap kaklu tam bija ķēdīte ar krustu. Viņš atgādināja mācītāju, un nebija nekādu šaubu, ka naidīgums ir patiess.

Skatiens bija augstprātīgs, un Bublanskis sajutās kā patiess ebrejs tas nereti notika, kad viņš saskārās ar tāda veida ļaunprātību. Vīrieša skatiens, neapšaubāmi, demonstrēja viņa morālo varenību. Torkels Lindēns gribēja uzsvērt to, ka viņš ir labāks, jo kā prioritāti uzstādīja zēna psihisko veselību, nevis par katru cenu centās izmantot viņu policijas vajadzībām. Tāpēc Bublanskis neredzēja citu ceļu, kā uzsākt sarunu savā visiemīļotākajā veidā.

-     Patīkami iepazīties, viņš sacīja.

-     Ak tā, Torkels Lindēns atbildēja.

-     Ak jā, un tas ir tik jauki no jūsu puses mūs uzņemt, it īpaši pēdējā brīdī, un mēs patiešām neiebruktu pie jums šādi, ja vien lieta nebūtu augstākajā mērā svarīga.

-     Es pieņemu, ka jūs gribat nopratināt zēnu.

-     Ne gluži, Bublanskis turpināja ne tik piemīlīgā balsī. Mēs drīzāk gribam… Jā, man sākotnēji jāatgādina, ka tam, ko es jums teikšu, jāpaliek starp mums. Tas ir ļoti būtisks drošības jautājums.

-     Mums konfidencialitāte ir pašsaprotama. No šejienes informācija nenoplūst, Torkels Lindēns apgalvoja, it kā norādot, ka pie Bublanska viss notiek citādi.

-    Es tikai gribētu pārliecināties, ka zēns šeit ir drošībā, Bublanskis asi noteica.

-     Tātad tā ir jūsu prioritāte?

-Jā, tieši tā, policists vēl jo asāk noteica. Tāpēc es patiešām uzskatu: nekas no tā, ko es jums pavēstīšu, nedrīkst tikt izplatīts

tālāk jebkādā veidā ieskaitot e-pasta sarakstes un telefonsarunas. Vai mēs varētu aprunāties privātākā vietā?

Sonjai mudīgai šī vieta nepatika. Tomēr ipašu iespaidu uz viņu atstāja raudas. Kaut kur netālu raudāja maza meitenīte, nepārtraukti un izmisīgi. Viņi sēdēja kādā telpā, kas oda pēc tīrīšanas līdzekļiem un nedaudz arī pēc kā cita, iespējams, dūmiem. Pie sienas karājās krusts, un uz grīdas gulēja brūns, nobružāts lācēns. Nebija nekā cita, kas papildinātu interjeru vai vietu padarītu mājīgāku, turklāt parasti tik nosvērtais Bublanskis grasījās eksplodēt, tāpēc viņa pārņēma vadību un mierīgi un pragmatiski paskaidroja, kas noticis.

-     Mēs esam informēti, viņa turpināja, ka jūsu darbinieks Einars Fošbergs uzskata, ka Augusts nedrīkst zīmēt.

-     Tas bija viņa profesionālais spriedums, un es tam pilnībā piekrītu. Zēnam no tā kļūst tikai sliktāk, atbildēja Torkels Lindēns.

-    Tagad gan varētu apgalvot, ka viņš diez vai jūtas labi jebkādos apstākļos. Zēns redzēja, kā tiek nogalināts viņa tēvs.

-     Mēs taču nepadarīsim situāciju vēl ļaunāku, vai ne tā?

-    Tiesa. Bet zīmējums, kuru Augusts nedrīkstēja pabeigt, varētu būt izšķirošais pavediens izmeklēšanā, tāpēc mums ir jāuzstāj. Mēs pārliecināsimies, ka zēnam līdzās atrodas kāds speciālists.

-     Diemžēl man jums jāatsaka.

Sonja tik tikko spēja dzirdētajam noticēt.

-     Kā, lūdzu? viņa izdvesa.

-              Visu cieņu jūsu darbam, Torkels Lindēns stingri turpināja,

-     bet šeit, Ūdenā, mēs palīdzam vardarbībai pakļautiem bērniem. Tas ir mūsu uzdevums un aicinājums. Mums nav jāpalīdz policijai. Tā tas ir, un mēs par to lepojamies. Kamēr bērni atrodas šeit, viņiem jājūtas droši, un mēs viņu intereses liekam pirmajā vietā.

Sonja Mūdiga nolika roku uz Bublanska ciskas, lai apturētu viņu no pietraukšanās kājās.

-     Bez liekām problēmām mēs varam iegūt tiesas lēmumu šajā jautājumā, viņa teica. Bet mēs nelabprāt izmantotu šo ceļu.

-     Gudri no jūsu puses.

-     Ļaujiet man jums ko pajautāt, viņa turpināja. Vai jūs un Einars Fošbergs patiešām droši zināt, kas Augustam vai tur tai mazajai, raudošajai meitenītei ir vislabāk? Vai tad gluži otrādi mums visiem nav vajadzība izpausties? Jūs un mēs varam runāt vai rakstīt, vai pat sazināties ar advokātu. Augustam Balderam šādu izpausmes veidu nav. Bet viņš var zīmēt, un izskatās, ka zēns mēģina kaut ko pateikt. Vai mums vajadzētu viņu ierobežot? Vai tas nebūtu tikpat necilvēcīgi kā liegt citiem bērniem runāt? Vai tad mums nevajadzētu ļaut Augustam izpaust to, kas viņu nomoka vairāk nekā jebkas cits?

-     Mūsu lēmums ir…

-     Nē, viņa atcirta. Nemaz nesāciet runāt par saviem lēmumiem. Mēs esam sazinājušies ar personu, kas šajā valstī vislabāk var noteikt šāda veida problemātiku. Viņu sauc Čārlzs Ēdelmans, neiroloģijas profesors, un viņš ieradīsies no Ungārijas, lai satiktos ar zēnu. Vai nebūtu labāk, ja mēs ļautu izlemt viņam?

-      Mēs, protams, varam viņā ieklausīties, Torkels Lindēns negribīgi noteica.

-     Ne vien ieklausīties, bet arī izlemt.

-     Apsolu novadīt konstruktīvu dialogu. Profesionālu.

-     Lieliski. Un ko tagad dara Augusts?

-     Viņš guļ. Pie mums viņš ieradās ļoti pārguris.

Sonja saprata, ka ieteikums zēnu pamodināt ne pie kā laba nevedīs.

-      Tad mēs atgriezīsimies rītdienas priekšpusdienā kopā ar profesoru Ēdelmanu, un es ceru, ka mēs šajā jautājumā varēsim sastrādāties.

16.   nodaĻa. 21. NOVEMBRA VAKARS UN 22. NOVEMBRA RĪTS

Gabriella Grāne slēpa seju rokās. Viņa nebija gulējusi četrdesmit stundas, un viņu mocīja šausmīga vainas apziņa, ko pastiprināja pulsējošais miega trūkums. Tomēr visu dienu viņa bija smagi strādājusi. Kopš paša rīta viņa darbojās Sapo Drošības policijas grupējumā sava veida ēnu vienībā -, kas formāli izmeklēja plašākus iekšpolitiskos procesus, bet patiesībā sīki un smalki pētīja Fransa Baldera slepkavību.

Grupa sastāvēja no vecākā inspektora Mortena Nīlsena, kurš bija formāli atbildīgs par izmeklēšanu un nesen kā atgriezies no studiju gada Mērilendas Universitātē ASV un kurš nešaubīgi bija inteliģents un labi sagatavojies, bet, pēc Gabriellas domām, pārlieku atbalstīja labējo idejas. Mortens bija labi izglītots zviedrs, kas ar visu sirdi atbalstīja ASV republikāņus un pat izteica sava veida sapratni par Tea Party' kustību. Turklāt viņš bija aizrautīgs kara vēsturnieks, kas noturēja lekcijas Militārajā augstskolā, un, lai gan bija diezgan jauns trīsdesmit deviņi gadi tika uzskatīts, ka viņam ir plašs starptautisko sakaru tīkls.

' Politiska kustība, radusies ASV 2009. gadā. Tā cīnās par brīvo tirgu, kā arī nodokļu un administratīvā sloga samazināšanu.

Tomēr nereti viņam sagādāja grūtības izturēties pašpārliecināti grupā, tāpēc patieso vadību uzņēmās Ragnars Ūlofsons, kas bija vecāks un bezkaunīgāks un prata Mortenu apklusināt ar vienu dusmīgu nopūtu vai neapmierinātu grumbu pierē virs savām biezajām, spurainajām uzacīm. Mortenam par labu nenāca ari tas, ka izmeklēšanas grupā iesaistījās komisārs Larss Oke Grānkvists.

Pirms ierašanās Sāpo Larss Oke bija teju leģendārs izmeklētājs Valsts kriminālizmeklēšanas Slepkavību nodaļā, vismaz par viņu klīda baumas, ka viņš kuru katru varot pārspēt dzeršanā un ar sava veida uzbāzīgo šarmu sagādāt sev mīļāko jebkurā pilsētā. Kopumā tā nebija nekāda vieglā sabiedrība, kurā iejusties, un pat Gabriella pēcpusdienā turējās aizvien vairāk savrup. Bet tas lielā mērā nebija atkarīgs no puišiem vai viņu izrādīšanās, bet gan pieaugošās nedrošības dēļ. Reizēm viņai likās, ka zina vēl mazāk nekā iepriekš.

Piemēram, viņa apjauta, ka lietā ar aizdomīgo ielaušanos datoros bija ārkārtīgi maz vai vispār nekādu pierādījumu. Patiesībā vienīgais pierādījums bija FRA darbinieka Stefana Moldes oficiālais ziņojums, un ari par to viņa nebija pārliecināta. Viņasprāt, Stefans analīzē bija lielākoties sarunājis dažādas muļķības un Franss Balders pārlieku uzticējies sevis nolīgtajai hakerei, kurai izmeklēšanā pat nebija piešķirts vārds, bet kuras dzīvīgo raksturojumu sniedza Baldera asistents Līnuss Brandels. Visticamāk, Franss Balders ari no Gabriellas daudz ko slēpa, pirms pārcēlās uz ASV.

Piemēram, vai tā bija tikai sagadīšanās, ka viņš pieņēma darbu Solifon?

Gabriella jutās nedroša un bija nikna, ka nav saņēmusi vairāk palīdzības no Fortmīdas. Alonu Kasalesu vairs nevarēja sasniegt, un ari NSA jau atkal bija aizslēgusi durvis. Tāpēc ari pati vairs nespēja sniegt nekādas ziņas. Viņa, gluži kā Mortens un Larss Oke, nonāca Ragnara Ūlofsona ēnā. Ragnars nepārtraukti ieguva

jaunu informāciju no sava avota kriminālnodaļā un to nekavējoties nodeva tālāk Sāpo priekšniecei Helēnai Kraftai.

Gabriellai tas nepatika, un viņa neveiksmīgi bija mēģinājusi norādīt, ka informācijas plūsma palielina risku noplūdināt informāciju. Varēja uzskatīt, ka viņi paši sāk zaudēt kontroli. Tā vietā, lai meklētu savos kanālos, viņi pārāk verdziski sekoja informācijai, kas ieplūda no Bublanska izmeklēšanas komandas.

-      Mēs esam kā špikotāji eksāmenā nevis domājam paši, bet gaidām, kad kāds pačukstēs pareizo atbildi, Gabriella bija teikusi, stāvot visas komandas priekšā, bet tas viņu nepadarīja diez ko populārāku.

Tagad viņa viena pati sēdēja kabinetā, stingri nolēmusi strādāt uz savu roku, un centās saskatīt kopainu un tikt tālāk. Iespējams, tas viņu kaut kur aizvestu. Un būtu pat labāk, ja viņa ietu savu ceļu un neskatītos tajā pašā tunelī, kur pārējie. Gaitenī bija dzirdami soļi skaļi, noteikti klakšķi, kurus Gabriella pazina pārāk labi. Tā bija Helēna Krafta, kas ienāca viņas kabinetā, tērpusies pelēkā Armani žaketē, matus saspraudusi augstā copē. Helēna maigi viņu uzlūkoja. Reizēm Gabriellai nepatika šāda favorītes loma.

-     Kā iet? priekšniece jautāja. Vai vari izturēt?

-     Tik tikko.

-     Pēc šīs sarunas esmu plānojusi sūtīt tevi mājās. Tev jāizguļas. Mums nepieciešams analītiķis, kas spēj skaidri domāt.

-     Izklausās prātīgi.

-     Un tu zini, ko savulaik teicis Ēriks Marija Remarks?

-     Ka tranšejās nemaz nav tik jautri vai ko tamlīdzīgu.

-    Ha! Nē! To, ka sirdsapziņa vienmēr moka nepareizos cilvēkus. Tie, kas rada ciešanas, parasti nemaz nesatraucas. Bet tos, kas cīnās par labo, nomoka sirdsapziņas pārmetumi. Tev nav par ko kaunēties, Gabriella. Tu darīji, ko varēji.

-     Neesmu par to pārliecināta. Bet liels tev paldies.

-     Vai esi dzirdējusi par Baldera dēlu?

-     Tikko no Ragnara.

-      Rīt pulksten desmitos zēnu Svēavēgenas Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā satiks komisārs Bublanskis, kriminālinspektore Mūdiga un kāds profesors Čārlzs Ēdelmans. Viņi mēģinās panākt, lai zēns uzzīmē ko vairāk.

-     Es turēšu īkšķus. Bet man nepatīk, ka to zinu.

-      Mieru, tikai mieru, būt pārlieku aizdomīgai ir mans pienākums. Par tikšanos zina tikai tie cilvēki, kas prot turēt muti.

-     Es uz to paļaujos.

-     Gribu tev ko parādīt.

-     Kas tas ir?

-      Fotogrāfijas ar vīrieti, kas sabojāja Baldera signalizāciju.

-     Esmu tās jau redzējusi. Pat izpētījusi.

-     Vai tiešām? Helēna Krafta jautāja, sniegdama kādu miglainu fotogrāfiju ar delnas palielinājumu.

-     Kas tai vainas?

-     Paskaties vēlreiz! Ko tu redzi?

Gabriella skatījās un ieraudzīja divas lietas ekskluzīvo pulksteni viņa jau bija pamanījusi, bet tieši zem tā, vietā starp jakas piedurkni un cimdiem, varēja manīt neskaidrus tetovējumus.

-     Divi kontrasti, viņa secināja. Pāris lētu tetovējumu un kāds ārkārtīgi dārgs pulkstenis, viņa piebilda.

-     Vēl vairāk, Helēna Krafta sacīja. Tas ir Patek Philippe, 1951. gada, 2499. modelis, pirmā vai varbūt otrā sērija.

-     Tas man neko neizsaka.

-     Tas ir viens no labākajiem rokaspulksteņiem, kāds vispār ir. Šādu pulksteni pirms pāris gadiem pārdeva Ženēvas Christie’s izsolē par nedaudz vairāk kā diviem miljoniem dolāru.

-     Tu joko?

-     Nē, un to nenopirka kurš katrs. Bet gan Jāns van der Vāls, Dackstone & Partner advokāts. Viņš to izvēlējās pēc klienta pieprasījuma.

-     Dackstone & Partner, kas pārstāv Solifon?

-     Tieši tā.

-     Velns ar ārā!

-      Mēs, protams, nezinām, vai novērošanas kamerās redzamais pulkstenis ir tieši tas, kas tika pārdots Ženēvā, un mums nav izdevies noskaidrot, kas bija klients. Bet, Gabriella, tas ir tikai sākums. Tagad mūsu redzeslokā nonācis izstīdzējis vīrs, kas izskatās pēc narkomāna, bet nēsā augstas klases pulksteni. Tam vajadzētu ierobežot meklēšanas rezultātus.

-     Vai Bublanskis par to zina?

-Tieši viņa tehniskais eksperts Jerkers Holmbergs to pamanīja. Bet tagad es gribētu, lai tu ar savām analītiskajām smadzenēm to apdomā. Dodies mājās, izgulies un ķeries pie darba rīt no rīta.

Vīrietis, kas sevi dēvēja par Jānu Holsteru, sēdēja savā dzīvoklī Helsingforšā Hēgbergsgātanā netālu no Esplanādes un šķirstīja albumu ar savas meitas Olgas fotogrāfijām; meita šobrīd bija divdesmit divus gadus veca un studēja Polijas pilsētā Gdaņskā, lai kļūtu par ārstu.

Olga bija gara, tumsnēja un neparasta un bija labākais, kas Jānām Holsteram piederēja, kā viņš mēdza teikt. Ne vien tāpēc, ka tas izklausījās labi un lika viņam izskatīties pēc tēva, kurš spēj uzņemties atbildību. Viņš gribēja tam arī ticēt. Tomēr tagad kaut kas bija mainījies. Visticamāk, Olga nojauta, ar ko tēvs nodarbojas.

-     Vai tu pasargā ļaunus cilvēkus? viņa kādu dienu bija jautājusi un pēc tam kļuvusi kā apsēsta ar “vājo un pakļauto” aizstāvību, kā viņa pati to sauca.

Jānām tas šķita kā idiotisma kalngals un nepavisam nepiestāvēja Olgas raksturam. Drīzāk tādā veidā meita demonstrēja savu dumpiniecisko garu. Aiz runām par ubagiem un slimajiem, Jāns bija pārliecināts, viņa līdzinās viņam. Olga kādreiz bija daudzsološa simt metru skrējēja. Viņa bija simt astoņdesmit sešus centimetrus gara, muskuļota un enerģiska, un agrāk viņai patika

skatīties asa sižeta filmas un klausīties tēva atmiņās par karu. Skolā visi zināja, ka ar meiteni plēsties nav vērts. Viņa sita pretī kā karotājs. Olga noteikti nebija radīta, lai nodarbotos ar deģenerātiem vai vārguļiem.

Tomēr viņa apgalvoja, ka vēlas strādāt organizācijai “Ārsti bez robežām” vai doties uz Kalkutu kā tāda nolādēta Māte Terēze. Jāns Holsters to nevarēja izturēt. Viņš uzskatīja, ka pasaule pieder stiprajiem. Tomēr viņš mīlēja meitu, par spīti tam, ko viņa domāja vai darīja, un rīt pirmo reizi sešu mēnešu laikā viņa atbrauks mājās uz dažām brīvdienām, tāpēc Jāns nopietni nolēma šoreiz vairāk piedalīties sarunās, nevis uzstāties ar runām par Staļinu un lielajiem vadoņiem, un visu pārējo, ko viņa tik ļoti ienīda.

Viņš cerēja atkal satuvināties. Bija pārliecināts, ka ir Olgai vajadzīgs. Jāns Holsters bija pat ļoti drošs, ka viņa ir vajadzīga viņam. Pulkstenis bija astoņi vakarā, un viņš devās uz virtuvi, izspieda sulu spiednē trīs apelsīnus, ielēja glāzē Smirnojf, un skrūve bija gatava. Šodien tā bija jau trešā. Kad operācija beigsies, viņš iedzers sešas septiņas un, iespējams, arī tagad tā darīs. Viņš bija noguris; atbildība, kas gūlās uz pleciem, nomāca viņu, turklāt viņam vajadzēja atslābināties. Un dažas minūtes Jāns mierīgi stāvēja ar dzērienu rokās un sapņoja pavisam ko citu. Bet vīrietis, kas sevi dēvēja par Jānu Holsteru, cerēja pārāk daudz.

Eiforija aprāvās brīdī, kad tam uz mobilo telefonu piezvanīja Jurijs Bogdanovs. Jāns iesākumā domāja, ka Jurijs tikai vēlas papļāpāt un mazināt satraukumu, ko neizbēgami rada katra operācija. Bet kolēģim bija pavisam konkrēts mērķis, un viņš izklausījās nomākts.

-     Es runāju ar T, viņš teica, un Jānu nekavējoties pārņēma dažādas izjūtas, galvenokārt jau greizsirdība.

Kāpēc Kira zvanīja Jurijam, nevis viņam? Pat ja Jurijs bija tas, kas ienesa kaudzi naudas un tika atalgots ar skaistām dāvanām un lielām naudas summām, Jāns vienmēr bija pārliecināts, ka viņš pats stāv Kirai tuvāk. Bet vienlaikus Jāns Holsters sajuta arī nedrošību. Vai kaut kas būtu nogājis greizi?

-     Vai radusies kāda problēma? viņš jautāja.

-     Darbiņš nav pabeigts.

-     Kur tu esi?

-     Pilsētā.

-     Brauc šurp un paskaidro, ko, ellē, tu ar to domā.

-     Esmu rezervējis galdiņu Postres.

-      Man nav noskaņojuma iet uz smalkiem krogiem vai tavām jaunajām iestādēm. Tu vari vilkties šurp.

-     Es neesmu paēdis.

-     Es tev kaut ko pagatavošu.

-     Labi. Mums priekšā gara nakts.

Jāns Holsters negribēja garu nakti. Vēl jo mazāk ziņot meitai, ka nākamajā dienā nebūs mājās. Bet izvēles nebija. Viņš zināja to tikpat droši, kā mīlēja Olgu, Kirai nevarēja atteikt.

Viņai bija neredzama vara pār viņu, un, pat ja Jāns centās, viņam nekad neizdevās izturēties viņas priekšā tā, kā viņš to vēlētos. Kira viņu pārvērta par mazu puiku, un reizēm viņš darīja visu, lai tikai redzētu Kiru smaidām.

Kira bija elpu aizraujoši skaista un prata to izmantot kā neviena cita skaistule pirms viņas. Viņa bija izcila varas spēlētāja, kas perfekti pārvaldīja savu karaļvalsti. Viņa varēja būt vāja un lūdzoša, bet tajā pašā laikā nelokāma un stingra, un vēsa kā ledus, un reizēm vienkārši ļauna. Neviens neprata Jānā modināt sadismu tik labi kā viņa.

Iespējams, viņa nebija pārspīlēti inteliģenta šī vārda klasiskajā nozīmē, un daudz uz to arī norādīja. Bet, tikko tie paši cilvēki nostājās viņai priekšā, tā tika iznīcināti. Kira prata manipulēt un lika pat stiprākajiem vīriem sarkt un ķiķināt kā skolas puikām.

Tagad pulkstenis bija deviņi vakarā un Jurijs sēdēja viņam līdzās un stūma iekšā jēra fileju, kuru Jāns bija tam uzcepis. Dīvainā kārtā viņa galda manieres bija tuvu izcilām. Tā noteikti bija Kiras

ietekme. Daudzējādā ziņā no Jurija bija iznācis kārtīgs cilvēks, un tomēr ne. Lai kā viņš centās, joprojām atstāja sīka zaglēna un maza narkomāna iespaidu. Neskatoties uz to, ka viņš jau sen vairs nelietoja un bija ieguvis datorinženiera grādu, viņš izskatījās nekopts, viņa kustībās un līganajā gaitā varēja manīt kādreizējās ielas dzīves pēdas.

-     Kur ir tavs mietpilsoņa pulkstenis? Jāns jautāja.

-     Tiku no tā vaļā.

-     Vai esi nonācis nepatikšanās?

-     Mēs abi esam nepatikšanās.

-     Vai ir tik traki?

-     Varbūt ne.

-     Bet tu teici, ka darbiņš nav pabeigts?

-     Nē, runa ir par zēnu.

-     Kādu zēnu?

Jāns izlikās, ka nesaprot.

-     To, kuru tu tik žēlīgi pasargāji.

-     Kas tad ir ar viņu? Viņš taču ir idiots.

-     Iespējams, bet viņš ir sācis zīmēt.

-     Ko zīmēt?

-     Viņš ir savants.

-     Kas tas tāds?

-     Tev kādreiz vajadzētu palasīt ko citu, ne tikai savus ieroču žurnālus.

-     Par ko ir runa?

-     Savants ir autisks vai citā veidā attīstībā atpalicis cilvēks, kam piemīt neparasts talants. Šis zēns, iespējams, neprot runāt vai kaut ko sakarīgu domāt, bet izskatās, ka viņam ir fotogrāfiskā atmiņa. Komisārs Bublanskis domā, ka zēns varētu uzzīmēt tavu seju ar matemātisku precizitāti, un pēc tam viņš cer ievadīt zīmējumu policijas seju atpazīšanas programmā, un tad ar tevi ir cauri! Vai tad tu neesi Interpola reģistrā?

-    Jā, bet vai tad Kira nedomāja…

-     Tieši to viņa domāja. Mums jāparūpējas par zēnu.

Pār Jānu pāršalca satraukums un apjukums, un viņš iztēlojās to tukšo, stiklaino skatienu no divguļamās gultas, skatienu, kas viņu tik dziļi bija aizkustinājis.

-     Diez vai tas ir nepieciešams, Jāns teica, pats tam īsti neticēdams.

-    Es zinu, ka bērni tev sagādā problēmas. Man arī tas nepatīk. Bet baidos, ka mēs no tā neizbēgsim. Turklāt tev vajadzētu būt pateicīgam. Kira tikpat labi varēja upurēt tevi.

-     Patiesībā jā.

-      Nu tad! Man kabatā ir lidmašīnas biļetes. Rīt no rīta ar pirmo reisu 6.30 mēs lidojam uz Ārlandu, un tad mums jādodas uz kaut kādu Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centru Svēavēgenā.

-     Tātad zēns atrodas aprūpes namā?

-     Jā, un tāpēc nepieciešams smalks plāns. Es tikai paēdīšu, tad ķeršos klāt.

Vīrietis, kas sevi dēvēja par Jānu Holsteru, aizvēra acis un mēģināja iztēloties, ko viņš teiks Olgai.

Nākamajā dienā pulksten piecos no rīta Līsbeta Salandere piecēlās un ielauzās NSF MR1 superdatorā, kas atradās Ņūdžersijas Tehnoloģiju institūtā. Viņai bija nepieciešama visa pieejamā skaitļošanas jauda, un viņa izveidoja pati savu programmu, lai veiktu faktorizāciju ar eliptiskajām līknēm.

Tad Līsbeta ķērās klāt, lai atšifrētu no NSA lejupielādēto failu. Bet, lai kā viņa centās, tas neizdevās, un patiesībā viņa nemaz nebija gaidījusi citu rezultātu. Faila pamatā bija izsmalcināts RSA šifrs. RSA šifrēšanas algoritmam, kas bija nosaukts, izmantojot izgudrotāju uzvārdu pirmos burtus Rivests, Samīrs un Adlemans -, bija divas atslēgas, publiska un privāta, un šifra darbību varēja pamatot ar Eilera fi funkciju un Fermā mazo teorēmu, bet tā balstījās galvenokārt uz vienkāršo faktu, ka ir viegli sareizināt divus lielākus pirmskaitļus.

Žviks! un skaitļojamā mašīna sniedz rezultātu. Tomēr ir gandrīz neiespējami risināt apgriezto uzdevumu un no rezultāta noteikt, kādu pirmskaitļu reizinājums ir dotais skaitlis. Pirmskaitļu faktorizēšanu datori pagaidām neveic pārāk veiksmīgi, un par to gan Līsbeta, gan pasaules izmeklēšanas organizācijas lādējušās ne vienu reizi vien.

GNFS algoritms parasti tiek uzskatīts par efektīvu savam mērķim. Bet Līsbeta jau aptuveni gadu uzskata, ka efektīvāk būtu izmantot ECC, eliptiskās līknes metodi. Tāpēc viņa neskaitāmas naktis pavadīja nomodā, izstrādājot savu faktorizēšanas datorprogrammu. Bet tobrīd agrajā rīta stundā viņa saprata: lai kaut nedaudz palielinātu izdošanās iespēju, tā vēl ir jāuzlabo, un pēc trīs stundu darba viņa beidzot nolēma paņemt pārtraukumu un devās uz virtuvi. Iegāza rīklē apelsīna sulu no tetrapakas un apēda divus mikroviļņu krāsnī uzsildītus gaļas pīrāgus.

Pēc tam atgriezās pie sava rakstāmgalda un ielauzās Mīkaela Blumkvista datorā, lai uzzinātu, vai viņš ir atradis ko jaunu. Viņš bija uzdevis divus jaunus jautājumus, kas nekavējoties apliecināja: viņš nemaz nav tik bezcerīgs.

Kurš no Fransa Baldera asistentiem viņu nodeva? viņš bija rakstījis, un tas bija prātīgs jautājums.

Tomēr viņa neatbildēja. Ne jau tāpēc, ka viņai rūpētu Arvids Vrange. Bet viņa bija tikusi tālāk un sapratusi, kas bija tas narkomāns ar tukšo skatienu, ar kuru Vrange bija sazinājies. Čalis sevi sauca par Bogey, un Trinity no Hakeru republikas atminējās, ka pirms pāris gadiem šāds tēls figurējis dažādās hakeru vietnēs. Tas, protams, neko nenozīmēja, un tomēr…

Bogey nebija nekāds unikāls vai īpaši oriģināls segvārds. Bet Līsbeta bija sadzinusi viņam pēdas un izlasījusi viņa rakstītos komentārus. Priekšnojauta teica, ka tas varētu būt īstais cilvēks, it īpaši, kad šis čalis bija izmetis neuzmanīgu frāzi, ka bijis datu inženieris Maskavas Universitātē.

Līsbeta neatrada nedz izlaiduma gadu, nedz arī kādu citu gadskaitli. Bet uzzināja kaut ko labāku, pāris nūģu detaļu,

piemēram, to, ka Bogey bija traks uz skaistiem pulksteņiem un apsēsts ar vecām septiņdesmito gadu franču filmām ar Arsēna Lupēna piedalīšanos, zagli džentlmeni, lai gan filmas īsti nepiederēja pie viņa paaudzes.

Pēc tam Līsbeta visās iespējamās tīkla saitēs veciem un jauniem Maskavas Universitātes studentiem uzdeva jautājumu, vai kāds pazīst neizteiksmīgu, izstīdzējušu, izbijušu narkomānu, kas nācis no ielas, bijis meistarīgs zaglēns un savulaik aizrāvies ar Arsēna Lupēna filmām. Nepagāja ilgs laiks, un atbilde bija rokā.

-    Izklausās pēc Jurija Bogdanova, rakstīja kāda meitene, kas stādījās priekšā kā Gaļina.

Galina minēja, ka Jurijs bija universitātes leģenda. Ne vien tāpēc, ka spēja ielauzties pasniedzēju datoros un bija uzlauzis pilnīgi visus, bet arī tāpēc, ka rīkoja derības un jautāja cilvēkiem: vai liksi simts rubļus uz to, ka es nespēju ielauzties tur, tajā mājā?

Daudzi, kas viņu nepazina, uzskatīja to par vieglu peļņu. Bet Jurijs prata ielauzties it visur. Viņš atmūķēja jebkuras durvis un atsevišķos gadījumos, kad citādi nevarēja, kāpa augšup pa fasādes sienām. Viņš bija slavens ar savu pārgalvību un ļaunprātību. Runāja, ka vienu reizi viņš bija nospārdījis suni, kas traucēja viņam strādāt, un ka viņš nepārtraukti turpina zagt, reizēm tikai lai ļauni pajokotu. Iespējams, viņš cieta no kleptomānijas, vismaz Gaļinai tā šķita. Bet viņš arī tika uzskatīts par hakeru ģēniju ar analītisku prātu, un pēc studijām viņam visas durvis bija vaļā. Tomēr Jurijs negribēja darbu. Viņš esot teicis, ka vēlas iet pats savu ceļu, un Līsbetai nevajadzēja daudz laika, lai noskaidrotu, ar ko viņš nodarbojās pēc universitātes beigšanas, vismaz oficiālo versiju.

Tagad Jurijs Bogdanovs bija trīsdesmit četrus gadus vecs. Viņš bija pametis Krieviju un šobrīd dzīvoja Budapeštas ielā 8 Berlīnē, netālu no gastronomijas restorāna Hugos. Viņš vadīja White Hat uzņēmumu Outcast Security ar septiņiem darbiniekiem,

un uzņēmuma apgrozījums saskaņā ar grāmatvedības datiem bija divdesmit divi miljoni eiro. Tas bija nedaudz ironiski (bet, iespējams, tomēr loģiski), ka viņa identitāti sargāja uzņēmums, kam bija jāpasargā industrijas koncerni no tādiem cilvēkiem kā viņš pats. Kopš eksāmenu nokārtošanas 2009. gadā Jurijs nebija tiesāts, un viņa kontaktu tīkls šķita plašs; viņa uzņēmuma valdē sēdēja prominentas personas, to vidū arī Ivans Gribanovs, Krievijas Valsts domes loceklis un Gazprom akcionārs, bet viņa neatrada neko tādu, kas varētu palīdzēt.

Mīkaela Blumkvista otrais jautājums skanēja šādi:

Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrs Svēavēgenā. Vai tas ir drošs? (Izdzēs šo ziņu, kolīdz to izlasīsi!)

Viņš nepaskaidroja, kāpēc bija ieinteresēts. Bet viena lieta, ko Līsbeta droši zināja par Mīkaelu Blumkvistu, viņš nemēdza mētāties ar jautājumiem. Viņš arī nemēdza izteikties pārāk skaidri.

Ja viņš runāja mīklaini, tad tam bija savi iemesli, un, tā kā viņš uzrakstīja, ka jautājums pēc izlasīšanas ir jāizdzēš, tā noteikti bija sensitīva informācija. Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrs bija svarīgs, un Līsbeta drīz vien pamanīja, ka par Ūdena centru ienākusi ne viena vien sūdzība. Bērni tikuši aizmirsti vai ignorēti, tā radot iespēju sevi savainot. Ūdena centrs bija privāts uzņēmums, ko vadīja Torkels Lindēns, un ja varēja ticēt tā bijušajiem darbiniekiem viņa uzņēmums Care Me tika vadīts kā personiskais varas centrs, kurā Torkela Lindēna vārdus bija pienākums uztvert kā absolūto patiesību un kurā netika iegādāts nekas lieks, tāpēc peļņa bija ārkārtīgi liela.

Turklāt Torkels Lindēns reiz bija slavens sportists, meistars vingrojumos uz stieņa. Tagad viņš ir kaislīgs mednieks un Kristus draugu draudzes loceklis, kas naidīgi iestājas pret homoseksuāļiem. Līsbeta apmeklēja Zviedrijas Mednieku apvienības un Kristus draugu draudzes mājaslapas un paskatījās, vai šobrīd tajās notiek kādas vilinošas aktivitātes. Pēc tam viņa Torkelam

I.indēnam nosūtīja divus nepatiesus, bet ārkārtīgi draudzīgus e-pastus, kas izskatījās nosūtīti no šīm organizācijām. E-pasti saturēja PDF failus ar izsmalcinātu spiegu vīrusu, kas atvērtos automātiski, ja Torkels Lindēns izlasītu ziņojumus.

Pulksten 8.23 Līsbeta jau atradās Lindēna serverī un nekavējoties sāka intensīvi strādāt, un atklāja tieši to, ko bija jau nojautusi. Iepriekšējās dienas pēcpusdienā Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā tika ievietots Augusts Balders. Žurnāla piezīmēs zem traģisko notikumu kopsavilkuma un aprūpes plāna bija rakstīts:

Autisms, zemas attīstības spējas. Satraukts. Pēc tēva nāves smagi traumēts. Pieprasa nepārtrauktu uzmanību. Grūtības savaldīt. Viņam līdzi ir puzle. Nedrīkst zīmēt! Diagnosticēts kā apsēstību pārņemts un pašiznīcinošs. Lēmumu pieņēma psihologs Fošbergs, apstiprina TL.

Zem tā bija pierakstīts vēl pāris rindiņu, acīmredzot kādu laiku vēlāk.

Profesors Čārlzs Ēdelmans, komisārs Bublanskis un kriminālinspektore Mūdiga zēnu apciemos trešdien, 22. novembrī, pulksten 10.00. TL klātesošs. Tikšanās tiks monitorēta.

Vēl zemāk rakstīts:

Tikšanās vieta mainīta. TL un profesors Ēdelmans aizvedīs zēnu pie mātes Hannas Balderes uz Tūršgātanu, kur ieradīsies arī kriminālpolicisti Bublanskis un Mūdiga. Nolemts, ka zēns veiksmīgāk zīmēs mājas apstākļos.

Līsbeta ātri pārbaudīja, kas ir profesors Čārlzs Ēdelmans, un, kad pamanīja, ka profesora specializācija ir darbs ar bērniem, kam piemīt savanta talants, viņa acumirklī saprata notiekošo. Zīmējums būs sava veida liecība. Kāpēc gan lai citādi Bublanskis un Sonja Mūdiga būtu ieinteresēti zēna zīmējumos, un kāpēc gan lai citādi Mīkaels Blumkvists būtu tik piesardzīgi uzdevis jautājumu?

Tieši tāpēc nedrīkstēja pieļaut nekādu informācijas noplūdi. Slepkava nedrīkstēja uzzināt, ka zēns, iespējams, var viņu uzzīmēt, tādēļ Līsbeta nolēma pārbaudīt, cik uzmanīgs savā korespondencē bijis Torkels Lindēns. Par laimi, viss izskatījās pieņemami. Viņš nevienam neko nebija rakstījis. Toties iepriekšējā vakarā pulksten 23.10 viņš bija saņēmis e-pastu no Čārlza Ēdelmana ar kopiju, kas bija nosūtīta Sonjai Mūdigai un Janam Bublanskim. E-pasts noteikti bija iemesls tikšanās vietas maiņai. Čārlzs Ēdelmans rakstīja:

Sveiks, Torkel, cik jauki no Jūsu puses uzņemt mani Jūsu krizes centrā. Es to augsti novērtēju. Bet baidos, ka man Jūs jāapgrūtina. Domāju, ka mēs iegūsim labākus rezultātus, ja panāksim to, lai zēns var zimēt vidē, kurā viņš jūtas visdrošāk. Ar to es nekādā gadījumā nevēlos apvainot Jūsu centru. Esmu par to dzirdējis daudz laba.

Ka tik ne ari, nodomāja Līsbeta un lasīja tālāk.

Tāpēc es vēlētos zēnu aizvest pie mātes Hannas Balderes uz Tūršgātanu rītdienas priekšpusdienā. Zinātniskā literatūra apstiprina, ka mātes klātbūtne atstāj pozitīvu iespaidu uz bērnu, kuram ir savanta spējas. Ja Jūs ar zēnu stāvēsiet pie Svēavēgenas durvīm pulksten 9.15, es Jūs pa ceļam aizvedīšu. Tad mums būs iespēja aprunāties kā kolēģim ar kolēģi. Jau iepriekš paldies,

Čārlzs Ēdelmans

Pulksten 7.01 un 7.14 Jans Bublanskis un Sonja Mūdiga bija atbildējuši uz e-pastiem. Viņi apgalvoja, ka ir vērts paļauties uz Ēdelmana zināšanām un sekot viņa norādēm. Torkels Lindēns tikko, 7.57, bija apstiprinājis, ka viņš ar zēnu stāvēs pie Svēavēgenas durvīm un gaidīs Čārlzu Ēdelmanu. Līsbeta Salandere

brītiņu sēdēja, domās iegrimusi. Tad devās uz virtuvi un ķērās pie pāris veciem cepumiem no pieliekamā, veroties pāri Slusenai un Ridarfjerdenam aiz loga. Tātad tikšanās vieta bija mainīta, viņa secināja.

Un zēns zīmēs nevis krīzes centrā, bet tiks vests pie mammas. Tam vajadzētu atstāt pozitīvu iespaidu, rakstīja Ēdelmans, mātes klātbūtne atstāj pozitīvu iespaidu. Kaut kas šajā teikumā Līsbetai nepatika. Tas izklausījās nedaudz vecmodīgi, vai ne? Un ievads nemaz nebija labāks: Zinātniskā literatūra apstiprina…

Tas izklausījās iesūnojoši un neveikli, un, lai gan nevarēja noliegt, ka daudzi akadēmiķi rakstīja kā ar kreiso kāju un viņa neko nezināja par Čārlza Ēdelmana rakstības veidu, bet vai tad pasaulē pazīstamais neirologs patiešām balstītos uz atzītu literatūru? Vai tad viņam nevajadzētu izteikties pašpārliecinātāk?

Līsbeta piegāja pie datora un pameklēja dažus Ēdelmana rakstus tīklā; iespējams, tajos būtu manāms kāds muļķīgs, neskaidrs piesitiens, kas atklātos pat ikdienišķās lietās. Bet viņa neatrada nekādu valodas neveiklību vai kaut vienu psiholoģiski naivu izteicienu. Gluži otrādi vecais vīrs bija tiešs un precīzs, tāpēc viņa atgriezās pie e-pasta un vēlreiz aplūkoja serveri, no kura tas bija nosūtīts. Līsbeta sarāvās. Servera nosaukums bija Birdino. Viņa to neatpazina, un viņai arī nevajadzētu to pazīt; tad hakere nosūtīja rindu komandu serverim, lai saprastu, kas tas ir, un jau nākamajā acumirklī viss bija skaidrs kā melns uz balta. Serveris atbalstīja publisku e-pasta pārsūtīšanu. Tādējādi nosūtītājs varēja sūtīt sveicienus, no kādas e-pasta adreses vien vēlējās.

Citiem vārdiem sakot, viņa pamanīja, ka Ēdelmana e-pasts bija viltots un kopijas Bublanskim un Mūdigai bija miglas pūšana acīs. Abi ziņojumi tika bloķēti un nekad tā arī netika nosūtīti, tāpēc viņai pat nevajadzēja pārbaudīt, viņa to jau zināja: policistu atbilde un mainītās tikšanās vietas apstiprinājums bija tikai blefs. Tas nebija nekāds sīkums, to viņa uzreiz saprata. Tas nozīmēja, ka kāds izlikās par Ēdelmanu. Tātad bija notikusi informācijas

noplūde un pats galvenais kāds gribēja zēnu dabūt ārā no Svēavēgenas.

Kāds gribēja, lai viņš neaizsargāts stāv uz ielas, lai… lai ko? Nolaupītu vai nogalinātu? Līsbeta paskatījās pulksteni, bija bez piecām minūtēm deviņi. Tik vien kā pēc divdesmit minūtēm Torkels Lindēns un Augusts Balders dosies ārā un gaidīs kādu, kas nebūs Čārlzs Ēdelmans un kam nebūs tie labākie nodomi. Ko lai viņa iesāk?

Zvanīt policijai? Līsbeta nebija tas cilvēks, kas mēdza zvanīt policijai. It īpaši gadījumos, kad radusies informācijas noplūde. Viņa iegāja Ūdena krīzes centra mājaslapā un atrada Torkela Lindēna telefona numuru. Bet zvans nonāca reģistratūrā. Lindēns bija sapulcē. Tad viņa sameklēja viņa mobilā tālruņa numuru un zvanīja, bet nonāca pie automātiskā atbildētāja. Līsbeta skaļi nolamājās un uzrakstīja viņam īsziņu un e-pastu, brīdinot, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst iziet ar zēnu uz ielas, nekādos apstākļos. Ziņas beigās Līsbeta parakstījās kā Wasp. Neko labāku viņa nevarēja izdomāt.

Pēc tam viņa uzvilka ādas jaku un devās ārā. Pēkšņi apmetās riņķi, ieskrēja atpakaļ dzīvoklī un ielika savā melnajā sporta somā klēpjdatoru ar kriptēto failu un pistoli Barrett 92. Tad viņa atkal izsteidzās ārā, bridi apsvēra, vai braukt ar mašīnu, kas stāvēja garāžā un krāja putekļus, vai BMW M6 Convertible. Beigās nolēma braukt ar taksometru. LIsbetai likās, ka tā būs ātrāk. Bet drīz vien viņa to nožēloja. Taksometrs kavējās, un, kad viņa beidzot bija ceļā, sastrēgumi vēl nebija mitējušies.

Satiksme kļuva blīvāka, un uz Centrālā tilta tā apstājās pavisam. Vai bija notikusi kāda avārija? Viss uz priekšu virzījās lēnām, viss, izņemot laiku, kas neglābjami steidzās. Pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri deviņiem, desmit minūtes pāri deviņiem. Bija jāpasteidzas, un sliktākajā gadījumā bija jau par vēlu. Visticamāk, Torkels Lindēns ar zēnu bija izgājuši uz Svēavēgenas jau agrāk, un slepkava, vai kas nu viņš bija, jau ir paspējis viņiem uzbrukt.

Viņa atkal zvanīja uz Lindēna numuru. Signāls sauca, bet neviens neatbildēja, un viņa atkal lādējās un iedomājās par Mīkaelu Blumkvistu. Viņa nebija runājusi ar viņu veselu mūžību. Bet tagad viņa zvanīja Mikaelam, jo cerēja, ka viņš atbildēs, bet žurnālists izklausījās saskābis, un tikai tad, kad saprata, ka zvanītāja ir Līsbeta, viņš kļuva možs un iesaucās:

-     Līsbeta, vai tā esi tu?

-     Aizver muti un klausies! viņa uzsauca.

Mīkaels stāvēja Jētgātanas redakcijā un bija sliktā noskaņojumā ne vien tāpēc, ka bija slikti gulējis. Pie vainas bija arī TT. Nopietnā, diskrētā, visādi citādi korektā ziņu aģentūra TT bija publicējusi rakstu, kas īsumā apgalvoja, ka Mīkaels esot sabotējis slepkavības izmeklēšanu, noklusējis izšķirošu informāciju tikai tāpēc vien, ka pats nolēmis to publicēt Millennium.

Tam par iemeslu esot vēlēšanās izglābt žurnālu no ekonomiskās katastrofas un atgūt savu “labo slavu”. Mīkaels zināja, ka raksts tiks publicēts. Iepriekšējā vakarā viņam bija gara telefonsaruna ar raksta autoru Haraldu Vālinu. Bet viņš nespēja iedomāties, ka rezultāts būs tik pazemojošs, it īpaši tāpēc, ka viss raksta saturs tika balstīts uz idiotiskiem pieņēmumiem un nesaturīgiem apvainojumiem.

Tomēr Haraldam Vālinam bija izdevies radīt ko tādu, kas gandrīz izklausījās pamatots un ticams. Čalim acīm redzami bija labi informācijas avoti gan Serner koncernā, gan policijā. Virsraksts nemaz nebija tik slikts: “Prokurors kritizē Blumkvistu”. Un rakstā Mīkaels atrada gana daudz vietu savai aizstāvībai. Ja tas būtu tikai īss kopsavilkums, tad postījumi nebūtu tik lieli. Bet viņa ienaidnieks, kas stāvēja aiz šī raksta, labi pārzināja, kā strādā mediju loģika. Ja tik nopietna ziņu aģentūra kā TT publicē šāda veida rakstu, tad pārējiem ir pilnīgas tiesības sekot viņu pēdās.

Ir pat vēlams uzbrukt vēl vairāk. Ja TT šņāc, tad vakara ziņu avīzes drīkst riet un kliegt. Tas ir vecs žurnālistikas pamatprincips, un tāpēc Mīkaels bija pamodies un atradis tādus interneta

virsrakstus kā “Blumkvists sabotē slepkavības izmeklēšanu” un “Blumkvists grib izglābt savu laikrakstu. Ļauj slepkavam aizbēgt”. Laikraksti bija gana laipni, lai ieliktu virsrakstus pēdiņās. Bet kopējais iespaids tik un tā tika prezentēts pie rīta kafijas kā jauna patiesība, un kāds hronists, vārdā Gustavs Lunds, apgalvoja, ka ir noguris no liekuļošanas, un savā slejā rakstīja: “Mīkaels Blumkvists, kurš vienmēr vēlējies sevi parādīt, ka ir mazliet labāks nekā mēs pārējie, izrādās, ir vēl lielāks ciniķis par mums visiem.”

“Mēs tikai varam cerēt, ka mums nedraudēs ar tiesiskiem spaidiem,” sacīja mākslinieciskais redaktors un daļēji arī īpašnieks Kristers Malms, kurš stāvēja līdzās Mīkaelam Blumkvistam un nervozi gremoja košļājamo gumiju.

-    Un varam cerēt, ka viņi neatsūtīs jūras kājniekus, Mīkaels atbildēja.

-     Ko?

-     Es mēģinu jokot. Tikai ākstos.

-       Protams. Bet man nepatīk šis noskaņojums, Kristers iebilda.

-     Nevienam tas nepatīk. Labākais, ko varam darīt, ir sakost zobus un turpināt strādāt kā parasti.

-     Tavs telefons vibrē.

-     Tas vibrē visu laiku.

-     Vai nebūtu labāk atbildēt, pirms viņi paspēj sacerēt ko sliktāku?

-Jā, jā, Mīkaels nomurmināja un atbildēja uz telefona zvanu ne tā kā parasti.

Klausulē bija dzirdama meitene. Viņam likās, ka atpazīst balsi, bet, tā kā bija gaidījis pavisam ko citu, viņš nespēja to atsaukt atmiņā.

-     Kas zvana? viņš jautāja.

-     Salandere, balss teica, un Mīkaels plati pasmaidīja.

-     Līsbeta, vai tā esi tu?

-    Aizver muti un klausies! viņa uzsauca, un viņš paklausīja.

Satiksme vairs nebija tik intensīva, un Līsbeta un taksometra šoferis, jauns vīrietis no Irākas, vārdā Ahmeds, kas karu bija redzējis tuvplānā un kas teroraktos bija zaudējis gan māti, gan abus brāļus, nu brauca pa Svēavēgenu, atstājot Stokholmas Koncertnamu kreisajā pusē. Līsbeta, kam nepatika pasīvi braukt uz priekšu, nosūtīja Torkelam Lindēnam vēl vienu īsziņu un centās sazvanīt kādu citu Ūdena centra darbinieku, kādu, kas varētu izskriet ārā un viņu pabrīdināt. Neviens neatbildēja, un viņa skaļi nolamājās. Cerēja, ka Mīkaelam veiksies labāk.

-      Vai iestājusies panika? Ahmeds, sēžot priekšā, jautāja.

-    Jā, viņa atteica, un Ahmeds pārbrauca pāri sarkanai gaismai; šoferis redzēja Līsbetu uz brīdi pasmaidām.

Pēc tam viņa pilnībā koncentrējās uz atlikušajiem metriem, kas aizvien vairāk saruka. Tālāk kreisajā pusē viņa pamanīja Ekonomikas augstskolu un Stokholmas pilsētas bibliotēku. Vairs nebija tālu, un Līsbeta sāka aplūkot māju numurus labajā pusē, līdz pēkšņi ieraudzīja īsto adresi; par laimi, neviens negulēja uz trotuāra miris. Tā bija parasta pelēcīga novembra diena, nekas cits, un cilvēki devās uz darbu. Bet pagaidi tik… Līsbeta pameta Ahmedam pārsimts kronu banknotēs un paskatījās uz zaļi raibo mūri ielas otrā pusē.

Tur stāvēja spēcīgas miesasbūves vīrietis cepurē un tumšās brillēs un intensīvi lūkojās uz Svēavēgenas krīzes centra durvīm tieši sev priekšā. Viņa ķermeņa valodā jautās kas neparasts. Nevarēja redzēt viņa labo roku. Tomēr tā bija saspringta un gatavībā, un tad Līsbeta vēlreiz paskatījās uz ēkas ieeju ielas pretējā pusē, cik nu varēja manīt no ieslīpā leņķa, kurā viņa pagaidām atradās. Tad viņa ieraudzīja durvis.

Tās lēnām vērās vaļā, it kā kāds minstinātos vai arī durvis būtu pārlieku smagas, un pēkšņi Līsbeta iekliedzās, lai Ahmeds apstājas. Viņa izlēca no braucošas mašīnas, tikmēr vīrietis otrā pusē jau bija pacēlis labo roku un nomērķējis pistoli ar tēmēkli pret durvīm, kas lēnām vērās vaļā.

17.  nodaĻa. 22. NOVEMBRIS

Vīrietim, kas sevi dēvēja par Jānu Holsteru, situācija nepatika. Vieta bija pārāk atklāta, un bija nepiemērots diennakts laiks. Apkārt atradās pārāk daudz cilvēku, un, pat ja viņš bija maskējies, cik labi vien spēja, viņu ietekmēja dienasgaisma un dīkdieņi parkā netālu no viņa, un vairāk nekā jebkad agrāk viņš juta, ka viņam riebjas nogalināt bērnus.

Bet bija tā, kā bija, un savā ziņā bija jāpieņem fakts, ka viņš sevi nostādījis šādā situācijā.

Viņš bija novērtējis zēnu pārāk zemu, un tagad bija jāizlabo pieļautā kļūda. Šoreiz viņš nedrīkstēja krist par upuri savām vēlmēm vai dēmoniem. Bija tikai jākoncentrējas uz uzdevumu un jākļūst par aukstasinīgu profesionāli, kāds viņš patiesībā arī bija, bet galvenais nedomāt par Olgu un, vēl jo vairāk, aizmirst to stiklaino skatienu, kas viņu bija apstādinājis Baldera guļamistabā.

Bija jākoncentrējas uz durvīm, kas atradās ielas otrā pusē. Zem vējjakas bija noslēpta Remington pistole, kuru viņš bija gatavs jebkurā brīdī likt lietā. Bet nezin kāpēc nekas nenotika. Viņa mute bija kā izkaltusi. Vējš bija ass un ledaini auksts. Ielu un trotuāru klāja sniegs, un visapkārt cilvēki steidzās šurpu turpu uz saviem darbiem, un viņš ciešāk aptvēra pistoli, ik pa brīdim pametot skatienu savā rokaspulkstenī.

Tas rādīja 9.16, tad 9.17. Bet pa durvīm ielas pretējā pusē joprojām neviens nebija iznācis, un viņš pie sevis nolamājās. Vai kaut kas būtu sagājis grīstē? Tagad viņam nebija nevienas citas garantijas kā vien Jurija dotais vārds. Bet parasti ar to pietika. Jurijs bija datoru burvis, un vakar vakarā viņš bija dziļi iegrimis darbā, nosūtīdams viltus e-pastus, izmantojot savu zviedru kontaktpersonu palīdzību pareizrakstībā, kamēr Jāns bija aizņemts ar pārējās informācijas izpēti notikumu vietas attēliem, ieroča izvēli un, galvenais, bēgšanu no notikuma vietas īrētā mašīnā, kuru Deniss Viltons no Svāvelšes Motociklistu kluba bija viņiem sagatavojis. Tā tagad stāvēja pāris kvartālu tālāk, un pie stūres sēdēja Jurijs.

Jāns sajuta kustību sev aiz muguras un sarāvās. Nekā īpaša, vien divi jauni vīrieši, kas pagāja viņam garām, bet bija pietuvojušies pārāk tuvu. Kopumā viņam šķita, ka cilvēki ap viņu drūzmējas, un viņam tas nepatika. Pat ļoti nepatika. Tālumā rēja suns, un kaut kas oda, iespējams, McDonald’s ēdiens. Bet tad… beidzot aiz durvīm pretējā ielas pusē varēja samanīt kādu kustību īsu vīrieti pelēkā mētelī un viņam līdzās zēnu košsarkanā jakā un spurainiem matiem, un tad Jāns, kā vienmēr, ar kreiso roku pārmeta krustu un atlaida ieroča drošinātāju. Bet kas notika?

Durvis nevērās vaļā. Vīrietis aiz stikla durvīm minstinājās un skatījās savā telefonā. Nāc nu ārā, Jāns nodomāja. Atver taču! Un beigu beigās durvis lēnām slīdēja vaļā nu jau viņi grasījās iznākt ārā. Jāns pacēla ieroci, nofiksējot zēna seju tēmēklī, un atkal, ieraudzījis tā stiklaino skatienu, negaidīti sajuta dīvainu uzbudinājumu. Pēkšņi viņš patiešām gribēja puisēnu nogalināt. Izslēgt šo satraukto skatienu uz mūžiem. Un tad kaut kas atgadījās.

Nez no kurienes uzradās kāda jauna sieviete un pāri ielai metās pie zēna, bet viņš šāva un trāpīja. Vismaz kaut kam viņš trāpīja, tad šāva atkal un atkal. Bet zēns un jaunā sieviete bija zibenīgi paslēpušies aiz kādas mašīnas, un Jāns Holsters ievilka

elpu, paskatījās pa labi un pa kreisi. Un skrēja pāri ielai, to varēja uzskatīt par ātru desantnieka rīcību.

Viņš negrasījās nopūdelēt vēlreiz.

Torkelam LindĒnam nebija labas attiecības ar telefoniem. Atšķirībā no sievas Sāgas, kas vienmēr gaidpilni salēcās, kad iezvanījās telefons, cerot, ka tas būs jauns darba piedāvājums, viņš, dzirdot telefonu zvanām, juta tikai nepatiku, un tas, protams, bija saistīts ar visām ienākošajām sūdzībām.

Viņu un krīzes centru pastāvīgi lamāja, un viņš samierinājās, ka tāda ir lietas būtība. Ūdena tomēr bija krīzes centrs, un tāpēc emocijas viegli ņēma virsroku. Tomēr viņš apzinājās, ka sūdzībām ir pamatots iemesls. Viņš bija uzstādījis taupības latiņu pārāk augstu un reizēm vienkārši notina makšķeri un ļāva pārējiem tikt galā pašiem. Bet tiesa, viņš guva arī atzinību, piemēram, kā šoreiz no profesora Ēdelmana.

Sākotnēji profesors viņu bija aizkaitinājis. Viņam nepatika, ka nepiederoši cilvēki jaucas iekšā viņa vadītajā uzņēmumā. Bet pēc atzinības e-pastā šorīt no rīta viņš jutās mazliet pielaidīgāks un, kas zina, varbūt varēs gūt profesora atbalstu tai ziņā, ka zēnam vajadzētu palikt Ūdenā vēl kādu laiku. Tas viņa dzīvi padarītu gaišāku, lai gan viņš pats nesaprata, kāpēc. Viņš, kā vienmēr, mēdza turēties no bērniem pa gabalu.

Bet Augustā Balderā bija jaušams kas neparasts, kaut kas tāds, kas Torkelu pievilka, un tieši tāpēc viņu bija aizkaitinājusi policija un viņu prasības. Viņš gribēja Augustu paturēt sev un, iespējams, cerēja, ka viņam pielips Augusta mistika vai vismaz viņš varēs izprast tās nebeidzamās skaitļu rindas, kuras zēns bija sarakstījis uz komiksu žurnāla spēļu istabā. Bet viss nebija tik vienkārši. Augusts Balders šķita izvairāmies no jebkāda veida kontakta un arī šobrīd bija atteicies doties līdzi uz ielas. Viņš atkal bija bezcerīgi ietiepies, un Torkelam nācās pielietot spēku, lai dabūtu zēnu uz priekšu.

-     Nāc nu! viņš murmināja.

Tad novibrēja telefons. Kāds spītīgi mēģināja ar viņu sazināties.

Bet viņš pat nepapūlējās atbildēt. Tās noteikti atkal bija kārtējās muļķības, kāda sūdzība. Tomēr tieši pie durvīm viņš beidzot izlēma pārbaudīt telefonu. Viņš bija saņēmis vairākas īsziņas no slēpta numura, un tajās bija rakstīts kaut kas dīvains, ko viņš uztvēra kā joku vai muļķošanos, tur bija teikts, lai viņš neiet ārā. Viņam nekādā gadījumā nevajadzētu iet ārā uz ielas.

Tas bija neaptverami, un tieši tobrīd Augusts grasījās izrauties. Torkels cieši sagrāba zēnu aiz rokas, šaubu mākts, atvēra durvis un vilka viņu ārā, un īsu bridi viss šķita normāli. Cilvēki gāja garām, it kā nekas nebūtu noticis, un viņš jau atkal atcerējās īsziņas, bet, pirms paspēja domu pabeigt, kāds metās šurp no kreisās puses un pārmetās pāri zēnam. Tajā pašā brīdī viņš izdzirdēja šāvienu.

Lindēns saprata, ka ir nonācis briesmās. Šausmu pārņemts, viņš skatījās pāri ielai un redzēja tur stāvam kādu vīrieti, lielu, muskuļotu vīru, kurš skrēja pāri Svēavēgenai tieši pie viņa. Ko, ellē, viņš turēja rokās? Vai tas bija ierocis?

Pat nedomājot par Augustu, Torkels mēģināja tikt atpakaļ ēkā, un uz īsu brīdi viņam šķita, ka tas izdosies. Bet Torkels Lindēns tā ari nekad nenonāca drošībā.

Līsbeta bija reaģējusi instinktīvi metusies pie zēna un pārkritusi tam pāri, lai viņu pasargātu. Sitiens pret trotuāru bija spēcīgs, vismaz tā šķita. Pleci un krūtis smeldza. Bet viņai nebija laika par to domāt. Jaunā sieviete tikai parāva zēnu sev tuvāk un meklēja patvērumu aiz automašīnas, un tur nu viņi gulēja un smagi elpoja, kamēr kāds uz viņiem šāva. Pēc tam iestājās klusums, un, kad Līsbeta palūkojās uz ielu pa mašīnas apakšpusi, viņa redzēja šāvēja kājas spēcīgas kājas, kas steidzās pāri ielai lielā ātrumā, un vienu brīdi Līsbeta apsvēra domu paķert Barret no somas un šaut pretī. Bet tad saprata, ka nepaspēs, toties…

Garām lēnām brauca liels volvo, un viņa pielēca kājās. Paķēra zēnu un metās uz mašīnu, atrāva aizmugures durvis un iekrita ar zēnu iekšā vienā vienīgā mežonīgā murskulī.

-    Brauc! viņa uzkliedza šoferim un tajā pašā brīdī pamanīja, ka uz sēdekļa pil asinis, vai nu no viņas, vai no zēna.

JAkobs Caro bija divdesmit divus gadus vecs Volvo XC60 īpašnieks, viņš to bija nopircis uz nomaksu ar sava tēva galvojumu. Tagad viņš bija ceļā uz Upsālu, lai paēstu pusdienas ar saviem brālēniem, tēvoci un viņa sievu. Un viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt, ka ir ieguvis vietu sīriešu futbola kluba A divīzijā.

Radio skanēja Wake me up, ko izpildīja Avicii, un Jākobs, braucot garām Koncertnamam un Ekonomikas augstskolai, ar pirkstiem bungoja pa stūri. Tālāk uz ielas kaut kas bija noticis. Cilvēki skrēja uz visām pusēm. Kāds vīrietis kliedza, tomēr mašīnas nevienmērīgi virzījās uz priekšu. Arī Jākobs samazināja ātrumu, īpaši par to nesatraucoties. Ja bija notikusi avārija, iespējams, viņš varētu palīdzēt. Jākobs Šaro bija cilvēks, kas visu laiku sapņoja kļūt par varoni.

Bet šoreiz viņš nobijās pa īstam. Tam par iemeslu bija vīrietis kreisajā pusē, kurš skrēja pāri ielai un kurš izskatījās pēc gangstera. Viņa kustībās bija manāma ārkārtīga brutalitāte, un Jākobs jau grasījās spiest gāzes pedāli grīdā, kad sajuta mašīnas aizmugurē atveramies durvis. Kāds kāpa iekšā, un Jākobs skaļi noburkšķēja. Pats nesaprata, ko. Varbūt tas pat nebija zviedriski. Bet persona kāda jauna sieviete ar bērnu tikai atkliedza:

-     Brauc!

Uz īsu mirkli viņš saminstinājās. Kas šie par cilvēkiem? Varbūt tie vēlējās viņu aplaupīt un nozagt mašīnu? Viņš nespēja domāt skaidri. Visa šī situācija bija neprātīga. Bet jau nākamajā mirklī viņš bija spiests reaģēt. Jo tika sadauzīts aizmugurējais stikls. Kāds pa viņiem šāva. Viņš instinktīvi nospieda gāzes pedāli un,

sirdij strauji dauzoties, pārbrauca pāri krustojumam uz Ūdengātanu pie sarkanās gaismas.

-     Par ko ir runa? viņš kliedza. Kas noticis?

-     Klusē! meitene atcirta, un atpakaļskata spogulī varēja redzēt, ka viņa ātri, ar noteiktām kustībām, gluži kā pieredzējusi māsiņa, izmeklē mazo zēnu, kas raudzījās lielām, pārbiedētām acīm. Un tikai tad šoferis pamanīja, ka aizmugure ir pilna ar stikla gabaliem. Tur bija arī asinis.

-     Vai viņš ir sašauts?

-     Nezinu. Brauc tikai, brauc. Vai arī nē, griezies te pa kreisi… Tagad!

-     Labi, labi. Jākobs Čaro bija pārbijies līdz nāvei un strauji pagriezās pa kreisi pa Vanadisvēgenu, turpinot lielā ātrumā braukt uz Vāsastānu, vienlaikus apsvērdams, vai netiek izsekots un vai gadījumā kāds pa viņiem atkal nesāks šaut.

Viņš ļāva galvai noslīdēt uz stūres un sajuta vēja pūsmu no sasistā stikla. Kur, ellē, viņš ticis iejaukts, un kas bija šī meitene? Viņš vēlreiz palūkojās atpakaļskata spogulī. Melni mati un pīrsingi, tumšas acis, un kādu brīdi viņam šķita, ka viņas pasaulē Jākobs nemaz neeksistē. Bet tad viņa kaut ko nomurmināja, izklausījās pat priecīgi.

-     Labas ziņas? viņš jautāja.

Meitene neatbildēja. Tikai novilka ādas jaku un savu balto T kreklu, un tad… kas, ellē? Ar strauju kustību viņa saplēsa T kreklu un sēdēja ar kailu ķermeņa augšdaļu bez krūštura, bez jebkā -, un uz sekundi viņš apmulsis vēroja viņas stingrās krūtis, tad pamanīja asinis, kas straumītē tecēja starp krūtīm un lija tālāk uz vēdera un džinsiem.

Meitenei bija trāpīts kaut kur zem pleca, netālu no sirds, un viņa smagi asiņoja. T kreklu (tikai tagad viņš to saprata) viņa grasījās izmantot par pārsēju. Viņa cieši jo cieši piespieda brūci, lai apturētu asiņošanu, pēc tam uzvilka atpakaļ ādas jaku un tagad izskatījās smieklīga, īpaši, kad daļa asiņu bija nonākušas uz viņas vaiga un pieres, veidojot savdabīgu karotāja zīmējumu.

-    Labās ziņas ir tās, ka sašauta esi tu, nevis zēns, viņš teica.

-     Kaut kā tamlīdzīgi, viņa atbildēja.

-     Vai man tevi aizvest uz Karolinskas slimnīcu?

-     Nē, viņa atbildēja.

Līsbeta bija pamanījusi lodes ieejas un izejas caurumu. Lode bija izgājusi cauri pleca priekšpusei. Brūce stipri asiņoja, un deniņos pulsēja. Bet viņa nedomāja, ka būtu cietusi kāda artērija. Tad būtu daudz sliktāk. Vismaz tā viņa cerēja un vēlreiz paskatījās atpakaļ. Visticamāk, slepkavam tuvumā bija mašīna bēgšanai. Bet neizskatījās, ka kāds viņus vajātu. Jādomā, viņi paspējuši aizbēgt gana ātri, un viņa uzmeta žiglu skatienu zēnam Augustam.

Augusts sēdēja, rokas sakrustojis uz krūtīm, un šūpoja ķermeņa augšdaļu uz priekšu un atpakaļ, un pēkšņi Līsbetai ienāca prātā, ka viņai vajadzētu kaut ko iesākt. Varbūt izslaucīt stikla lauskas no zēna matiem un kājām, bet tad Augusts uz brīdi aprima. Tomēr Līsbeta nebija pārliecināta, vai tā ir laba zīme. Augusta skatiens bija pārāk stings un tukšs, un viņa atmeta galvu atpakaļ un centās izskatīties tā, it kā kontrolētu situāciju. Bet nekas vairāk viņai neizdevās. Viņai bija slikta dūša un reiba galva, un jau tagad par pārsēju izmantotais T krekls bija piesūcies ar asinīm. Viņa varēja zaudēt samaņu. Līsbeta sabijās no šīs domas un centās aši izskaitļot plānu. Viens bija skaidrs: policija nebija alternatīva. Tā bija aizvedusi zēnu tieši pie slepkavas un nekontrolēja situāciju. Tāpēc ko viņa varēja iesākt?

Viņa nevarēja turpināt braukt ar šo automašīnu. Tā tika manīta nozieguma vietā un ar sasisto stiklu pievērstu apkārtējo uzmanību. Viņai vajadzētu pārliecināties, ka viņš aizved uz Fiskargātanu, lai Līsbeta var turpināt ceļu ar savu BMW, kas bija reģistrēts uz viņas otrās identitātes Irēnes Neseres vārda. Bet vai viņai pietiks spēka ar to braukt?

Līsbeta sajutās draņķīgi.

-     Brauc uz Vesterbrū! viņa pavēlēja.

-     Labi jau labi, atbildēja vīrietis vadītāja sēdvietā.

-     Vai tev ir kas padzerties?

-     Man ir pudele viskija, ko es gribēju uzdāvināt savam tēvocim.

-      Iedod man to! viņa pavēlēja, satvēra pudeli Grant’s un mēģināja to atvērt. Ar lielām grūtībām tas ari izdevās. Viņa norāva pagaidu apsēju un uzlēja viskiju uz šāviena brūces, tad iedzēra vienu, divus, trīs pamatīgus malkus un jau grasījās to piedāvāt Augustam, kad saprata, ka tā nav laba doma. Bērni nedzer viskiju. Pat šokēti bērni ne. Viņas domas kļuva izklaidīgas, vai tā bija?

-     Tev jānovelk krekls, viņa teica volvo vadītājam.

-     Ko?

-     Man jāaizspiež brūce ar ko citu.

-     Labi, bet…

-     Nemuldi niekus.

-Ja es tev palīdzēšu, man vismaz jāzina, kāpēc tas vīrietis uz jums šāva. Vai esat noziedznieki?

-     Es mēģināju zēnu pasargāt, tieši tik vienkārši. Daži maitasgabali grib viņam nodarīt pāri.

-     Kāpēc?

-     Tev gar to nav nekādas daļas.

-     Tātad viņš nav tavs dēls.

-     Es viņu nepazīstu.

-     Kāpēc tad tu viņam palīdzi?

Līsbeta samulsa.

-    Mums ir kopīgi ienaidnieki, viņa atbildēja, un tad vadītājs negribīgi un ar zināmām grūtībām, stūrējot mašīnu ar kreiso roku, novilkta džemperi ar V veida izgriezumu.

Tad viņš atpogāja kreklu un novilka arī to. Pasniedza to Līsbetai, kas uzmanīgi sāka tīt to ap plecu, vēlreiz pametot bažīgu skatienu uz Augustu. Zēns bija neparasti nekustīgs, tikai lūkojās lejup uz savām tievajām kājām ar sastingušu skatienu, un jau kuro reizi Līsbeta sev jautāja: ko viņai tagad iesākt?

Viņi, protams, varētu paslēpties pie viņas mājās Fiskargātanā. Neviens, izņemot Mikaelu Blumkvistu, nezināja adresi, un dzīvokli nevarēja atrast publiskajā reģistrā. Bet viņa negribēja uzņemties risku. Bija laiks, kad viņu pazina visā valstī, un ienaidnieki gana meistarīgi prata atrast informāciju.

Iespējams, kāds Svēavēgenā viņu atpazina un policija tagad jau pārcilā katru akmeni, lai sadzītu viņai pēdas. Viņai bija vajadzīga jauna slēptuve, kas nebija saistīta ar kādu no viņas identitātēm, un tāpēc bija nepieciešama palīdzība. Bet kā? Holgera?

Viņas iepriekšējais aizbildnis Holgers Palmgrēns gandrīz pilnībā bija atveseļojies no insulta un tagad dzīvoja divistabu dzīvoklī Liljeholmstorjetā. Holgers bija vienīgais, kas viņu patiešām pazina. Viņš, neapšaubāmi, būtu lojāls un darītu visu, kas viņa spēkos, lai palīdzētu. Bet viņš bija arī vecs un noraizējies, un viņa negribēja veco vīru nevajadzīgi iejaukt.

Tad, protams, bija Mīkaels Blumkvists, un patiesībā viņam nebija ne vainas. Tomēr viņa vilcinājās viņam zvanīt vēlreiz, varbūt tieši tāpēc, ka viņam nebija ne vainas. Viņš bija sasodīti labs un pareizs, un tamlīdzīgi. Bet velns ar ārā… viņu par to nevarētu vainot, vismaz ne pārāk lielā mērā. Līsbeta zvanīja Mīkaelam. Un viņš atbildēja jau pēc pirmā signāla un izklausījās satraukts.

-     Hallo, prieks dzirdēt tavu balsi. Kas noticis?

-     Es tagad nevaru stāstīt.

-     Runā, jūs esat sašauti. Te ir asins traipi.

-     Zēnam nekas nekaiš.

-     Un tev?

-     Ar mani viss būs labi.

-     Tātad tu esi sašauta?

-     Pagaidi, Blumkvist.

Viņa paskatījās uz pilsētu un konstatēja, ka viņi gandrīz jau atrodas pie Vesterbrū. Viņa pagriezās un uzrunāja vīrieti pie stūres:

-     Apstājies pieturā!

-    Jūs kāpsiet ārā?

-    Tu kāpsi ārā. Un iedosi man savu telefonu, un pagaidīsi ārā, līdz es būšu beigusi telefonsarunu. Vai tas ir skaidrs?

-    Jā, jā!

Jākobs Čaro bailīgi paskatījās uz meiteni un iedeva viņai savu mobilo telefonu, brīdi saminstinājās, tad izkāpa. Līsbeta turpināja sarunu.

-     Kas notiek? Mīkaels jautāja.

-    Nedomā par to, viņa atbildēja. Es gribu, lai kopš šī brīža tu vienmēr nēsā līdzi Android telefonu, piemēram, Samsung. Jums taču redakcijā tādi ir?

-    Jā, vajadzētu būt vairākiem.

-     Lieliski, un tad nekavējoties ieej Google Play un lejupielādē austiņu aplikāciju, kā ari aplikāciju Threema īsziņām. Mums jāspēj sazināties drošā veidā.

-     Labi.

-    Un, ja neesi tāds idiots, kāds, pēc manām domām, tu esi, tad tam cilvēkam, kas tev palīdzēs, jāpaliek anonīmam. Es negribu nekādus ievainojamos punktus.

-     Saprotams.

-     Turklāt…

-Jā?

-     Izmanto telefonu tikai ārkārtas situācijās. Pārējā komunikācija notiks ar kādas saites palīdzību tavā datorā. Tāpēc es gribu, lai tu vai tā persona, kas ari nav idiots, ieiet www.pgpi.org un lejupielādē kriptēšanas programmu e-pastam. Gribu, lai jūs to izdarāt tagad, un pēc tam atrodiet labu un drošu slēptuvi zēnam un man. Vieta nedrīkst būt saistīta ar Millennium vai tevi, nosūti man adresi kriptētajā e-pastā.

-     Līsbet, tavs pienākums nav turēt zēnu drošībā.

-     Es neuzticos policijai.

-     Tad tev jāatrod kāds cits, uz kuru var paļauties. Zēnam ir autisms, un viņam ir īpašas vajadzības, es nedomāju, ka tev

vajadzētu uzņemties par viņu atbildību, it īpaši ja esi ievainota…

-     Tu turpināsi gvelzt muļķības vai tomēr man palīdzēsi?

-     Es tev, protams, palīdzēšu.

-      Labi. Pēc piecām minūtēm apskati Līsbetas lādi. Tur būs papildinformācija. Pēc tam to izdzēs.

-     Līsbeta, ieklausies manī, tev jādodas uz slimnīcu! Tev jāsaņem aprūpe. Es dzirdu tavā balsī…

Līsbeta nolika klausuli un pasauca vīrieti, kas joprojām stāvēja pieturā, tad izvilka no savas somas klēpjdatoru un ar mobilā telefona palīdzību ielauzās Mīkaela datorā. Pēc tam viņa pierakstīja instrukcijas, kā jālejupielādē un jāinstalē kriptēšanas programma.

Pēc tam Līsbeta lika sevi aizvest uz Mūsebakestorju. Tas nozīmēja uzņemties risku. Bet citas iespējas nebija. Pilsēta aiz loga kļuva aizvien miglaināka.

Mīkaels Blumkvists pie sevis klusu nolamājās. Viņš stāvēja Svēavēgenā, netālu no nedzīvā ķermeņa un norobežojuma, kuru tikko bija uzstādījusi Drošības policija, kas notikuma vietā ieradās pirmā. Kopš Līsbeta piezvanīja pirmoreiz, viņš bija drudžaini aktīvs. Viņš bija meties taksometrā un steidzies šurp, un brauciena laikā darījis visu, ko spējis, lai apturētu zēnu un krīzes centra vadītāju doties uz ielas.

Mīkaelam tas nebija izdevies. Tik vien kā sazinājās ar kādu Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centra darbinieci, vārdā Birgita Lindgrēna, kas izsteidzās kāpņu telpā, tikai lai redzētu savu kolēģi saļimstam pret durvīm no nāvējoša šāviena galvā. Pēc desmit minūtēm, kad ieradās Mīkaels, Birgitu Lindgrēnu tik tikko varēja pazīt, un tomēr viņa un kāda cita sieviete, kuru sauca Ulrika Francēna, kas bija devusies ceļā uz izdevniecību Albert Bonniers mazliet tālāk uz ielas, bija sniegušas Mīkaelam pieklājīgu notikumu aprakstu.

Jau pirms telefons iezvanījās otrreiz, Mīkaels bija sapratis, ka Līsbeta ir izglābusi Augusta Baldera dzīvību. Viņš bija sapratis, ka viņa un zēns tagad sēž kādā mašīnā, kuras vadītājs nav īpaši motivēts viņiem palīdzēt, it īpaši pēc tam, kad šāva arī uz viņu. Bet galvenokārt Mīkaels bija redzējis asinis uz trotuāra un ielas, un, pat ja viņš pēc sarunas jutās nedaudz mierīgāks, iekšēji viņš joprojām bija satraucies. Līsbeta bija izklausījusies izklaidīga un tas viņu nemaz nepārsteidza joprojām ietiepīga.

Par spīti tam, ka Līsbeta, visticamāk, bija sašauta, viņa pati vēlējās puisēnu noslēpt, un to varēja saprast, zinot viņas pagātni, bet vai Mīkaelam un žurnālam patiešām vajadzētu Līsbetai palīdzēt? Lai cik varonīgi viņa būtu reaģējusi Svēavēgenas situācijā, strikti juridiski to varēja uzskatīt par nolaupīšanu. Un šādā situācijā viņš nevarēja viņai palīdzēt. Viņš jau tā bija iekūlies nepatikšanās ar medijiem un prokuroru.

Bet runa bija par Līsbetu, un viņš bija apsolījis. Velns ar ārā, protams, viņš palīdzēs, pat ja Ērika zaudēs prātu un Dievs vien zina, kas vēl atgadīsies, tāpēc viņš dziļi ievilka elpu un paņēma savu telefonu. Bet nepaspēja izvēlēties numuru. Kāds viņu pasauca. Tas bija Bublanskis. Viņš vilkās uz priekšu pa trotuāru gaitā, kuru varētu nodēvēt par sabrukuma stāvokli, un viņam līdzās gāja kriminālinspektore Sonja Mūdiga un kāds garš, spēcīga auguma vīrietis, gadus piecdesmit vecs, kas, visticamāk, bija profesors, kuru Līsbeta bija pieminējusi telefonsarunā.

-     Kur ir zēns? Bublanskis elsa.

-    Viņš pazuda ziemeļu virzienā lielā, sarkanā volvo. Kāds viņu izglāba.

-     Kas tad?

-     Es pastāstīšu, ko zinu, Mīkaels teica, lai gan nesaprata, ko grasās vai ko viņam vajadzētu teikt. Bet vispirms man jāpiezvana.

-     Nē, nē, tu parunāsi ar mums. Mums jāizziņo valsts mēroga trauksme.

-     Parunājiet ar sievieti tur tālāk. Viņu sauc Ulrika Francēna. Viņa zinās vairāk. Viņa redzēja, kā tas notika, un var pat raksturot slepkavu. Es ierados desmit minūtes vēlāk.

-     Un tas, kas izglāba zēnu?

-     Tā viņu izglāba. Ulrika Francēna var noraksturot ari viņu. Bet tagad jums mani jāatvaino…

-     Kā tas nākas, ka tu vispār zināji, ka mēs grasījāmies satikties? Sonja Mūdiga šņāca, pēkšņi izklausoties naidīga. Mums ziņoja, ka tu esi piezvanījis uz avārijas dienestu, vēl pirms tika izdarīti šāvieni.

-     Man pavēstīja.

-     Kas?

Mīkaels vēlreiz dziļi ievilka elpu un ieskatījās Sonjai tieši acīs.

-      Neatkarīgi no tā, kādas muļķības tiek rakstītas laikrakstos, es patiešām gribu ar jums sadarboties, kā vien spēju, un ceru, jūs to zināt.

-     Es vienmēr esmu tev uzticējusies, Mīkael. Bet pirmo reizi mūžā es patiesībā sāku šaubīties, Sonja atbildēja.

-     Labi, es to cienu. Bet ari jums jāciena tas, ka šobrīd es nevaru uz jums paļauties. Ir taču skaidrs, ka jūsu policijas iecirknī ir nopietna informācijas noplūde, vai ne tā? Kā citādi tas varēja notikt? viņš teica un norādīja uz Torkela Lindēna mirušo ķermeni.

-     Tas ir tiesa. Šausmīgi, Bublanskis iestarpināja.

-    Lieliski. Tagad es piezvanīšu, Mīkaels sacīja un devās kādu gabaliņu tālāk pa ielu, lai varētu netraucēti runāt.

Bet viņš tā arī nepiezvanīja. Tikai padomāja. Bija pienācis laiks drošību uztvert nopietni, tāpēc viņš ziņoja Bublanskim un Mūdigai, ka viņam diemžēl nekavējoties ir jādodas uz redakciju, bet viņš, protams, ir viņu rīcībā, kad vien tas būs nepieciešams, un tad Sonja, sev pašai par pārsteigumu, sagrāba Mīkaelu aiz rokas.

-     Sākumā tev jāpastāsta, kā tu zināji, ka tas notiks, viņa asi noteica.

-     Diemžēl šajā gadījumā man jāizmanto informācijas avotu anonimitātes aizsardzība, Mīkaels atbildēja un samocīti pasmaidīja.

Pēc tam viņš pamāja taksometram un devās uz redakciju, dziļi iegrimis pārdomās. Sarežģītākiem IT risinājumiem Millennium labu laiku atpakaļ bija noalgojis konsultatīvo uzņēmumu Tech Source, jaunu meiteņu komandu, kas ātri un efektīvi mēdza redakcijai palīdzēt. Bet tagad viņš nevēlējās viņas iejaukt. Viņš nevēlējās arī iesaistīt Kristeru Malmu, lai gan tas bija spējīgākais IT darbinieks redakcijā. Pēkšņi viņš iedomājās par Andreju. Andrejs jau bija iesaistīts stāstā, turklāt neticami prasmīgi apgājās ar datoriem. Mīkaels nolēma palūgt viņa palīdzību un apsolīja sev, ka cīnīsies, lai puisi pieņem darbā pilnā slodzē, ja vien viņam un Ērikai izdosies atrisināt šo jucekli.

rīts bija pārvērties par murgu jau pirms Svēavēgenā izdarītajiem šāvieniem, un tas, protams, bija dēļ tā nolādētā TT ziņojuma, kas savā veidā bija turpinājums pret Mīkaelu vērstajiem uzbrukumiem. Jau atkal uzradās visas skaudīgās un atrofējušās dvēseles, lai izspļautu savu žulti Twitter, e-pastā un tīkla komentāru laukos, un šoreiz piedalījās arī rasistiskās ļaužu masas, visticamāk, tāpēc, ka Millennium jau vairākus gadus iesaistījās cīņā pret jebkāda veida etnisko diskrimināciju un rasismu.

Sliktākais bija tas, ka visiem redakcijā strādājošajiem kļuva aizvien grūtāk pildīt savus darba pienākumus. Pēkšņi likās, ka cilvēkiem samazinājusies vēlēšanās piegādāt žurnālam informāciju. Turklāt klīda baumas, ka galvenais prokurors Rikards Ēkstrems gatavojoties redakcijas kratīšanai. Ērika Bergere tam īpaši neticēja. Kratīšana būtu ārkārtīgi nopietna lieta, it īpaši ņemot vērā avotu anonimitātes aizsardzību.

Bet tagad viņai bija jāpiekrīt Kristeram Malmam, ka noskaņojums kļuvis tik nepatīkams, ka pat juristi un saprātīgi cilvēki sākuši izgudrot muļķības, un, kad Mīkaels ienāca redakcijā, viņa

stāvēja un apsvēra, kādu pretuguni varētu atklāt. Viņai par pārsteigumu, Mīkaels negrasījās ar viņu runāt. Viņš devās tieši pie Andreja Zandera un aizveda viņu uz Ērikas kabinetu. Pēc brīža viņa sekoja.

Kad Ērika ienāca telpā, viņa ieraudzīja, ka Andrejs izskatās saspringts un koncentrējies, un saklausīja burtus PGP. Viņa zināja, ko tie nozīmē, bija izgājusi kursus par IT drošību, tad pamanīja, ka Andrejs piezīmju blociņā izdara piezīmes. Sekundi vēlāk, pat nepaskatījies uz viņas pusi, viņš devās prom un piegāja pie Mīkaela klēpjdatora, kas stāvēja redakcijā.

-     Ko tas nozīmē? viņa jautāja.

Mīkaels klusinātā balsī visu izstāstīja. Ērika tik tikko spēja to aptvert. Mīkaelam nācās atkārtot vairākas reizes.

-     Tātad tu gribi, lai es atrodu viņiem slēptuvi? viņa jautāja.

-               Man ļoti žēl, ka grasos tevi tajā ievilkt, Ērika, viņš teica,

-      bet es nezinu nevienu citu, kas pazītu tik daudz cilvēku ar vasarnīcām.

-     Nu jāapdomā, Mīkael. Patiešām jāapdomā.

-     Ērika, mēs nevaram viņus pievilt. Līsbeta ir sašauta. Tā ir ārkārtas situācija.

-    Ja viņa ir sašauta, tad viņai jābrauc uz slimnīcu.

-    Bet viņa atsakās. Līsbeta par katru cenu vēlas pasargāt zēnu.

-     Viņi vēlas mierā un klusumā uzzīmēt slepkavu.

-Jā-

-     Tā ir pārlieku liela atbildība, Mīkael, un pārlieku liels risks. Ja kaut kas ar viņiem notiks, tas būs uz mūsu sirdsapziņas un sagraus žurnālu. Mēs nevarēsim aizbildināties ar liecinieku identitātes aizsardzību, tas nav mūsu pienākums. Šī situācija jārisina policijai padomā tik, cik daudz dažādu ar izmeklēšanu un psiholoģiju saistītu jautājumu izraisītu viņa zīmējumi. Šī lieta jārisina citā veidā.

-    Jā, protams, citā veidā, ja vien mums būtu darīšana ar kādu citu cilvēku, nevis Līsbetu Salanderi.

-     Reizēm mani nogurdina tas, ka tu viņu vienmēr aizstāvi.

-     Es mēģinu reālistiski paskatīties uz situāciju. Varas iestādes ir smagi pievīlušas Augustu Balderu, pakļaujot viņu nāves briesmām, un es zinu, šis fakts padara Līsbetu traku.

-     Un tāpēc domā, ka mums jājaucas iekšā?

-      Mēs esam spiesti. Viņa ir saniknota, klīst kaut kur pilsētā, un viņiem nav, kur iet.

-    Tad aizved viņus uz Sandhamnu.

-      Es un Līsbeta esam pārlieku saistīti. Tiklīdz noskaidrosies, ka notikuma vietā bija tieši viņa, mana adrese tiks nekavējoties pārmeklēta.

-     Nu tad labi.

-     Kādā ziņā?

-     Es kaut ko atradīšu.

Ērika tikko spēja noticēt, ka bija to pateikusi. Tā tas ar Mīkaelu bija kad viņš kaut ko lūdza, viņa nespēja atteikt, un viņa zināja, ka tas ir abpusēji. Arī viņš viņas dēļ būtu spējīgs uz visu.

-     Brīnišķīgi, Rikij. Kur?

Viņa mēģināja apdomāties, bet nekas nenāca prātā. Galvā bija iestājies tukšums. Ne vārdi, ne vietas, it kā viņai pēkšņi nebūtu nevienas kontaktpersonas.

-     Man par to jāpadomā, viņa noteica.

-      Domā ātri un tad iedod adresi un ceļa aprakstu Andrejam. Viņš zinās, kas jādara.

Ērika sajuta nepieciešamību iziet ārā, svaigā gaisā, tāpēc nogāja pa kāpnēm, devās pa Jētgātanu uz Medborjarplatsenas pusi, kamēr personu vārdi cits pēc cita virmoja viņas domās, lai gan neviens no tiem nešķita īstais. Pārāk daudz bija likts uz spēles, un katrā, ko Ērika iedomājās, viņa saskatīja trūkumus, un, lai gan nekas vēl nebija izdarīts, viņa nevēlējās kādu pakļaut riskam vai apgrūtināt ar lūgumu tikai tāpēc, ka tas viņu pašu nepārtraukti nomāca. Un tomēr… Augusts bija mazs zēns, kuru kāds mēģināja nošaut, un viņa bija apsolījusi. Kaut kas bija jāizdomā.

Gabaliņu tālāk bija dzirdamas policijas mašīnu sirēnas, un viņa paskatījās uz parku un metrostaciju, un uz mošeju pakalna galā. Garām pagāja kāds jauns vīrietis, kas drudžaini kārtoja dokumentus, it kā būtu ieguvis kādu slepenu informāciju. Te pēkšņi viņai iešāvās prātā Gabriella Grāne. Vārds pārsteidza viņu pašu. Gabriella nebija nekāda tuvā draudzene, turklāt strādāja vietā, kurā noteikti nebija vietas likumpārkāpumiem. Tāpēc nē, tā bija idiotiska doma. Gabriella riskētu ar savu darbu tikai tad, ja būtu noklausījusies visu priekšlikumu, un tomēr… šī doma neatkāpās.

Gabriella bija īpaši labsirdīgs un atbildīgs cilvēks. Ērikas prātā uzausa atmiņas. Tas bija vasarā, agrā rīta stundā kādos vēžu svētkos Gabriellas vasarnīcā Ingarē. Viņa un Gabriella bija sēdējušas šūpuļtīklā uz nelielas terases un vērojušas ūdeni, kas bija redzams aiz kokiem.

-     Es gribētu atbēgt uz šejieni, kad mani sāks vajāt hiēnas, Ērika tika teikusi, pati nezinot, ko domāja ar vārdu “hiēnas”, bet, visticamāk, viņa bija jutusies nogurusi un nomocīta darbā un kaut kas Gabriellas mājās bija iedvesis viņā mieru.

Tā atradās uz neliela, koku ieskauta pakalna, tālu prom no redzamības, un viņa lieliski atcerējās, ka Gabriella uz to bija atbildējusi ar solījumu:

-     Kad uzbruks hiēnas, tu būsi laipni gaidīta šeit, Ērika. Un tagad viņa par to iedomājās un vaicāja sev: vai tomēr nevajadzētu piezvanīt?

Iespējams, bija bezkaunīgi kaut ko tādu lūgt. Bet viņa nolēma mēģināt, par spīti visam, tāpēc devās atpakaļ uz redakciju un zvanīja no kriptētās Redphone aplikācijas, kuru Andrejs bija sagatavojis arī viņai.

18.   nodaĻa. 22. NOVEMBRIS

Gabriella Grāne jau grasījās doties uz sanāksmi ar Helēnu Kraftu un Sāpo darba komandu par situāciju Svēavēgenā, kad negaidīti ievibrējās viņas mobilais telefons, un, lai gan viņa steidzās vai arī tieši tāpēc, viņa ātri atbildēja:

-Jā?

-     Te Ērika.

-     Sveika! Man tagad nav laika runāt. Mums nāksies sazvanīties vēlāk.

-     Man ir kāds… Ērika turpināja.

Bet Gabriella jau bija nolikusi klausuli. Viņai nebija laika draudzīgām sarunām, un uz konferenču telpu viņa devās ar tādu sejas izteiksmi, pēc kuras varēja spriest Gabriella vēlas uzsākt nelielu karu. Bija noplūdusi būtiska informācija, viens cilvēks bija miris, un, visticamāk, vēl kāds bija nopietni ievainots, un vairāk nekā jebkad agrāk viņa gribēja visus telpā esošos sūtīt pie velna un pati mesties prom. Viņi bija bijuši tik neuzmanīgi un tik nepacietīgi vēlmē iegūt jaunu informāciju, ka bija zaudējuši galvu. Gabriella sēdēja, iegrimusi savā naidā, kad pēkšņi kaut kas iešāvās prātā.

Tika ziņots, ka Mīkaels Blumkvists bija zvanījis uz avārijas dienestu, vēl pirms Svēavēgenā tika izdarīti šāvieni. Tas bija diezgan

neparasti, turklāt tikko bija zvanījusi Ērika Bergere, kas tiešām nemēdza zvanīt bez vajadzības, it īpaši darba laikā. Vai viņa gribēja pavēstīt ko svarīgu vai pat izšķirošu? Gabriella piecēlās un atvainojās.

-      Gabriella, manuprāt, ir ļoti būtiski, ka tu noklausies līdz galam, Helēna Krafta iebilda neparasti skarbā balsī.

-     Man jāpiezvana, viņa nepiespiesti atteica, it kā viņai būtu vienalga, ko domā Sāpo priekšniece.

-     Kam jāpiezvana?

-    Vienkārši jāpiezvana, viņa atbildēja un atstāja konferenču telpu, lai dotos uz savu kabinetu un nekavējoties zvanītu Ērikai Bergerei.

Ērika lūdza Gabriellu nolikt klausuli un piezvanīt viņai pa Samsung telefonu. Kad viņa atkal bija sazvanījusi draudzeni, Ērika nekavējoties sajuta, ka kaut kas ir citādi. Balsī vairs nebija ierastā draudzīguma un entuziasma. Gluži otrādi Gabriella izklausījās satraukta un saspringusi, it kā viņa jau no sākta gala būtu nojautusi, ka Ērikai sakāms kas nopietns.

-    Sveika! viņa tikai noteica. Man joprojām ir ļoti maz laika. Bet vai runa ir par Augustu Balderu?

Ērika jutās ārkārtīgi neērti.

-     Kā tu zini? viņa jautāja.

-     Es strādāju ar lietas izmeklēšanu, un tikko noskaidrojās, ka Mīkaels bija saņēmis slepenu informāciju par notikušo Svēavēgenā.

-    Jūs par to jau esat informēti?

-     Jā, un tagad mēs, protams, esam ārkārtīgi ieinteresēti, kā tas varēja notikt.

-    Sorry. Man nāksies atsaukties uz informācijas avotu aizsardzību.

-     Labi. Bet ko tu vēlies? Kāpēc zvanīji?

Ērika aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Kā gan viņa varēja būt tāda muļķe?

-               Baidos, ka man būs jāvēršas pie kāda cita, viņa teica,

-     nevēlos tevi pakļaut ētiskam konfliktam.

-      Es labprāt uzņemšos jebkādu ētisku konfliktu, Ērika. Bet es necietīšu, ja tu kaut ko no manis slēp. Šī izmeklēšana man nozīmē daudz vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

-     Vai patiešām?

-     Tā tas ir, un patiesība ir tāda, ka arī es saņēmu iepriekšēju paziņojumu. Es uzzināju, ka Balderam draud nāves briesmas. Bet, neskatoties uz to, man neizdevās novērst slepkavību, un tas ir kas tāds, ar ko man nāksies sadzīvot visu atlikušo mūžu. Tāpēc beidz! Klāj vaļā!

-     Man tomēr būs jārīkojas citādi, Gabriella. Piedod. Negribu, lai tu mūsu dēļ nonāc pamatīgās nepatikšanās.

-     Slepkavības naktī es Saltšēbādenā satiku Mīkaelu.

-     Par to viņš neko neteica.

-      Es neuzskatīju, ka būšu ieguvēja, ja atklāšu savu identitāti.

-     Tas bija gudri darīts.

-     Iespējams, mēs viena otrai varam palīdzēt šajā juceklī.

-     Tas izklausās labi. Es palūgšu Mīkaelu tev vēlāk piezvanīt. Bet vispirms man jāatrisina kāda problēma.

-    Un es, tāpat kā jūs, zinu, ka policijā ir informācijas noplūde. Es saprotu, ka šādā situācijā jāmeklē neparastas alianses.

-     Pilnīgi noteikti. Man ir ļoti žēl.

-     Labi. Gabriella bija vīlusies. Izlikšos, ka šī saruna nav notikusi. Novēlu tev veiksmi.

-      Paldies, Ērika atbildēja un turpināja domās meklēt vēl kādu variantu.

Gabriella domīga atgriezās sapulcē. Ko gan Ērika gribēja pateikt? Viņa nezināja un tomēr kaut ko nojauta, bet viņas domas nepaspēja noskaidroties. Kolīdz viņa iegāja konferenču telpā, sarunas apklusa un visi paskatījās uz viņu.

-     Ar ko tu nodarbojies? jautāja Helēna Krafta.

-     Privātas dabas jautājums.

-     Kuru tu biji spiesta kārtot tagad?

-     Kuru es biju spiesta kārtot tagad. Par ko jūs runājāt?

-      Mēs runājām par to, kas notika Svēavēgenā, bet, kā jau es norādīju, pagaidām mums ir pieejama ļoti skopa informācija, teica biroja vadītājs Ragnars Ūlofsons. Situācija šobrīd ir haotiska. Turklāt vajadzētu atbrīvoties no mūsu informācijas avota Bublanska komandā. Komisārs pēc notikušā šķiet pilnīgi izsists no līdzsvara.

-     Tas ir saprotams, Gabriella asi noteica.

-Jā… Jā, mēs par to runājām. Mēs negrasāmies padoties, līdz būsim sapratuši, kā šāvējs varēja zināt, ka zēns atrodas krīzes centrā, vai arī kā viņš zināja, ka zēns iznāks pa durvīm tieši tajā brīdī. Tam netiks taupīti nekādi līdzekļi, tas nu ir skaidrs. Bet man ir jānorāda, ka informācijas noplūde, iespējams, nemaz nav notikusi policijā. Par operāciju bija zināms dažādās iestādēs, piemēram, krīzes centrā, un par to zināja arī māte un viņas neuzticamais vīrs Lase Vestmans, un arī Millennium redakcijā. Turklāt, protams, mēs nevaram izslēgt ari hakeru uzbrukumus. Bet vai es drīkstu turpināt savu ziņojumu?

-     Protams.

-     Mēs tikko pārrunājām Mīkaela Blumkvista lomu un šajā sakarā esam ļoti noraizējušies. Kā viņš varēja zināt par apšaudi, pirms tā bija notikusi? No mana skatpunkta raugoties, viņam ir kāds informācijas avots, kas ir tuvu stāvošs kriminālajām aprindām, un tādā gadījumā nav nekādas īpašas vajadzības ievērot informācijas avota aizsardzību. Mums jāzina, no kā viņš ieguva informāciju.

-    It īpaši tāpēc, ka viņš šķiet izmisis un gatavs uz visu, lai tikai radītu jaunu sensāciju, iejaucās inspektors Mortens Nīlsens.

-     Acīmredzot Mortenam arī ir lieliski avoti. Viņš lasa vakara ziņas, Gabriella īgni noteica.

-    Ne jau vakara ziņas, meitenīt! TT. Instance, kurai reizēm pat mēs, drošībnieki, uzticamies.

-      Raksts bija apmelojošs, un tu to zini tikpat labi kā es, Gabriella nepiekāpās.

-     Nezināju, ka esi tā ieķērusies tai Blumkvistā.

-     Idiots.

-     Tūliņ pat pārstājiet! Helēna iejaucās. Kas tie par strīdiem? Turpini, Ragnar! Ko mēs zinām par notikumu gaitu?

-    Pirmie nozieguma vietā ieradās kārtības policisti Ēriks Sanstrems un Tūrs Langrēns, Ragnars Ūlofsons turpināja. Šobrīd visu informāciju es iegūstu no viņiem. Viņi tur nonāca precīzi 9.24, bet tad jau viss bija beidzies. Torkels Lindēns bija miris, šauta brūce pakausī, un zēns, jā, par viņu mēs neko nezinām. Mums ir liecinieku liecības, ka arī zēns ticis sašauts. Uz trotuāra un uz ielas ir asins traipi. Bet mēs nevaram būt droši. Zēns nozuda sarkanā volvo mums ir daļa mašīnas reģistrācijas numura, kā arī modelis. Minēšu, ka drīz vien mēs uzzināsim mašīnas īpašnieku.

Gabriella pamanīja, ka Helēna Krafta drudžaini kaut ko pieraksta, gluži kā bija darījusi iepriekšējās sanāksmēs.

-     Bet kas notika? viņa jautāja.

-     Divi jauni vīrieši, Ekonomikas augstskolas studenti, kas stāvēja Svēavēgenā otrpus ielai, savās liecībās apgalvo, ka situācija izskatījās kā divu kriminālo grupējumu konflikts, kurā abi grupējumi cenšas tikt pie zēna, Augusta Baldera.

-     Neizklausās ticami.

-      Neesmu par to tik pārliecināts, Ragnars Ūlofsons turpināja.

-     Kas tev liek tā domāt? Helēna Krafta jautāja.

-    Abās pusēs darbojās profesionāļi. Šāvējs, šķiet, stāvējis Svēavēgenā, pretējā pusē, tieši pie parka, un novērojis durvis. Daudz kas liecina, ka tas bija tas pats vīrietis, kas nošāva Balderu. Nevis tāpēc, ka kāds būtu skaidri redzējis viņa seju, iespējams, viņš

valkāja sava veida masku. Bet viņa kustībās bija manāms tas pats ātrums un mērķtiecība. Otru grupējumu pārstāvējusi sieviete.

-     Un ko mēs par viņu zinām?

-    Neko daudz. Kā apgalvo liecinieki, viņai mugurā bijusi melna ādas jaka un tumši džinsi. Viņa bijusi jauna, melniem matiem, pīrsingiem, kāds minēja, mazliet atgādinājusi rokeri vai panku, un ļoti īsa. Viņa uzradusies nez no kurienes un tai pašā brīdī pārmetusies pār zēnu, lai viņu pasargātu. Visi liecinieki ir vienisprātis, ka viņa diez vai bija vienkārša garāmgājēja. Sieviete piesteidzās klāt, it kā būtu trenējusies to darīt, vai arī it kā viņa pati būtu nonākusi līdzīgā situācijā jau iepriekš. Viņa rīkojās ārkārtīgi mērķtiecīgi. Tad vēl mašīna, volvo, un par to mums ir ļoti pretrunīga informācija. Kāds teica, ka mašīna braukusi garām nejauši un sieviete ar zēnu ielēkusi tajā, kamēr tā kustējās. Citi galvenokārt tie ekonomikas studenti domā, ka mašīna bija daļa operācijas. Jebkurā gadījumā baidos, ka uz mūsu kakla ir nolaupīšana.

-     Un ko tu mēģini pateikt?

-     To jums nevajadzētu jautāt man.

-    Tātad šī sieviete ne vien izglāba zēnam dzīvību, bet arī viņu nolaupīja, Gabriella secināja.

-     lā izskatās, vai ne? Citādi mēs jau būtu saņēmuši no viņas kādu ziņu.

-     Un kā viņa nonāca notikumu vietā?

-    Mēs vēl nezinām. Bet kāds liecinieks, vecas arodbiedrības avīzes galvenais redaktors, apgalvoja, ka sieviete izskatījusies redzēta, pat pazīstama, Ragnars Ūlofsons turpināja un piebilda vēl šo to.

Bet Gabriella jau bija pārstājusi klausīties. Viņa bija sastingusi. Zalačenko meita, tā noteikti ir Zalačenko meita, viņa domāja, un, protams, tas bija ārkārtīgi nepiemērots apzīmējums. Meitai nebija nekāda sakara ar tēvu. Gluži otrādi viņa bija tēvu ienīdusi. Bet Gabriella to bija iepazinusi kā Zalačenko meitu (pirms vairākiem gadiem laikraksti daudz rakstīja par Zalačenko lietu),

un, kamēr Ragnars Ūlofsons piedāvāja savas versijas, radās pārliecība, ka puzles gabaliņi iekrīt īstajās vietās. Jau iepriekš viņa bija vilkusi pāris vienojošo paralēļu starp Zaļas veco kontakttīklu un grupējumu, kas sevi dēvēja par Spiders. Bet tad šo domu bija aizdzinusi, jo uzskatīja, ka pastāv robežas, ciktāl kriminālnoziedznieki spējīgi sevi attīstīt.

Neizklausījās ticami, ka noskranduši tipini, kas sēž un kopojas ādas vestēs un lasa pornožurnālus motociklistu klubos, varētu nozagt augstākā līmeņa tehnoloģijas. Tomēr šī doma nelika mierā, un Gabriella iedomājās, vai tik meitene, kas palīdzēja Līnusam Brandelam sadzīt ielaušanās pēdas Baldera datoros, nav Zalačenko meita. Kādā Drošības policijas dokumentā attiecībā uz šo sievieti bija ierakstīta piezīme: “Hakere? Padziļinātas zināšanas par datoriem?” Un, lai gan tas lielākoties likās pārspīlēti teikts, jaunā sieviete bija saņēmusi pārsteidzoši labas atsauksmes par savu darbu uzņēmumā Milton Security, un bija skaidrs, ka viņa pavadījusi daudz laika, meklējot informāciju par tēva noziedzīgo sindikātu.

Bet kliedzošākais kopējā kontekstā bija tas, ka starp Zalačenko meitu un Mīkaelu Blumkvistu pastāvēja kāda saistība. Saikne būtībā bija neskaidra, un Gabriella negrasījās ticēt ļaunām mēlēm, ka runa ir par manipulācijām vai sadomazohistisku seksu. Bet saikne starp viņiem bija, un gan Mīkaels Blumkvists, gan jaunā sieviete, kas pēc apraksta atbilda Zalačenko meitai, par Svēavēgenas apšaudi bija zinājuši jau iepriekš, un pēc tam Gabriellai bija zvanījusi Ērika Bergere un gribējusi runāt par kaut ko svarīgu saistībā ar notikušo. Vai tad tas nenorādīja vienā virzienā?

-    Es kaut ko iedomājos, Gabriella ierunājās, iespējams, pārāk skaļi, tādējādi pārtraucot Ragnaru Ūlofsonu.

-    Jā? Viņš izklausījās aizkaitināts.

-    Es gribēju zināt… viņa iesāka un jau grasījās izklāstīt savu teoriju, kad sajuta, ka kaut kas liek saminstināties.

Tas nebija nekas neparasts, nepavisam ne. Helēna Krafta sparīgi pierakstīja Ragnara Ūlofsona teikto, un patiesībā bija tikai

apsveicami, ka tik liela mēroga šefs izrāda tādu ieinteresētību. Bet pārlieku enerģiskā pildspalvas skrapstēšana lika Gabriellai uzdot sev jautājumu: vai tāda mēroga priekšniecei, kuras darbs bija kontrolēt un redzēt kopainu, patiešām vajadzēja tik rūpīgi pierakstīt katru sīkāko detaļu, un, pašai nesaprotot, kāpēc, Gabriellai kļuva ārkārtīgi neomulīgi.

Tas, protams, varēja būt saistīts ar faktu, ka viņa bez kāda pamatojuma grasījās apsūdzēt konkrētu cilvēku, bet, visticamāk, tas bija saistīts ar to, ka Helēna Krafta, šķiet, manīja, ka tiek novērota, tādēļ kaunīgi paskatījās sāņus, pat nosarka, un tajā brīdī Gabriella nolēma rīkoties.

-     Vai arī, pareizāk sakot…

-    Jā, Gabriella?

-     Nē, nekas, viņa noteica un jau otrreiz šīs sanāksmes laikā sajuta nepārvaramu vēlmi tikt prom no turienes, un, apzinoties, cik slikti tas izskatās, Gabriella vēlreiz pameta sapulču telpu un devās uz tualeti.

Pēcāk viņa atcerēsies, kā bija vērojusi sevi spogulī un mēģinājusi saprast, ko redz. Vai tiešām Helēna Krafta bija nosarkusi, un ko tas varēja nozīmēt? Laikam jau neko īpašu, absolūti neko, viņa nolēma, un, pat ja Helēna patiešām nokaunējās vai juta vainas apziņu, Gabriella nojauta, ka priekšnieces sejas izteiksme varēja būt saistīta ar pavisam ko citu, ko tādu, kas pēkšņi iešāvies prātā, un Gabriella apdomāja, ka nemaz nepazīst Helēnu Kraftu pārlieku labi. Bet tik daudz viņa zināja par savu priekšnieci, ka viņa nekad nesūtītu bērnu nāvē ekonomisku vai citu priekšrocību dēļ, nē, tas nebija iespējams.

Gabriella vienkārši bija kritusi panikā klasiska, baiļu izraisīta spiedze, kas ikvienā cilvēkā redz kurmi, pat savā atspulgā. “Idiote,” viņa nomurmināja un uzsmaidīja sev, lai aizgaiņātu muļķīgās iedomas un atgrieztos realitātē. Bet ar to vēl viss nebeidzās. Un tajā brīdī savās acīs, tā viņai šķita, viņa redzēja pavisam ko citu jaunu patiesību.

Viņa saprata, ka ir līdzīga Helēnai Kraftai. Un līdzinājās tai ziņā, ka gribēja būt uzcītīga un ambicioza, gribēja, lai augstākstāvošie viņai uzsit uz pleca un lai tas nebūtu tikai draudzīgs žests. Strādājot neveselīgā vidē, pastāv risks pašam kļūt tādam, un, kas zina, varbūt gluži kā ļaunums un mantkārība, arī vēlēšanās būt noderīgam var novest cilvēkus pie likumpārkāpumiem un morāles trūkuma.

Cilvēki gribēja sajusties iederīgi kolektīvā, būt uzcītīgi, un reizēm tieši tādēļ viņi pieļāva prātam neaptveramas muļķības. Pēkšņi Gabriella sev jautāja: vai tā bija noticis? Vismaz ar Hansu Fasti, kas bija viņu informācijas avots Bublanska grupā. Hanss bija noplūdinājis informāciju, jo tas bija viņa uzdevums, iespējams, viņš gribēja iegūt papildu punktus Drošības policijā. Vismaz Ragnars Ūlofsons bija pārliecinājies, lai Helēna Krafta pierakstītu katru mazāko detaļu, jo viņa bija priekšniece, un Ragnars gribēja būt noderīgs, un tad… jā, iespējams, Helēna Krafta bija noplūdinājusi informāciju tālāk, jo ari viņa vēlējās būt noderīga un parādīt, uz ko ir spējīga. Bet kam gan viņa varētu to noplūdināt? Valsts policijas priekšniekam, valdībai vai kādam ārzemju izmeklēšanas dienestam, visticamāk, amerikāņu vai angļu, kas savukārt…

Gabriella pārtrauca domu pavedienu un jau atkal sev jautāja: vai viņa vienkārši nav nojūgusies? Tā varētu domāt, bet viņa turpināja stāvēt, apzinoties, ka vairs neuzticas savai komandai. Patiesībā ari viņa gribēja būt noderīga, bet ne jau Drošības policijai. Gabriella tikai gribēja, lai Augusts Balders izķepurojas. Pēkšņi Helēnas Kraftas sejas vietā viņa iztēlojās Ērikas Bergeres acis un steigšus aizsteidzās uz savu kabinetu, paņēma Blackphone, to pašu telefonu, kuru izmantoja sarunām ar Fransu Balderu.

Ērika atkal bija devusies ārā, lai varētu netraucēti sarunāties, un tagad viņa stāvēja pie Sēderas grāmatnīcas Jētgātanā, prātojot, vai nav pieļāvusi muļķīgu kļūdu. Bet Gabriella Grāne bija

norādījusi, ka Ērikai nav ne mazāko iespēju noklusēt patiesību, un, iespējams, tas bija galvenais intelektuālo draudzeņu trūkums. Viņas redzēja viena otrai cauri.

Gabriella bija ne vien sapratusi, kas Ērikai aiz ādas. Viņa bija Ēriku pārliecinājusi, ka jūt morālu atbildību un nekad mūžā neatklātu slēptuvi, lai gan, ja tas nāktu gaismā, to varētu uzskatīt par darba ētikas pārkāpumu. Gabriella apgalvoja, ka viņas sirdsapziņu moka vainas apziņa, tāpēc vēlējās palīdzēt un grasījās piedāvāt Ingares savrupmājas atslēgas, un pārliecināties, ka ceļa apraksts nonāk kriptētajā vietnē, kuru Andrejs Zanders bija izveidojis saskaņā ar Līsbetas Salanderes norādījumiem.

Tālāk uz Jētgātanas paklupa kāds ubags uz trotuāra nokrita divi maisiņi, no kuriem izbira plastmasas pudeles, un Ērika piesteidzās palīgā. Bet vīrietis, kas ātri vien tika atpakaļ uz kājām, negribēja nekādu palīdzību, un Ērika, skumji viņam uzsmaidījusi, turpināja ceļu atpakaļ uz redakciju.

Kad viņa ienāca izdevniecības telpās, Mīkaels šķita pārguris. Mati sajaukti, un krekls karājās virs biksēm. Viņa sen nebija redzējusi viņu tik nomocītu. Tomēr Ērika nesatraucās. Kad Mīkaela acis staroja kā tagad, viņu nebija iespējams apturēt. Tad viņu bija pārņēmusi absolūta iedvesma, kas nebeigsies, līdz viņš nebūs aizracies līdz stāsta centram.

-     Vai tu atradi slēptuvi? viņš jautāja.

Ērika pamāja.

-    Tad varbūt būs labāk, ja tu man to neteiksi. Mums šī informācija jāpatur iespējami šaurākā lokā, viņš turpināja.

-     Izklausās prātīgi. Bet cerams, tas būs īslaicīgs risinājums. Man nepatīk, ka Līsbeta ir uzņēmusies atbildību par zēnu.

-     Varbūt viņi viens otram nāk par labu, kas zina.

-     Ko tu teici policijai?

-     Neko daudz.

-     Nav labi noklusēt svarīgu informāciju.

-     Nav vis, tur tev taisnība.

-    Varbūt Līsbeta ir ar mieru atklāties, lai tu vari nedaudz nomierināties.

-     Šobrīd es nevēlos uz viņu izdarīt spiedienu. Es par viņu satraucos. Vai tu varētu pajautāt Andrejam, vai mums vajadzētu turp aizsūtīt ārstu?

-     Es to izdarīšu. Bet, klau…

-Jā…

-     Patiesībā man sāk likties, ka viņa rīkojas pareizi, Ērika piebilda.

-     Kāpēc tu pēkšņi tā domā?

-     Jo arī man ir savi avoti. Nešķiet, ka policija šobrīd ir pati drošākā vieta, viņa vēl noteica un noteiktiem soļiem devās pie Andreja Zandera.

19.   nodaĻa. 22. NOVEMBRA VAKARS

Jans Bublanskis stāvēja viens pats savā kabinetā. Hanss Faste galu galā bija atzinies, ka visu laiku informējis Drošības policiju, un, pat neieklausījies viņa attaisnojumos, Bublanskis bija atstādinājis viņu no izmeklēšanas. Un, lai gan Bublanskis tādējādi jau kuro reizi pārliecinājās, ka Hanss Faste ir neuzticams karjerists, viņam bija grūti noticēt, ka kolēģis informāciju būtu noplūdinājis ari kriminālajai pasaulei. Bublanskim vispār bija grūti noticēt, ka kāds spējis to izdarīt.

Protams, pat policijā gadījās pa kādam korumpētam un samaitātam cilvēkam. Bet nodot maza, atpalikuša zēna dzīvību aukstasinīgam slepkavam, tas bija pavisam kas cits, un viņš atteicās ticēt, ka kāds iecirknī būtu spējīgs uz tādu rīcību. Varbūt informācija bija noplūdusi kādā citā veidā. Varbūt kāds viņus noklausījies vai ielauzies viņu tīklā, lai gan tas bija mazticams, ka kāds no darbiniekiem būtu ko rakstījis datorā par Augusta Baldera spēju uzzīmēt slepkavu un vēl jo mazāk par to, ka zēns atradās Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā. Viņš bija centies uzmeklēt Sāpo priekšnieci Helēnu Kraftu, lai lietu pārrunātu. Bet, par spīti tam, ka Bublanskis bija uzsvēris situācijas svarīgumu, viņa nebija atzvanījusi.

Viņš bija saņēmis satraucošus zvanus no Eksporta padomes un Tirdzniecības departamenta, un, lai gan neviens to nepateica

tieši, likās, ka lielākais satraukums valda nevis par zēnu vai par Svēavēgenā notikušo apšaudi, bet gan par Fransa Baldera radīto izpētes programmu, kas acīmredzot slepkavības nakti patiešām ir nozagta.

Par spīti tam, ka Saltšēbādenas mājā bija paviesojušies vairāki policijas prasmīgākie datortehniķi, kā arī trīs Linšēpingas Universitātes un Stokholmas Tehniskās augstskolas datorzinātnieki, netika atrasts neviens pavediens par Baldera programmatūru nedz dators, nedz piezīmes.

-     Kaut kur apkārt klīst mākslīgais intelekts, Bublanskis nomurmināja pie sevis un kaut kādu iemeslu dēļ pēkšņi kaut ko atcerējās vecu mīklu, kuru viņa blēdīgais brālēns Sāmuels mēdza uzdot, lai samulsinātu vienaudžus sinagogā.

Jautājumā slēpās paradokss: ja Dievs ir visuvarens, vai viņš spēj radīt ko tādu, kas ir gudrāks par viņu pašu? Šī mīkla, kā viņš atcerējās, tika uzskatīta par necieņas izrādīšanu vai pat zaimošanu, jo uz jautājumu nebija pareizās atbildes. Bet Bublanskis nepaspēja iedziļināties problemātikā kāds klauvēja pie durvīm. Tā bija Sonja Mūdiga, kas ceremoniāli pasniedza viņam vēl vienu gabaliņu Šveices šokolādes ar apelsīnu garšu.

-     Paldies, viņš noteica. Vai tev ir kas ziņojams?

-     Šķiet, esam uzzinājuši, kā šāvējs izvilināja Torkelu Lindēnu un zēnu uz ielas. Tika nosūtīti viltoti e-pasti mūsu un Čārlza Ēdelmana vārdā, un tajos tika norunāts satikties pie krīzes centra durvīm.

-     Ko tādu ir iespējams izdarīt?

-     Tas pat neesot īpaši grūti.

-     Cik nepatīkami.

-     Jā, bet tas joprojām neizskaidro, kā slepkava zināja, ka viņiem jāizmanto tieši Ūdena dators, un kā viņi uzzinājuši, ka ir iejaukts profesors Ēdelmans.

-     Es minēšu: mums vajadzēs ļaut pārmeklēt arī mūsu pašu datorus.

-     Tas jau tiek nokārtots.

-     Vai tam tā patiešām ir jābūt, Sonja?

-     Ko tu ar to domā?

-     Mūsdienās vairs nav iespējams sarakstīties vai sarunāties, neriskējot, ka kāds nenoklausās.

-     Nezinu. Es ceru, ka ne. Ārā sēž Jākobs Čaro, viņš gaida uz nopratināšanu.

-     Kas viņš ir?

-     Prasmīgs sīriešu futbola kluba spēlētājs. Bet vienlaikus cilvēks, kas aizveda sievieti un Augustu Balderu no notikuma vietas.

Sonja Mudīga sēdēja nopratināšanas telpā ar jaunu, muskuļotu vīrieti īsi apgrieztiem, tumšiem matiem un izteiktiem vaigukauliem. Vīrietim mugurā bija māla krāsas džemperis ar V veida izgriezumu bez krekla. Viņš izskatījās vienlaikus nobažījies un lepns.

-     Informatīvā nopratināšana sākās 22. novembrī 18.35, liecinieks Jākobs Čaro, divdesmit divus gadus vecs, dzīvo Noršborjā. Pastāsti, kas notika šodien priekšpusdienā! viņa mudināja.

-Jā, tātad… Jākobs Čaro iesāka, …es braucu pa Svēavēgenu un pamanīju, ka uz ielas izveidojies sastrēgums, vēl nodomāju, ka notikusi avārija. Tāpēc samazināju ātrumu. Bet tad kreisajā pusē es ieraudzīju vīrieti skrienam pāri ielai. Es turpināju virzīties uz priekšu par spīti satiksmes sastrēgumam un atceros, ka paspēju iedomāties: tas noteikti ir terorists.

-     Kas tev lika tā domāt?

-    Jo vīrietis izskatījās naida pārpilns.

-     Vai ievēroji viņa izskatu?

-    Tā es nevarētu apgalvot, bet pēcāk man likās, ka viņa izskatā bija kas nedabisks.

-     Ko tu ar to domā?

-    It kā tā nebūtu viņa īstā seja. Viņam bija apaļas saulesbrilles, kuras noteikti bija piesietas ap galvu. Tad viņa vaigi. Izskatījās,

ka viņš kaut ko būtu sabāzis mutē, es nezinu, un vēl tās ūsas un uzacis, un sejas krāsa.

-     Vai tev likās, ka viņš ir maskējies?

-     Vismaz daļēji. Es nepaspēju par to aizdomāties. Nākamajā mirkli atvērās mašīnas aizmugurējās durvis un tad… Ko lai saku? Tas bija viens no tiem brīžiem, kad pārāk daudz lietu notiek vienlaikus it kā visa pasaule uzkristu uz galvas. Pēkšņi manā mašīnā sēdēja nepazīstami cilvēki un izbira aizmugurējais stikls. Es biju šokā.

-     Ko tu darīji?

-    Spiedu gāzi grīdā kā tāds idiots. Man liekas, ka meitene, kas ielēca mašīnā, kliedza un lika man kaut ko darīt, un es biju tik ļoti pārbijies, ka tikko spēju saprast, ko daru. Es tikai paklausīju pavēlei.

-     Pavēlei, tu saki?

-     Jā, bija tāda sajūta. Man likās, ka mums seko, un es neredzēju citu iespēju, kā bēgt. Es nogriezos uz vienu un otru pusi, tieši tā, kā meitene lika, turklāt…

-Jā?

-      Viņas balsī bija kas neparasts. Ta bija vēsa un savaldīga, un es tai pakļāvos. It kā viņas balss bija vienīgā, kas kontrolēja visu notiekošo.

-     Tu teici: tev likās, ka atpazini sievieti.

-    Jā, bet ne tobrīd, nepavisam ne. Tobrīd es tikai domāju par notiekošo un biju pārbijies līdz nāvei. Turklāt uz aizmugures sēdekļa pamanīju asinis.

-     No zēna vai no sievietes?

-      Sākumā es nezināju, un izskatījās, ka arī viņi to nezina. Bet tad es izdzirdēju pēkšņu “Yes!” izsaucienu, it kā būtu noticis kas labs.

-     Par ko bija runa?

-      Meitene saprata, ka ievainota ir viņa pati, nevis zēns, un vēl es atceros, ka tam pievērsu uzmanību. Viņa iesaucās: “Urrā,

es esmu sašauta,” un jums jāzina, ka tā nebija nekāda mazā skrambiņa. Lai kā viņa centās brūci aizspiest, asinis nepārstāja tecēt. Tās tikai gāzās un gāzās, un meitene kļuva aizvien bālāka. Viņa jutās drausmīgi.

-     Un tomēr viņa priecājās, ka sašauta ir viņa, nevis zēns.

-     Tieši tā. Gluži kā priecātos māte.

-     Bet viņa nebija bērna māte?

-     Nekādā ziņā. Viņa apgalvoja, ka viņi viens otru nepazīstot, un tas bija pamanāms. Izskatījās, ka meitene nezina, ko ar bērnu iesākt. Viņa nemēģināja zēnu apskaut vai kā citādi mierināt. Viņa drīzāk pret bērnu izturējās kā pret pieaugušu cilvēku un runāja ar viņu tieši tāpat kā ar mani. Vienu brīdi šķita, ka viņa grasās zēnam iedot viskiju.

-     Viskiju? Bublanskis pajautāja.

-    Man mašīnā bija viena pudele, kuru gribēju uzdāvināt savam tēvocim, bet es to iedevu viņai, lai varētu dezinficēt brūci un mazliet iedzert. Viņa iedzēra diezgan daudz.

-     Kopumā kā tev likās, kā viņa izturējās pret zēnu? Sonja Mūdiga jautāja.

-     Godīgi sakot, īsti nezinu, kā uz to atbildēt. Viņa nebija nekāds eņģelis. Pret mani viņa izturējās kā pret kalpu, turklāt viņai nebija ne jausmas, kā apieties ar bērnu, kā jau teicu, un tomēr…

-Jā?

-     Man šķiet, ka viņa ir labs cilvēks. Es viņu nenoalgotu par auklīti, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju. Bet viņa bija tīri okei.

-     Un tev šķiet, ka bērns ar viņu bija drošībā?

-    Es teiktu, ka meitene noteikti ir dzīvībai bīstama vai jukusi. Bet tas mazais zēns, viņu sauc Augusts, vai ne?

-     Tieši tā.

-     Viņa par Augustu atdos savu dzīvību, ja tas būs nepieciešams. Tā es to uztvēru.

-     Kā jūs šķīrāties?

-     Viņa palūdza aizvest viņus uz Mūsebakes laukumu.

-     Vai viņa tur dzīvo?

-    Nezinu. Viņa vispār neko nepaskaidroja. Tikai gribēja doties turp man radās sajūta, ka viņai tur ir pašai sava mašīna. Bet kopumā viņa neizrunāja nevienu lieku vārdu. Tikai palūdza uzrakstīt manus personas datus. Viņa gribēja atlīdzināt par mašīnas bojājumiem, tā viņa teica, un vēl mazliet.

-     Vai likās, ka viņai ir nauda?

-     Patiesībā… Ja man būtu jāspriež pēc viņas izskata, tad es teiktu, ka viņa ir klaidone. Bet veids, kā viņa izturējās… nezinu… Es nebūtu pārsteigts, ja viņa būtu turīga. Man radās sajūta, ka viņa ir radusi darīt, ko vēlas.

-     Kas notika?

-     Viņa lika zēnam kāpt ārā.

-     Un vai viņš to izdarīja?

-    Viņš bija pilnībā paralizēts. Tikai šūpoja ķermeni uz priekšu un atpakaļ un neizkustējās no vietas. Bet tad viņa pavēlēja skarbāk. Teica, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums vai ko tamlīdzīgu, un tad viņš izstiepa rokas pavisam taisni priekšā, it kā būtu mēnessērdzīgs.

-     Vai redzēji, kurp viņi devās?

-     Tikai to, ka viņi nogriezās pa kreisi uz Slusenas pusi. Bet meitene…

-Jā?

-     Saprotams, viņa jutās draņķīgi. Viņa grīļojās, un likās, kuru katru brīdi sabruks.

-     Neizklausās labi. Un zēns?

-     Noteikti nejutās īpaši labāk. Viņa skatiens šķita apstulbis, un visu brauciena laiku es satraucos, vai viņam neuznāks kāda psihiska lēkme. Bet, kad izkāpa, likās, ka zēns situāciju ir pieņēmis. Jebkurā gadījumā viņš vaicāja: “Kurp?” vairākas reizes. “Kurp?”

Sonja Mūdiga un Bublanskis saskatījās.

-     Vai esi par to pārliecināts? Sonja jautāja.

-     Kāpēc lai es nebūtu?

-     Ar to es domāju varbūt tev izlikās, ka viņš kaut ko saka, piemēram, raudzījās ar jautājošu skatienu?

-     Kāpēc gan lai es to darītu?

-     Jo Augusta Baldera māte apgalvo, ka zēns savā mūžā ne reizi nav runājis, Sonja Mūdiga turpināja.

-     Vai jūs jokojat?

-     Nē, un izklausās dīvaini, ka tieši šajos apstākļos viņš būtu izrunājis savus pirmos vārdus.

-     Es dzirdēju to, ko dzirdēju.

-     Labi, un ko sieviete uz to atbildēja?

-     “Prom”, man liekas. “Tālāk”. Kaut ko tamlīdzīgi. Tad, kā jau teicu, viņa bija tuvu sabrukumam. Turklāt viņa pavēlēja man braukt prom.

-     Un vai tu to darīji?

-     Cik ātri vien spēju. Burtiski aizšāvos.

-     Un tad tev kaut kas ienāca prātā.

-     Es jau biju sapratis, ka zēns ir dēls tam ģēnijam, par kuru bija rakstīts internetā. Bet tā meitene… Sākumā es viņu atcerējos pavisam miglaini. Viņa man kādu atgādināja, un beigu beigās es vairs nevarēju pabraukt. Trīcēju pie visām miesām. Apstājos uz Ringvēgenas, tuvāk Skanstullai, un ieskrēju viesnīcā Clarion, iedzēru alu un centos nedaudz nomierināties, tad man iešāvās prātā kāda doma. Tā bija meitene, kura pirms pāris gadiem bija izsludināta meklēšanā par slepkavību, bet kuru vēlāk visā attaisnoja, un tolaik tika publiskota informācija, ka bērnībā viņa bijusi pakļauta kaudzei dažādu psihi ietekmējošu uzbrukumu. Es to diezgan labi atceros, jo tolaik man bija draugs, kura tēvu spīdzināja Sīrijā, viņš bija pārcietis līdzīgas mokas, elektrošokus un tamlīdzīgas lietas, un tagad viņa sejā nekustas ne vaibsts. It kā nekas uz viņu vairs neattiektos.

-     Vai esi par to pārliecināts?

-     Ka viņš tika spīdzināts?

-     Nē, ka tā bija viņa. Līsbeta Salandere.

-     Es internetā apskatījos visas bildes, un par to nav nekādu šaubu. Viss pārējais arī atbilst, jūs ziniet…

Jākobs saminstinājās, it kā būtu samulsis.

-     Viņa novilka drēbes no ķermeņa augšdaļas, jo viņai vajadzēja izmantot savu T kreklu kā pārsēju, un, kad viņa nedaudz pagriezās, lai apkoptu plecu, es redzēju milzīgu tetovējumu, pūķi pa visu muguru līdz pat lāpstiņām. Vecajos laikrakstos šis tetovējums bija pieminēts.

Ērika Bergere atradās Gabriellas vasarnīcā Ingarē ar diviem pārtikas maisiem, papīru, krītiņiem, vairākām sarežģītām puzlēm un vēl šo to. Bet Augustu un Līsbetu nemanīja un ar viņiem nebija iespējams sazināties. Līsbeta neatbildēja nedz Redphone aplikācijā, nedz uz kriptēto saiti, un Ērika bija pamatīgi noraizējusies.

Lai kā viņa uz šo lietu raudzījās, viņa nespēja situāciju uztvert citādi kā ļaunu vēstošu. Tiesa, Līsbeta Salandere nebija nekāda liekvārdības un mierinošo vārdu piekritēja. Bet šoreiz viņa pati bija lūgusi paslēptuvi. Turklāt viņa bija uzņēmusies atbildību par bērnu, un, ja tagad neatbildēja uz viņas mēģinājumiem sazināties, tad taču bija noticis kas šausmīgs, vai ne? Sliktākajā gadījumā Līsbeta kaut kur gulēja, nāvējoši ievainota.

Ērika nolamājās un uzkāpa uz terases, tās pašas, kur viņa ar Gabriellu bija sēdējušas un spriedušas par iespēju noslēpties no ārpasaules. Tas bija tikai pirms pāris mēnešiem. Tomēr viņa jutās tā, it kā tas būtu noticis sen. Tagad ārā vairs nebija galda, krēslu, pudeļu, kas liecinātu par dzīvības klātbūtni, tikai sniegs, kaili zari un atkritumi, kurus vētra te bija sanesusi. Izskatījās, ka cilvēki šo vietu ir atstājuši, un savā ziņā atmiņas tikai pastiprināja mājas pamestības sajūtu. Pagātne kā tāds rēgs mājoja ēkas sienās.

Ērika vēlreiz iegāja virtuvē un salika ledusskapī pārtiku, kuru varēja uzsildīt mikroviļņu krāsnī, kotletes, pusdienu kastītes ar spageti un maltās gaļas mērci, befstroganovs no desas, zivju kotletes, kartupeļu bumbiņas, kā ari kaudzi neveselīgās pārtikas,

kuru Mikaels viņai bija ieteicis iegādāties: Billy’s Pan Pizza gaļas pīrāgus, frl kartupeļus, Coca-Cola, pudeli Tullamor Dew, cigarešu bloku un trīs čipsu iepakojumus, konfektes, trīs šokolādes kūkas, svaigas lakricas standziņas. Uz lielā, apaļā virtuves galda viņa novietoja zīmēšanas papīru, krītiņus, zīmuļus, dzēšgumiju, lineālu un cirkuli. Uz pirmās lapas viņa uzzīmēja sauli un puķi un uzrakstīja vārdus “Laipni lūgti” četrās krāsās.

Māja atradās pašā kalna galā, netālu no Ingares pludmales, un to bija grūti pamanīt. Ēku ieskāva skujkoki, un tajā bija četras telpas, no kurām viena bija liela virtuve ar izeju uz terasi un stikla durvīm mājas vidū, un tur, neskaitot apaļo ēdamgaldu, stāvēja vecs šūpuļkrēsls, divi nolietoti un nosēdēti dīvāni, kas ar divu sarkanu, tikko iegādātu pledu palīdzību izskatījās diezgan svaigi un patīkami. Šīs bija jaukas mājas.

Un arī laba slēptuve. Ērika atstāja durvis neaizslēgtas un nolika atslēgas, kā norunāts, augšējā atvilktnē koridora skapī, tad devās lejup pa garajām koka kāpnēm gar kalna malu. Tas bija vienīgais ceļš uz māju jebkuram, kas ieradās ar automašīnu.

Debesis bija tumšas un nomākušās, vējš atkal stipri pūta, un viņa jutās pagalam slikti. Labāk nekļuva arī mājupceļā, iedomājoties par Augusta māti Hannu. Ērika nekad nebija satikusi Hannu Balderi, un nevarētu teikt, ka Ērika iepriekšējos gados būtu piederējusi pie viņas fanu kluba. Tajā laikā Hanna nereti tēloja sievietes, kuras vīrieši uzskatīja par viegli savaldzināmām, bet vienlaikus seksīgām un šausmīgi naivām. Filmu industrijā bija pierasts, ka tieši šādi tēli nonāk uzmanības centrā. Bet nekas no tā vairs nebija tiesa, un Ērika nokaunējās. Viņa bija tiesājusi Hannu Balderi pārāk asi, ir viegli nosodīt piemīlīgas meitenes, kas ātri guvušas panākumus.

Tagad tās retās reizes, kad Hanna bija redzama plašākai publikai, viņas acis drīzāk mirdzēja ar tādām kā aizturētām sāpēm, kas viņas atveidotajiem tēliem piešķīra dziļumu. Ko gan Ērika varēja zināt, varbūt šīs skumjas bija patiesas? Hannai Balderei

acīmredzot neklājās viegli. Viņai noteikti nebija klājies viegli arī pēdējās diennakts laikā, un kopš paša rīta Ērika bija ieteikusi Hannu informēt un aizvest pie Augusta. Tā bija situācija, kurā bērnam ir nepieciešama māte.

Bet Līsbeta, kas tobrīd ar viņiem vēl sazinājās, bija gluži pretējās domās. Viņa rakstīja, ka neviens joprojām nezina, kas ir noplūdinājis informāciju, un nav iespējams noteikt, vai ziņu noplūde ir radusies mātes tuvumā vai arī Lāses Vestmana, kuram neviens neuzticējās un kurš šobrīd, visticamāk, atradās mājās visu cauru diennakti, lai izvairītos no ārpusē gaidošajiem žurnālistiem. Tā bija bezcerīga situācija, Ērikai tā nepatika, un tomēr viņa cerēja, ka kolēģi varēs šo situāciju aprakstīt tā, lai nedz laikraksts, nedz arī kāds cits no tā neciestu.

Vismaz viņa nešaubījās par Mīkaela spējām, ne jau tad, kad viņš izskatījās tik iedvesmas pilns. Turklāt viņam palīdzēja Andrejs Zanders. Ērikai bija īpaša attieksme pret Andreju. Viņš bija glīts puisis, kuru dažkārt maldīgi uzskatīja par geju. Pirms pavisam neilga laika kādās vakariņās viņas un Grēgera mājās Saltšēbādenā viņš bija atklājis savu dzīvesstāstu, un tas viņas simpātijas bija tikai vairojis.

Vienpadsmit gadu vecumā Andrejs zaudēja vecākus bumbas eksplozijā Sarajevā, pēc tam dzīvoja pie mātes māsas Tenstā, Stokholmas piepilsētā, kur neviens nesaprata viņa garīgo stāvokli vai sāpes, ko viņš pārdzīvoja. Andrejs nebija klāt savu vecāku nāves brīdī. Tomēr viņa ķermenis reaģēja tā, it kā viņš piedzīvotu pēctraumatisko stresu, un līdz šai baltai dienai viņš ienīda skaļas skaņas un pēkšņas kustības. Viņam nepatika somas, kas neuzmanīgi atstātas restorānos vai publiskajās telpās, un viņš ienīda vardarbību un karu ar tādu kaismi, kādu Ērika līdz šim nebija pieredzējusi.

Bērnībā viņš bija nobēdzis pats savā pasaulē. Ieslīdzis fantastikas literatūrā, lasīja dzeju, biogrāfijas, iemīļoja Silviju Plātu, Borhesu un Tolkīnu, iemācījās visu par datoriem un sapņoja kļūt par

rakstnieku, kas radītu sirdi plosošus romānus par mīlestību un traģēdijām. Viņš bija nelabojams romantiķis, kurš cerēja sadziedēt savas sāpes ar lielu kaislību, un itin nemaz nesatraucās par to, kas notika sabiedrībā vai pārējā pasaulē. Tomēr reiz kādu vakaru vēlīnos pusaudža gados viņš devās uz vienu no Mīkaela Blumkvista lekcijām Stokholmas Žurnālistikas augstskolā, un tā izmainīja viņa dzīvi.

Kaut kas Mīkaela patosā lika viņam atvērt acis un paskatīties uz pasauli, kas cieta no netaisnības, tolerances trūkuma un noziegumiem, un asarainu romānu vietā viņš sapņoja sacerēt reportāžas, kas kritizētu sabiedrības trūkumus. Tāpēc neilgi pēc tam viņš pieklauvēja pie Millennium durvīm un lūdza jebkādu darbu vārīt kafiju, lasīt korektūras, kļūt par izsūtāmo. Viņš par katru cenu vēlējās piedalīties. Gribēja piederēt pie redakcijas komandas, un Ērika, kas jau no sākta gala redzēja mirdzumu puiša acīs, ļāva viņam to darīt. Nelielus darbiņus: veikt piezīmes, izpētes darbus, īsus aprakstus. Bet galvenokārt viņa ieteica Andrejam studēt, un to viņš darīja ar tādu pašu enerģiju kā visu, ko uzņēmās. Viņš studēja politoloģiju, mediju komunikāciju, ekonomiku, miera un konfliktu izpēti un tajā pašā laikā piestrādāja Millennium, un, saprotams, viņš vēlējās kļūt par nopietnu pētniecisko žurnālistu gluži kā Mīkaels.

Bet atšķirībā no daudziem citiem tāda veida žurnālistiem viņš nebija brutāls. Viņš bija un palika romantiķis, kurš pastāvīgi sapņo par lielo mīlestību, un gan Mīkaels, gan Ērika bija daudz laika pavadījuši, klausoties viņa mīlasstāstos. Andrejs pievilka sievietes kā magnēts, bet tikpat ātri tās viņu pameta. Varbūt jaunā vīrieša ilgās bija kaut kas izmisīgs un jūtu intensitāte pārāk biedējoša, bet, visticamāk, viņš pārlieku viegli atklāja savus trūkumus un vājās vietas. Kļuva atvērts un caurredzams. Pārlieku labs, kā mēdza sacīt Mīkaels.

Bet Ērikai šķita, ka Andrejs kuru katru mirkli tiks vaļā no savas jauneklīgās ievainojamības. Vismaz viņa to bija manījusi

viņa žurnālistikā. Krampjaino ambīciju vēlmi aizkustināt, kas viņa prozu padarīja salkanu, bija nomainījusi jauna un efektīva objektivitāte, un Ērika ne mirkli nešaubījās, ka tagad, kad bija ieguvis iespēju palīdzēt Mīkaelam ar Baldera stāstu, viņš izdarīs visu, kas ir viņa spēkos.

Saskaņā ar plānu Mīkaelam bija jāuzraksta numura centrālais raksts. Andrejs viņam varētu palīdzēt ar pētījumu, kā arī sacerēt daļu skaidrojošo rakstu un portretu, un Ērikai tas šķita labi. Kad viņa novietoja automašīnu uz Hēkengātas un iegāja redakcijā, Mīkaels un Andrejs sēdēja, dziļi iegrimuši domās, gluži kā viņa bija cerējusi.

Mīkaels laiku pa laikam pie sevis kaut ko murmināja, un viņa acīs varēja manīt ne tikai mirdzošo mērķtiecību, bet arī mokas, un tas Ēriku nepārsteidza. Mīkaels bija maz gulējis. Mediji viņam smagi uzbruka, un viņš bija sēdējis policijas nopratināšanā, kur bija spiests darīt tieši to, par ko prese viņu apsūdzēja, slēpt patiesību, un Mīkaelam tas nepatika.

Mīkaels Blumkvists pilnībā kalpoja likumam, savā ziņā viņš bija paraugpilsonis. Bet, ja kāds varēja viņu piespiest pārkāpt šo robežu, tad tā bija Līsbeta Salandere. Mīkaels drīzāk kristu kaunā nekā kaut vienā veidā nodotu Līsbetu, tāpēc viņš bija sēdējis policijas iecirknī un atbildējis: “Man jāatsaucas uz informācijas avota aizsardzību,” un saprotamā veidā tas viņu kaitināja un lika raizēties par sekām, un tomēr… Galvenokārt viņš koncentrējās uz savu stāstu un, tāpat kā Ērika, vairāk satraucās par Līsbetu un zēnu nekā par pašu situāciju. Ērika brīdi viņu vēroja un tikai tad uzdrošinājās pavaicāt:

-     Kā iet?

-     Ko… Jā… Labi. Kā gāja?

-     Es uzklāju gultas un ieliku pārtiku ledusskapī.

-    Jauki. Un kaimiņi tevi neredzēja?

-     Es nemanīju nevienu dzīvu dvēseli.

-     Kāpēc viņi tik ilgi kavējas? viņš jautāja.

-     Nezinu. Esmu pagalam noraizējusies.

-     Cerēsim, ka viņi atpūšas pie Lisbetas.

-     Cerēsim. Ko tu pa šo laiku esi uzzinājis?

-     Diezgan daudz.

-     Izklausās labi.

-     Bet…

-Jā?

-     Vienīgi tas, ka…

-     Kas?

-    Jūtos kā iemests atpakaļ laikā vai arī tā, it kā tuvotos kādai vietai, kur esmu bijis jau iepriekš.

-     To tev nāksies paskaidrot sīkāk, viņa teica.

-     Es grasos…

Mīkaels uzmeta acis datora ekrānam.

-     Tikai iesākumā man jāparok dziļāk. Mēs parunāsim vēlāk, viņš noteica, un Ērika lika viņu mierā un gatavojās doties mājās, jo bija sasniegusi robežu zaudēt savaldīšanos.

20. nodaĻa. 23. NOVEMBRIS

Nakts bija mierīga, satraucoši mierīga, un pulksten astoņos no rīta Jans Bublanskis domīgs stāvēja savas komandas priekšā sapulču telpā. Pēc Hansa Fastes atstādināšanas viņš jutās krietni drošāk, apzinoties, ka var atkal runāt brīvi. Vismaz viņš jutās drošāk šeit, savu kolēģu vidū, nekā sēžot pie datora vai runājot pa mobilo telefonu.

-     Jūs visi saprotat situācijas nopietnību, viņš iesāka. Ir noplūdusi slepena informācija. Tas ir izraisījis kāda cilvēka nāvi. Mazam zēnam draud nāves briesmas. Bet, par spīti mūsu drudžainajam darbam, mēs joprojām nezinām, kā tas varēja notikt. Informācija noplūdināta vai nu pie mums, Drošības policijā, vai arī Ūdena krīzes centrā, vai arī profesora Ēdelmana aprindās, vai Hannas Balderes un viņas vīra Lāses Vestmana paziņu lokā. Mēs neko nezinām droši, tāpēc mums ir jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem, pat mazliet paranoiķiem.

-    Iespējams, kāds mūs noklausās vai ir ielauzies mūsu datoros. Izskatās, ka mums ir darīšana ar kriminālnoziedzniekiem, kas pārvalda modernās tehnoloģijas pavisam citā veidā, nekā mēs esam raduši, Sonja Mūdiga papildināja.

-              Tieši tā, un tas situāciju neatvieglo, Bublanskis turpināja.

-     Mums jāuzmanās visos līmeņos, mēs nedrīkstam atklāt svarīgu

informāciju pa telefonu, lai kā augstākstāvošie slavētu mūsu jauno mobilo telefonu sistēmu.

-    Viņi to cildina, jo tā ir ārkārtīgi dārga, iestarpināja Jerkers Holmbergs.

-     Iespējams, mums nedaudz jāpadomā par mūsu pašu lomu, Bublanskis turpināja klāstīt. Es tikko runāju ar kādu jaunu, apdāvinātu Sāpo analītiķi Gabriellu Grāni, ja vārds jums kaut ko izsaka. Viņa norādīja, ka lojalitātes jēdziens policijā nav viennozīmīgs, kā varētu šķist. Mēs esam lojāli pret dažādām lietām, vai ne? Acīm redzamāko uzticību mēs izrādām likumam. Tad izrādām uzticību sabiedrībai, arī kolēģiem un saviem priekšniekiem, un dažs labs no mums arī savai karjerai. Bet reizēm, kā jūs visi to zināt, šīs lietas var nonākt pretrunā viena ar otru. Dažkārt, pasargājot kolēģi, mēs pārkāpjam uzticību sabiedrībai, dažkārt, saņemot norādījumus no augstākstāvošajiem, kā, piemēram, izdarīja Hanss Faste, pīšļos sabirst lojalitāte pret mums pašiem. Bet turpmāk un es to domāju nopietni gribu, lai mēs runājam tikai par vienu lojalitāti attiecībā pret šo izmeklēšanu. Mēs atradīsim vainīgos un pārliecināsimies, ka neviens vairs nekļūst par slepkavas upuri. Vai mēs varam par to vienoties? Lai nebūtu nekādas nozīmes, kas zvana: ministru prezidents vai pat CIP priekšnieks, un runā par patriotismu un milzīgām karjeras iespējām, jūs nebildīsiet ne pušplēsta vārda, vai ne?

-    Jā visi unisonā atbildēja.

-     Lieliski! Kā jūs visi zināt, Svēavēgenas notikumos iejaucās neviens cits kā Līsbeta Salandere, un mēs intensīvi strādājam, lai viņu atrastu, Bublanskis turpināja.

-     Un tāpēc mums jāizpauž viņas vārds medijiem! iekarsis iesaucās Kurts Svensons. Mums nepieciešama sabiedrības palīdzība.

-     Zinu, tas var radīt pretrunīgus viedokļus par šo lietu, tāpēc es gribētu šo jautājumu iztirzāt. Man taču nav jānorāda uz faktu, ka pret Salanderi kaut kad senāk šausmīgi izturējās gan mediji, gan mēs paši.

-     Tagad tam nav nekādas nozīmes, iebilda Kurts Svensons.

-      Ir pilnīgi iespējams, ka viņu Svēavēgenā atpazina vairāki cilvēki un viņas vārds nonāks medijos jebkurā gadījumā, par to vairs nav nekādu šaubu. Tomēr es gribētu atgādināt, ka LIsbeta Salandere izglāba zēna dzīvību un ar to ir pelnījusi mūsu cieņu.

-    Par to nav nekādu šaubu, Kurts Svensons turpināja iejaukties. Bet viņa zēnu tomēr nolaupīja.

-     Mums pienākušās ziņas liecina, ka viņa par katru cenu vēlējās zēnu pasargāt, Sonja Mūdiga iebilda. LIsbeta Salandere ir persona, kurai ir ārkārtīgi slikta pieredze ar varas iestādēm. Visa viņas bērnība bija viens vienīgs uzbrukums no Zviedrijas aizsardzības iestāžu puses, un viņai ir aizdomas, gluži kā mums pašiem, ka policijā kāds noplūdina informāciju, tāpēc viņa brīvprātīgi ar mums nesazināsies, par to mēs varam būt droši.

-     Tam ir vēl mazāka saistība ar lietu, Kurts Svensons iespītējās.

-      Savā ziņā tev ir taisnība, Sonja turpināja. Gan es, gan Jans esam vienisprātis, ka vienīgais patiesi nozīmīgais jautājums ir šāds: vai būtu pamatoti publicēt viņas vārdu? Zēna drošība ir pavisam neskaidrs jautājums, un ari šajā lauciņā mēs nepavisam neesam pārliecināti.

-    Es saprotu jūsu domu gājienu, ieteicās Jerkers Holmbergs, pieklusinot balsi, un tas nekavējoties lika visiem viņā ieklausīties. -Ja kāds pamanīs Salanderi, tad ari zēns tiks atklāts. Tomēr mums ir daudz dažādu jautājumu. Pirmais un galvenais: kā vispareizāk būtu rīkoties? Un te man jānorāda: pat ja informācijas noplūde notiek pie mums, mēs nevaram pieņemt, ka Salandere slēpj Augustu Balderu. Zēns var būtiski ietekmēt izmeklēšanas gaitu, un atļaušos uzsvērt mums bērnu izdotos pasargāt labāk nekā sievietei ar emocionāliem traucējumiem.

-     Pilnīgi pareizi, Bublanskis nomurmināja.

-      Tieši tā, Jerkers turpināja. Un, pat ja runa nav par nolaupīšanu šī vārda klasiskajā izpratnē, jā, pat ja viņas rīcībai

ir vislabākie nolūki, tas tik un tā var bērnu pārlieku traumēt. Psiholoģiskajā ziņā zēnam tas var nodarīt lielu postu pēc visa tā, kas ar viņu jau noticis.

-     Tiesa kas tiesa, Bublanskis piekrita. Tomēr jautājums ir šāds: kā mēs apstrādāsim informāciju?

-     Un šajā ziņā es patiesībā piekritu Kurtam. Mums vajadzētu publicēt vārdu un attēlu. Tas varētu sniegt vērtīgu informāciju.

-     Arī tas ir tiesa, Bublanskis turpināja. Bet tas var dot nenovērtējamu informāciju slepkavam. Mums jāpieņem, ka slepkava joprojām nav atmetis ar roku savam uzdevumam, gluži otrādi, un, tā kā mēs neko nezinām par saikni starp zēnu un Salanderi, mēs arī nezinām, kādus pavedienus tas varētu sniegt slepkavam. Es nepavisam neesmu drošs, ka mums vajadzētu riskēt ar zēna drošību, publicējot šo informāciju medijos.

-     Bet mēs arī nezinām, vai viņu nepakļaujam riskam, to nepublicējot, iebilda Jerkers Holmbergs. Mums trūkst pārlieku daudzu puzles gabaliņu, lai varētu izdarīt šādus secinājumus. Piemēram, ja Salandere strādā pie kāda un ja nu viņa ir paredzējusi kādu citu plānu bērnam nekā tikai viņu pasargāt?

-    Un kā viņa varēja zināt, ka zēns un Torkels Lindēns tieši tajā brīdī iznāks pa Svēavēgenas krīzes centra durvīm? papildināja Kurts Svensons.

-     Viņa varēja būt notikuma vietā aiz tīras sagadīšanās.

-     Tas neizklausās ticami.

-               Patiesība nereti izklausās neticama, Bublanskis norādīja.

-     Reizēm tieši tā visu atklāj. Bet tiesa, viņa tur varēja atrasties ne jau aiz sagadīšanās, it īpaši ņemot vērā apstākļus.

-     Piemēram, to, ka Mīkaels Blumkvists ari zināja, ka kaut kas notiks, Amanda Flūda izmeta.

-      Un to, ka starp Blumkvistu un Salanderi ir kāda saikne, Jerkers Holmbergs piebilda.

-     Tiesa.

-     Mīkaels Blumkvists zināja, ka zēns atrodas Ūdena Bērnu un jauniešu krīzes centrā, vai ne?

-    To viņam pastāstīja Augusta māte Hanna Baldere, Bublanskis atbildēja. Jūs noteikti varat iztēloties, ka viņa šobrīd nejūtas īpaši labi. Man tikko bija gara saruna ar viņu. Bet Blumkvistam nevajadzēja būt informācijai par to, ka zēns un Torkels Lindēns tiks izvilināti uz ielas.

-     Varbūt viņam bija pieeja Ūdena datoriem? Amanda Flūda domīgi vaicāja.

-      Nevaru iedomāties Mīkaelu Blumkvistu hakera lomā, iebilda Sonja Mūdiga.

-      Bet Salandere? iejautājās Jerkers Holmbergs. Ko mēs patiesībā zinām par viņu? Mums par meiteni ir savākts milzīgs daudzums materiāla. Pēdējoreiz, kad mums ar viņu bija darīšana, Salandere no tiesas mūs pārsteidza. Iespējams, viņa mūs maldina arī tagad.

-     Tieši tā, piekrita Kurts Svensons. Mums ir pārāk daudz neatbildētu jautājumu.

-      Mums vispār nav nekā, tikai neatbildēti jautājumi. Tāpēc vajadzētu rīkoties saskaņā ar protokolu, ierosināja Jerkers Holmbergs.

-      Es nezināju, ka protokols ir tik visaptverošs, Bublanskis sarkastiski piebilda, un veids, kā to pateica, nepatika viņam pašam.

-     Ar to es domāju, ka mums vajadzētu uz situāciju raudzīties, kāda tā ir: bērna nolaupīšana. Drīz būs pagājušas divdesmit četras stundas, kopš zēns ir pazudis, un mēs no viņiem neesam saņēmuši nevienu ziņu. Mums jānāk klajā ar Salanderes attēlu un vārdu un pēc tam jāapstrādā visa saņemtā informācija, Jerkers Holmbergs ar lielu autoritāti balsī apgalvoja, un likās, ka visa komanda viņam piekrīt, tad Bublanskis aizvēra acis un nodomāja, ka mīl savu komandu.

Viņš sajuta ar tiem daudz lielāku tuvību nekā ar savu ģimeni. Bet šobrīd viņš bija spiests kolēģus apstrīdēt.

-      Mēs mēģināsim viņus atrast. Tālab nogaidīsim ar vārda un attēla publicēšanu. Tas tikai uzjundīs noskaņojumu, un es negribu slepkavam dot jebkādus pavedienus.

-     Turklāt tu jūties vainīgs, Jerkers vēsi piebilda.

-     Jā, turklāt es jūtos ļoti vainīgs, Bublanskis piekrita un atkal iedomājās par savu rabīnu.

Mīkaels Blumkvists bija dziļi noraizējies par zēnu un Līsbetu, tāpēc nebija īpaši daudz gulējis. Reizi pa reizei viņš bija centies Līsbetu sazvanīt, izmantojot Redphone aplikāciju. Bet viņa nebija atbildējusi. Viņi nebija runājuši kopš iepriekšējās dienas pēcpusdienas. Tagad viņš sēdēja redakcijā, pilnībā iegrimis darbā, cenšoties aptvert, ko palaidis garām. Jau labu laiku viņu nomāca sajūta, ka kopainā trūkst kā fundamentāla, kā tāda, kas varētu notikušo atklāt citā gaismā. Bet, iespējams, Mīkaels sevi mānīja. Iespējams, viņš tikai domāja vēlamajā virzienā un gribēja aiz notikušā saskatīt ko lielāku. Pēdējais, ko Līsbeta bija uzrakstījusi viņam kriptētajā saitē, skanēja šādi:

Jurijs Bogdanovs, Blumkvist. Sameklē viņu! Viņš pārdeva Baldera tehnoloģijas Ēkervaldam Solifon.

Internetā bija atrodamas dažas Bogdanova bildes. Viņš valkāja uzvalkus ar baltām svītrām, bet, lai cik nevainojami izskatītos uzvalki, tie viņam nepiestāvēja. Šķita, it kā viņš būtu tos nozadzis no skatloga. Bogdanovam bija gari, izspūruši mati, rētaina āda, tumši loki zem acīm un amatieru veidoti neizteiksmīgi tetovējumi, kurus varēja samanīt zem krekla aprocēm. Skatiens bija drūms un caururbjošs, likās, tas redz visam cauri. Viņš bija garš, bet diez vai svēra vairāk par sešdesmit kilogramiem.

Vīrietis izskatījās pēc veca, rūdīta cietumnieka, bet galvenais viņa ķermeņa valodā bija kas tāds, ko Mīkaels atpazina no novērošanas kameras attēliem, kurus bija redzējis Baldera Saltšēbādenas savrupmājā. Vīrietim bija tas pats dīvainais, stūrainais stāvs. Tajās nedaudzajās intervijās, kuras viņš bija sniedzis, pateicoties veiksmīgajai uzņēmējdarbībai Berlīnē, viņš bija norādījis, ka savulaik bija dzīvojis uz ielas.

“Visi domāja, ka es noiešu no ceļa un kādu dienu mani atradīs grāvī mirušu ar šļirci vēnā. Bet es izlauzos no purva. Esmu inteliģents un ārkārtīgi sīksts cīnītājs,” viņš lepni bija teicis.

Neviens jau to neapstrīdēja, tikai pārņēma sajūtu, ka ne jau viņš pats izvilka sevi no purva. Vairāki faktori liecināja, ka viņam palīdzējuši ietekmīgi cilvēki, kas apjautuši viņa talantu. Vienā no vācu tehnoloģiju žurnāliem par viņu izteicās kādas kredītinstitūcijas drošības dienesta priekšnieks Horsts, kurš apgalvoja, ka “Bogdanovam ir maģisks skatiens. Viņš drošības sistēmā pamana trūkumus kā neviens cits. Viņš ir ģēnijs.”

Bogdanovs acīmredzot bija zvaigžņu hakeris, pat ja saskaņā ar oficiālo versiju strādāja tikai kā White hat, persona, kas kalpo labajai, likumīgajai pusei un kas par labu atalgojumu palīdz uzņēmumiem atrast trūkumus viņu IT sistēmās. Nekā aizdomīga nešķita arī viņa uzņēmumā Outcast Security, itin nekādu norāžu, ka uzņēmums varētu kalpot kā sava veida aizsegs kam citam. Visi valdes locekļi bija cienījamas personas ar labu reputāciju, bez sodāmības reģistrā. Bet, protams, Mīkaels ar to nesamierinājās. Viņš un Andrejs pārbaudīja ikvienu cilvēku, kas kaut attāli bija saistīts ar uzņēmumu, kompanjonu pēc kompanjona, un tad viņi uzzināja, ka cilvēks, vārdā Orlovs, īslaicīgi aizstājis kādu no valdes locekļiem, un jau pirmajā acu uzmetienā šis fakts likās aizdomīgs. Vladimirs Orlovs nebija nekāds IT speciālists, bet sīks uzņēmējs. Agrāk viņš bijis daudzsološs smagsvara bokseris Krimā un saskaņā ar attēliem, kurus Mīkaels atrada internetā, izskatījās gana nesimpātisks un brutāls, noteikti ne tāds, kādu jaunas meitenes bez iebildumiem uzaicinātu pie sevis mājās uz krūzi tējas.

Neapstiprināti dati liecināja, ka viņš bijis tiesāts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu un cilvēku tirdzniecību. Bijis divreiz precējies, abas sievas mirušas, bet Mīkaels nevarēja atrast nāves cēloni. Tomēr pats interesantākais kopējā kontekstā bija tas, ka viņš bija aizstājis kādu valdes locekli nenozīmīgā un jau

sen kā slēgtā uzņēmumā Bodinn Bygg & Export, kas nodarbojās ar “būvmateriālu tirdzniecibu”.

Uzņēmuma īpašnieks bija Kāris Aksels Budīns, pazīstams arī kā Aleksandrs Zalačenko, un šis vārds pamodināja Mīkaelā daudz vairāk nekā tikai atmiņas, liekot atcerēties savu lomu lielajā sensācijā. Zalačenko bija arī Līsbetas tēvs, vīrietis, kas nogalināja meitenes māti, sabojāja viņas bērnību. Zalačenko bija Līsbetas tumšā ēna, melnā sirds aiz viņas dedzīgās vēlēšanās atriebties.

Vai tā bija tikai sagadīšanās, ka viņa vārds parādījās šajos dokumentos? Mīkaels labāk nekā jebkurš cits zināja, ka, pietiekami dziļi rokoties, var atrast visdažādākās sakarības. Dzīve nepārtraukti sniedz pārsteigumus. Vienīgā problēma… Kad runa bija par Līsbetu Salanderi, viņš neticēja sakarībām.

Ja viņa salauza kāda ķirurga pirkstus vai iesaistījās Ml tehnoloģiju nolaupīšanā, viņa to bija labi apsvērusi. Viņai noteikti bija iemesls un motīvs. Līsbeta nekad neaizmirsa pāridarijumus un netaisnību. Viņa nevienam nepiedeva un panāca taisnīgumu. Vai viņas rīcība šajā stāstā būtu saistīta ar viņas pašas pagātni? Tas jebkurā gadījumā nebija neiespējami.

Mīkaels pacēla skatienu no datora un paskatījās uz Andreju. Andrejs pamāja pretī ar galvu. Ārā, gaitenī, viegli oda pēc ēdiena garaiņiem. No Jētgātanas puses ieplūda dunoša rokmūzika. Laukā plosījās vētra, un debesis joprojām bija tumšas un draudīgas. Mīkaels atvēra kriptēto saiti gluži pieraduma pēc, neko īpaši negaidot. Bet te viņš ieraudzīja ko iepriecinošu. Viņš pat priekā iesaucās.

Saitē bija lasāms:

Viss kārtībā. Tūliņ dodamies uz slēptuvi.

Viņš nekavējoties atbildēja:

Lieliski jaunumi. Brauciet uzmanīgi.

Un nespēja nepiebilst:

LIsbet, kam mēs patiesībā dzenamies pakaļ?

Atbilde atnāca acumirklī:

Tu to drīz vien izskaitļosi, smartass.

“Viss kārtībā” bija pārspīlēti teikts. Līsbeta jutās labāk. Bet joprojām bija gana smagi. Pusi iepriekšējās dienas viņa tikko spēja orientēties laikā un telpā un tikai ar lielu piespiešanos varēja piecelties no gultas, lai iedotu Augustam paēst un padzerties un pārliecinātos, ka viņam ir zīmuļi, krītiņi un A4 formāta papīra lapas un viņš varētu zīmēt slepkavu. Bet pēc kāda laika, kad viņa no jauna pievērsās zēnam, Līsbeta redzēja, ka viņš neko nav uzzīmējis.

Kafijas galdiņš Augusta priekšā bija noklāts ar papīra lapām. Bet tie nebija zīmējumi, drīzāk garas kricelējumu rindas, un viņa, vairāk garlaikoti nekā ziņkāres dzīta, paskatījās, kas tur ir. Pamanīja, ka tie ir skaitļi, neskaitāmas skaitļu virknes, un, pat ja sākotnēji nesaprata, kas tas ir, viņa kļuva aizvien vairāk ieinteresēta. Pēkšņi viņa nosvilpās.

-     Velns ar ārā! viņa nomurmināja.

Līsbeta tikko bija aplūkojusi dažus nesaprotami lielos ciparus, kas neko īpašu neizteica, bet kas kopā ar līdzās esošajām skaitļu virknēm veidoja pazīstamu rakstu, kad pēkšņi ieraudzīja vienkāršo skaitļu rindu 641, 647, 653 un 659, un vairs nebija nekādu šaubu tie bija sexy prime quadruplets, kā tos sauc angļu valodā. Seksīgie skaitļi tajā nozīmē, ka tā bija četru pirmskaitļu sērija rindā, kuru citu no cita atšķīra sešas vienības.

Tur bija arī pirmskaitļu dvīņi, visas iespējamās pirmskaitļu kombinācijas, un viņa nevarēja nepasmaidīt.

-     Iespaidīgi, viņa secināja. Un forši.

Bet Augusts neatbildēja un arī nepaskatījās uz viņu, tikai turpināja tupēt uz celīšiem pie kafijas galdiņa, it kā vienīgais, ko viņš vēlētos, būtu turpināt rakstīt savus skaitļus, un tad viņa atcerējās, ka bija ko tādu lasījusi par savantiem un pirmskaitļiem. Bet Līsbeta pārāk slikti jutās, lai tajā visā iedziļinātos, tāpēc

devās uz vannasistabu un iedzēra divas Vibramycin tabletes, kas tai allaž bija pa rokai.

Pēc ierašanās savās mājās Līsbeta bija centusies sevi ārstēt ar antibiotikām. Pēc tam viņa iesvieda somā pistoli, datoru, pāris drēbju un lika zēnam piecelties. Viņš negribēja. Zēns bija iekrampējies zīmulī, un vienu brīdi Līsbeta bezpalīdzīgi stāvēja, īsti nezinot, ko iesākt. Tad stingrā balsī noteica:

-      Celies! Un zēns paklausīja. Drošības labad viņa uzvilka parūku un uzlika tumšas saulesbrilles.

Tad viņi uzģērba virsdrēbes un nobrauca ar liftu garāžā, un jau pēc neilga brīža bija ceļā uz Ingari. Viņa vadīja BMW stūri ar labo roku. Jo kreisais plecs bija stingri notīts un sāpēja. Arī krūšu augšdaļa sāpēja. Viņai joprojām bija drudzis, un pāris reižu Līsbeta bija spiesta apstāties un atpūsties ceļmalā. Beidzot viņi sasniedza pludmali, Ingarē, pie Stūrbarnvīkas laivu piestātnes, un saskaņā ar norādījumiem uzkāpa pa garajām kāpnēm gar kraujas malu un nonāca pie mājas.

Izmocīta viņa iekrita gultā istabā, kas atradās līdzās lielai virtuvei. Viņu kratīja drebuļi, un viņai ļoti sala. Tomēr jau pēc īsa brītiņa, smagi elpojot, cēlās augšā un apsēdās ar klēpjdatoru pie apaļā virtuves galda. Līsbeta centās atkal uzlauzt failu, kuru bija lejupielādējusi no NSA. Saprotams, arī tagad viņai tas neizdevās. Viņa nebija tikusi pat par milimetru tuvāk. Līdzās sēdēja Augusts un stīvi raudzījās uz visiem papīriem un krītiņiem, kurus Ērika Bergere bija sakrāvusi kaudzēs. Bet tagad viņam nebija noskaņojuma rakstīt pirmskaitļus un vēl jo mazāk zīmēt slepkavu. Varbūt zēns bija pārāk satriekts.

Tas, kurš sevi dēvēja par Jānu Holsteru, sēdēja viesnīcas Clarion Hotel Arlanda istabā un runāja pa telefonu ar savu meitu Olgu, un, kā jau varēja gaidīt, meita viņam neticēja.

-     Vai tev ir bail no manis? viņa jautāja. Vai baidies, ka es tevi piespiedīšu pie sienas?

-    Nē, nē, patiešām ne, Jāns atbildēja. Es tikai biju spiests…

Viņam bija grūti atrast vārdus. Viņš zināja, ka Olga nojauš, ar

ko tēvs nodarbojas, un viņš beidza sarunu ātrāk nekā patiesībā vēlējās. Viņam līdzās uz viesnīcas gultas sēdēja Jurijs un lādējās. Jurijs noteikti bija apskatījis Fransa Baldera datoru vairāk nekā simt reižu, bet nebija atradis, kā viņš pats teica: “Ne sūda! Ne viena nolādēta nieka!”

-     Tātad es nozagu datoru, kurā nebija nekādas noderīgas informācijas, secināja Jāns Holsters.

-     Tieši tā.

-     Kam tas profesoram bija vajadzīgs?

-     Pilnīgi skaidrs, ka kaut kam ļoti īpašam. Redzu, ka nesen ticis izdzēsts kāds liels fails, un tas, visticamāk, bija savienots ar citiem datoriem. Bet, lai ko es iesāktu, izskatās, ka to nevar atjaunot. Tas vecis zināja, ko dara.

-     Bezcerīgi, novilka Jāns Holsters.

-     Bezgala draņķīgi, piebilda Jurijs.

-     Un telefons, Blackphone?

-     Ir pāris sarunu, kurām man grūti sadzīt pēdas, bet bija arī dažas no Zviedrijas Drošības policijas vai FRA. Bet tas, kas mani satrauc visvairāk, patiesībā ir kas cits.

-     Kas tad?

-     Profesoram bija gara saruna, tieši pirms tu iebrāzies mājā, viņš runāja ar darbinieku no MIII, Mašinērijas inteliģences izpētes institūta.

-     Un kas tajā tik satraucošs?

-     Zvana laiks. Nojaušu, ka tas bijis sava veida zvans krīzes situācijā. Bet tajā pašā laikā satraucošs ir fakts, ka saruna bija ar MIII. Institūta mērķis ir šāds: lai nākotnē inteliģentie datori nekļūtu cilvēkiem bīstami. Es nezinu… bet man tas nepatīk. Rodas sajūta, ka Balders sniedzis MIII daļu sava pētījuma vai arī…

-Jā?

-     Viņš ir izstāstījis visu par mums, lai ko nu viņš zināja.

-     Tas būtu draņķīgi.

Jurijs pamāja, un Jāns Holsters klusi pie sevis nolamājās. Nekas nenotika tā, kā viņi bija plānojuši, un neviens no viņiem nebija pieradis izgāzties. Tagad viņi bija izgāzušies divas reizes pēc kārtas, un viss tikai bērna dēļ, autiska bērna dēļ, un tas jau pats par sevi bija sarežģīti. Bet arī tas nebija sliktākais.

Sliktākais bija tas, ka Kira brauca šurp, viņa bija zaudējusi savaldīšanos, un arī pie tā neviens no abiem nebija radis. Gluži otrādi viņi bija Kiras vēsās elegances izlutināti, tā sniedza viņu grupējumam tādu kā neuzvaramības auru. Tagad Kira bija satrakojusies, ārpus jebkādas kontroles, un kliegusi, ka viņi ir nožēlojami, nekompetenti idioti. Bet tā cēlonis patiesībā nebija nopūdelēšana, šāviens, kas varbūt trāpīja, bet varbūt arī netrāpīja zēnam. Cēlonis bija sieviete, kas bija uzradusies ne no kurienes un aizsargājusi Augustu Balderu. Tieši viņas dēļ Kira bija zaudējusi savaldīšanos.

Kad Jāns sāka sievieti aprakstīt (cik nu viņš bija paspējis ieraudzīt), Kira viņu apbēra ar jautājumiem. Kad viņa bija ieguvusi daļu pareizu un nepareizu atbilžu, atkarībā no kuras puses skatījās, viņa bija kļuvusi nevaldāma, kliegusi un ārdījusies, ka viņiem būtu labāk vajadzējis to sievieti nogalināt un ka viss, kā parasti, bija bezcerīgi. Nedz Jāns, nedz Jurijs nesaprata, kāpēc Kira reaģēja tik asi. Neviens no viņiem nekad agrāk nebija dzirdējis viņu tā kliedzam.

Lai gan… abi neko daudz par Kiru nezināja. Jāns Holsters nekad neaizmirsīs, kā viņš bija mīlējies ar viņu viesnīcā D’Angleterre Kopenhāgenā trešo vai ceturto reizi un pēc tam viņi bija gulējuši divvietīgajā gultā un dzēruši šampanieti, un, kā vienmēr, sarunājušies par karu un slepkavībām. Tad viņš bija noglāstījis viņas plecu un roku un pamanījis rētu uz viņas delnas locītavas.

-     Kā tu tiki pie šīs, mana skaistulīt? Jāns bija jautājis un saņēmis pretī naidpilnu skatienu.

Pēc šīs reizes viņš nekad vairs netika ar viņu gulējis. Jāns to uztvēra kā sodu par uzdoto jautājumu. Kira par viņiem rūpējās un deva kaudzi naudas. Bet nedz viņš, nedz arī Jurijs vai kāds

cits no viņu aprindām nedrīkstēja uzdot jautājumus par viņas pagātni. Tā bija daļa nerakstīto likumu, un nevienam pat neienāca prātā mēģināt tos pārkāpt. Kira bija viņu labdare sliktos un labos brīžos, un viņi cerēja, ka lielākoties labos, un viņiem nācās pakļauties viņas iegribām un dzīvot nepārtrauktā neziņā, vai viņa izturēsies maigi vai vēsi vai pat pārmācīs un iecirtīs pēkšņu, negaidītu pļauku.

Jurijs aizvēra datoru un iedzēra malku dzēriena. Viņi abi centās atturēties no alkohola, cik vien spēja, lai lieki nenokaitinātu Kiru. Bet tas bija gandrīz bezcerīgi. Pārāk daudz apjukuma un adrenalīna noveda pie dzeršanas. Jāns nervozi apgrābstīja savu telefonu.

-     Olga tev nenoticēja? Jurijs jautāja.

-      Ne mazākajā mērā, un drīz viņa redzēs manu seju, bērna uzzīmētu, visu avīžu pirmajās lappusēs.

-     Es neliktu pārāk lielas cerības uz to zīmējumu. Man šķiet, policisti uz to vienkārši akli cer.

-     Tad mēs veltīgi cenšamies nogalināt bērnu.

-    Tas mani nepārsteigtu. Vai tad Kirai jau nevajadzēja būt šeit?

-     Kuru katru brīdi.

-     Kā tev šķiet, kas viņa bija?

-     Kas?

-     Tā meiča, kas uzradās no nekurienes.

-      Nav ne jausmas, Jāns atbildēja. Neesmu drošs, ka ari Kirai ir kāda nojausma. Viņa drīzāk raizējas par ko citu.

-     Es minēšu, ka mums nāksies nogalināt viņus abus.

-     Baidos, ka mums nāksies darīt krietni vairāk nekā tikai to vien.

Augusts nejutās labi. Tas bija skaidri redzams. Viņa kaklu klāja sarkani pleķi un dūres bija cieši savilktas. Līsbeta Salandere, kas sēdēja viņam līdzās pie apaļā virtuves galda Ingarē un strādāja ar savu RSA, nobijās, ka zēnam varētu sākties kaut kāda lēkme.

Bet nekas nenotika, Augusts tikai sagrāba melno krītiņu un sāka zimēt.

Tajā bridi lielās logu rūtis viņu priekšā nodrebēja no pēkšņas vēja brāzmas, un Augusts mirkli saminstinājās. Vilka kreiso roku šurpu turpu pāri galdam. Tad atsāka zīmēt līnija šur, līnija tur un mazi aplīši. Līsbetai likās, ka uzzīmētas pogas, un brīdi vēlāk roka, zoda detaļa, aizpogāta krekla priekšpuse. Pēkšņi viņš sāka zīmēt aizvien ātrāk un ātrāk, un roka atbrīvoja saspringumu zēna mugurā un plecos. Izskatījās, ka viņā pārplīst kāda brūce un kaut kas tiek parauts vaļā. Lai gan neizskatījās, ka zēns par to justos apmierināts.

Augusta acīs bija mokpilns mirdzums, un šad tad viņš nodrebēja. Bet kaut kas viņā bija nešaubīgi atbrīvojies, un viņš paņēma citas krāsas krītiņus un sāka zīmēt grīdu ozolkoka krāsā un uz tās puzles gabaliņus, kas, iespējams, attēloja naktī mirdzošu pilsētu. Tomēr jau tagad bija skaidrs zīmējums nebūs nekāds patīkamais.

Roka un aizpogātais krekls acīmredzot piederēja kādam spēcīgam vīrietim ar palielu vēderu. Vīrietis stāvēja saliecies kā atvāžamais nazis un uz grīdas sita kādu mazu būtni, cilvēku, kas nebija redzams šajā brīdī tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tā bija tā pati persona, kura šobrīd attēlu vēroja un sitienus zīmēja. Tas bija šausmīgs zīmējums, par to nebija šaubu.

Bet likās, tam nav nekāda sakara ar slepkavību, lai ari šī bilde attēloja noziedznieku. Zīmējuma vidū, pašā epicentrā, auga kāda saniknota un nosvīdusi seja, kuras katra mazākā rūgtuma un moku krunka bija precīzi atainota. Līsbeta nekavējoties seju atpazina. Par spīti tam, ka viņa nemēdza skatīties televīziju vai apmeklēt kinoteātri.

Bet viņa tik un tā saprata, ka tā pieder aktierim Lasem Vestmanam, Augusta audžutēvam, un tāpēc viņa pieliecās pie zēna un svētā, trīsošā naidā nočukstēja:

-     To viņš tev nekad vairs nedarīs! Nekad vairs!

21. nodaĻa. 23.  NOVEMBRIS

Alona Kasalesa saprata, ka ir atgadījies kas nopietns, kad komandiera Džonija Ingrama slaidais stāvs tuvojās Edam Nedam. Jau pēc viņa nedrošās ķermeņa valodas varēja spriest, ka viņš nāk ar sliktām ziņām, lai gan parasti viņš ne par ko daudz nesatraucās.

Džonijs Ingrams nereti pats izskatījās tā, it kā grasītos kādam iedurt dunci mugurā. Bet ar Edu bija citādi. Pat lielajiem priekšniekiem bija bail no viņa. Eds varēja dzīvi padarīt par gatavo elli, ja kāds viņu mēģināja piečakarēt, savukārt Džonijam Ingramam nepatika skandāli, kā arī citu acīs būt nožēlojamam, bet tieši tas viņu sagaidīja, ja viņš grasītos strīdēties ar Edu. Viņš izskatījās tā, it kā no viņa būtu izpūsts gaiss.

Eds bija spēcīgs un eksplozīvs, savukārt Džonijs Ingrams bija kalsns augstākās sabiedrības zēns ar tievām kājām un nedaudz samākslotām manierēm. Džonijs Ingrams bija augsta ranga varas spēlētājs, viņam netrūka ietekmes svarīgās aprindās, vienalga, vai tā būtu Vašingtona vai kāda cita vieta darījumu pasaulē. Viņš bija tiešais padotais NSA vadītājam Čārlzam O’Konoram, un, lai gan bieži smaidīja un izteica komplimentus, viņa smaids tā arī nesasniedza acis. No viņa baidījās vairāk nekā no jebkura cita.

Viņš stingri kontrolēja personālu un bija atbildīgs arī par “Stratēģisko tehnoloģiju pārraudzību”, precīzāk izsakoties -

industrijas spiegošanas nodaļu, NSA daļu, kas palīdz amerikāņu high tech tehnoloģijām globālajā konkurencē.

Bet tagad, stāvot Eda priekšā savā smalkajā uzvalkā, Džonija Ingrama ķermenis bija pagalam sašļucis, un, lai gan Alona sēdēja trīsdesmit metrus tālāk, viņa nojauta, kas tūliņ notiks: Eds kuru katru brīdi eksplodēs. Viņa bālā, nogurusī seja bija ieguvusi sarkanu toni, un pēkšņi viņš ar savu šķībo, slīpo muguru un lielo vēderu strauji pierausās kājās un sāka kliegt šausminošā balsī:

-     Tu pielaizītais mērgli!

Neviens cits neuzdrīkstētos nosaukt Džoniju Ingramu par “pielaizīto mērgli”, un Alona sajuta, ka mīl Edu par to.

Augusts sāka zīmēt jaunu zīmējumu.

Uz papīra uzvilka pāris veiklu līniju un spieda tik stipri, ka melnais krītiņš saplīsa. Un gluži kā iepriekšējo reizi viņš zīmēja ātri, pievienojot detaļu pēc detaļas, tās nesavienojot, un tikai pamazām, tām cita citai tuvojoties, radās kopaina. Tā bija tā pati istaba. Bet puzle uz grīdas šoreiz bija citāda un to bija vieglāk saskatīt. Tā atainoja sarkanu, ātri braucošu sporta mašīnu un uzmundrinošu pūli balkonā, un virs tā stāvēja nevis viens vīrietis, bet gan divi.

Viens no tiem atkal bija Lase Vestmans. Viņš bija tērpies T kreklā un šortos, viņam bija asinīm pieplūdusi seja un mazliet rotaļīgs skatiens. Viņš izskatījās nestabils un piedzēries. Bet ne jau tāpēc viņš bija mazāk saniknots. Gar viņa muti tecēja siekalas. Tomēr viņš nebija šausminošākais tēls šajā zīmējumā. Tāds bija otrs vīrietis. Viņa miglainajā skatienā mirdzēja ļaunums. Viņš bija neskuvies un piedzēries, viņam bija plānas, gandrīz neredzamas lūpas, un likās, ka viņš Augustu spārda, lai gan zēns tāpat kā iepriekš attēlā nebija redzams. Viņa klātbūtne drīzāk bija sajūtama.

-     Kas ir otrs? Līsbeta jautāja.

Augusts neatbildēja. Bet viņa pleci trīcēja un kājas zem galda savijās mezglā.

-     Kas ir otrs? LIsbeta atkārtoja stingrāk, un tad Augusts uz zīmējuma rakstīja bērnišķīgiem, mazliet ķeburainiem burtiem:

RODŽERS

Rodžers… tas Līsbetai neko neizteica.

Pāris stundu vēlāk Fortmīdā, kad Eda hakeri bija nokopuši aiz sevis un aizklumburējuši prom, viņš pienāca pie Alonas. Jocīgākais bija tas, ka Eds nemaz vairs neizskatījās dusmīgs vai noraizējies. Drīzāk noguris, un likās, arī muguras sāpes viņu īpaši vairs nemoka. Viņam rokās bija piezīmju grāmatiņa. Viena bikšturu lente bija nošļukusi.

-     Veco vir! viņa to uzrunāja. Tagad gan esmu ziņkārīga. Kas noticis?

-    Man ir neliels atvaļinājums, viņš atbildēja. Es tūliņ došos uz Stokholmu.

-     Atradis vietu! Vai tad tur šajā gada laikā nav auksts?

-     Acīmredzot pat sliktāk nekā parasti.

-     Bet tad jau tu tur nebrauksi atvaļinājumā.

-     Starp mums runājot, nebraukšu gan.

-     Tagad es kļūstu vēl ziņkārīgāka.

-      Džonijs Ingrams mums pavēlēja pārtraukt izmeklēšanu. Hakeris drīkstot nozust ar galiem, un mums jāsamierinās ar dažu drošības caurumu aizmūrēšanu. Pēc tam lieta pazudīs kā nebijusi.

-     Kā gan ko tādu var pavēlēt?

-     Lai nepamodinātu guļošo lāci, viņš saka, un lai neriskētu ar faktu noplūdi. Tas būtu drausmīgi, ja uzzinātu, ka kādam izdevies ielauzties mūsu sistēmā, nemaz nerunājot par to, kādu ļaunu prieku tas varētu radīt, turklāt vadībai, lai paglābtu reputāciju, nāktos atlaist tik daudz cilvēku, ar mani priekšgalā.

-     Tātad viņš draudēja ari tev?

-    Viņš mani draudēja novest ellē. Teica, ka mani publiski pazemošot, apsūdzēšot un sodīšot.

-     Bet neizskatās, ka tevi tas biedē.

-     Es grasos viņu salauzt.

-    Ko tu domā darīt? Tam švītam it visur ir ietekmīgi kontakti.

-    Es arī vienu otru pazīstu. Turklāt Ingrams nav vienīgais, kas kontrolē cilvēkus. Tas nolādētais hakeris ir izrādījis laipnību sajaucis mūsu reģistrus, tā pamācot mūs mūsu pašu lauciņā.

-     Nedaudz ironiski, vai ne tā?

-    Tā gan, bet, lai atrastu blēdi, nepieciešams vēl lielāks blēdis. Sākotnēji, par spīti pārsteigumam, tas nešķita īpaši aizdomīgi, it īpaši, ņemot vērā visu to, ar ko mēs nodarbojamies. Bet tad mēs sākām papētīt to tuvāk, un…

-Jā?

-     Atklājām ko skandalozu.

-     Kādā ziņā?

-     Džonija Ingrama tuvākie vīri ne vien ievāc informāciju par uzņēmuma noslēpumiem, lai palīdzētu mūsu pašu lielajiem koncerniem. Reizēm viņi šo informāciju dārgi pārdod, un tā nauda, Alona, ne vienmēr nonāk pašas organizācijas kasē…

-     …bet gan viņu pašu kabatās.

-    Tieši tā, un šajā sakarā man jau ir gana daudz pierādījumu, lai nosūtītu Joakimu Bērkliju un Braienu Ebotu cietumā.

-    Jēziņ!

-     Draņķīgi ir tas, ka ar Ingramu ir mazliet sarežģītāk. Esmu pārliecināts, ka viņš ir visa šī cirka organizators. Citādi kaut kas nesaskan. Bet man pagaidām nav nekādu neapšaubāmu pierādījumu, un tas man kremt, tas padara visu operāciju riskantu. Saprotams, tas nav neiespējami pat ja es par to šaubos -, ka kādi konkrēti pierādījumi atrodami failā, ko hakeris lejupielādēja. Bet to mēs nevarēsim uzlauzt. Tas ir bezcerīgs RSA kriptējums.

-     Un ko tu iesāksi?

-     Savilkšu tīklu ciešāk. Parādīšu katram, ka viņa paša līdzstrādnieki ir uz vienu roku ar kriminālnoziedzniekiem.

-     Kā, piemēram, Spiders?

-    Tieši tā. Viņi peld vienā dīķī ar pavisam neglītām zivīm. Mani nepārsteigtu, ja viņi būtu līdzzinātāji tava profesora slepkavībai

Stokholmā. Vismaz viņiem bija skaidra interese redzēt viņu mirušu.

-     Tu laikam joko.

-     Ne mazākajā mērā. Tavs profesors zināja ko tādu, kas varēja uzsprāgt tiem acu priekšā.

-     Velns ar ārā!

-     Tieši tā.

-    Un tagad tu dosies uz Stokholmu kā tāds mazs privātdetektīvs un visu izmeklēsi?

-      Ne jau kā privātdetektīvs, Alona. Man būs aizmugure, un, ja reiz mēs runājam par lietu, es grasos tā sadot mūsu hakerei, ka viņa vairs nespēs nostāvēt uz kājām.

-     Es laikam pārklausījos, Ed. Vai tu teici viņa?

-     Es teicu viņa, mans draugs. Viņa!

Augusta zīmējumi Līsbetu aizveda atpakaļ laikā un telpā un jau atkal atgādināja viņai par plaukstu, kas ritmiski un pastāvīgi sita pa matraci.

Viņa atcerējās sitienus, ņurdēšanu un raudas no guļamistabas. Viņa atcerējās laiku Lundagātanā, kad viņai pašai nebija citas iespējas kā meklēt mierinājumu komiksu grāmatās un fantāzijās par bēgšanu. Bet viņa nokratīja no sevis šīs atmiņas. Parūpējās par brūci, nomainīja pārsēju, pārbaudīja savu pistoli un pārliecinājās, ka tā ir pielādēta. Tad iegāja PGP saitē.

Andrejs Zanders gribēja zināt, kā viņiem klājas, un viņa īsi atbildēja. Ārā plosījās vētra, laužot kokus un krūmus. Viņa paņēma viskiju un gabalu šokolādes un izgāja uz lieveņa, tad vēl tālāk līdz kraujas malai un uzmanīgi nopētīja zemi, galvenokārt mazu plaisu kalna pakājē. Viņa pat izskaitīja soļus līdz tai, mēģinot atcerēties katru zemes izcilni ceļā.

Kad viņa atgriezās, Augusts bija uzzīmējis jaunu attēlu ar Lasi Vestmanu un Rodžeru. Varēja domāt, ka viņam tas bija jādabū no sevis ārā. Bet viņš joprojām nebija uzzīmējis neko saistībā ar

slepkavību, pat nevienu līniju. Vai šis notikums viņa smadzenēs būtu bloķēts?

Līsbetu pārņēma nepatīkama sajūta, ka laiks iztek, un viņa norūpējusies skatījās uz Augustu, viņa jauno zīmējumu un neskaitāmajiem skaitļiem, kurus zēns bija sarakstījis turpat līdzās. Vienu minūti viņa tajos iedziļinājās, pētīja to uzbūvi, kad pēkšņi pamanīja kādu skaitļu rindu, kas nešķita iederamies kopā ar pārējām.

Tā bija relatīvi īsa un attēloja ciparus 2305843008139952128, bet viņa nekavējoties bija to pamanījusi. Tas nebija nekāds pirmskaitlis, drīzāk gan (viņu pārņēma prieks) skaitlis, kas nevainojamā harmonijā veidots no visu savu pozitīvo dalāmo summas. Citiem vārdiem sakot, tas bija pilnīgs skaitlis, gluži kā 6, jo 6 var dalīt ar 3, 2 un 1, un 3 + 2 + 1 ir 6, un beidzot Līsbeta pasmaidīja. Viņu pārņēma neparasta doma.

Tagad tev jāpaskaidro, Alona lūdza.

-      Es paskaidrošu, Eds atbildēja. Bet, pat ja es zinu, ka tas ir lieki, es gribu, lai tu man svēti nosolies nevienam par to nestāstīt.

-     Es apsolu, tu jocīgais.

-     Labi, jo lieta ir tāda: kad es biju izkliedzis vienu otru patiesību Džonijam Ingramam sejā, lielākoties skata pēc, es tikai tēloju līdzi. Es pat izlikos, ka esmu pateicīgs, ka viņš apturējis mūsu izmeklēšanu. Teicu, ka mēs tāpat nekur tālu netiksim, un savā ziņā tā pat bija patiesība. Mēs bijām darījuši visu un vēl vairāk. Bet tam nebija nekādas jēgas. Hakeris bija ielicis maldinošas pēdas katrā vietā, un tas mūs noveda tikai jaunos neceļos un labirintos. Viens no maniem puišiem teica: pat ja mēs tomēr nonāktu pie mērķa, mēs tāpat tam vairs paši neticētu. Mēs tikai sev iestāstītu, ka tās ir jaunas lamatas. Mēs no šī hakera bijām gatavi sagaidīt teju jebko, pilnīgi visu, izņemot trūkumus un vājības. Tātad, jā, klasiskajā veidā mēs neko nepanāktu.

-     Bet tu jau nemēdz doties pa ierasto ceļu.

-      Nē, lielākas cerības es lieku uz rezerves izeju. Būtībā mēs nepavisam nebijām padevušies. Mēs aprunājāmies ar saviem hakeru kontaktiem tīklā un mūsu draugiem programmatūras uzņēmumā. Veicām detalizētus meklējumus, noklausīšanos un ielaušanos. Saproti, lai veiktu tik komplicētu uzbrukumu kā šis te, vienmēr iepriekš tiek veikts sagatavošanās darbs. Tiek uzdoti specifiski jautājumi. Tiek apmeklētas īpašas vietnes, un neizbēgami mēs kaut ko būtu atraduši. Bet galvenokārt, Alona, bija kāds faktors, kas runāja mums par labu. Tā bija hakera apdāvinātība. Tā bija tik liela, ka aizdomās varēja turēt vien pāris cilvēku. Tas ir tāpat, ja kāds kriminālnoziedznieks pēkšņi no notikuma vietas aizskrien simts metrus 9,7 sekundēs. Tad gandrīz droši var apgalvot, ka pie vainas ir Bolts vai kāds no viņa konkurentiem, vai ne tā?

-     Tik augstā līmenī tā tas varētu būt.

-       Tātad šim uzbrukumam ir nianses, kas liek man pārsteigumā atplest muti, un es savā dzīvē esmu jau šo to pieredzējis. Tāpēc mēs daudz laika pavadījām, runājot ar hakeriem un citiem šīs jomas speciālistiem, un jautājām viņiem: kam piemīt spējas paveikt ko patiešām iespaidīgu? Kas šodien ir lielākās hakeru zvaigznes? Protams, mēs bijām spiesti jautājumus uzdot uzmanīgi, lai neviens nenojaustu, kas patiesībā notiek. Ilgu laiku mēs mīņājāmies uz vietas. Tas bija kā šāviens tumsā kā skaļi kliegt tumša meža vidū. Neviens neko nezināja vai izlikās nezinām. Saprotams, tika nosaukti daži vārdi, bet neviens no tiem nešķita īstais. Kādu laiku mēs pievērsām uzmanību kādam krievam Jurijam Bogdanovam. Tas ir viens vecs narkomāns un zaglis ar maģiskiem pirkstiem. Viņš var ielauzties praktiski jebkur. Iekļūt, kur vien vēlas. Jau tolaik, kad viņš bija tikai noskrandis Sanktpēterburgas bezpajumtnieks, kas mēdza uzlauzt mašīnas un svēra četrdesmit kilogramus, kauli un āda, drošības pakalpojumu uzņēmumi mēģināja viņu noalgot. Pat policijas un

izmeklēšanas dienesti gribēja viņu sev piesaistīt, lai kriminālās organizācijas nepaspētu pirmās. Bet, protams, šo cīņu viņi zaudēja, un šodien Bogdanovs ir atmetis ar roku narkotiku lietošanai un kļuvis cienījams cilvēks; kauli un āda tagad sver kādus piecdesmit kilogramus. Bet mēs esam diezgan droši, ka viņš ir viens no noziedzniekiem tevis meklētajā grupējumā, Alona, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc pievērsām viņam uzmanību. Mēs jau sapratām, ka viņam ir kāda saistība ar Spiders, it īpaši ņemot vērā meklēšanas rezultātus, bet tad…

-     Jūs nevarējāt saprast, kāpēc lai kāds no viņu pašu vidus dotu mums jaunus pavedienus un norādes?

-    Tieši tā, un mēs turpinājām meklēt, un pēc kāda laika sarunās parādījās cits grupējums.

-     Kāds tieši?

-      Viņi sevi dēvē par Hakeru republiku. Hakeru republikai savā sfērā ir augsts statuss. Tā sastāv vienīgi no augsta ranga talantiem, kuri uzmanīgi un prātīgi izmanto savus kriptējumus. Varu piebilst, ka tas ir pamatoti. Mēs cenšamies un ari daudzi citi pastāvīgi mēģina iefiltrēties šādās grupās, un ne jau tāpēc, lai uzzinātu, ar ko viņi nodarbojas. Mēs gribam viņus savervēt. Mūsdienās cīņa notiek par gudrākajiem hakeriem.

-     Tagad, kad mēs visi esam kļuvuši par kriminālnoziedzniekiem.

-      Ha, jā, varbūt ari tā. Jebkurā gadījumā Hakeru republikā bija atrodami lieli talanti. Daudzi mums uz to norādīja. Klīda baumas, ka viņi gatavojas kam iespaidīgam, un mēs uzzinājām, ka kāda persona ar segvārdu Bob the Dog, kas, pēc mūsu domām, ir iesaistīta grupējumā, ir uzdevusi jautājumus par kādu puisi, kuru sauc Ričards Fullers. Vai tu viņu pazīsti?

-     Nē.

-      Maniakāli depresīvs un egocentrisks čalis. Klasisks drošības risks, kas kļūst iedomīgs un paviršs, kolīdz viņam uznāk maniakālās lēkmes. Grupiņai hakeru viņš ir īstais cilvēks, kam

mesties virsū, un, lai to uzzinātu, būtu nepieciešama detalizēta informācija. Viņa psihiskā veselība nav gluži laba. Pat viņa māte vairs nespēj tam izsekot. Tagad esmu diezgan pārliecināts, ka viņi tomēr neielauzās caur Fullera datoru. Mēs esam pārbaudījuši ikvienu Ričarda failu, kuru viņš pēdējā laikā saņēmis, un tur nekā nav. Mēs esam viņu izpētījuši caurcaurēm. Bet man liekas, ka Ričards Fullers bija viens no Hakeru republikas sākotnējiem plāna punktiem. Nav jau tā, ka man pret grupējumu būtu kādi pierādījumi, nepavisam ne, bet nojauta saka man priekšā, ka tieši šis grupējums ir atbildīgs par ielaušanos.

-     Tu teici, ka tā ir meitene.

-     Tieši tā. Kad nu bijām ielenkuši šo grupējumu, mēs par to uzzinājām, ko vien varējām, pat ja nebija viegli atšķirt baumas un mītus no faktiem. Bet mēs turpinājām nonākt pie vienas un tās pašas lietas, un beigu beigās es neredzēju iemeslu par to šaubīties.

-     Un tas ir?

-     Hakeru republikas lielākā zvaigzne ir kāds, kas sevi dēvē par Wasp.

-     Wasp?

-     Tieši tā, un es tevi nenogurdināšu ar dažādām tehniskām detaļām. Bet Wasp savās aprindās ir sava veida leģenda, jo spēj apiet ierastās metodes. Kāds teica, ka Wasp klātbūtni hakera uzbrukumā var sajust, gluži tāpat kā Mocartu var sajust melodijā. Wasp ir savs unikālais stils, un patiesībā tā bija pirmā lieta, kuru teica viens no maniem puišiem pēc tam, kad bija izpētījis uzbrukumu: šis uzbrukums atšķiras no visa, ko mēs jebkad bijām redzējuši, tas ir pilnīgi cits līmenis, kaut kas vienlaikus aplams un pārsteidzošs, tajā pašā laikā tiešs un efektīvs.

-     Tātad ģeniāls!

-    Bez šaubām. Tieši tāpēc mēs sākām meklēt tīklā visu, ko vien varējām atrast par šo Wasp. Bet neviens nebija īpaši pārsteigts, ka mēs nekur nenonācām. Tas arī nebūtu nekas dīvains. Un zini, ko es tad izdarīju? Eds lepni jautāja.

-     Nē.

-     Es paskatījos, ko pats vārds nozīmē.

-     Neskaitot vispārīgo nozīmi “lapsene”.

-     Jā, tieši tā, un ne jau tāpēc, ka es vai kāds cits ticētu, ka tas kaut kur novedīs. Bet, kā jau teicu, ja nekur netiek tālāk pa galveno ceļu, tad var atrast citu ceļu. Nekad nevar zināt, ko izdosies atrast, un atklājās, ka Wasp var nozīmēt visu iespējamo. Wasp bija britu kaujas lidmašīna Otrā pasaules kara laikā. Tā ir Aristofāna komēdija, slavena īsfilma, uzņemta 1915. gadā, satīras žurnāls, izdots 19. gadsimtā Sanfrancisko, tad vēl organizācijas White Anglo-Saxon Protestant saīsinājums un vēl šis tas. Bet tās visas likās pārlieku parastas atsauces uz ģeniālu hakeri; tās nesaskanēja ar viņas būtību. Bet zini, kas saskanēja?

-     Nē.

-     Tēls Wasp, kas visbiežāk sastopams internetā, supervarone Wasp Mārvela komiksā, viena no Atriebēju komandas dibinātājām.

-     Tā komanda, par kuru ir uzņemta filma?

-    Tieši tā, grupējums ar Toru, Dzelzs vīru, Kapteini Ameriku un visiem pārējiem. Vienā no sākotnējiem komiksiem viņa pat ir grupējuma līdere. Wasp ir diezgan forša komiksu varone, man jāatzīst. Izskatās mazliet roķīga un dumpinieciska. Tērpusies melnā un dzeltenā ar insekta spārniem un īsiem, melniem matiem un bezkaunīgu attieksmi; meiča, kas izlaužas no pašas padibenes un kam piemīt spēja uzpūsties un sarauties izmērā. Visi avoti, ar kuriem esam runājuši, domā, ka runa ir par Wasp. Protams, personai, kas slēpjas aiz šī segvārda, nav obligāti jābūt Mārvela komiksu fanam, vairs ne. Bet šis segvārds pastāv jau labu laiku. Varbūt tas nav nekas cits kā vien bērnības sentiments, kas velkas līdzi, vai ari neliela ironiska norāde kaut kas tāds, kas daudz vairs nenozīmē. Es savu kaķi kādreiz nosaucu par Pīteru Penu, lai gan man nemaz nepatika tas pašlabuma meklētājs, kurš tā arī negribēja pieaugt. Un tomēr…

-Jā?

-      Es nevarēju nepamanīt, ka arī kriminālais grupējums, par kuru Wasp bija izdarījusi meklējumus, izmantoja segvārdus no Mārvela komiksiem. Reizēm viņi taču sevi sauc par The Spider Society, vai ne?

-     Jā, bet es to uztveru tikai kā spēli, lai pajokotos ar mums, kas viņus noklausās.

-      Protams, protams, es tev piekrītu, bet ari spēles var dot pavedienus vai slēpt ko nopietnu. Zini, ar ko The Spider Society izceļas Mārvela komiksos?

-     Nē.

-     Viņi cīnās ar Sisterhood of the Wasp.

-     Labi, nojaušu, tā ir viena detaļa, par kuru vajadzētu padomāt, bet es nesaprotu, kā tas jūs varēja aizvest tālāk.

-       Pagaidi tik, tad tu dzirdēsi. Ko teiksi, vai tev ir vēlēšanās doties uz manu mašīnu? Man diezgan drīz jādodas uz lidostu.

Mīkaela Blumkvista acis lipa ciet. Nebija pārāk vēls. Bet viņš ar katru savu ķermeņa šūnu sajuta, ka vairs nespēj. Bija jādodas mājās un jāpaguļ pāris stundu, un jāatsāk strādāt naktī vai rīt no rīta. Varbūt nāks par labu, ja viņš pa ceļam iedzers kādu alu. Bezmiegs dunēja pierē, viņam bija jādzenas pakaļ atmiņām un izbēgušām raizēm, un iespējams, viņš varētu pierunāt Andreju doties līdzi. Viņš paskatījās uz kolēģi.

Andrejs izskatījās tik jauns un enerģisks, ka Mīkaelam pietiktu ar pusi viņa enerģijas. Puisis sēdēja un rakstīja ar datoru tā, it kā tikko būtu ieradies, un šad tad pārlapoja savus pierakstus. Tomēr viņš redakcijā bija kopš pieciem rītā. Tagad pulkstenis bija bez piecpadsmit seši pievakarē, un viņš nebija ņēmis pārāk daudz pārtraukumu.

-     Ko teiksi, Andrej? Dodamies iedzert kādu aliņu un kaut ko iekost, varbūt pārrunāt notikumus?

Likās, ka Andrejs sākotnēji neuztver jautājumu. Un, kad pacēla galvu, pēkšņi viņš vairs neizskatījās tik enerģisks. Ar sāpīgu sejas izteiksmi viņš masēja savu plecu.

-     Ko… Jā… Varbūt, viņš minstinoties sacīja.

-     Es uztveršu to kā “jā”, Mīkaels neatlaidās. Ko tu teiktu par Folkopera?

Folkopera bija bārs un vienlaikus restorāns Hūrnsgātanā netālu no redakcijas, kas pievilināja dažādus žurnālistus un mākslinieciski domājošos.

-     Vienīgi tas, ka… jaunākais kolēģis iesāka.

-     Kas?

-      Man jāuzraksta raksts par mākslas galerijas Bukowskis tirgotāju, kurš iekāpa vilcienā Malmes Centrālajā stacijā un tā arī nekad neatgriezās. Ērikai šķita, tas labi iederētos kopā ar pārējiem rakstiem.

-    Jēziņ, tā sieviete tevi nobeigs!

-     Man tā nešķiet. Bet kaut kā neizdodas ar to tikt galā. Visa tā padarīšana šķiet sarežģīta un ierūsējusi.

-     Vai vēlies, lai uzmetu aci?

-     Labprāt, bet iesākumā mēģināšu tikt uz priekšu pats. Es no kauna nomirtu, ja tu to ieraudzītu pašreizējā stāvoklī.

-     Tad mēs pagaidīsim. Bet beidz, Andrej, izejam ārā un kaut ko uzēdam! Pēc tam varēsi nākt atpakaļ un pastrādāt, ja vien vēlēsies, Mīkaels noteica un paskatījās uz Andreju.

Šo bridi Mīkaels vēl ilgi atcerēsies. Andrejam mugurā bija brūni rūtaina žakete un balts krekls, aizpogāts līdz kaklam. Viņš izskatījās pēc filmu zvaigznes vai vismaz tikpat patīkams kā jauns Antonio Banderass, mazliet apjucis Banderass.

-     Būs vien jāpaliek un jāsaved tas kārtībā, viņš kā šaubīdamies noteica. Man ledusskapī stāv pusdienu pārpalikumi.

Mīkaels apsvēra, vai viņam vajadzētu izmantot savu seniora stāvokli un piespiest Andreju doties sev līdzi. Bet viņš tikai noteica:

-    Labi, tad tiekamies rit no rīta. Kā viņiem tur klājas? Slepkava vēl nav uzzīmēts?

-     Neizskatās.

-      Rit mums nāksies izdomāt kādu citu risinājumu. Parūpējies par sevi, Mīkaels vēl piebilda, piecēlās un uzvilka mēteli.

Lisbeta atcerējās, ko pirms laba laika žurnālā Science bija lasījusi par savantiem. Skaitļu teorētiķis Enriko Bombjēri kādā rakstā bija atreferējis epizodi no Olivera Sakša grāmatas “Vīrietis, kas sajauca savu sievu ar cepuri”, kurā divi autiski un attīstībā atpalikuši dvīņi bija sēdējuši, atspiedušies viens pret otru, un rakstījuši neapjaušami lielus pirmskaitļus, it kā viņi tos redzētu savā acu priekšā kā tādu iekšējo matemātisko ainavu vai ari it kā viņi būtu atraduši mistisku īsāko ceļu uz skaitļu mistērijas pilno pasauli.

Patiesībā tas, kas dvīņiem padevās, un tas, ko Līsbeta centās panākt, bija divas dažādas lietas. Bet tik un tā pastāvēja zināma radniecība, vismaz viņai tā likās, un viņa nolēma pamēģināt, lai gan īpaši tam neticēja. Tāpēc viņa atkal atvēra NSA kriptēto failu un savu faktorizācijas programmu ar eliptiskajām līknēm un pagriezās pret Augustu. Zēns šūpoja ķermeni uz priekšu un atpakaļ.

-     Pirmskaitļi. Tev patīk pirmskaitļi, viņa iesāka.

Augusts nepaskatījās uz viņu, bet mitējās šūpoties.

-    Man arī tie patīk, viņa turpināja. Ir kāda lieta, kas šobrīd mani īpaši interesē. To sauc par faktorizāciju. Vai tu zini, ko tas nozīmē?

Augusts lūkojās uz galdu, un izskatījās, ka viņš neko nesaprot.

-     Pirmskaitļu faktorizēšana nozīmē, ka mēs varam uzrakstīt pirmskaitļu reizinājumu. Ar reizinājumu es domāju pirmskaitļus, kas izmantoti reizināšanā. Vai tu saproti?

Augusta sejā nepakustējās ne vaibsts, un Līsbeta apsvēra, vai viņai nevajadzētu vienkārši aizvērties.

-     Saskaņā ar aritmētikas pamata teoriju katru naturālo skaitli var izteikt ar pirmskaitļu reizinājumu, un patiesībā tas ir riktīgi forši. Tik vienkāršu skaitli kā 24 mēs varam iegūt visos iespējamos veidos, piemēram, sareizinot 12 un 2 vai 3 un 8, vai 4 un 6. Tomēr pastāv tikai viens veids, kā to faktorizēt pirmskaitļos, un tas būtu 2X2X2X3. Vai tu saproti? Katram skaitlim ir unikāla faktorizēšana. Vienīgā problēma ir tā, ka ir vienkārši sareizināt pirmskaitļus un iegūt lielus skaitļus, bet ir gandrīz neiespējami veikt apgriezto vienādojumu no rezultāta nokļūt līdz pirmskaitļiem. Un tas ir kas tāds, ko kāds ļoti stulbs cilvēks izmantojis slepenā ziņojumā. Vai tu saproti? Tas ir kā uzjaukt sulu vai kokteili to izdarīt principā ir viegli, bet grūti to atkal sadalīt pa sastāvdaļām.

Augusts neizrādīja, ka kaut ko saprot, un, protams, neteica ne vārda. Bet viņš bija beidzis šūpoties.

-      Paskatīsimies, kā tev padodas pirmskaitļu faktorizēšana, August, labi?

Augusts pat nepakustējās.

-     Pieņemu, ka tas nozīmē “jā”. Sāksim ar skaitli 456.

Augusta skatiens kļuva tukšs un tāls, un Līsbeta vairāk nekā

jebkad agrāk domāja, ka visa šī ideja ir absurda.

Arā bija auksts un vējains. Bet Mīkaels prātoja, ka aukstums viņam nāk par labu ka tas viņu nedaudz atmodina. Turklāt uz ielām bija arī relatīvi maz cilvēku, un viņš domāja par savu meitu Pernillu un viņas vārdiem “rakstīt pa īstam”, tad par Līsbetu un puisēnu. Ko gan viņi tagad dara? Ceļā uz Hūrnsgātanas uzkalnu viņa skatiens ieurbās kādā gleznā, kas bija izlikta skatlogā.

Gleznā bija redzami priecīgi, bezrūpīgi ļaudis kādā kokteiļu ballītē, un tas noteikti bija aplams secinājums, bet viņš jutās tā, ir kā būtu pagājusi vesela mūžība, kopš viņš pēdējoreiz tik bezrūpīgi sēdēja ar dzērienu rokās. Acumirkli Mīkaels ilgojās būt tālu prom. Pēkšņi viņš sarāvās viņu pārņēma sajūta, ka kāds viņam

seko. Bet, kad pagriezās, saprata, ka tā bijusi viltus trauksme, iespējams, viņam sekoja visi pēdējo dienu notikumi.

Sieviete, kas stāvēja viņam aiz muguras, bija satriecoši skaista košsarkanā mētelī, gariem, tumši blondiem matiem. Viņa nedaudz nedroši un kautrīgi viņam uzsmaidīja. Mīkaels piesardzīgi pasmaidīja pretī un jau grasījās turpināt ceļu. Tomēr viņa skatiens vēl kavējās ar tādu kā interesi, it kā viņš gaidītu, ka sieviete kuru katru brīdi pārvērtīsies par ko citu, kaut ko ikdienišķāku.

Bet sieviete ar katru sekundi kļuva aizvien žilbinošāka, gandrīz kā karaliskās ģimenes loceklis, kāda liela zvaigzne, kas pārpratuma pēc iejukusi cilvēku pūlī, un patiesībā Mīkaels tajā brīdī, pārsteiguma momentā, tik tikko spēja viņu aprakstīt vai sniegt kaut vienu nozīmīgu detaļu par viņas izskatu. Viņa atgādināja kāda moderna modes žurnāla simbolu.

-     Vai es varu kā palīdzēt? viņš jautāja.

-      Nē, nē, viņa atbildēja un atkal šķita apjukusi. Apburoša nedrošība.

Viņa neizskatījās pēc sievietes, kurai vajadzētu būt kautrīgai. Viņa izskatījās pēc sievietes, kurai vajadzētu valdīt pār pasauli.

-     Nu tad lai jauks vakars, viņš noteica un pagriezās, bet sieviete viņu pārtrauca, nervozi nokremšļojusies.

-     Vai jūs gadījumā neesat Mīkaels Blumkvists? viņa turpināja vēl joprojām nedroši un nodūra skatienu pret ielas bruģakmeni.

-     Esmu gan, viņš atbildēja un pieklājīgi pasmaidīja.

Viņš centās smaidīt tikpat pieklājīgi, kā smaidītu jebkuram citam.

-     Es tikai gribēju pateikt, ka vienmēr esmu jūs apbrīnojusi, viņa turpināja, tad uzmanīgi pacēla galvu un ielūkojās viņam acīs ar tumšu skatienu.

-     Priecājos to dzirdēt. Bet nu jau ir pagājis labs laiciņš, kopš pēdējoreiz uzrakstīju ko prātīgu. Kas esat jūs?

-     Mani sauc Rebeka Svensone, sieviete atbildēja. Šobrīd es dzīvoju Šveicē.

-     Esat atgriezusies mājās paciemoties?

-     Tikai uz īsu brīdi. Diemžēl. Man pietrūkst Zviedrijas. Pietrūkst pat novembra Stokholmā.

-     Tad jau pagājis labs laiks.

-     Ha, jā! Bet tā jau notiek, kad sailgojas pēc mājām, vai ne?

-     Kā jūs to domājat?

-     To, ka sāk pietrūkt arī sliktā.

-     Tas tiesa.

-     Ziniet, kā es ar to ārstējos? Sekoju līdzi zviedru žurnālistikai. Man liekas, ka pēdējo gadu laikā neesmu palaidusi garām nevienu Millennium izlaidumu, viņa turpināja, un tad Mīkaels atkal paskatījās uz sievieti un pamanīja, ka ikviens apģērba gabals, sākot ar augstpapēžu kurpēm un beidzot ar zili rūtaino kašmira šalli, ir dārgs un ekskluzīvs.

Rebeka Svensone neizskatījās pēc vidusmēra Millennium lasītājas. Bet nebija iemesla veidot aizspriedumus par bagātiem, ārzemēs dzīvojošiem zviedriem.

-     Vai jūs tur strādājat? viņš jautāja.

-     Esmu atraitne.

-     Saprotu.

-     Reizēm jūtos tik garlaikota. Kurp jūs dodaties?

-    Gribēju iedzert kādu glāzīti un kaut ko ieēst, viņš atbildēja un nekavējoties sajuta, ka viņam nepatīk atbilde. Tā bija pārāk izaicinoša, pārāk paredzama, bet vismaz patiesa. Viņš patiešām bija devies iedzert un paēst.

-     Vai varu sastādīt kompāniju? viņa jautāja.

-      Labprāt… viņš kā šaubīdamies noteica, un tad Rebeka Svensone ātri pieskārās viņa rokai visticamāk, nejauši, vismaz Mīkaels tā domāja. Sieviete joprojām šķita kautrīga. Viņi lēnām devās augšup pa Hūmsgātanas uzkalnu, garām vairākām mākslas galerijām.

-     Cik jauki ar jums te pastaigāties, viņa sacīja.

-     Tas ir mazliet negaidīti.

-     Šorīt pamostoties, arī man tas nebūtu ienācis prātā.

-     Kas tad?

-     Domāju, ka diena būs tikpat garlaicīga kā vienmēr.

-     Es nezinu, vai būšu īpaši patīkama sabiedrība šodien, viņš iebilda. Esmu diezgan iegrimis kāda raksta veidošanā.

-     Vai jūs nestrādājat pārāk daudz?

-     Droši vien.

-     Tad jau tieši ir nepieciešams neliels pārtraukums, Rebeka Svensone secināja un veltīja viņam valdzinošu smaidu, kas bija pēkšņu ilgu un sava veida solījuma apliecinājums. Tajā brīdī sieviete likās pazīstama, it kā viņš šo smaidu būtu redzējis jau iepriekš, bet kādā citā veidā, kā apgrieztā spogulī.

-     Vai esam kādreiz tikušies? Mīkaels jautāja.

-     Nedomāju vis. Lai gan tūkstošiem reižu esmu jūs redzējusi attēlos un televīzijā.

-     Tātad jūs nekad neesat dzīvojusi Stokholmā?

-     Tikai tolaik, kad biju maza meitene, bērnībā.

-     Kur tieši?

Viņa domīgi norādīja uz Hūrnsgātanas pusi.

-    Tas bija brīnišķīgs laiks, viņa atcerējās. Par mums rūpējās tētis. Es par to reizēm iedomājos. Man viņa pietrūkst.

-     Vai viņš vairs nav dzīvs?

-     Viņš nomira pārāk jauns.

-     Man ļoti žēl.

-Jā, reizēm man joprojām viņa pietrūkst. Kurp mēs dodamies?

-      īsti nezinu, viņš atbildēja. Tepat netālu ir kāds bārs, mazliet tālāk, Bellmansgātanā, Bishop’s Arms. Pazīstu tā īpašnieku. Diezgan jauka vieta.

-     Droši vien…

Sievietes sejā atkal parādījās tā dīvainā, kautrīgā izteiksme, un jau atkal viņas roka pieskārās viņa pirkstiem; Mīkaels vairs nebija tik pārliecināts, ka tā ir nejaušība.

-     Vai ari tā vieta nav pietiekami smalka?

-Jā, jā, droši vien ir, viņa kā atvainodamās teica. Bet man vienmēr ir sajūta, ka bāros mani nopēta. Esmu uzskrējusi virsū ne vienam vien nelietim.

-     Varu iedomāties.

-     Vai jūs varētu…?

-     Ko?

Sieviete atkal nodūra skatienu un nosarka jā, sākumā viņam likās, ka viņš ir pārskatījies. Pieauguši cilvēki taču tā nemēdz sarkt? Bet Rebeka Svensone no Šveices, kas izskatījās apmēram septiņus miljonus dolāru vērta, nosarka kā maza skolniece.

-     Vai nevēlaties mani uzaicināt pie sevis mājās uz pāris vīna glāzēm? viņa turpināja. Tas būtu daudz patīkamāk.

-Jā…

Viņš saminstinājās.

Viņam vajadzēja izgulēties un rīt no rīta būt lieliskā formā. Tomēr viņš domīgi atbildēja:

-    Jā, saprotams. Manā vīna plauktā ir pudele Barolo, un uz brīdi viņam likās, ka viņu pārņem pacilātība, it kā viņš atrastos maza, elpu aizraujoša piedzīvojuma priekšā.

Bet nedrošība pieņēmās spēkā. Un viņš nesaprata, kāpēc. Parasti bija tik viegli tikt galā ar šādām situācijām, turklāt viņu biedēja vajājošas sievietes. Šoreiz viss risinājās pārlieku ātri. Bet ari pie tā viņš bija pieradis, un patiesībā viņam bija ļoti bezpersoniska pieeja šajā jautājumā. Tāpēc nē, notikumu attīstības ātrumam nebija ne vainas, tas nebija īstais iemesls. Bet kaut kas neparasts bija Rebekā Svensonē, vai ne?

Ne jau tas, ka viņa bija jauna un satriecoši skaista un viņai vajadzētu nodarboties ar ko citu nekā nosvīdušu un pārstrādājušos pusmūža žurnālistu vajāšanu. Viņas skatienā jautās kas dīvains, straujās pārmaiņas starp drosmīgo un kautrīgo un viņas nejaušie pieskārieni viņa rokai. Tas, ko viņš sākumā uztvēra kā neatvairāmu, pēkšņi šķita salts aprēķins.

-     Cik jauki! Un es apsolu neuzkavēties ilgi, es taču nevēlos izbojāt jūsu reportāžu, viņa teica.

-     Es uzņemšos pilnu atbildību par visām sabojātām reportāžām, viņš atbildēja un mēģināja pasmaidīt pretī.

Bet tas nebija nekāds jaukais smaids, tajā brīdī viņas skatienā Mīkaels pamanīja kaut ko dīvainu pēkšņu ledus aukstumu, kas sekundes simtdaļā pārvērtās krasā pretstatā, maigumā, siltumā. Viņa gluži kā aktieris mēģināja parādīt visas savas spējas, un tas Mīkaelu vēl vairāk pārliecināja, ka te kaut kas nav kārtībā. Vienīgā problēma viņš nesaprata, kas tieši, turklāt negribēja atklāt savas aizdomas, vismaz pagaidām ne. Tikai gribēja saprast. Kas šobrīd norisinās? Viņš bija pārliecināts, ka tas ir svarīgi.

Viņi turpināja iet pa Bellmansgātanu, bet Mīkaels vairs nevēlējās vest viņu pie sevis uz mājām. Bija vajadzīgs laiks, lai apdomātos, un viņš atkal skatījās uz svešo sievieti. Viņa patiešām bija uzkrītoši skaista. Pēkšņi Mīkaels aptvēra, ka ne jau sievietes skaistums viņu sākotnēji tā bija uzrunājis. Tas drīzāk bija kaut kas neaptverams, kaut kas tāds, kas lika domām aizplūst citā pasaulē. Rebeka Svensone viņam tobrīd likās kā mīkla, uz kuru būtu jāzina atbilde.

-     Šis ir patīkams kvartāls, viņa secināja.

-     Nav pats sliktākais, viņš domīgi piebilda un paskatījās uz bāru Bishop’s Arms.

Tālāk aiz bāra, ieslīpi krustojumā ar Tavastgātanu, vīdēja kāds izstīdzējis stāvs, slaids vīrietis ar melnu naģeni un tumšām saulesbrillēm, kurš pētīja karti. Viņu viegli varēja noturēt par tūristu. Vīrietim rokās bija brūna ceļojuma soma, kājās baltas kedas un mugurā melna ādas jaka ar lielu, uzrotītu kažokādas apkakli. Citkārt Mīkaels nepievērstu viņam uzmanību.

Bet šoreiz viņš vairs nebija nevainīgs vērotājs, tāpēc viņam likās, ka vīrieša kustības ir pārlieku nervozas un saspringtas. Tas varēja būt tāpēc, ka Mīkaels jau no sākta gala bija aizdomu pilns. Viņam patiešām likās, ka nevērīgā kartes pētīšana šķiet

uzspēlēta. Turklāt vīrietis pacēla galvu un skatījās uz Mīkaelu un sievieti.

īsu brīdi viņš tos uzmanīgi nopētīja. Tad atkal ielūkojās kartē, bet viņš to nedarīja īpaši labi. Viņš izskatījās nedrošs. Un likās, ka vīrietis cenšas slēpt seju zem naģenes. Kaut kas viņa iešķiebtajā, it kā kautrīgajā galvas kustībā Mīkaelam kaut ko atgādināja, un jau atkal viņš lūkojās Rebekas Svensones tumšajās acīs.

Mīkaels skatījās ilgi un intensīvi un pretī saņēma maiguma pilnu skatienu. Bet viņš uz to neatbildēja, vienīgi raudzījās viņā cieši un koncentrēti. Tad viņas skatiens atsala, un tikai šajā acumirklī Mīkaels pasmaidīja.

Viņš smaidīja, jo pēkšņi saprata visu kopsakarību.

22. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS (ZVIEORIJAS LAIKS)

Līsbeta piecēlās no virtuves galda. Viņa vairs nevēlējās Augustu traucēt. Uz zēna pleciem jau tā bija uzgūlis gana liels spiediens, un viņas ideja kopš pirmā brīža bija pārāk absurda.

Tas bija tik raksturīgi likt pārlieku augstas cerības uz šiem nabaga savantiem. Tas, ko Augusts līdz šim bija paveicis, jau tāpat bija iespaidīgi, un viņa atkal devās uz terases pusi, uzmanīgi pieskaroties šāviena brūcei, kas joprojām smeldza. Aiz viņas bija dzirdama kāda skaņa, strauja skrapstoņa uz papīra, un viņa pagriezās un devās atpakaļ uz virtuvi. Nākamajā acumirklī viņa pasmaidīja.

Augusts bija uzrakstījis:

23 X3X19

Līsbeta apsēdās uz sava krēsla, bet šoreiz runāja ar zēnu, pat neskatoties uz viņu:

-     Labi, tu esi atstājis iespaidu uz mani. Pamēģināsim sarežģītāk. Ko teiksi par 18 206 927?

Augusts pārliecās pāri galdam, un Līsbeta nodomāja, ka ir nepieklājīgi nolikt maza zēna priekšā astoņu ciparu skaitli. Bet, lai cerētu uz izdošanos, bija jāmērķē vēl augstāk, un viņu

nepārsteidza, ka Augusts atkal sāka nervozi šūpot ķermeni un jau pēc pāris sekundēm vēlreiz pieliecās un uzrakstīja:

9419X1933

-     Labi! Un ko tu teiktu par 971 230 541?

Augusts rakstīja: 983X991X997.

-     Ļoti labi! Līsbeta noteica un turpināja.

Ārpus melnās kubveida Fortmldas galvenās ēkas, kas bija noklāta ar spoguļsienām, autostāvvietā netālu no satelītantenām stāvēja Alona un Eds. Eds nervozi spēlējās ar mašīnas atslēgām un lūkojās uz elektriskā žoga pusi un tālumā esošo mežu. Eds bija ceļā uz lidostu un teicās jau kavējam. Bet Alona negribēja ļaut viņam braukt. Viņa turēja plaukstu uz viņa pleca un kratīja galvu.

-     Tas ir pilnīgs ārprāts.

-     Tas ir pieminēšanas vērts, tiesa, viņš atbildēja.

-     Tātad katrs segvārds, kuru mēs esam uzķēruši Spider grupējumā, Thanos, Enchantress, Zemo, Alkhema, Cyclone un kas tik vēl ne, tie visi izceļas ar to, ka ir…

-     Wasp ienaidnieki oriģinālajā komiksā, jā.

-     Neticami.

-     Kādu psihologu tas noteikti varētu interesēt.

-     Tā ir kāda dziļi iesakņojusies aizraušanās.

-     Bez šaubām. Es sajūtu naida noskaņu, viņš piekrita.

-     Esi uzmanīgs.

-     Neaizmirsti, ka es būtībā esmu vecs bandas loceklis.

-     Ed, tas bija tik sen, pirms daudziem kilogramiem.

-    Būtība neslēpjas kilogramos. Kāds bija tas teiciens: var čali aizvest no geto…

-     …bet nekad nevar geto aizvest no čaļa.

-      No tā nekad netiek vaļā. Turklāt man Stokholmā palīdzēs FRA. Viņi, tāpat kā es, reizi par visām reizēm grib neitralizēt šo hakeri.

-     Bet ja nu to uzzinās Džonijs Ingrams?

-      Tad nebūs labi. Bet, kā jau tu saproti, es negrasos viņam palīdzēt. Esmu pat pārmijis vienu otru vārdu ar O’Konoru.

-     Es jau to nojautu. Vai varu ko darīt tavā labā?

-Jap-

-     Spļauj ārā.

-      Džonija Ingrama komandai, šķiet, bija pilnīga informācija par Zviedrijas policijas izmeklēšanu.

-    Vai tu pieļauj, ka viņi kaut kādā veidā noklausās policistus?

-      Vai arī viņiem ir savs informācijas avots, visticamāk, kāds ambiciozs cilvēks Zviedrijas Drošības policijā. Ja tu sadarbotos ar diviem maniem labākajiem hakeriem, tu varētu tajā parakņāties.

-     Izklausās riskanti.

-     Labi, aizmirsti par to.

-     Nē, man tas patīk.

-     Paldies, Alona. Es atsūtīšu vairāk informācijas.

-     Lai tev jauks ceļojums, viņa piebilda, un tad Eds, mazliet izaicinoši pasmaidījis, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Vēlāk mīkaels nespēja izskaidrot, kādā veidā visu bija sapratis. Bet, visticamāk, tas bija redzams Rebekas Svensones sejā, vienlaikus svešāds un pazīstams. Kaut kas viņas nevainojamo sejas vaibstu harmonijā atgādināja viņa paša pretstatu, un tas kopā ar pārējām nojautām un aizdomām sniedza viņam atbildi. Patiesībā viņš itin nemaz neatradās drošībā. Bet viņš ne vienu brīdi nešaubījās, ka kaut kas varētu noiet šķērsām.

Vīrietis krustojumā, kurš tagad devās prom ar savu karti un brūno somu, bez šaubām, bija tas pats cilvēks, kuru viņš bija redzējis Saltšēbādenas novērošanas kamerās, un šāda sagadīšanās bija pārlieku neticama, lai to ignorētu, tāpēc Mīkaels brīdi stāvēja pavisam mierīgi un domāja. Tad lēnām pagriezās pret sievieti, kas sevi dēvēja par Rebeku Svensoni, un centās izklausīties pašpārliecināts:

-    Jūsu draugs dodas prom.

-     Mans draugs? sieviete pārsteigumā jautāja. Ko jūs ar to domājat?

-     Viņš, tur tālāk, Mīkaels turpināja un norādīja uz vīrieša kalsno muguru, kas nedaudz steidzīgi pazuda Tāvastagātanā.

-     Vai jūs jokojat? Es nevienu Stokholmā nepazīstu.

-     Ko jūs no manis gribat?

-     Es tikai vēlējos iepazīties, Mīkael, viņa teica un aizskāra blūzi, it kā gribētu atpogāt vienu podziņu.

-     Beidziet! viņš asi izmeta un jau grasījās pateikt, ko domā, kad sieviete uz viņu paskatījās tik ievainojami un maigi, ka izsita viņu no sliedēm, un īsu brīdi viņam šķita, ka ir kļūdījies.

-     Vai jūs dusmojaties uz mani? sieviete aizvainoti jautāja.

-     Nē, bet…

-     Kas tad?

-     Es jums neuzticos, Mīkaels noteica asāk, nekā būtu vēlējies, bet sieviete skumji smaidīja un sacīja:

-     Izskatās, ka šodien neesat īsti formā, vai ne, Mīkael? Mums būs jāatliek šī tikšanās uz citu reizi.

Sieviete viņu noskūpstīja uz vaiga tik diskrēti un ātri, ka viņš nepaspēja to apturēt. Tad koķeti pamāja ar pirkstiem un pazuda aiz uzkalna savos augstajos papēžos tik samāksloti pašpārliecināti, it kā nekas pasaulē viņu nesatrauktu, un uz sekundi Mīkaels domāja, vai viņam nevajadzētu sievieti apturēt un izvaicāt. Bet viņš nesaprata, kā to izdarīt. Tālab nolēma viņai sekot.

Mīkaels saprata: tas ir neprāts. Tomēr neredzēja citu iespēju, kā ļaut sievietei nozust no apvāršņa. Pēc tam devās tai pašā virzienā. Viņš steidzās uz krustojumu, pārliecināts, ka viņa noteikti nekur tālu nav tikusi. Bet, kad viņš nonāca uzkalnā, sievieti nekur vairs nemanīja. Nedz viņu, nedz arī kalsno vīrieti. It kā zeme būtu viņus aprijusi. Iela bija teju tukša, neskaitot melnu BMW, kas nedaudz tālāk centās noparkoties, un kādu puisi ar kazbārdiņu, un kādu vecmodīgu afgāņu vīru, kas nāca viņam pretim pa ielu.

Kur gan viņi bija pazuduši? Nebija ne sānu ceļu, pa kuriem varēja nozust, ne slēptu ieliņu. Vai viņi būtu iegājuši pa kādām

durvīm? Viņš turpināja doties uz Torkelknutsongātanu un skatījās pa labi un pa kreisi. Bet neko nemanīja. Mīkaels pagāja garām vietai, kas kādreiz bija Samīra katls, viņu vecais iemīļotais restorāns, bet tagad to sauca Tabbouli, libāniešu krogs. Varbūt sieviete ieskrēja tur?

Bet viņš nevarēja saprast, kā viņa būtu turp nonākusi tik ātri. Viņš bija teju minis sievietei uz papēžiem. Kur, ellē, viņa palika? Vai viņa ar vīrieti kaut kur stāvēja un viņu vēroja? Divas reizes Mīkaels strauji apmetās apkārt, domādams, ka tie viņam pielavījušies, un vēl vienu reizi sarāvās ar ledaino sajūtu, ka kāds viņu vēro ar tālskati. Bet tā, visticamāk, bija viltus trauksme.

Nedz vīrieti, nedz sievieti nekur vairs nemanīja, un, kad viņš galu galā padevās un sāka virzīties uz māju pusi, jutās tā, it kā būtu izbēdzis no nopietnām briesmām. Viņam nebija ne jausmas, cik pamatota bija šī sajūta. Bet sirds dauzījās un mute bija izkaltusi. Mīkaels nemēdza viegli nobīties. Tomēr principā šobrīd viņu biedēja pat tukša iela. Viņš nespēja to aptvert.

Tikai saprata, ar ko tieši viņam jāaprunājas, ar Holgeru Palmgrēnu, Līsbetas veco aizbildni. Bet pirmām kārtām Mīkaelam jāizpilda pilsoņa pienākums. Ja vīrietis, kuru viņš tikko redzēja, un vīrietis videonovērošanas kamerās patiešām ir viena un tā pati persona, tad pastāvēja kaut neliela iespēja viņu atrast. Policijai par to bija jāzina, tāpēc Mīkaels zvanīja Bublanskim. Bet komisāru nebija viegli pārliecināt.

Viņam bija grūti pārliecināt pašam sevi. Bet viņš paļāvās uz pagātnē nostiprinātu uzticības kapitālu, lai gan pēdējā laikā bija daudzkārt manipulējis ar patiesības atklāšanu. Bublanskis teica, ka viņš nosūtīs papildspēkus.

-     Kāpēc gan lai viņš atrastos tavā kvartālā?

-     Nezinu, bet es minēšu, ka nenāktu par sliktu viņu pameklēt.

-     Nenāktu gan.

-     Tādā gadījumā es jums novēlu veiksmi.

-    Tas joprojām ir ārkārtīgi nepatīkami, ka Augusts Balders atrodas kādā nezināmā vietā, Bublanskis piebilda ar nelielu apsūdzības pieskaņu balsī.

-     Tas joprojām ir ārkārtīgi nepatīkami, ka pie jums noplūst informācija, Mīkaels atbildēja.

-     Varu ziņot, ka esam atraduši mūsu informācijas noplūdes avotu.

-     Vai tiešām? Fantastiski!

-      Baidos, ka tas nav tik fantastiski. Mūsuprāt, šādas informācijas noplūdes varētu būt vairākas, no kurām lielākā daļa ir salīdzinoši nevainīgas, izņemot pēdējo.

-     Tādā gadījumā jums tās jāatrod.

-      Mēs darām visu, kas mūsu spēkos. Bet mums ir radušās aizdomas, ka…

-     Kas?

-     Nekas…

-     Labi, tev nav jāstāsta.

-     Mēs dzīvojam slimā pasaulē, Mīkael.

-     Vai tiešām?

-     Pasaulē, kurā veselais ir tas, kas dzīvo paranojā.

-     Par to tev laikam ir taisnība. Arlabvakar, komisār.

-     Arlabvakar, Mīkael. Nesastrādā muļķības.

-     Centīšos, viņš noteica.

Mīkaels šķērsoja Ringvēgenu un nokāpa metrostacijā. Viņš brauca ar sarkano līniju uz Noršborjas pusi un izkāpa pieturā Liljeholmena, kur pirms pāris gadiem mazā, modernā dzīvoklī bija ievācies Holgers Palmgrēns. Kad Līsbetas aizbildnis telefona klausulē izdzirdēja Mīkaela Blumkvista balsi, viņš bija noraizējies. Bet, kolīdz Mīkaels apstiprināja, ka Līsbetai nekas nekaiš un viņš cerēja, ka tobrīd nemelo, jutās vairāk nekā laipni gaidīts.

Holgers Palmgrēns bija pensionēts advokāts, kurš vairākus gadus, kopš Līsbetai bija trīspadsmit gadu un viņa bija ieslēgta

Upsālas Svētā Stefana psihiatriskajā klīnikā, bija meitenes aizbildnis. Tagad Holgers bija vecs un slims vīrs, kuru bija piemeklējuši divi vai trīs insulti. Un jau kādu laiku viņš pārvietojās ar staigāšanas rāmja palīdzību un reizēm nepalīdzēja arī tas.

Vecā advokāta kreisā sejas puse nokarājās un kreisā roka bija gandrīz nekustīga. Bet viņa prāts bija skaidrs un atmiņa fantastiska, ja vien runa bija par ko tādu, kas bija noticis pirms laba laika, un galvenokārt, ja runa bija par Līsbetu Salanderi. Neviens viņu nepazina labāk par Holgeru.

Holgeram Palmgrēnam bija izdevies tas, kas nebija izdevies nevienam psihiatram un psihologam, lai gan pēdējie diez vai bija patiesi centušies gūt panākumus. Pēc ellīgas bērnības, kad meitene neuzticējās nevienam pieaugušajam vai varas iestāžu darbiniekam, Holgeram Palmgrēnam bija izdevies meiteni “atmūķēt” un likt runāt. Mīkaels to uzskatīja par nelielu brīnumu. Līsbeta bija visu terapeitu ļaunākais murgs. Bet Holgeram viņa bija atklājusi sāpīgāko savas bērnības laiku, un tas bija iemesls, kāpēc Mīkaels ievadīja durvju kodu Liljeholmstorjetā 96, uzbrauca ar liftu līdz sestajam stāvam un piezvanīja pie durvīm.

-     Vecais draugs! Holgers, atverot durvis, sveicināja. Cik brīnišķīgi tevi redzēt. Bet tu izskaties bāls.

-     Neesmu labi gulējis.

-    Tā notiek, ja kāds uz kādu šauj. Es par to izlasīju laikrakstā. Šausmīgs notikums.

-     Maigi sakot.

-     Vai ir atgadījies vēl kas?

-    Es pastāstīšu, Mīkaels atbildēja, apsēdies skaistā dzeltena auduma dīvānā tieši līdzās balkonam, un gaidīja uz Holgeru, kurš ar lielām pūlēm iekārtojās līdzās esošajā ratiņkrēslā.

Pēc tam Mīkaels lielos vilcienos izstāstīja notikušo. Bet, kolīdz bija nonācis līdz saviem secinājumiem vai nojautām par notikušo uz bruģētās Bellmansgātanas, viņš tika nekavējoties pārtraukts:

-     Ko tu mēģini pateikt?

-     Man šķiet, tā bija Kamilla.

Holgers izskatījās pagalam apstulbis.

-     Tā Kamilla?

-     Tieši tā.

-    Jēziņ! Holgers noteica. Kas notika?

-     Viņa nozuda. Bet man pēc tam likās, ka smadzenes vārītos.

-     Varu iedomāties. Es biju pārliecināts, ka Kamillu reizi par visām reizēm ir aprijusi zeme.

-     Es pats biju aizmirsis, ka viņas ir divas.

-    Divas augstākajā pakāpē. Dvīņumāsas, kas viena otru ienīst.

-     To es, protams, zinu, Mīkaels turpināja. Bet atcerējos, tikai nopietni iedziļinoties. Kā jau teicu, es prātoju, kāpēc Līsbeta iesaistījās šajā jezgā. Kāpēc viņa, superhakere, bija ieinteresēta vienkārši ielauzties kādā sistēmā.

-     Un tagad tu vēlies, lai es palīdzu tev saprast.

-     Aptuveni tā.

-     Labi, Holgers piekrita. Tu jau zini sākotnējo stāstu, vai ne? Māte, Agnēta Salandere, strādāja par kasieri veikalā Konsum Zinken un dzīvoja viena ar abām meitām Lundagātanā. Un, iespējams, viņām kopā būtu bijusi jauka dzīve, ja vien… Mājsaimniecībā nebija daudz naudas, Agnēta bija ļoti jauna, un viņai nebija īpašas iespējas izglītoties. Bet viņa bija mīlestības pilna un uzmanīga. Viņa patiešām gribēja savām meitiņām nodrošināt to labāko. Vienīgā problēma bija tā, ka…

-     …šad tad viņas apciemot ieradās tēvs.

-    Jā, reizēm ieradās tēvs, Aleksandrs Zalačenko, un visas tikšanās beidzās gandrīz vienā un tādā pašā veidā. Viņš izvaroja un piekāva Agnētu, kamēr meitas sēdēja blakusistabā un visu dzirdēja. Kādu dienu Līsbeta atrada māti bezsamaņā guļam uz grīdas.

-     Un toreiz viņa atriebās pirmoreiz.

-     Patiesībā otrreiz, jo pirmajā viņa bija Zalačenko sadūrusi ar nazi plecā.

-     Tieši tā, bet šoreiz viņa Zalačenko mašīnā iemeta aizdedzinātu piena paku ar benzīnu.

-     Pareizi. Zalačenko dega kā lāpa un guva smagus miesas bojājumus, un bija spiests amputēt vienu kāju. Bet LIsbetu ievietoja bērnu psihiatriskajā klīnikā.

-     Savukārt māte nonāca Epelvlkenas aprūpes namā.

-    Jā, un tas LIsbetai bija pats sāpīgākais. Māte bija tikai divdesmit deviņus gadus veca. Agnēta tā ari nekad neatlaba. Četrpadsmit gadus viņa nodzīvoja aprūpes namā, diagnoze smagi smadzeņu bojājumi un dziļa depresija. Nereti viņa vispār nespēja sazināties ar apkārtējiem. LIsbeta viņu apmeklēja, cik bieži vien spēja, un es zinu: viņa sapņoja, ka kādu dienu māte atveseļosies un viņas atkal sāks runāties un rūpēties viena par otru. Bet tā nekad nenotika. ŠI (ja vispār kaut kas) ir LIsbetas tumšā puse. Viņa redzēja savu mammu lēnām nomirstam.

-     Zinu, tas ir šausmīgi, bet es tā ari nekad neesmu sapratis Kamillas lomu šajā stāstā.

-     Tas ir sarežģīti, un savā ziņā es domāju, ka meitenei var piedot. Viņa taču ari bija tikai bērns, un, pirms vispār ko apzinājās, viņa kļuva par spēļu kauliņu.

-     Kas notika?

-     Varētu teikt, ka šajā kaujā viņas izvēlējās cīnīties pretējās pusēs. Meitas gan ir dvines, bet nekad nav bijušas līdzīgas nedz izskata, nedz rakstura ziņā. LIsbeta piedzima pirmā. Kamilla ieradās divdesmit minūtes vēlāk un jau kopš bērnības bija īsts acuraugs. Kamēr Līsbeta bija mežonīga būtne, Kamilla visiem lika izplūst tādās frāzēs: “Vai, cik piemīlīga meitene!” Un tā noteikti nebija sakritība, ka Zalačenko kopš pirmā brīža viņu ieredzēja vairāk. Es saku “ieredzēja”, jo pirmajos dzīves gados, saprotams, par kaut ko vairāk pat nebija runas. Agnēta viņa acīs bija tikai mauka, un viņas bērni, loģiski, tika uzskatīti par maukas bērniem, tikai mazi draņķi, kas stājas ceļā. Un tomēr…

-Jā?

-     Tomēr pat Zalačenko konstatēja, ka viens no bērniem jebkurā gadījumā ir patiesi skaists. Līsbeta reizēm mēdza teikt, ka viņas ģimene ir ģenētiska kļūda, un, pat ja šādi izteikumi gluži no medicīniskā viedokļa šķiet apšaubāmi, jāpiekrīt, ka Zaļa aiz sevis atstāja ekstrēmus bērnus. Tev ir bijusi darīšana ar Līsbetas pusbrāli Ronaldu, vai ne? Viņš bija blonds un milzīgs un cieta no iedzimtas analgēzijas, proti, nespēja sajust sāpes, un tas viņu padarīja par ideālu “torpēdu” un slepkavu, savukārt Kamilla… Jā, viņas gadījumā ģenētiskā kļūda bija gluži vienkārša viņa bija brīnišķīga, pilnīgi neticami skaista, un, jo vecāka viņa kļuva, jo trakāk. Es saku “trakāk”, jo esmu pārliecināts, ka tā bija sava veida nelaime, un, iespējams, tas kļuva uzkrītoši, jo viņas dvīņumāsa vienmēr izskatījās īgna un dusmīga. Pieaugušie mēdza saraukt pieri, viņu ieraugot. Bet tad viņi pamanīja Kamillu un atmaiga, zaudēja galvu. Tu spēj iedomāties, kā tas viņu ietekmēja?

-     Tas noteikti bija ļoti smagi.

-    Es patiesībā nedomāju Līsbetu, un, manuprāt, es viņā nekad neesmu redzējis greizsirdības izpausmes. Ja runa būtu tikai par skaistumu, viņai nebūtu žēl to novēlēt savai māsai. Nē, es runāju par Kamillu. Vai tu spēj iedomāties, kā tāda izturēšanās iespaido bērnu, kas nav īpaši empātisks, nepārtraukti dzirdot, cik viņa ir brīnišķīga un dievišķīga?

-     Tas sakāpj galvā.

-     Tas rada varas sajūtu. Kad viņa pasmaida, mēs kūstam. Kad viņa to nedara, mēs jūtamies izslēgti un darām jebko, lai tikai viņa atkal pasmaidītu. Kamilla agri iemācījās to izmantot. Kļuva par īstu meistaru, par īstu manipulācijas meistaru. Viņai bija lielas, izteiksmīgas stirnas acis.

-     Viņai joprojām tādas ir.

-      Līsbeta teica, ka Kamilla stundām ilgi sēdējusi spoguļa priekšā, trenējot savu skatienu. Viņas acis bija fantastisks ierocis. Tās varēja gan apburt, gan sasaldēt likt bērniem un

pieaugušajiem sajusties izvēlētiem un īpašiem kaut uz vienu dienu, bet aizmirstiem un izraidītiem jau nākamajā dienā. Tā bija ļauna dāvana, un, kā jau spēj nojaust, viņa skolā kļuva ļoti populāra. Visi gribēja būt ar viņu, un to viņa izmantoja visos iedomājamos veidos. Ik dienu klasesbiedri viņai piešķīra mazas dāvaniņas: spēļu lodītes, saldumus, sīknaudu, pērlītes, piespraudes. Bet tie, kas to nedarīja, pareizāk sakot, tie, kas neuzvedās tā, kā viņa vēlējās, nākamajā dienā pat netika pagodināti ar sveicienu vai skatienu, un katrs, kas kaut reizi bija pagozējies viņas starmešu gaismā, zināja, cik tas ir sāpīgi. Klasesbiedri darīja visu, lai viņai izdabātu. Līda uz vēdera viņas priekšā visi, izņemot vienu, saprotams.

-     Viņas māsu.

-    Tieši tā, tāpēc Kamilla sāka kūdīt klasesbiedrus pret Līsbetu. Viņa sarīkoja ellišķīgus pazemošanas aktus Līsbetas galva tika iebāzta tualetes podā, sauca viņu par muļķi un idioti, un kā tik vēl ne. Un tā viņi turpināja, līdz pamanīja, ar ko viņi patiesībā ir cīnījušies. Bet tas jau ir cits stāsts, un tu jau to zini.

-     Līsbeta nav gluži tas cilvēks, kas pagriež otru vaigu.

-    Jā, tieši tā, bet interesantākais šajā stāstā ir tas, ka, tīri no psiholoģiskā viedokļa raugoties, Kamilla apguva spēju valdīt un manipulēt ar apkārt esošajiem. Viņa iemācījās visus kontrolēt, izņemot divus ļoti svarīgus cilvēkus savā dzīvē Līsbetu un tēvu, un tas viņu kaitināja. Viņa ieguldīja milzu enerģiju, lai uzvarētu arī šajā cīņā, bet, saprotams, šajā karā bija nepieciešama pavisam cita stratēģija. Līsbetu viņa nekad nevarētu iegūt savā pusē, un es domāju: viņa to nemaz nevēlējās. Viņas acīs Līsbeta bija tikai dīvaina, sapīkusi, jocīga meitene. Toties tēvs…

-     Viņš bija ļaunuma iemiesojums.

-Jā, viņš bija ļauns, bet viņš bija arī ģimenes spēka epicentrs. Patiesībā runa bija tikai par tēvu, lai gan viņš reti tur parādījās. Viņš bija tēvs, kura nekad nebija līdzās, un pat normālos apstākļos tādam bērnam var rasties mistificēts priekšstats par tēvu. Bet šajā situācijā tas kļuva krietni vien nopietnāk.

-     Kā tu to domā?

-    Es domāju, ka Kamilla un Zalačenko kopā veidoja traku kombināciju. Lai gan Kamilla to tikko apzinājās, manuprāt, tolaik viņu interesēja tikai viena lieta: vara. Un viņas tēvs, jā, lai ko par viņu teiktu, varas viņam netrūka. Daudzi tam ir bijuši liecinieki, ieskaitot tos nabadziņus no Drošības policijas. Viņi spēja atteikt un pieprasīt, tomēr sarāvās maziņi aiz bailēm, kad stāvēja aci pret aci ar Zalačenko. Viņš izstaroja grandiozu pārākumu, kuru turklāt pastiprināja fakts, ka viņš bija neievainojams, un nebija tikpat kā nekādas nozīmes tam, cik reižu par viņu ziņoja sociālajiem dienestiem. Drošības policija vienmēr viņu piesedza, un tas, protams, Līsbetu pārliecināja ņemt situāciju savās rokās. Bet Kamillai tas nozīmēja pavisam ko citu.

-     Viņa gribēja kļūt tāda pati.

-Jā, man tā šķiet. Tēvs bija viņas ideāls viņa gribēja izstarot to pašu varu un spēku. Bet visvairāk viņa noteikti vēlējās tikt pamanīta. Novērtēta.

-      Viņa taču zināja, cik šausmīgi tēvs izturējās pret viņas māti.

-     Protams, zināja. Tomēr viņa izvēlējās nostāties tēva pusē. Spēka un varas pusē, tā varētu teikt. Jau tad, kad Kamilla vēl bija maza, viņa vairākas reizes apgalvoja, ka nicina vājus cilvēkus.

-     Ar to tu gribi teikt, ka viņa nicināja arī savu māti?

-      Diemžēl tā šķiet. Vienreiz Līsbeta pastāstīja ko tādu, ko neesmu spējis aizmirst.

-     Un tas būtu?

-     Es to nekad nevienam neesmu stāstījis.

-     Vai nav pienācis laiks?

-Jā, iespējams, bet iesākumā man nepieciešams kas stiprāks. Ko tu teiktu par labu konjaku?

-     Nemaz nenāktu par sliktu. Bet necelies, es atnesīšu glāzes un pudeli, Mīkaels teica un devās uz sarkankoka bāra skapīti, kas stāvēja stūrī pie virtuves durvīm.

Tikko viņš bija sācis aplūkot pudeles, kad iezvanījās viņa iPhone, tas bija Andrejs Zanders, vismaz viņa vārds bija uz ekrāna. Bet, kad Mīkaels pacēla klausuli, neviens neatbildēja. Visticamāk, zvans bija noticis aiz nejaušības, viņš nodomāja un nedaudz domīgi piepildīja divas glāzes ar Remy Martin, tad atkal apsēdās līdzās Holgeram Palmgrēnam.

-     Es klausos, viņš noteica.

-     īsti nezinu, ar ko lai sāk. Bet tā bija skaista vasaras diena, un, kā es to sapratu, Kamilla un Līsbeta sēdēja ieslēgtas savā meiteņu istabā.

23. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS

Augusts atkal sastinga. Viņš vairs nespēja uzrakstīt atbildi. Skaitļi bija kļuvuši pārlieku lieli, un viņš nevis sagrāba savu pildspalvu, bet sažņaudza dūrītes tik stingri, ka plaukstu virspuses kļuva baltas. Viņš pat sāka dauzīt pieri pret galda virsmu, un Līsbetai, saprotams, vajadzēja mēģināt zēnu nomierināt vai vismaz pārliecināties, ka viņš sevi nesavaino. Bet viņa nespēja aptvert notiekošo. Viņa domāja tikai par savu kriptēto failu un saprata, ka šādā veidā nekur tālu netiks, un par to nebija jābrīnās. Kā gan Augusts spētu izdarīt ko tādu, ko nespēj paveikt superdators? Tās jau pašā sākumā bija muļķīgas cerības, lai gan arī tas, ko viņš jau bija paveicis, bija gana iespaidīgi. Tomēr Līsbeta jutās vīlusies, tāpēc devās ārā, tumsā un vēroja kailo, kluso ainavu sev priekšā. Stāvās kraujas pakājē atradās sniega klāta pludmale ar pamestu deju grīdu.

Skaistās vasaras dienās tur noteikti pulcējās cilvēki. Tagad viss bija izmiris. Laivas bija izvilktas krastā, un nemanīja nevienu dzīvu dvēseli, līcim otrā pusē nevienā mājā nedega gaismas, un jau atkal pūta stiprs vējš. Līsbetai šī vieta patika. Patika kā slēptuve novembra beigās.

Tomēr, ja kāds gribētu ierasties, viņa diez vai laikus tiktu brīdināta. Vienīgā iedomājamā stāvvieta bija lejā pie pludmales, un,

lai tiktu līdz mājai, vajadzēja kāpt pa koka kāpnēm gar kalna malu. Nakts tumsas aizsegā to varēja viegli izdarīt. Bet viņa tikai cerēja, ka šonakt izdosies pagulēt. Tas bija vitāli nepieciešams. Viņu joprojām mocīja šāviena brūces radītās sāpes, un, iespējams, tieši tāpēc viņa tik asi reaģēja uz ko tādu, ko sākotnēji nebūtu iedomājusies. Bet, kad viņa atgriezās mājā, saprata, ka uztraukumam ir vēl citi iemesli.

-     Līsbeta nav tas cilvēks, kas satrauktos par laikapstākļiem vai to, kas notiek apkārt, Holgers Palmgrēns turpināja. Viņas skatiens atsijā visu nevajadzīgo. Bet viņa pieminēja, ka toreiz Lundagātanā spīdēja saule. Viņa dzirdēja smejamies bērnus. Varbūt viņa mēģināja pateikt, ka logam otrā pusē cilvēki dzīvo laimīgi. Viņa gribēja norādīt uz kontrastu. Cilvēki ēda saldējumu un spēlējās ar pūķiem un bumbām. Kamilla un Līsbeta sēdēja ieslēgtas savā istabā un klausījās, kā tēvs izvaro un piekauj viņu māti. Es domāju, tas notika, īsi pirms Līsbeta nopietni uzbruka Zalačenko. Bet man nav skaidra notikumu hronoloģija. Izvarošanas notika bieži un pēc viena un tā paša parauga. Zaļa uzradās pēcpusdienā vai vakarā, pamatīgi piedzēries, reizēm viņš pabužināja Kamillas matus un teica: “Kā tik skaistai meitenei var būt tik pretīga māsa?” Tad aizslēdza istabas durvis un apsēdās virtuvē, lai turpinātu dzert. Viņš dzēra tīru šņabi un nereti iesākumā sēdēja klusēdams, tikai čāpstināja kā tāds izsalcis dzīvnieks. Viņš murmināja kaut ko līdzīgu kā: “Kā tad manai mazajai maukai šodien klājas?” un varēja izklausīties pat mīlestības pilns. Pēkšņi Agnēta izdarīja ko aplamu vai, pareizāk sakot, Zalačenko nolēma saskatīt ko aplamu viņas rīcībā. Un tad nāca pirmais sitiens, visbiežāk pļauka, kurai sekoja vārdi: “Un es biju cerējis, ka mana mazā mauka šodien būs jauka.” Pēc tam viņš aizvilka sievieti uz guļamistabu, kur turpināja pļaukāt, un pēc kāda brīža laida darbā ari dūres. Līsbeta to varēja noteikt pēc skaņas. Viņa dzirdēja, tieši kādi sitieni trāpīja. Viņa to izjuta tik skaidri,

it kā pati tiktu sista. Pēc sitieniem nāca spērieni. Zaļa spārdīja māti un dauzīja viņu pret sienu, kliedza “kuce”, “palaistuve” un “mauka”, jo tas vīrieti uzbudināja. Viņu padarīja traku redzēt Agnētu ciešam. Un tikai tad, kad viņa bija nodauzīta zili melna un asiņoja, viņš to izvaroja. Kad Zaļa beidza, viņš izkliedza vēl pretīgākas lietas, bet tad uz brīdi iestājās klusums. Bija dzirdami Agnētas apslāpētie šņuksti un viņa paša smagā elpa. Tad Zaļa piecēlās, iedzēra vēl mazliet, murmināja un lādējās, un spļāva uz grīdas. Reizēm viņš atslēdza Kamillas un Līsbetas durvis un caur zobiem novilka: “Tagad mamma atkal būs jauka.” Pēc tam Zalačenko devās prom, aizcirzdams aiz sevis durvis. Tā tas bija katru reizi. Bet tajā dienā kaut kas atgadījās.

-     Kas?

-     Meiteņu istaba bija diezgan maza. Lai kā viņas centās viena no otras izvairīties, gultas atradās diezgan tuvu, un, kamēr notika piekaušana un izvarošana, viņas, kā likums, sēdēja katra uz savas gultas viena otrai pretim. Viņas reti kad runāja un lielākoties izvairījās arī no acu kontakta. Tajā dienā Līsbeta blenza ārā pa Lundagātanas logu, tāpēc varēja pastāstīt par vasarīgo dienu un bērniem aiz loga. Bet tad viņa pagriezās pret māsu un kaut ko pamanīja.

-     Ko tieši?

-     Māsas labo roku. Tā mērķtiecīgi sita pa gultas matraci, un, protams, tam nevajadzēja nozīmēt neko īpašu. Iespējams, tā bija nervozitātes izpausme, nekontrolēta apsēstība. Sākotnēji Līsbeta tieši tā arī domāja. Bet tad viņa pamanīja, ka dūre sit līdzi troksnim, kas nāca no guļamistabas puses, un viņa ciešāk ieskatījās Kamillai sejā. Māsas acīs mirdzēja uzbudinājums, un tas bija pats biedējošākais: Kamilla tobrīd līdzinājās pašam Zaļam, un, pat ja Līsbeta sākotnēji tam negribēja ticēt, nebija nekādu šaubu Kamilla smaidīja. Viņa apspieda smaidu, un tajā acumirklī Līsbeta apjauta, ka Kamilla cenšas nostāties tēva pusē un līdzināties viņam. Māsa atbalstīja tēva sitienus. Viņa to uzmundrināja.

-     Izklausas vājprātīgi.

-     Bet tā tas bija, un zini, ko Līsbeta izdarīja?

-     Nē.

-      Viņa kļuva pavisam mierīga, apsēdās Kamillai līdzās un maigi apņēma viņas roku. Es minēšu, ka Kamilla nesaprata, kas notiek. Iespējams, viņa domāja, ka māsa meklē mierinājumu vai tuvību. Ir taču notikušas arī neparastākas lietas. Līsbeta uzrotīja viņas blūzes piedurkni un nākamajā mirklī…

-Jā?

-     …ieurba nagus dziļi māsas plaukstas locītava līdz pat kaulam un uzplēsa šausmīgu brūci. Asins šļācās uz gultas, un Līsbeta novilka Kamillu uz grīdas un zvērēja nogalināt gan viņu, gan tēvu, ja izvarošanas un uzbrukumi nemitēsies. Pēc tam izskatījās tā, it kā Kamillai būtu uzbrucis tīģeris.

-    Jēziņ!

-     Tu spēj iedomāties naidu, kas valda starp māsām. Gan Agnēta, gan sociālie dienesti bija noraizējušies, ka notiks kas nopietnāks. Meitenes turēja atsevišķi. Kamillai uz īsu brīdi pat sagādāja audžumājas citā vietā. Protams, ar to nepietika. Agrāk vai vēlāk viņas atkal saietu ragos. Bet, kā tu zini, tā nenotika. Toties notika kas cits. Agnēta tika pie smadzeņu bojājumiem. Zalačenko dega kā lāpa, un Līsbeta tika ieslodzīta. Un, ja es sapratu pareizi, tad kopš tā notikuma māsas ir redzējušās vienu vienīgu reizi, vairākus gadus vēlāk, lai gan es neko no tā daudz nezinu. Kamilla līdz šodienai tika uzskatīta par pazudušu. Pēdējās pēdas bija audžuģimenē, kur viņa dzīvoja, Upsālā. Viņus sauca Dālbergi. Varu sagādāt tev viņu telefona numuru, ja vēlies. Bet, kad Kamillai palika astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu, viņa sakravāja somas un pameta valsti, un kopš tā laika par viņu nekas vairs nav dzirdēts. Tāpēc es gandrīz nokritu no krēsla, kad tu teici, ka esi viņu saticis. Pat Līsbetai ar viņas spējām sadzīt pēdas teju jebkuram nebija izdevies māsu atrast.

-     Viņa bija mēģinājusi?

-     0 jā, pēdējoreiz tolaik, kad bija jāsadala tēva atstātais mantojums.

-     To es nezināju.

-     LIsbeta to pieminēja tikai tā, starp citu. Viņa, protams, no mantojuma negribēja ne ēras. Viņa to uzskatīja par asinsnaudu. Bet viņa uzreiz saprata, ka aiz tā visa kaut kas slēpjas. Kopumā runa bija par četriem miljoniem kronu, Gosebergas īpašums, vērtspapīri un vēl pus sabrukusi industriālā ēka Norteljē, un kāda savrupmāja. Tas nav maz, nemaz ne, un tomēr…

-     Viņam vajadzēja būt krietni vairāk.

-     Jā, Līsbeta taču zināja, ka viņš vadīja kriminālo impēriju. Četri miljoni uz tā fona izskatās pēc dzeramnaudas.

-    Tātad tu domā: viņa gribēja zināt, vai Kamilla gadījumā nemanto patieso, lielāko daļu.

-     Man šķiet, viņa mēģināja to noskaidrot. Jau doma vien, ka Zalačenko nauda turpina darīt ļaunu arī pēc viņa nāves, meiteni mocīja. Bet ilgi viņa neko neatrada.

-     Kamilla noteikti labi slēpa savu identitāti.

-     Es tā pieņemu.

-     Vai tu domā, ka Kamilla būtu pārņēmusi sava tēva cilvēktirdzniecības biznesu?

-     Varbūt jā, bet varbūt arī ne. Vai arī viņa uzsāka kaut ko pavisam jaunu.

Holgers Palmgrēns pievēra acis un iedzēra lielu malku konjaka.

-      Protams, es to nezinu, Mīkael. Bet, kad tu pastāstīji par Fransu Balderu, man prātā ienāca viena doma. Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc Līsbeta tik prasmīgi apietas ar datoriem? Vai zini, kā viss sākās?

-     Nē, nezinu gan.

-     Tad es tev to pastāstīšu, un mani interesē, vai šajā stāstā neslēpjas arī atbilde uz taviem jautājumiem.

Atgriežoties mājā un ieraugot Augustu sēžam sastingušu krampjainā, nedabiskā pozā pie virtuves galda, Līsbeta saprata, ka zēns viņai atgādina viņu pašu bērnībā.

Tieši tā viņa bija jutusies Lundagātanā līdz brīdim, kad saprata, ka ir spiesta pieaugt un rīkoties atriebties savam tēvam. Tas nekādā ziņā nebija viegli. Nevienam bērnam nebūtu kaut kas tāds jāpiedzīvo. Un tomēr tas bija īstas un vērtīgas dzīves sākums. Neviens draņķis nerīkosies kā Zalačenko vai Fransa Baldera slepkava un nepaliks nesodīts. Neviens neizspruks sveikā, tāpēc viņa piegāja pie Augusta un stingri, it kā izrunātu pavēli, noteica:

-      Tagad tu iesi gulēt. Kad no rīta pamodīsies, tu uzzīmēsi zīmējumu, kurā attēlosi sava tēva slepkavu. Vai saprati? Zēns pamāja un aizslīdēja uz guļamistabu, savukārt Līsbeta paņēma datoru un sāka meklēt informāciju par aktieri Lasi Vestmanu un viņa draugiem.

-     Nedomāju, ka Zalačenko pats kaut ko saprata no datoriem, Holgers Palmgrēns turpināja. Viņš piederēja pie citas paaudzes. Bet, iespējams, viņa noziedzīgā darbība pieauga tādos apjomos, ka viņš bija spiests ievadīt datus kādā datorprogrammā, un pilnīgi noteikti viņam savu grāmatvedību vajadzēja turēt tālāk no līdzzinātājiem. Kādu dienu viņš ieradās Lundagātanā ar IBM datoru, kuru nolika uz rakstāmgalda pie loga. Tolaik, manuprāt, neviens cits no ģimenes datoru savā mūžā nebija redzējis. Agnētai jau nebija īpašas iespējas izdarīt tādus ekstravagantus pirkumus, un es zinu, ka Zalačenko bija piekodinājis, ka novilks ādu pār acīm, ja kāds tikai nedaudz pieskarsies ierīcei. No pedagoģiskās puses raugoties, tas varbūt bija pareizs gājiens, es nezinu. Tomēr radīja kārdinājumu.

-     Aizliegtais auglis.

-     Līsbetai tolaik bija vienpadsmit gadu, man šķiet. Tas bija, vēl pirms viņa uzplēsa Kamillas labo roku un uzbruka tēvam ar nazi un ugunsbumbu. Tas bija, ja mēs varam tā teikt, īsi pirms

Līsbeta kļuva par to, kādu mēs viņu pazīstam šodien. Tolaik viņa nestaigāja apkārt, domājot, kā padarīt Zalačenko nekaitīgu. Viņai trūka stimula. Viņai nebija draugu, ar ko aprunāties, jo Kamilla viņu nomelnoja citu acīs. Skolā viņai neviens netuvojās, iespējams, tāpēc, ka viņa bija citāda nekā pārējie. Es nezinu, vai viņa pati tolaik to apzinājās. Viņas skolotāji un apkārtējie to noteikti nesaprata. Bet viņa bija ārkārtīgi apdāvināts bērns. Izcēlās, jo bija ļoti talantīga. Skola viņu garlaikoja līdz nāvei. Viss bija pašsaprotams un vienkāršs. Līsbetai pietika uzmest skatienu mācību grāmatās rakstītajam, un viņa acumirklī visu saprata. Un lielāko daļu stundas viņa pavadīja aizsapņojusies. Man liekas, viņa jau tolaik atrada šo to izklaidējošu savam brīvajam laikam matemātikas grāmatas vecāko klašu skolēniem un tamlīdzīgas lietas. Bet pamatā viņa jutās garlaikota. Lielākoties sēdēja ar saviem komiksiem, Mārvela komiksu grāmatām, lietām, kuras patiesībā bija krietni zem viņas līmeņa, bet kuras, iespējams, pildīja citu, terapeitisku funkciju.

-     Kā tu to domā?

-     Vispār jau man nepatīk analizēt Līsbetu. Viņa mani ienīstu, ja dzirdētu tā runājam. Bet šajos komiksos sastopami dažādi supervaroņi, kas cīnās pret ļaunumu un paši uzņemas iniciatīvu atriebjas un panāk taisnīgumu. Kādu brīdi tā noteikti bija atbilstoša literatūra. Bet ko gan es varu zināt!? Šie stāsti ar savu tiešumu, iespējams, palīdzēja izveidot noteiktu izturēšanās veidu.

-     Ar to tu domā, ka Līsbeta apzinājās: viņai jāizaug un pašai jākļūst par supervaroni.

-    Savā ziņā jā. Tolaik, viņa, protams, nenojauta, ka Zalačenko ir vecs padomju režīma spiegs un ka viņa noslēpumi rada īpašu statusu Zviedrijas sabiedrībā. Viņai nebija ne jausmas, ka Drošības policijā pastāv īpaša nodaļa, kas aizsargā viņas tēvu. Bet, tāpat kā Kamilla, arī viņa nojauta, ka tēvam piemīt sava veida imunitāte. Kādu dienu pie viņām ieradās kungs pelēkā mētelī un paskaidroja, ka tēvs nedrīkst tikt iesaistīts, ka viņš fiziski to

nevar izdarīt. Līsbeta jau agri nojauta, ka ziņot par tēvu policijai vai sociālajiem dienestiem neatmaksājas. Tādos gadījumos mēdza ierasties onkulis pelēkā mētelī.

Nē, Līsbeta neko nezināja par tēva pagātni ne par izmeklēšanas dienestiem, ne nozieguma slēpšanas darbībām. Bet dziļi sirdī viņa juta bezspēcību, un tā šausmīgi sāpēja. Bezspēcība, Mīkael, var kļūt par satriecošu spēku, un, pirms Līsbeta bija gana liela, lai varētu ko iesākt, viņai bija nepieciešama slēptuve un vieta, kurā varētu smelties spēku. Viena šāda vieta bija supervaroņu pasaule. Daudzi manas paaudzes cilvēki to, saprotams, noniecina. Bet es zinu, ka literatūrai neatkarīgi no tā, vai tie ir komiksi vai veci romāni, var būt liela nozīme, un zinu arī to, ka Līsbeta īpaši pieķērās jaunai varonei, kuru sauca Džaneta van Dīne.

-     Van Dīne?!

-      Tieši tā! Meitene, kuras tēvs bija bagāts zinātnieks. Tēvu nogalināja citplanētieši ja es pareizi atceros -, lai atriebtos, Džaneta van Dīne uzmeklēja vienu no tēva kolēģiem un viņa laboratorijā ieguva pārcilvēciskas spējas. Viņa tika pie spārniem un spējas izplesties un sarauties izmērā, kā arī ieguva vēl citas prasmes. Viņa gluži vienkārši kļuva par sīkstu meiču, kas tērpjas melnā un dzeltenā, gluži kā lapsene, tāpēc sāka sevi dēvēt par Wasp, kļuva par personu, kurai neviens neko nevar nodarīt burtiski un metaforiski.

-      Ha! To es nezināju. Tātad tā radusies Līsbetas iesauka?

-     Ne vien iesauka, man šķiet. Es jau no tā neko nesaprotu esmu vecs, iesūnojis vīrs, kas Fantomasu joprojām sauc par Dragosu. Bet, kad pirmo reizi redzēju Wasp attēlu, es sarāvos. Līsbeta ļoti līdzinājās tai komiksu varonei. Un savā ziņā līdzinās vēl joprojām. Man šķiet, ka lielu daļu sava tēla viņa ir aizņēmusies no šīs varones, lai gan es tajā negribētu pārāk iedziļināties. Tas bija tikai komiksu tēls, un Līsbeta vislielākajā mērā dzīvoja realitātē. Bet es zinu, ka Līsbeta diezgan daudz domāja par Džanetas van Dines pārvēršanos par Wasp. Viņa saprata, ka nepieciešams

mainīties tajā pašā drastiskajā veidā: no bērna un upura kļūt par kādu, kas spēj sist pretī vienam no labāk trenētajiem spiegiem un necilvēkiem.

Šādas domas viņu vajāja dienu un nakti, tāpēc Wasp kaut kādā ziņā kļuva par paraugu, izdomātu iedvesmas avotu, un Kamilla to pamanīja. Viņai bija spējas izokšķerēt citu vājības. Ar tādiem kā taustekļiem uztaustīt citu noslieces un satriekt tos, un tieši tādēļ visos iespējamos veidos viņa centās Wasp izsmiet, pat vairāk nekā izsmiet. Viņa uzzināja, kas ir Wasp ienaidnieki komiksos, un sāka sevi saukt to vārdos, piemēram, Thanos.

-     Tu teici Thanos? Mīkaels pēkšņi satraukti pajautāja.

-    Man šķiet, tā viņu sauca, tas bija vīriešu tēls, kāds pavedinātājs, kas iemīlējās pašā nāvē, kura viņam parādījās kā sieviete, un kas pēc tam gribēja viņas priekšā apliecināties vai kā tamlīdzīgi. Kamilla sāka spēlēt viņa lomu, lai provocētu Līsbetu. Viņa pat nosauca savu draugu loku par The Spider Society, jo šis grupējums komiksos ir Sisterhood of the Wasp lielākie ienaidnieki.

-     Patiešām? Mīkaels, iegrimis domās, pajautāja.

-     Jā, protams, tas bija bērnišķīgi, bet nebūt tik nevainīgi. Naids starp māsām jau tolaik bija tik liels, ka šiem vārdiem tika piešķirta negatīva enerģija. Tas bija kā karš, tu jau zini, kur pat simboli tiek iznīcināti un iegūst sevī kādu nāvējošu spēku.

-     Vai tam joprojām varētu būt kāda nozīme?

-     Tu domā vārdiem?

-     Tā šķiet.

Mīkaels īsti nezināja, ko viņš ar to domā. Žurnālistam bija tikai neskaidra nojausma, ka viņš nonācis uz pēdām kaut kam svarīgam.

-     Es nezinu, Holgers Palmgrēns turpināja. Tagad viņas ir pieauguši cilvēki, bet nevar aizmirst, ka runa ir par laiku viņu dzīvē, kad viss mainījās, kļuva izšķirošs. Vēlāk noteikti mazas detaļas varēja iegūt liktenīgu nozīmi. Ne jau tikai Līsbeta zaudēja māti un tika ieslēgta bērnu psihiatriskajā klīnikā. Arī Kamillas

būtība tika satriekta. Viņa zaudēja mājas; tēvs, kuru tik ļoti apbrīnoja, bija smagi apdedzis. Zalačenko pēc Līsbetas bumbas eksplozijas tā īsti nekad vairs neatguvās, un pati Kamilla tika ievietota audžuģimenē, tālu no pasaules, kurā viņa bija sava veida epicentrs. Arī viņai tas noteikti šausmīgi sāpēja, un es ne sekundi nešaubos, ka viņa ienīst Līsbetu ar visu sirdi un dvēseli.

-     Tas, nenoliedzami, tā bija, Mīkaels teica.

Holgers Palmgrēns iedzēra vēl vienu malku konjaka.

-     Kā jau teicu, šo viņu dzīves periodu nedrīkst novērtēt par zemu. Māsas atradās savstarpējas cīņas epicentrā, un abas noteikti zināja, ka viss kuru katru bridi eksplodēs. Un es ticu, ka viņas tam gatavojās.

-     Katra savā veidā.

-     0 jā. Līsbeta bija ārkārtīgi inteliģenta. Viņas galvā pastāvīgi rosījās ellīgi plāni un stratēģijas. Bet viņa bija viena. Kamilla nebija īpaši attapīga, ne šī vārda tradicionālajā izpratnē. Viņai nepadevās mācības, un viņa neuztvēra abstraktas sakritības. Bet viņa prata manipulēt. Prata izmantot un savaldzināt cilvēkus kā neviens cits, tāpēc atšķirībā no Līsbetas nekad nebija viena. Kāds vienmēr bija gatavs izpildīt viņas iegribas. Ja Kamilla pamanīja, ka Līsbetai padevās kas tāds, kas varētu viņu apdraudēt, viņa nekad nemēģināja pati to apgūt tā vienkāršā iemesla dēļ, ka apzinājās, ka nekad nespēs konkurēt ar māsu.

-     Ko tad viņa darīja?

-     Viņa uzmeklēja kādu vai vislabāk kādus, kas varēja izdarīt to pašu, lai kas tas ari būtu, un atriebās ar citu palīdzību. Viņai vienmēr bija pakalpiņi, draugi, kuri viņas dēļ bija gatavi uz visu. Bet piedod, es steidzos notikumiem pa priekšu.

-    Jā, kas notika ar Zalačenko datoru?

-      Kā jau minēju, Līsbetai trūka stimula. Turklāt viņa slikti gulēja. Naktīs ilgi bija nomodā un satraucās par mammu. Agnēta pēc izvarošanām smagi asiņoja, bet nekad nevērsās pie ārsta.

Visticamāk, viņai bija kauns, un laiku pa laikam viņa iegrima dziļā depresijā negāja uz darbu un nerūpējās par meitenēm, savukārt Kamilla viņu nicināja aizvien vairāk un vairāk. “Māte ir vāja,” viņa sacīja. Viņas pasaulē vājums bija sliktākais, kas vien varēja būt, kā jau es teicu. Toties Līsbeta…

-Jā?

-     Viņa mātē redzēja cilvēku, kuru mīlēja, vienīgo cilvēku, kuru jebkad bija mīlējusi, redzēja šausmīgu netaisnību, tāpēc Līsbeta naktīs gulēja nomodā un domāja par to. Viņa bija tikai bērns, tas tiesa. Savā ziņā joprojām tāda ir. Bet viņa kļuva aizvien pārliecinātāka, ka ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas spēj pasargāt māti no tā, lai viņa netiktu piebeigta pavisam, tāpēc Līsbeta domāja par to un vēl daudz ko citu, un beigu beigās viņa piecēlās protams, uzmanīgi, lai nepamodinātu Kamillu. Varbūt tāpēc, ka gribēja ko palasīt? Varbūt viņa nevarēja tikt galā ar savām domām? Tam nebija nozīme. Svarīgākais bija tas, ka viņa pamanīja datoru, kas stāvēja Lundagātanā uz palodzes.

Tolaik Līsbeta tik tikko zināja, kā datoru ieslēgt. Bet, protams, viņa to izskaitļoja un sajuta drudzi plosāmies ķermenī. Meitenei likās, ka dators čukst: “Izvilini manus noslēpumus.” Bet ir skaidrs… Tālu viņa netika, vismaz sākumā ne. Bija nepieciešama parole, un viņa reizi pēc reizes mēģināja to uzminēt. Tēvu sauca Zaļa, tāpēc Līsbeta izmēģināja kombināciju Zaļa 666, tad vēl kaut ko līdzīgu. Visu iespējamo. Bet nekas nesanāca, un es domāju, ka pagāja divas trīs naktis, un, ja viņa gulēja, tad tas bija skolas solā vai mājās pēcpusdienās.

Bet tad kādu nakti viņa atcerējās rindiņu, ko tēvs bija uzrakstījis vācu valodā uz maza papīra gabaliņa, kas stāvēja virtuvē: Was mich nicht umbringt, macht mich starker1 . Tolaik šie vārdi viņai neko nenozīmēja. Bet viņa saprata, ka šī frāze tēvam ir nozīmīga, tāpēc to izmēģināja. Bet arī tā nestrādāja. Frāze saturēja pārāk

daudz vārdu, tad viņa pamēģināja ierakstīt Nīče, citāta autora vārdu. Un pēkšņi viss notika viņa tika iekšā un pretī pavērās pilnīgi jauna, noslēpumaina pasaule. Vēlāk viņa to raksturoja kā brīdi, kas izmainīja viņu uz visiem laikiem. Līsbeta auga, salaužot barjeras savā priekšā, un varēja izpētīt noslēpumus, kas nebija paredzēti viņas acīm, un tomēr…

-Jā?

-    Sākotnēji Līsbeta neko nesaprata. Viss bija rakstīts krievu valodā. Tur bija atrodamas dažādas frāzes un skaitļi. Minēšu, ka tie bija apraksti, cik daudz naudas ienesa Zalačenko cilvēktirdzniecības bizness. Un es vēl šodien nezinu, ko no tā visa viņa tolaik saprata un ko uzzināja vēlāk. Bet viņa noskaidroja, ka mamma nav vienīgais cilvēks, kam Zalačenko dara pāri. Viņš iznīcināja arī citu sieviešu dzīvi, un tas Līsbetu padarīja traku. Savā ziņā šīs zināšanas izveidoja viņu par to cilvēku, kādu mēs viņu pazīstam šodien, to, kas ienīst vīriešus, kuri…

-     …ienīst sievietes.

-    Tieši tā. Bet tas Līsbetu padarīja arī stiprāku, un viņa saprata, ka atpakaļceļa vairs nav. Viņa bija spiesta apturēt tēvu un turpināt meklēt. Citos datoros. Skolā Līsbeta ielavījās skolotāju istabā un reizēm pat izlikās nakšņojam pie draugiem, kuru viņai nebija, kamēr patiesībā pārnakšņoja skolā, sēžot pie datoriem līdz rīta gaismai. Meitene sāka apgūt programmēšanu un ielaušanos datoros, un es minēšu, ka tas bija laikā, kad arī citi brīnumbērni atklāja savus talantus. Viņa bija kā apburta. Juta, ka ir tam kā radīta, un daudzi, ar kuriem viņa nodibināja kontaktus digitālajā vidē, sāka pievērst uzmanību kā jau vecākā paaudze, kas metas virsū jaunākiem talantiem, vai nu lai uzmundrinātu, vai noniecinātu. Dažkārt viņa saskārās ar pretestību un muļķībām, un daudzus kaitināja tas, ka viņa mēdza rīkoties ačgārni vai gluži vienkārši citādi. Bet uz daudziem tas arī atstāja iespaidu, un viņa ieguva draugus, cita starpā Plaque. Savus pirmos patiesos

draugus viņa ieguva ar datora palīdzību un beidzot pirmo reizi mūžā sajutās brīva. Kiberpasaulē Līsbeta lidoja vēja spārniem gluži kā Wasp. Nekas viņu nesaistīja.

-     Vai Kamilla saprata, cik talantīga ir viņas māsa?

-     Iespējams, nojauta, bet es nezinu, negribu izdarīt nekādas spekulācijas. Bet reizēm es domāju par Kamillu kā Līsbetas tumšo pusi, kā viņas ēnas pusi.

-     The bad twin.1

-    Kaut kas tamlīdzīgs! Man nepatīk saukt cilvēkus par ļauniem, it īpaši jaunas sievietes. Bet par Kamillu citādi nav iespējams domāt. Tomēr es nekad neesmu vēlējies turpināt lietu izmeklēt, vismaz ne iedziļināties dziļāk, un, ja tu pats vēlies tajā parakāties, tad iesaku piezvanīt Margarētai Dālgrēnai, Kamillas audžumātei. Margarēta tagad dzīvo Stokholmā, manuprāt, Solnā. Viņa ir atraitne, un viņas dzīve ir bijusi visai traģiska.

-     Kādā ziņā?

-     Tas arī ir interesanti. Viņas vīrs Šels, kas strādāja par programmētāju firmā Ericsson, pakārās īsi pirms tam, kad Kamilla viņus pameta. Gadu vēlāk arī viņu deviņpadsmit gadus vecā meita izdarīja pašnāvību, nolecot no kuģa, vismaz tādi secinājumi tika izdarīti. Meitenei bija personiskas dabas problēmas, viņa sevi uzskatīja par neglītu un ar lieko svaru. Bet Margarēta tā arī nenoticēja oficiālajai versijai un kādu laiku pat algoja privātdetektīvu. Margarēta visu uzmanību veltīja Kamillai, un, godīgi sakot, man nekad nav pieticis pacietības viņā klausīties. Es par to mazliet kaunos. Margarēta ar mani sazinājās neilgi pēc tam, kad tu publicēji Zalačenko stāstu un es tikko biju izrakstīts no Erstas rehabilitācijas klīnikas. Mani nervi un ķermenis bija izmocīti, un galva vai plīsa pušu no Margarētas runām. Viņa bija kā apsēsta. Jutos noguris, tikai ieraugot viņas numuru telefona displejā, tāpēc es daudz laika pavadīju, izvairoties no viņas. Bet

tagad, kad par to domāju, es viņu saprotu. Man šķiet, viņa būtu priecīga ar tevi aprunāties, Mīkael.

-     Vai tev ir viņas kontaktinformācija?

-     Es to tev pagādāšu. Tikai nedaudz uzgaidi. Vai esi pārliecināts, ka Līsbeta un zēns ir drošībā?

-     Esmu gan, viņš noteica. Vismaz es tā ceru, viņš nodomāja, tad piecēlās un apskāva Holgeru.

Liljeholmstorjetā atkal plosījās vētra, un Mīkaels ciešāk savilka mēteli un domāja par Kamillu un Līsbetu, un nesaprotama iemesla dēļ ari par Andreju Zanderu.

Viņš nolēma piezvanīt kolēģim un uzzināt, kā viņam sokas ar stāstu par pazudušo mākslas tirgotāju. Bet Andrejs tā arī nekad vairs neatbildēja.

24. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS

Andrejs Zanders zvanīja MIkaelam, jo patiesībā bija pārdomājis. Viņš gribēja iedzert vienu aliņu. Un nespēja pat aptvert, kāpēc bija atteicies. MIkaels Blumkvists bija viņa ideāls un galvenais iemesls, kāpēc Andrejs bija sācis studēt žurnālistiku. Bet bridi, kad zvanīja, viņš sakaunējās un nolika klausuli. Varbūt MIkaels bija atradis kaut ko interesantāku, ar ko nodarboties. Andrejs nebija cilvēks, kas vēlējās lieki traucēt citus, un viņš noteikti negribēja traucēt MIkaelu Blumkvistu.

Tālab viņš turpināja strādāt. Bet, lai kā pūlējās, nekas negāja uz priekšu. Domas bija grūti noformulēt, un aptuveni pēc stundas viņš nolēma ieturēt pauzi un iziet ārā. Viņš sakārtoja savu rakstāmgaldu un vēlreiz pārbaudīja, ka ikviens vārds no kriptētās saites ir izdzēsts. Tad atvadījās no Emīla Grandēna, vienīgā, kas, neskaitot Andreju, vēl joprojām atradās redakcijā.

Emīlam Grandēnam nebija ne vainas. Viņš bija trīsdesmit sešus gadus vecs, bija strādājis TV4 raidījumā Kalla fakta un laikrakstā Svenska Morgonposten un pagājušogad ieguvis Lielo Žurnālistikas balvu kā Gada žurnālists. Bet Andrejam, lai kā viņš centās šo sajūtu apslēpt, Emīls šķita iedomīgs un uzpūtīgs, vismaz pret tādiem jauniem pagaidu darbiniekiem kā Andrejs.

-     Es uz brīdi iziešu, Andrejs teica.

Emīls uz viņu paskatījās tā, it kā gribētu ko teikt. Tomēr tikai novilka:

-     Labi.

Andrejs tajā bridi jutās diezgan nožēlojami. Un pats nesaprata, kāpēc. Iespējams, tā bija Emīla pārākuma attieksme, bet, visticamāk, raizes sagādāja raksts par mākslas tirgotāju. Kāpēc šoreiz bija tik grūti? Iespējams, tāpēc, ka viņš gribēja Mīkaelam palīdzēt ar Baldera stāstu un viss pārējais šķita sekundārs. Bet Andrejs rīkojās kā gļēvs idiots, vai ne? Kāpēc nebija ļāvis Mīkaelam uzmest acis topošajam rakstam?

Neviens neprata tik labi kā Mīkaels ar pāris viegliem spalvas vilcieniem vai svītrojumiem uzlabot reportāžu. Viens pīpis. Rīt viņš uz rakstu paskatīsies jau citām acīm un Mīkaels drīkstēs izlasīt, lai cik slikts tas arī būtu. Andrejs aizvēra redakcijas durvis un devās uz lifta pusi. Nākamajā brīdī viņš sarāvās. Zemāk kāpņu telpā norisinājās scēna. Sākotnēji viņš nesaprata notiekošo. Bet kāds izstīdzējis stāvs tukšu skatienu uzmācās kādai jaunai, skaistai sievietei, un Andrejs palika stāvam kā zemē iemiets. Viņam vienmēr bija grūtības tikt galā ar vardarbību. Tas sākās ar notikumiem Sarajevā, kad tika nogalināti viņa vecāki. Viņu bija ārkārtīgi viegli nobiedēt, un viņš ienīda strīdus. Bet Andrejs saprata: šoreiz uz spēles ir likta viņa pašcieņa. Viena lieta bija pašam aizmukt, bet otra atstāt līdzcilvēku briesmās, tāpēc viņš metās lejā, kliedzot: “Beidz, laid viņu vaļā!” bet tā bija liktenīga kļūda.

Čalis ar dīvaino skatienu izvilka nazi, nomurmināja kaut ko draudīgu angļu valodā, un Andrejam saļodzījās kājas. Tomēr viņš savācās, apkopoja pēdējās drosmes paliekas un šņāca pretim kā tādā sliktā asa sižeta filmā:

“Get lost! You will only make yourself miserable/”’ Pēc pāris sekunžu ilgas psiholoģiskās cīņas vīrietis aiztinās ar asti kājstarpē, un Andrejs ar sievieti palika divatā. Un tad sākās pavisam kas cits. Arī tas bija kā filmā.

Sākotnēji viss bija haotiski. Sieviete bija satraukusies un kautrīga. Runāja tik klusi, ka Andrejam nācās pieliekties tuvāk, lai sadzirdētu viņas teikto, tāpēc pagāja laiks, līdz viņš saprata, kas noticis. Sieviete bija pieredzējusi ellīgu laulību, un, lai gan bija šķīrusies un dzīvoja ar slepenu identitāti, bijušajam vīram bija izdevies sadzīt viņai pēdas un atsūtīt kādu pakalpiņu, lai viņu pamocītu.

-     Šī jau ir otrā reize šodien, kad viņš metas man virsū, sieviete teica.

-     Kāpēc atrodaties te?

-     Es centos bēgt un ieskrēju šeit, bet tas nelīdzēja.

-     Cik šausmīgi.

-     Man trūkst vārdu, lai tev pienācīgi pateikties.

-     Tas nekas.

-     Esmu nogurusi no ļauniem vīriešiem, viņa piebilda.

-     Bet es esmu jauks vīrietis, Andrejs mazliet ķircinoši sacīja, vienlaikus sajuties neveikli. Viņu nepavisam nepārsteidza, ka sieviete neatbildēja, tikai mulsi nodūra skatienu.

Viņam bija kauns, ka bija mēģinājis pievērst sev uzmanību ar tādu lētu repliku. Bet te pēkšņi kad viņam jau šķita, ka ticis atraidīts, sieviete pacēla galvu un piesardzīgi uzsmaidīja.

-     Es patiešām ticu, ka tu esi labs. Mani sauc Linda.

-     Mani Andrejs.

-     Cik patīkami, Andrej, un vēlreiz paldies tev.

-     Tev paldies.

-     Par ko?

-     Par to, ka tu…

Viņš nepabeidza teikumu. Sajuta, ka sirds dauzās. Mute bija izkaltusi, un viņš nodūra skatienu.

-Jā, Andrej? viņa jautāja.

-     Vai vēlies, lai es tevi pavadu uz mājām?

Arī šo frāzi viņš nožēloja.

Viņš nobijās, ka sieviete pārpratīs. Bet viņa jau atkal smaidīja savu apburošo, nedrošo smaidu un teica, ka justos drošāk, ja viņš

būtu tai līdzās. Un tad viņi izgāja uz ielas, uz Slusenas pusi, un viņa pastāstīja, ka bija dzīvojusi ieslēgta kādā lielā Jūrsholmas mājā. Viņš atbildēja, ka saprotot viņu vai vismaz saprata kādu daļu no teiktā. Viņš bija uzrakstījis rakstu sēriju par vardarbību pret sievietēm.

-     Vai esi žurnālists? viņa jautāja.

-     Es strādāju Millennium.

-    Ak! viņa iesaucās. Vai patiešām? Es apbrīnoju šo žurnālu.

-     Tam ir izdevies panākt šādas tādas pārmaiņas, viņš kautrīgi iesāka.

-     Patiešām, sieviete turpināja. Nesen es lasīju brīnišķīgu rakstu par karā cietušu irākieti, kuru atlaida no apkopēja darba kādā pilsētas krogā. Viņš bija izputējis. Šodien viņam pieder restorānu ķēde. Es gandrīz raudāju, kad to lasīju. Tas bija tik skaisti uzrakstīts. Tas deva cerību, ka vienmēr ir iespējams atgriezties uz īstā ceļa.

-     Es to uzrakstīju, Andrejs teica.

-     Tu joko? Sieviete šķita izbrīnīta. Raksts bija brīnišķīgs.

Andrejs reti saņēma komplimentus par žurnālistiku un vēl

retāk no skaistām sievietēm. Kolīdz sarunā tika pieminēts Millennium, visi gribēja runāt par Mīkaelu Blumkvistu, un, lai gan Andrejam patiesībā nebija nekādu iebildumu, tomēr klusībā viņš sapņoja, ka kādu dienu arī viņš tiks pamanīts, un tagad šī skaistā sieviete Linda bija viņu negaidīti uzslavējusi.

Viņš kļuva tik priecīgs un lepns, ka uzdrošinājās ūzaicināt Lindu uz glāzi vīna kvartāla krogā Papagallo, kuram viņi gāja garām, un, viņam par prieku, sieviete atbildēja: “Lieliska doma!” Jau nākamajā mirklī viņi vēra restorāna durvis, un Andrejs, sirdij dauzoties, visiem iespējamiem veidiem centās izvairīties no viņas skatiena.

Sievietes acis lika zaudēt pamatu zem kājām, bet Andrejs tikko spēja noticēt savai veiksmei viņi patiešām apsēdās pie kāda no galdiņiem netālu no bāra un Linda nedroši pasniedza viņam savu plaukstu. Viņš to satvēra un pasmaidīja, un kaut ko

nomurmināja, un vispār tik tikko spēja saprast, ko pats runā. Pamanīja, ka zvana Emīls Grandēns, un, sev par pārsteigumu, ignorēja zvanu, ieslēdzot telefona klusuma režīmu. Vienreiz žurnāls varēja arī pagaidīt.

Viņš tikai gribēja ieskatīties Lindai acīs, ieslīgt tajās. Viņa bija tik pievilcīga, ka vēderā viss sažņaudzās, un vienlaikus tik trausla un ievainojama kā mazs, ievainots putnēns.

-     Nespēju saprast, kurš vēlētos tev nodarīt pāri, viņš teica.

-    Tomēr tā tas ir, turklāt nepārtraukti, sieviete vēl piebilda, un tad Andrejs nodomāja, ka, neskatoties uz visu, viņš tomēr to spēj saprast.

Andrejam ienāca prātā, ka tāda sieviete kā viņa noteikti pievilina psihopātus. Citi noteikti neuzdrošinās viņai tuvoties un uzaicināt uz randiņu, saraujas čokurā mazvērtības kompleksu dēļ. Tikai grandiozajiem draņķiem pietiek drosmes iecirst viņā savus nagus.

-     Cik jauki ar tevi te pasēdēt, Andrejs sacīja.

-     Cik jauki pasēdēt ar tevi, viņa atkārtoja un uzmanīgi noglāstīja jaunā vīrieša plaukstu, un pēc tam viņi pasūtīja katrs pa glāzei sarkanvīna un sāka aizrautīgi pļāpāt, tāpēc Andrejs tik tikko pamanīja, ka telefons atkal iezvanās, vienu, otru reizi. Tā nu sanāca, ka pirmo reizi mūžā viņš ignorēja Mīkaela Blumkvista zvanu.

īsi pēc tam Linda piecēlās, paņēma viņu aiz rokas un izveda laukā. Viņš pat nejautāja, kurp viņi dodas. Viņš jutās tā, it kā varētu sekot viņai līdz pasaules galam. Linda bija visburvīgākā būtne, kādu viņš jebkad bija saticis. Šad un tad viņa pasmaidīja, nedroši un pavedinoši, liekot katram bruģakmenim, katram elpas vilcienam paust klusu solījumu, ka notiks kaut kas liels un neaizmirstams. Šādas pastaigas dēļ ir vērts dzīvot, Andrejs nodomāja un tik tikko pamanīja aukstumu un pilsētu sev apkārt.

Viņš bija kā noreibis no sievietes klātbūtnes un gaidāmā turpinājuma. Bet varbūt šis reibums viņš īsti nezināja padarīja viņu nedaudz aizdomīgu, lai gan sākotnēji varēja domāt, ka pie

vainas ir viņa skepse pret jebkāda veida laimi. Tomēr domās atkal un atkal atgriezās jautājums: Vai nav pārāk labi, lai tā būtu patiesība?

Viņš pavēroja Lindu ar citu, uzmanīgāku skatienu un vairs neredzēja tikai patīkamos vaibstus. Kad viņi pagāja garām Katarinas liftam, viņam pat šķita, ka saskata ko ledaini aukstu viņas acīs, un viņš raižpilni paraudzījās uz vētras mākto ūdeni.

-     Kurp mēs dodamies? Andrejs jautāja.

-     Man ir kāda draudzene, Linda iesāka, viņai Mortentrocigsgrendā pieder mazs dzīvoklītis, kuru es drīkstu izmantot. Varbūt mēs varētu tur iedzert kādu glāzi? viņa turpināja, un viņš pasmaidīja, jo tā likās labākā ideja, kāda jebkad bija dzirdēta.

Tomēr ar katru brīdi Andrejs jutās aizvien vairāk apjucis. Vēl pirms brīža viņš bija uzņēmies rūpes par viņu. Tagad viņa bija uzņēmusies iniciatīvu, un žurnālists steidzīgi ieskatījās mobilajā telefonā un pamanīja, ka Mīkaels Blumkvists viņam zvanījis jau divas reizes, tātad Andrejam nekavējoties vajadzēja atzvanīt. Lai kas arī notika, viņš nevēlējās pievilt žurnālu.

-      Labprāt, viņš atbildēja. Bet vispirms man jāpiezvana. Šobrīd es strādāju pie kādas sensācijas.

-     Nē, Andrej, viņa pārsteidzoši stingrā balsī noteica. Tu nevienam nezvanīsi. Šovakar esam tikai tu un es.

-      Labi, viņš atbildēja, lai gan pacilātais noskaņojums uz brīdi noplaka.

Viņi bija sasnieguši Jērntorjetu. Tur bija samērā daudz cilvēku par spīti tam, ka laikapstākli nebija tie labākie, un Linda nodūra skatienu zemē, it kā negribētu, lai kāds to pamana. Andrejs paskatījās pa labi uz Esterlongsgātanu un Ēverta Taubes statuju. Dzejnieks pārliecinoši stāvēja ar piezīmju grāmatiņu labajā rokā un ar tumšajām saulesbrillēm vērās debesīs. Varbūt viņam vajadzētu ierosināt pārcelt tikšanos uz rītvakaru?

-     Varbūt… viņš iesāka.

Bet tālāk viņš netika, Linda pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja. Viņa skūpstīja ar spēku, kas lika aizmirst visu, par ko viņš pirms brīža bija domājis. Pēc tam viņa palielināja tempu turēja viņa roku un vilka pa kreisi uz Vesterlongātanu. Pēkšņi viņi nogriezās pa labi, vienā no tumšajām sānielām. Vai tur kāds stāvēja? Nē, nē, soļi un balsis nāca no tālienes. Te bija tikai viņš un Linda, vai ne tā? Viņi pagāja garām kādam logam sarkanā rāmī ar melniem slēģiem un nonāca pie pelēkām durvīm, kuras Linda ar nelielu piepūli, izmantojot atslēgu, ko izņēma no rokassomiņas, atvēra. Andrejs pamanīja, ka viņas rokas trīc, un tas lika aizdomāties. Vai Linda joprojām baidās no bijušā vīra un viņa pakalpiņa?

Viņi turpināja kāpt pa akmens pakāpieniem. Soļi atbalsojās, un viņš sajuta vieglu puvuma dvaku. Uz viena no pakāpieniem ceturtajā stāvā gulēja spēļu kārts, pīķa dāma. Viņš nesaprata, kāpēc, bet viņam tas nepatika. Visticamāk, tā bija sava veida idiotiska māņticība. Viņš centās to atgaiņāt un atcerēties, cik jauki ir tas, ka viņi ir satikušies. Linda smagi elpoja. Viņas labā plauksta bija sažņaugta. Sānielā smējās kāds vīrietis. Ne jau par viņu! Muļķības! Andreju bija piemeklējusi vajāšanas mānija. Bet viņam likās, ka viņi tikai kāpj un kāpj un nekad nenonāks galā. Vai ēka patiešām varēja būt tik augsta? Nē, beidzot viņi bija galā. Draudzene dzīvoja pašā augšā, jumtistabiņā.

Uz durvīm bija rakstīts Orlov, un Linda atkal paņēma atslēgu saišķi. Šoreiz viņas rokas netrīcēja.

Mīkaels Blumkvists sēdēja veclaicīgi iekārtotā dzīvoklī Prostvēgenā Solnā līdzās lielajiem kapiem. Gluži kā Holgers Palmgrēns bija paredzējis, Margarēta Dālgrēna ne brīdi nebija minstinājusies viņu uzņemt. Un, lai gan pa telefonu sieviete bija izklausījusies viegli apsēsta, varbūt pat nedaudz dīvaina, izrādījās, ka viņa ir eleganta dāma ap gadiem sešdesmit. Sieviete bija tērpusies glītā, dzeltenā džemperi un melnās biksēs stingrām buktēm. Iespējams,

viņa bija uzposusies Mīkaela dēļ. Kājās bija augstpapēžu kurpes, un, ja vien viņu nenodotu izklaidīgais skatiens, viņš būtu varējis viņu noturēt par sievieti, kas, par spīti visam, jūtas itin labi.

-    Jūs vēlaties dzirdēt par Kamillu, viņa secināja.

-    Galvenokārt par viņas dzīvi pēdējos gados gadījumā ja jūs par to kaut ko zināt, viņš atbildēja.

-     Atceros, kā viņa pie mums ieradās, sieviete iesāka, it kā nebūtu dzirdējusi viņa piezīmi. Mans vīrs Šels uzskatīja, ka mēs vienā piegājienā varam palīdzēt sabiedrībai un paplašināt mūsu ģimeni. Mums bija tikai viens bērniņš, mūsu nabaga Moa. Viņai tolaik bija četrpadsmit gadu un viņa jutās diezgan vientuļa. Mēs nolēmām, ka audžumeita viņas vecumā mūsu ģimenei nāks tikai par labu.

-     Vai zinājāt, kas bija noticis Salanderu ģimenē?

-     Nē, visu, protams, ne. Bijām informēti, ka noticis kaut kas šausmīgs un traumatisks, ka māte ir slima un tēvs guvis smagus apdegumus. Mūs tas dziļi aizkustināja, un mēs rēķinājāmies, ka satiksim bēdu sagrautu meiteni, kādu, kuram būs nepieciešamas rūpes un mīlestība. Bet zināt, kas ieradās?

-     Nē.

-     Vispiemīlīgākā meitene, kādu mēs jebkad bijām redzējuši. Runa nebija par to, ka viņa bija ārkārtīgi skaista. Ak, jums būtu vajadzējis viņu tolaik dzirdēt. Viņa bija tik gudra un nobriedusi un stāstīja dažādus sirdi plosošus stāstus, kā viņas garīgi slimā māsa terorizējusi ģimeni. Jā, jā, tagad es zinu, ka tam ir maz saistības ar patiesību. Bet kā mēs tolaik varējām par to šaubīties? Viņas acis pārliecinoši mirdzēja, un, kad mēs teicām: “Cik šausmīgi, ak tu nabadzīte,” viņa atbildēja: “Tas nebija viegli, bet es tik un tā mīlu savu māsu, viņa ir slima un tagad saņems aprūpi.” Tas izklausījās tik empātiski, dažbrīd radās sajūta, ka Kamilla rūpējas par mums. Visa ģimene atdzīvojās, it kā mūsu vidū būtu nonācis greznums, kas visu padara skaistāku un lielāku, un mēs uzplaukām, galvenokārt jau Moa. Viņa sāka rūpēties par savu

izskatu un vienā mirklī kļuva populāra skolā. Es tolaik Kamillas dēļ biju gatava uz visu, un Šels, mans vīrs, ko lai saka… Viņš kļuva par citu cilvēku. Sākotnēji viņš smaidīja un nepārtraukti smējās un atsāka mīlēties ar mani, atvainojiet par manu tiešumu, bet, iespējams, man jau tad vajadzēja rasties aizdomām. Bet es domāju, manu prātu aizmigloja prieks, ka mūsu ģimenē viss beidzot ir nokārtojies. Kādu laiku mēs bijām laimīgi, tāpat kā visi, kas satikuši Kamillu. Sākumā viņi ir laimīgi. Tad… tad viņi vēlas nomirt. Pēc kāda laika, esot kopā ar viņu, vairs negribas dzīvot.

-     Vai ir tik traki?

-     Daudz trakāk.

-     Kas notika?

-      Mūsu vidū izplatījās sava veida inde. Kamilla lēnām pārņēma varu ģimenē. Pēc tam bija gandrīz neiespējami uzzināt, kad beidzās svētki un sākās murgs. Tas bija sācies tik nemanāmi un viltīgi, ka mēs pēkšņi kādu dienu pamodāmies un sapratām, ka viss ir sabojāts: mūsu uzticēšanās, drošības sajūta, viss ģimenes pamats. Moas pašapziņa, kas sākumā tika pacelta, bet vēlāk pilnībā sadragāta. Naktīs meita gulēja nomodā un raudāja, teica, ka esot neglīta un šausmīga un neesot pelnījusi dzīvot. Tikai vēlāk mēs sapratām, ka arī viņas naudas konts ir iztukšots. Es joprojām nezinu, kā tas notika. Bet esmu pārliecināta: Kamilla viņu piespieda. Tas viņai bija tikpat dabiski kā elpošana. Viņa cilvēkus kontrolēja. Kādu laiku es domāju, ka viņa raksta dienasgrāmatu. Bet patiesībā viņa pierakstīja un uzskaitīja visus nesmukumus, kurus bija uzzinājusi par apkārt esošajiem cilvēkiem. Un Šels… Nolādētais draņķa Šels… Jūs zināt, es ticēju, kad viņš teica, ka viņu moka bezmiegs un viņam nepieciešams gulēt viesistabā mājas pagrabstāvā. Bet tas, protams, bija tāpēc, lai gulētu ar Kamillu. Kopš brīža, kad viņai apritēja sešpadsmit, viņa lavījās naktīs pie viņa un nodarbojās ar izvirtušu seksu. Es saku “izvirtušu”, jo tiku viņiem uz pēdām, kad pajautāju Šelam par brūci uz krūtīm.

Toreiz viņš, protams, neko neteica. Izdomāja kaut kādu muļķīgu un dīvainu attaisnojumu, un man izdevās aizdzīt aizdomas. Bet zināt, kas bija noticis? Šels beigās atzinās: Kamilla viņu sasēja un iegrieza ar nazi. Viņš teica: tas viņai paticis. Reizēm es cerēju, ka tā ir taisnība. Tas var izklausīties dīvaini. Bet es cerēju, ka viņa patiešām kaut ko no tā guva, nevis darīja to visu, lai tikai mocītu un iznīcinātu viņa dzīvi.

-     Vai viņa izputināja arī jūsu vīru?

-      0 jā, bet arī šajā jomā man ir daži neatbildēti jautājumi. Kamilla viņu pazemoja tik dziļi, ka arī tad, kad viss jau bija zaudēts, viņš nespēja man atklāt patiesību. Šels vienmēr bija mūsu ģimenes stabilā klints. Ja mēs apjukām, slīdējām zem ūdens vai kāds no mums saslima, viņš vienmēr bija mierīgs un racionāls. “Viss nokārtosies,” viņš mēdza teikt brīnišķīgā balsī, par kuru es vēl tagad fantazēju. Pēc gadiem, kas bija pavadīti zem viena jumta ar Kamillu, viņš bija sagrauts. Viņam tikko pietika spēka pāriet pāri ielai. Simtreiz paskatījās apkārt un tikai tad gāja, arī darbā zuda motivācija. Sēdēja, galvu nokāris. Viens no viņa tuvākajiem kolēģiem, Matss Hēdlunds, piezvanīja un teica, ka ir uzsākta izmeklēšana, jo Šels esot pārdevis konfidenciālu uzņēmuma informāciju. Tas izklausījās vājprātīgi. Šels bija godīgākais cilvēks, kādu es jebkad pazinu. Un, ja viņš patiešām bija kaut ko pārdevis, kur tad atradās visa nauda? Mums tās bija mazāk nekā jebkad agrāk. Viņa konts bija tukšs kā izslaucīts, arī mūsu kopējais konts bija izsmelts.

-     Kā viņš nomira?

-    Pakārās, nepaskaidrojot ne vārda. Es viņu atradu pie pagraba viesistabas griestiem, jā, tajā pašā istabā, kurā viņš izklaidējās ar Kamillu, kādu dienu, kad atgriezos no darba. Tolaik es strādāju labi apmaksātā darbā par ekonomisti kādā uzņēmumā un biju pārliecināta, ka mani gaida spoža karjera. Bet pēc notikušā es un Moa sabrukām. Tajā visā es neiedziļināšos. Jūs gribējāt uzzināt, kas notika ar Kamillu. Tam nebija gala. Moa sāka sevi graizīt

un gandrīz pavisam pārstāja ēst. Kādu dienu viņa man jautāja: vai viņa ir mēsls? Mīļais Dievs, sirsniņ, es teicu. Kā tu kaut ko tādu vari domāt? Tad viņa pastāstīja, ka Kamilla tā esot teikusi. Kamilla esot apgalvojusi, ka katrs, kas Mou kaut reizi saticis, domā, ka viņa ir pretīgs mēsls. Es ķēros pie visas iespējamās palīdzības psihologiem, ārstiem, gudrām draudzenēm, Prozac. Bet nekas nelīdzēja. Kādā skaistā pavasara dienā, kad Zviedrija svinēja kārtējo muļķīgo triumfu Eirovīzijas dziesmu festivālā, Moa nolēca no Somijas kuģa Finlandsfārja un es sajutos tā, it kā mana dzīve līdz ar to arī būtu beigusies. Es zaudēju dzīvesprieku un paņēmu garu slimības lapu dziļas depresijas dēļ. Bet tad… es nezinu… Nespēks un skumjas pārvērtās naidā, un es jutu, ka gribu to saprast. Kas patiesībā notika ar mūsu ģimeni? Kāds ļaunums bija nodarīts? Es sāku meklēt informāciju par Kamillu, bet ne jau tāpēc, ka gribētu viņu atkal redzēt, nekādā gadījumā. Es gribēju viņu saprast, iespējams, kā slepkavības upura vecāki vēlas saprast slepkavu un viņa motīvu.

-     Un ko jūs uzzinājāt?

-     Sākotnēji neko. Viņa aiz sevis bija aizslaucījusi visas pēdas. Tas bija kā meklēt ēnu, kā spoku, un es nezinu, cik daudz kronu iztērēju privātdetektīviem un citām neuzticamām personām, kas solīja man palīdzēt. Bet nekur nenonācu, un tas mani darīja traku. Es kļuvu kā apsēsta. Knapi gulēju, un neviens no maniem draugiem vairs negribēja mani redzēt. Tas bija šausmīgs laiks. Mani uzskatīja par taisnības meklētāju, un tā tas ir joprojām, es nezinu, ko Holgers Palmgrēns jums teica. Bet tad…

-Jā?

-     Jūs publicējāt reportāžu par Zalačenko, un, protams, tas vārds man neko neizteica. Bet es sāku likt kopā vienu un otru. Palasīju par viņa zviedru identitāti, Kārlu Akselu Budīnu, par viņa sadarbību ar Svāvelšes motociklistu bandu un tad atcerējos visus tos šausmīgos vakarus, kad Kamilla jau sen mums bija uzgriezusi muguru. Tolaik mani bieži pamodināja motociklu skaņas, un no

sava guļamistabas loga es varēju redzēt ādas vestes ar to pretīgo simbolu. Mani īpaši nepārsteidza, ka viņa satikās ar tāda veida cilvēkiem. Man nebija vairs ilūziju. Bet es nenojautu, ka tam ir saistība ar viņas izcelsmi ar viņas tēva uzņēmējdarbību, kuru viņa centās pārņemt.

-     Viņa to izdarīja?

-    0 jā, savā netīrajā pasaulē viņa cīnījās par sieviešu tiesībām, vismaz pati par savām tiesībām, un es zinu, ka tas daudzām meitenēm motociklistu klubā daudz nozīmēja, galvenokārt Kajsai Falkai.

-     Kam?

-     Glītai, bezkaunīgai meičai, kas bija kopā ar vienu no kluba vadoņiem. Pēdējā gadā viņa nereti pie mums ciemojās, un man viņa patika. Viņai bija lielas, zilas acis un laba sirds. Aiz tās sīkstās ārienes slēpās cilvēcīga, ievainojama dvēsele, un pēc tam, kad biju izlasījusi jūsu reportāžu, es viņu atkal uzmeklēju. Protams, es ne vārda neteicu par Kamillu. Viņa nebija nepieklājīga, drīzāk jau atturīga, bet es pamanīju, ka viņa ir mainījusi stilu. Motocikliste bija kļuvusi par darījumu sievieti. Bet viņa klusēja, un man likās, ka atkal esmu nonākusi strupceļā.

-     Bet nebijāt vis?

-     Nē, jo aptuveni pirms gada Kajsa pati pēc savas iniciatīvas mani uzmeklēja, un tad viņa atkal bija mainījusies. Viņā vairs nebija nekā vēsa vai dzēlīga. Viņa bija nomocīta un nervoza. Neilgi pēc tam viņu atrada mirušu, nošautu Stūrmosenas sporta laukumā Brommā. Bet, kad mēs tikāmies, viņa pastāstīja, ka pēc Zalačenko nāves radušās domstarpības mantojuma sadalē. Kamillas dvīņumāsa Līsbeta bija palikusi tukšām rokām jā, acīmredzot viņa pat negribēja to mazumiņu, ko viņai piešķīra. Patiesie līdzekļi nonāca pie Zalačenko diviem dēliem Berlīnē un šis tas arī Kamillai. Kamilla mantoja lielu daļu cilvēktirdzniecības biznesa, par kuru jūs rakstījāt savā reportāžā, un man sirds sažņaudzās. Es šaubos, ka Kamillai kādreiz rūpētu sievietes vai ka viņa tām

kaut mazākajā mērā ir jutusi līdzi. Bet viņa tik un tā negribēja iesaistīties biznesā. Ar tādām muļķībām nodarbojas tikai lūzeri, tā viņa tika teikusi Kajsai. Viņai bija pavisam cita, moderna vīzija, ar ko organizācijai vajadzētu nodarboties, un pēc smagām pārrunām viņa panāca, ka viens no pusbrāļiem izpērk viņas daļu. Pēc tam viņa nozuda, aizbrauca uz Maskavu ar savu kapitālu un daļu līdzstrādnieku, kurus bija sev piesaistījusi, arī Kajsu Falku.

-     Vai jums ir kāda nojausma, ar ko viņa grasījās nodarboties?

-     Kajsai tā arī neradās pietiekami plašs ieskats, lai to pilnībā izprastu, bet man ir savas domas. Man šķiet, tam bija saistība ar Ericsson uzņēmuma noslēpumiem. Tagad esmu diezgan pārliecināta, ka Kamilla patiešām piespieda Šelu pārdot kaut ko vērtīgu, visticamāk, ar izspiešanas palīdzību. Esmu arī uzzinājusi, ka pirmajos pie mums pavadītajos gados Kamilla sazinājās ar vairākiem skolas datornūģiem un lūdza viņiem ielauzties manā datorā. Saskaņā ar Kajsas teikto viņa bija kā apsēsta ar ielaušanos datoros, lai gan pati to nemācēja darīt, nepavisam ne. Bet viņa nepārtraukti un pastāvīgi runāja par to, ko varētu nopelnīt, uzlaužot bankas kontus, ielaužoties serveros un nozogot informāciju un visu pārējo. Tāpēc es domāju, ka viņa turpināja tajā stilā.

-     Tas droši vien ir tiesa.

-     Jā, un, visticamāk, ļoti augstā līmenī. Kamilla nekad nesamierinātos ar ko viduvēju. Spriežot pēc Kajsas sacītā, viņa ātri vien iefiltrējās ietekmīgās Maskavas aprindās un kļuva par kāda domes locekļa mīļāko, viņš bija bagāts un ietekmīgs vīrs, un līdz ar viņu Kamilla sāka piesaistīt neparastu kompāniju ar labākajiem inženieriem un kriminālnoziedzniekiem. Kamilla viņus aptina ap pirkstu kā tīro nieku, un viņa zināja, kur slēpjas ekonomiskās varas vājības.

-     Un kur tās slēpās?

-      Faktā, ka Krievija nav nekas vairāk kā benzīna stacija ar karogu. Eksportē naftu un dabasgāzi, bet neražo neko

pieminēšanas vērtu. Krievijai bija nepieciešamas attīstītas tehnoloģijas.

-     Un viņa gribēja tās piešķirt?

-      Vismaz viņa tēloja, ka grib. Bet viņai joprojām bija savs plāns, un es zinu, ka Kajsa bija pārsteigta, cik viegli Kamillai izdevās piesaistīt cilvēkus un kā viņa prata iegūt politisku patvērumu. Viņa noteikti būtu bijusi uzticīga Kamillai līdz kapa malai, ja nebūtu nobijusies.

-     Kas notika?

-    Kajsa iepazinās ar kādu vecu elitārās vienības kareivi, manuprāt, majoru, un tad zaudēja pamatu zem kājām. Vīrietis saskaņā ar konfidenciālu informāciju, kuru Kamillas mīļākais zināja, bija izpildījis labu daļu aizdomīgu pasūtījumu Krievijas valdībai vienkāršāk sakot, pasūtījumu slepkavības. Turklāt bija nogalinājis arī kādu pazīstamu žurnālisti, pieņemu, ka esat par viņu dzirdējis, Irīna Azarova. Viņa kritizēja pastāvošo režīmu rakstu sērijās un grāmatās.

-     O jā, īsta varone. Šausmīgs stāsts.

-      Tieši tā. Bet kaut kas nogāja greizi pašā plānošanā. Irīnai Azarovai bija ieplānota tikšanās ar vienu no valdošā režīma kritizētājiem kādā dzīvoklī slikti apgaismotā ielā kaut kur Maskavas dienvidaustrumos, un saskaņā ar plānu majoram bija viņa jānošauj, kolīdz sieviete iznāks pa durvīm. Bet neviens nezināja, ka žurnālistes māsa ir saslimusi ar plaušu infekciju un Irīnai pēkšņi jāuzņemas divu māsasmeitu aprūpe. Bērni bija astoņus un desmit gadus veci, un, kad viņa ar abām meitenēm iznāca pa durvīm, majors nošāva viņas visas trīs. Iešāva viņām sejā, un tad viņš nonāca negodā, ne jau tāpēc, ka kādu satrauktu bērnu slepkavības, vismaz man tā šķiet. Bet sabiedrības viedokli bija grūti kontrolēt, un visa operācija riskēja atklāties un vērsties pret režīmu. Es domāju, ka majoram kļuva bail tikt publiski padarītam par grēkāzi. Vēl es domāju, ka viņam šai sakarā radās kaudze personīgu problēmu. Sieva viņu pameta, un viņš palika

viens ar pusaugu meitu, un man šķiet, ka viņam pat draudēja izmešana no dzīvokļa, bet, no Kamillas skatpunkta, tie, protams, bija nevainojami apstākļi: izmisis cilvēks, kuru varēja izmantot un kurš atradās nožēlojamā situācijā.

-     Tātad viņa to piesaistīja sev?

-     Jā, viņi satikās. Kajsa arī piedalījās, un dīvainākais bija tas, ka viņa vīrietim nekavējoties pieķērās. Viņš nešķita tāds, kādu viņa bija gaidījusi, un itin nemaz nelīdzinājās Svāvelšes motociklistu kluba biedriem, kuri arī šad tad mēdza kādu nogalināt. Vīrietis, protams, bija labi trenēts un izskatījās gana draudīgs. Bet viņš bija arī kulturāls un pieklājīgs, tā Kajsa teica, un savā ziņā arī ievainojams un jūtīgs. Kajsa saprata: viņš patiešām jutās slikti, ka bijis spiests nogalināt tos bērnus. Viņš pilnīgi noteikti bija slepkava, vīrietis, kas specializējies spīdzināšanā Čečenijas kara laikā, bet tam bija saglabājušās arī morālās normas, viņa teica, un tāpēc viņa tā pārdzīvoja, kad Kamilla vīrietī iecirta savus nagus. Jā, burtiskā nozīmē iecirta. Viņa esot pārvilkusi savus nagus pār viņa krūtīm un čukstējusi kā kaķis: “Es gribu, lai tu manis dēļ nogalini.” Viņa uzlādēja vārdus ar seksu, ar erotisku varu. Ar ellišķīgu veiklību viņa vīrietī pamodināja sadismu, un, jo šausmīgākas detaļas viņš stāstīja par savām slepkavībām, jo uzbudinātāka viņa kļuva, un nezinu, vai es to līdz galam saprotu. Bet tikai tā iemesla dēļ vien Kajsa nobijās līdz nāvei. Runa nebija par slepkavu kā tādu. Runa bija par Kamillu kā viņa ar savu skaistumu un pievilcību radīja vīrietī nezvēru un lika viņa nedaudz skumjajam skatienam mirdzēt kā trakojoša nezvēra acīm.

-     Un ar šo informāciju jūs tā arī nevērsāties policijā?

-    Es Kajsai par to reiz jautāju. Teicu, ka viņa izskatās nobijusies un viņai būtu nepieciešama aizsardzība. Viņa atbildēja, ka tāda viņai jau esot. Turklāt viņa man aizliedza runāt ar policiju, un es biju gana dumja, lai paklausītu. Pēc viņas nāves es pastāstīju izmeklētājiem, ko zināju, bet man šķiet, viņi man nenoticēja, visticamāk, jau ne. Galu galā es biju tikai dzirdējusi baumas par

kādu vīrieti bez vārda, vīrieti no svešas zemes, arī Kamillu reģistros vairs nevarēja atrast, un es tā arī neko neuzzināju par viņas jauno identitāti. Jebkurā gadījumā mans stāsts nekur neveda. Kajsas slepkavība joprojām ir neatrisināta.

-     Es saprotu, Mīkaels teica.

-     Vai jūs patiešām saprotat?

-      Es tā domāju, viņš atbildēja un grasījās nolikt plaukstu uz Margarētas Dālgrēnas rokas, lai izrādītu līdzjūtību.

Viņu iztraucēja telefons, kas vibrēja kabatā. Viņš cerēja, ka zvanītājs ir Andrejs. Bet tas bija kāds Stefans Molde. Tikai pēc vairākām sekundēm Mīkaels viņu identificēja kā FRA darbinieku, kas bija sazinājies ar Līnusu Brandelu.

-     Par ko ir runa? Mīkaels jautāja.

-    Runa ir par kādu tikšanos ar augsta ranga amatpersonu, kas ir ceļā uz Zviedriju un vēlas tevi satikt, cik vien ātri iespējams, rīt viesnīcā Grand Hotel.

Mīkaels atvainojoties pamāja ar galvu Margarētai Dālgrēnai.

-     Man ir ļoti aizņemts grafiks, viņš teica, un, lai es vispār apsvērtu ar kādu tikties, man ir nepieciešams vārds un tikšanās mērķis.

-      Personu sauc Edvīns Nīdhems, un tikšanās mērķis ir persona ar segvārdu Wasp, kura tiek turēta aizdomās par smagiem kriminālpārkāpumiem.

Mīkaels sajuta panikas vilni.

-     Labi, viņš piekrita. Cikos?

-     Pulksten piecos no rīta būtu labi.

-     Jūs laikam jokojat!

-     Diemžēl jokiem nav vietas šajā stāstā. Es ieteiktu būt punktuālam. Nīdhema kungs jūs pieņems savā istabā. Mobilo telefonu atstājiet viesnīcas reģistratūrā. Jūs pārmeklēs.

-     Es saprotu, viņš teica ar augošu nepatiku.

Pēc tam Mīkaels Blumkvists piecēlās un atvadījās no Margarētas Dālgrēnas Prostvēgenā Solnā.

3. DAĻA. ASIMETRISKAS PROBLĒMAS. 24. NOVEMBRIS-3. DECEMBRIS

Reizēm vieglāk ir reizināt nekā dalīt.

Mūsdienās datori vienkārši spēj reizināt miljardiem ciparu garus pirmskaitļus. Tomēr ir ārkārtīgi sarežģīti izdarīt pretējo, lau simt ciparu lieli skaitli rada sarežģītas problēmas.

Pirmskaitļu laktorizēšanas problēmas izmanto kriptogrāfiskos algoritmos, piemēram, RSA. Pirmskaitļi kļuvuši par noslēpumu draugiem.

25.  NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS UN NAKTS

Līsbetai nevajadzēja daudz laika, lai atrastu Augusta uzzīmēto Rodžeru. Vāsastānas tā sauktajā Revolūcijas teātra interneta vietnē par vecajiem aktieriem viņa bija ieraudzījusi vīrieša nedaudz jaunāku versiju. Viņu sauca Rodžers Vinters. Jaunībā viņš bija tēlojis pāris nozīmīgu lomu uz lielā ekrāna. Bet pēdējā laikā bija nonācis strupceļā un šobrīd bija krietni mazāk pazīstams nekā viņa ratiņkrēslam piesietais brālis Tobiass, godīgs bioloģijas profesors, kas esot pilnībā pārtraucis attiecības ar Rodžeru.

Līsbeta pierakstīja Rodžera Vintera adresi, tad ielauzās NSF MRI superdatorā. Viņa atvēra arī savu datorprogrammu, kurā centās izveidot dinamisku sistēmu, kas spētu atrast eliptiskās līknes, ar kurām uzdevumu varētu paveikt vēl efektīvāk un ar iespējami mazāk iterācijām. Bet, lai kā centās, atrisinājumam viņa nebija pietuvojusies ne par soli. NSA failu nebija iespējams uzlauzt. Beigu beigās viņa piecēlās un pameta skatienu uz guļamistabu, uz Augustu. Un nolamājās. Puisēns bija nomodā un sēdēja gultā, rakstīdams kaut ko uz papīra, kas atradās uz naktsgaldiņa. Kad Līsbeta piegāja tuvāk, viņa redzēja, ka tā ir jauna pirmskaitļu virkne.

-    Tam nav jēgas. Tādā veidā mēs tāpat nekur netiksim, viņa klusi noteica, kad Augusts atkal sāka histēriski šūpot ķermeņa

)

augšdaļu turp un atpakaļ, stingri piekodināja savaldīties un iet atpakaļ uz gultu.

Bija jau vēls, un viņa nolēma arī pati nedaudz atpūsties. Līsbeta apgūlās gultā līdzās zēnam un centās nomierināties. Bet tas patiesībā nebija iespējams. Augusts grozījās un čīkstēja, un beigu beigās Līsbeta nolēma, par spīti vēlajai nakts stundai, pateikt vēl kaut ko. Labākais, kas viņai ienāca prātā, bija:

-     Vai tu ko zini par eliptiskajām līknēm?

Protams, uz šo jautājumu Līsbeta atbildi nesaņēma. Tomēr viņa sāka paskaidrot tik vienkāršiem vārdiem un elementāri, cik vien spēja.

-     Vai tu saproti? viņa jautāja.

Augusts neatbildēja.

-     Nu tad tā, viņa turpināja. Ņemsim par piemēru skaitli 3034267. Zinu, ka tu viegli spēj faktorizēt šo skaitli pirmskaitļos. Bet mēs tos varam atrast, izmantojot eliptiskās līknes. Piemēram, izmantosim līkni y2 = x3 x + 4 un punktu P = (1,2) uz līknes.

Līsbeta vienādojumu uzrakstīja lieliem, skaidriem cipariem uz papīra, kas atradās uz naktsgaldiņa. Bet likās, Augusts vispār neko nesaprot, un tad viņa atkal atcerējās par autiskajiem dvīņiem, par kuriem bija lasījusi. Viņi kādā mistiskā veidā spēja atrast pirmskaitļus. Tomēr nespēja atrisināt pat vienkāršus vienādojumus. Varbūt ar Augustu bija līdzīgi. Varbūt viņš drīzāk bija vienkāršs skaitļotājs, nevis matemātiski apdāvināts, lai gan šobrīd tam nebija nekādas nozīmes. Šāviena brūce atkal bija sākusi sāpēt, un viņai vajadzētu izgulēties. Vajadzēja aizgaiņāt visus vecos bērnības dēmonus, ko puisēns bija viņā atmodinājis.

Kad Mīkaels Blumkvists pārradās mājās, pulkstenis bija pāri pusnaktij. Lai gan bija pārguris un nākamajā rītā bija agri jāceļas, viņš nekavējoties apsēdās pie datora un pameklēja internetā informāciju par Edvīnu Nīdhemu. Pasaulē tādu bija ne viens vien,

ari slavens regbija spēlētājs, kas pēc pārciestas leikēmijas bija pārsteidzoši veiksmīgi atgriezies sporta pasaulē.

Kāds Edvīns Nīdhems bija ūdens attīrīšanas iekārtu eksperts un vēl kāds, kam labi padevās nonākt dzeltenās preses bildēs un izskatīties gana muļķīgi. Bet neviens no tiem neatbilda cilvēkam, kas varētu atrast un atklāt Wasp identitāti un apsūdzēt viņu pārkāpumā. Toties bija kāds Edvīns Nīdhems, datu inženieris un MIT doktors, un tā vismaz bija pareizā nozare. Bet ari šis cilvēks nešķita īstais. Protams, tagad viņš bija viens no lielajiem priekšniekiem Safeline datoru antivīrusu uzņēmumā, un šāda veida uzņēmums noteikti interesējas par hakeriem. Bet Eds, kā viņš tika dēvēts, intervijās bija izteicies, ka runa ir tikai par mārketingu un jauniem produktiem. Neviena vārda par kaut ko citu. Klasiskas, klišejiskas frāzes pat tad, kad viņam bija iespēja pastāstīt par savām brīvā laika interesēm boulingu un mušiņmakšķerēšanu. Viņš uzsvēra, ka mīl dabu, sacensības… Likās, ka bīstamākais, ar ko viņš savā dzīvē nodarbojas, garlaiko cilvēkus līdz nāvei.

Bija publicēts kāds viņa attēls, kurā Eds, līdz viduklim kails, platu smaidu sejā, rokās turēja lielu lasi. Tādas bildes makšķernieku vidū bija gana izplatītas. Tas bija tikpat garlaicīgi kā viss pārējais, un tomēr… Mīkaels lēnām sāka apsvērt, vai tieši garlaicīgais un bezjēdzīgais nav tas, ko viņš patiesībā meklē. Viņš vēlreiz pārlasīja iegūto informāciju, un viņu pārņēma sajūta, ka aiz stingrās fasādes slēpjas kas cits, un lēnām radās pārliecība: tas ir īstais čalis. Tas oda pēc izmeklēšanas dienesta, vai ne? Izskatījās pēc NSA vai CIP, un Mīkaels vēlreiz aplūkoja attēlu ar lasi. Tagad viņam likās, ka redz pavisam ko citu.

Viņš redzēja huligānu, kas par tādu tikai izlikās. Vīrieša stājā un rotaļīgajā smaidā bija manāma pašpārliecinātība, vismaz Mīkaelam tā šķita, un viņš jau atkal iedomājās par Līsbetu. Apsvēra, vai nevajadzētu draudzeni brīdināt. Lai gan… Nebija ne mazākā iemesla viņu satraukt, it īpaši tagad, kad viņš neko vēl nezināja.

Tāpēc Mīkaels nolēma pagulēt. Vismaz pāris stundu. Viņa galvai tikšanās laikā ar Edu Nidhemu ir jābūt skaidrai. Domīgi viņš iztīrīja zobus un novilka drēbes, ielīda gultā un tikai tad saprata, ka ir ellīgi pārguris. Pāris minūšu laikā Mīkaels iemiga un sapņoja, ka tiek parauts zem ūdens un slīkst upē, kurā bija makšķerējis Eds Nīdhems. Pēc tam viņam pavērās blāva ainava, kurā vīrietis rāpo pa upes gultni kopā ar satrauktiem, zaigojošiem lašiem. Viņš nebija gulējis pārāk ilgi, kad spēji pamodās, apjaušot, ka ir kaut ko palaidis garām. Uz naktsgaldiņa stāvēja viņa telefons, un pēkšņi viņš iedomājās par Andreju. Viņš nepārtraukti neapzināti bija domājis par Andreju.

Linda bija aizslēgusi durvis ar dubulto slēdzeni, un šai apstāklī nebija nekā neparasta. Sievietei ar viņas pagātni un bailēm noteikti bija jābūt uzmanīgai. Tomēr Andreja garastāvoklis nedaudz sabojājās. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir tikai dzīvokļa dēļ. Te neizskatījās tā, kā viņš bija gaidījis. Vai tas patiešām ir draudzenes dzīvoklis?

Plata gulta, bet ne īpaši gara, tās galvgalī un kājgalī bija metāla restes. Pārklājs bija melns un radīja viņā asociācijas ar nestuvēm vai kapu; viņam arī riebās mākslas darbi pie sienām. Lielākoties tās bija ierāmētas fotogrāfijas, kurās bija redzami vīrieši ar ieročiem rokās. Kopumā dzīvoklī valdīja sava veida sterilitāte un vēsums. Neradās sajūta, ka te dzīvotu labs cilvēks.

Bet, visticamāk, viņš bija nervozs un visu pārspīlēja. Un tikai meklēja iemeslus, lai tiktu prom. Vīrietis vienmēr bēg no tā, ko mīl, vai tad Oskars Vailds nebija teicis ko līdzīgu? Andrejs paskatījās uz Lindu. Nekad dzīvē viņš nebija redzējis tik apburoši skaistu sievieti, un tas vien jau bija biedējoši, vai ne tā? Viņa tuvojās savā piegulošajā, zilajā kleitā, kas izcēla viņas formas, un jautāja, it kā būtu nolasījusi viņa domas:

-     Vai vēlies doties mājās, Andrej?

-     Man ir diezgan daudz darāmā.

-     Es saprotu, viņa teica un noskūpstīja viņu. Tad tev vislabāk būtu doties mājās un pastrādāt.

-    Tā laikam būs labāk, viņš nomurmināja, bet Linda piespiedās viņam klāt un atkal skūpstīja ar tādu spēku, ka viņš nespēja pretoties.

Andrejs atbildēja viņas skūpstiem un sagrāba viņas gurnus. Linda uzgrūdās viņam tik spēcīgi, ka viņš sagrīļojās un atmuguriski iekrita gultā. Uz sekundi viņam kļuva bail. Bet tad viņš paskatījās uz sievieti. Linda smaidīja tikpat maigi kā iepriekš, un viņam likās: tas nav nekas cits, tikai mīlestības rotaļīgā agresivitāte. Viņa gribēja viņu, vai ne tā? Viņa gribēja mīlēties ar viņu šeit un tagad un viņš ļāva viņai jāteniski uzsēsties sev virsū, atpogāt kreklu un pārvilkt nagus pāri vēderam. Viņas acis mirdzēja ar dīvainu spīdumu, un zem kleitas jautās lielas krūtis. Mute bija pavērta. Siekalu tērcīte notecēja gar zodu, un viņa kaut ko čukstēja. Sākumā viņš nedzirdēja. “Tagad, Andrej,” viņa teica. “Tagad!”

-      Tagad, viņš nedroši atkārtoja un juta, ka Linda norauj viņam bikses. Viņa bija dedzīgāka, nekā viņš bija domājis, pieredzējušāka un mežonīgāka.

-     Aizver acis un guli pavisam mierīgi! viņa pavēlēja.

Andrejs aizvēra acis un mēģināja gulēt pavisam mierīgi, tikai

sajuta, ka viņa ar kaut ko spēlējas, bet nesaprata, ar ko tieši. Tad sadzirdēja klikšķi, un ap viņa delnas locītavu apvijās kaut kas metālisks. Viņš paskatījās un saprata, ka Linda ir uzlikusi viņam rokudzelžus. Andrejs gribēja protestēt. Tādas lietas viņam īpaši nepatika. Bet viss notika pārāk ātri. Zibenīgi, it kā viņai šajā lauciņā būtu pieredze, viņa pieslēdza viņa rokas pie gultas galvgaļa. Tad sasēja kājas ar virvi. Un spēcīgi pavilka.

-     Uzmanīgi, viņš noteica.

-     Neuztraucies!

Bet tad sieviete palūkojās uz viņu ar skatienu, kas viņam nešķita patīkams. Un kaut ko pateica ceremoniāli svinīgā balsī. Bet viņš laikam pārklausījās.

-Ko? viņš pārjautāja.

-     Tagad es tevi sagriezīšu ar nazi, Andrej, viņa sacīja un uzlīmēja viņam uz mutes izolācijas lentes gabalu.

Mīkaels CENTĀS SEV iestāstīt, ka uztraukumam nav pamata. Kāpēc lai kaut kas atgadītos ar Andreju? Neviens izņemot Ēriku un viņu pašu nezināja, ka Andrejs ir iesaistīts Līsbetas un zēna aizsardzības operācijā. Viņi bija ārkārtīgi piesardzīgi un slēpa informāciju daudz rūpīgāk nekā jebkad agrāk. Un tomēr… Kāpēc puisi nevarēja sazvanīt?

Andrejs nebija cilvēks, kas ignorēja telefonu. Gluži otrādi kad Mīkaels zvanīja, viņš mēdza atbildēt jau pēc pirmā signāla. Bet tagad bija neiespējami ar viņu sazināties. Vai arī… Mīkaels no jauna mēģināja sev iestāstīt, ka Andrejs tikai sēž un strādā un ir aizmirsis laiku un telpu vai ari sliktākajā gadījumā pazaudējis mobilo telefonu. Cita izskaidrojuma nebija. Un tomēr, nolādēts… Kamilla bija uzradusies nez no kurienes pēc visiem šiem gadiem. Kaut kas brieda, vai ne tā, un ko gan bija teicis komisārs Bublanskis?

Mēs dzīvojam pasaulē, kurā veselais ir tas, kas dzīvo paranojā.

Mīkaels pasniedzās pēc telefona uz naktsgaldiņa un atkal zvanīja Andrejam. Arī tagad kolēģis neatbildēja, tāpēc Mīkaels nolēma pamodināt jauno darbinieku Emīlu Grandēnu, kas dzīvoja netālu no Andreja Vāsastānā Rēdbergenā. Emīls, protams, izklausījās nedaudz sapīcis, bet apsolīja nekavējoties aizskriet līdz Andrejam un pārbaudīt, vai viņš ir mājās. Pēc divdesmit minūtēm Emīls atzvanīja. Teica, ka esot ilgi dauzījies pie Andreja durvīm.

-     Viņa pilnīgi noteikti nav mājās.

Mīkaels nolika klausuli, apģērbās un izskrēja ārā. Sēdera bija tukša un vētras plosīta līdz pat redakcijai Jētgātanā. Mazliet veiksmes, viņš nodomāja, un Andrejs gulēs redakcijas dīvānā. Nebūtu jau pirmā reize, kad Andrejs darbā aizmieg un nedzird telefonu. Cerams, tāds bija šīs situācijas skaidrojums. Tomēr Mīkaelu

pārņēma aizvien sliktāka priekšnojauta, un, kad durvis bija atvērtas un signalizācija izslēgta, viņš sarāvās, it kā būtu saņēmis strāvas triecienu. Neviena nebija. Viņš apstaigāja redakciju, bet nemanīja nekā neparasta, un viņa kriptētajā e-pasta programmā visi dati bija rūpīgi izdzēsti, gluži kā norunāts. Viss izskatījās tā, kā tam jābūt, vienīgi Andrejs negulēja uz redakcijas dīvāna.

Redakcijas dīvāns bija tikpat čīkstošs un tukšs kā parasti, un brīdi Mīkaels iegrima pārdomās. Pēc tam atkal zvanīja Emīlam Grandēnam.

-     Emīl! viņš iesāka. Piedod, ka es tevi tā terorizēju nakts vidū. Bet šī situācija dzen mani izmisumā.

-     Saprotu.

-     Un tāpēc es nevarēju nepamanīt, ka tu izklausījies sapīcis, kad es runāju par Andreju. Vai ir kas tāds, ko tu man neesi pastāstījis?

-     Nekā tāda, ko tu jau nezinātu, Emīls atbildēja.

-     Ko tu ar to domā?

-     Es domāju Datu inspekciju.

-     Ko?

-     Tu gribi teikt, ka tu…

-     Nē! Mīkaels iekliedzās un dzirdēja, ka elpa klausules otrā pusē kļūst smaga. Viņš saprata, ka ir notikusi šausmīga kļūda.

-     Šauj ārā, Emīl, un ātri! viņš pavēlēja.

-     Tātad…

-Jā?

-      Zvanīja kāda ļoti patīkama un profesionālā dāma no Datu inspekcijas, viņu sauca Līna Robertsone, un viņa apgalvoja, ka jūs esot sazinājušies un vienojušies, ka, ņemot vērā apstākļus, ir nepieciešams palielināt tava datora drošību. Runa bija par sensitīvu personisko datu informāciju.

-     Un…

-     Acīmredzot viņa tev bija sniegusi nepareizus norādījumus, un tas viņu ļoti sarūgtināja. Viņa apgalvoja, ka kaunas par savu

nezināšanu un ir noraizējusies, ka ar to aizsardzību nepietikšot, tāpēc viņa ātri gribēja sazināties ar to cilvēku, kas palīdzējis tev sagādāt kriptēšanu.

-     Un ko tu teici?

-     To, ka es neko daudz nezinu, vienīgi redzēju Andreju sēžam pie tava datora un kaut ko darām.

-     Tātad tu viņai ierosināji kontaktēties ar Andreju?

-     Es tobrīd biju izgājis un teicu viņai, ka Andrejs noteikti vēl ir redakcijā. Teicu, ka viņa var piezvanīt. Tas arī viss.

-     Velns un elle, Emīl!

-     Bet viņa patiešām izklausījās…

-    Man vienalga, kā viņa izklausījās. Vienīgi ceru, ka tu Andreju vēlāk informēji par šo sarunu.

-     Varbūt ne uzreiz. Es, tāpat kā citi, šobrīd esmu nokrauts ar darbiem.

-     Bet tu taču pastāstīji pēc tam, vai ne?

-    Patiesībā viņš devās prom, pirms es paspēju kaut ko pateikt.

-     Tāpēc tu viņam zvanīji.

-     Tieši tā, vairākas reizes. Bet…

-Jā?

-     Viņš neatbildēja.

-     Labi, Mīkaels ledainā balsī atteica.

Pēc tam viņš pārtrauca sarunu un ievadīja Bublanska telefona numuru. Zvanīt nācās divas reizes, līdz beidzot pamodinātais komisārs pacēla klausuli. Bet Mīkaels neredzēja citu iespēju kā vien visu viņam izstāstīt. Viņš stāstīja visu, izņemot to, kur atrodas Līsbeta un Augusts.

Pēc tam viņš informēja ari Ēriku.

Līsbetai Salanderei beidzot bija izdevies iemigt. Tomēr viņa bija gatavībā gulēja ar visām drēbēm, ādas jakā un zābakos. Turklāt viņa ik pa brīdim modās vai nu vētras, vai ari Augusta dēļ, jo puika grozījās un čīkstēja arī miegā. Bet lielākoties viņa

atkal ātri iemiga vai vismaz snauda un reizēm pat sapņoja īsus, neparastus, reālistiskus sapņus.

Tagad Līsbeta murgoja par to, ka tēvs sit viņas māti; pat sapnī viņā uzbangoja vecais bērnības naids. Viņa to sajuta tik skaidri, ka atkal pamodās. Pulkstenis bija bez ceturkšņa četri, un uz naktsgaldiņa gluži kā iepriekš stāvēja papīri, uz kuriem viņa un Augusts bija uzrakstījuši savus skaitļus. Arā sniga. Bet likās, ka vētra ir nedaudz rimusi; nebija dzirdams nekas neparasts, tikai vējš, kas kauca un brīkšķēja kokos.

Tomēr Līsbetai bija slikts garastāvoklis, un sākumā viņa domāja, ka tas ir sapņa dēļ, kas joprojām neatkāpās un piepildīja telpu. Tad Līsbeta sarāvās. Gulta viņai līdzās bija tukša. Augusts bija pazudis, un Līsbeta zibenīgi un bez skaņas pielēca kājās, paķēra Barrett no somas, kas atradās uz grīdas, un izlavījās lielajā istabā pie terases.

Nākamajā acumirklī viņa atviegloti uzelpoja. Augusts sēdēja pie apaļā ēdamgalda un ar kaut ko nodarbojās, diskrēti, lai viņu netraucētu. Viņa pārliecās pār zēna plecu un tad to pamanīja šoreiz Augusts nerakstīja jaunas pirmskaitļu faktorizācijas un arī nezīmēja jaunus Lāses Vestamana un Rodžera Vintera ļaunos darbus. Tagad puisēns zīmēja šaha rūtis, kas atspoguļojās drēbju skapja spoguļos, un virs tām varēja apjaust biedējošu stāvu ar izstieptu roku. Beidzot tas bija noziedznieks, kas sāka iegūt skaidrākus apveidus, un Līsbeta pasmaidīja un aizgāja atpakaļ.

Iegāja guļamistabā un apsēdās uz gultas, novilka džemperi un noņēma pārsēju, aplūkoja brūci. Tā joprojām neizskatījās labi, Līsbeta jutās novārgusi, un viņai reiba galva. Viņa iedzēra vēl divas antibiotikas tabletes un mēģināja vēl atpūsties, tad nedaudz iemiga. Sapnī viņa redzēja Zaļu un Kamillu. Un pēkšņi viņa pamodās. Nevarēja saprast, kāpēc. Bet bija sajūta, ka tuvumā kāds ir. Arā spārnus sasita kāds putns. No lielās istabas viņa dzirdēja Augustu smagi un mokoši elpojam. Līsbeta grasījās jau piecelties, kad gaisu pāršķēla šausminošs kliedziens.

Kad Mīkaels agrajā rīta stundā izgāja no redakcijas, lai noķertu taksometru un brauktu uz viesnīcu Grand Hotel, viņš joprojām nebija saņēmis ziņu no Andreja, un jau atkal viņš centās sev iestāstīt, ka ir reaģējis pārāk asi un kolēģis kuru katru brīdi piezvanīs no kāda drauga vai draudzenes. Bet raizes viņu nepameta, tāpēc Jētgātanā, vērojot sniegu un uz trotuāra aizmirstu sieviešu kurpi, viņš izņēma savu Samsung telefonu un, izmantojot Redphone aplikāciju, zvanīja Līsbetai.

Līsbeta neatbildēja, un tas viņu darīja nemierīgu. Viņš mēģināja vēlreiz un galu galā nosūtīja īsziņu no aplikācijas Threema:

Kamilla jūs vajā. Jums jāpamet slēptuve!

Pēc tam ieraudzīja taksometru, kas virzījās šurp no Hēkensgātas, un uz mirkli viņu pārsteidza tas, ka taksometra vadītājs sarāvās, viņu ieraugot. Bet Mīkaels šajā brīdī patiešām izskatījās dzīvībai bīstams, turklāt situāciju neatviegloja arī fakts, ka viņš ignorēja taksometra vadītāju, kurš mēģināja ar viņu uzsākt sarunu, Mīkaels tikai sēdēja tumsā ar raižpilnu skatienu.

Stokholma izskatījās pamesta. Vētra bija nedaudz mitējusies. Bet uz ūdens joprojām bija manāmas baltas viļņu galotnes, un Mīkaels paskatījās uz viesnīcu Grand Hotel līča otrā pusē, apsverot iespēju atcelt tikšanos ar Nīdhema kungu, lai dotos pie Līsbetas, vai vismaz norīkot turp policijas patruļu. Nē, viņš nedrīkstēja tā darīt, viņu neinformējot. Ja kaut kur ir informācijas noplūde, tad izpaust viņas atrašanās vietu būtu katastrofa. Viņš vēlreiz atvēra aplikāciju Threema un uzrakstīja:

Vai man meklēt palidzibu?

Atbildi viņš nesaņēma. Protams, nesaņēma. Neilgi pēc tam viņš samaksāja un domīgs izkāpa no taksometra, un iegāja pa viesnīcas virpuļdurvīm. Pulkstenis tobrīd bija divdesmit minūtes pāri četriem no rīta viņš bija ieradies četrdesmit minūtes agrāk. Bet Mīkaels jutās kā uz adatām un, pirms devās uz viesnīcas reģistratūru, kā norunāts, atkal piezvanīja, šoreiz Ērikai,

un lūdza viņu sazināties ar Līsbetu, uzturēt kontaktus ar policiju un pieņemt lēmumus, ja tādi būs nepieciešami.

-     Kolīdz uzzini kaut ko jaunu, zvani uz viesnīcu Grand Hotel un palūdz savienot ar Nīdhema kungu.

-     Un kas viņš ir?

-     Cilvēks, kas vēlas ar mani satikties.

-     Šajā stundā?

-     Šajā stundā, viņš atkārtoja un devās uz reģistratūru.

Edvīns Nīdhems bija apmeties 654. istabā. Kad Mīkaels pieklauvēja, durvis atvērās, un uz sliekšņa nostājās vīrietis, kas oda pēc sviedriem un dusmām. Viņš līdzinājās vīram ar zivi no internetā publicētā attēla tikpat lielā mērā, kā tikko pamodies paģirains diktators līdzinās savai stilizētajai statujai. Eds Nīdhems rokās turēja dzēriena glāzi un izskatījās neapmierināts. Viņš bija izspūris un atgādināja buldogu.

-     Nīdhema kungs… Mīkaels iesāka.

-     Eds, Nīdhems izlaboja. Man ļoti žēl tevi apgrūtināt šajā bezdievīgi agrajā rīta stundā, bet man ir kāda steidzama lieta.

-     Tā rādās, Mīkaels sausi noteica.

-     Vai tev ir nojausma, par ko ir runa?

Mīkaels pakratīja galvu un apsēdās klubkrēslā tieši līdzās rakstāmgaldam, uz kura stāvēja pudele džina un Schweppes toniks.

-     Nē, kāpēc gan lai būtu? Eds turpināja. Bet ar tādiem čaļiem kā tu nekad neko nevar skaidri zināt. Es, protams, esmu pameklējis par tevi informāciju, un patiesībā man riebjas kādu cildināt. Tas man mutē rada nepatīkamu garšu. Bet tu esi diezgan izcils savā jomā.

Mīkaels saspringi pasmaidīja.

-    Es priecātos, ja tu ķertos pie lietas. Viņš kļuva nepacietīgs.

-     Mieru, tikai mieru, es izteikšos skaidri. Pieļauju, ka tu zini, kur es strādāju.

-     Neesmu tik pārliecināts, Mīkaels godīgi atbildēja.

-    Puzzle Palace, SIGINT pilsētā. Es strādāju visas pasaules spļaujamtraukā.

-     NSA.

-     Tieši tā, un tu pat nenojaut, kāds tas ir idiotisms mēģināt mūs piečakarēt, vai ne, Mīkael Blumkvist?

-     Varu tikai iztēloties, viņš novilka.

-     Un vai tu vari iztēloties, kur, pēc manām domām, patiesībā iederas tava draudzenlte?

-     Nē.

-     Viņa iederas cietumā. Mūža ieslodzījumā!

MIkaels pasmaidīja, cerot, ka izskatās mierīgs un savaldīgs. Bet domas šaudījās mežonīgā ātrumā, un, pat ja viņš saprata, ka pagaidām nevajadzētu izdarīt nekādus pārsteidzīgus secinājumus, viņš tai pašā bridi nodomāja: Vai Līsbeta būtu ielauzusies NSA? Jau doma vien iedvesa raizes. Nepietika ar to, ka viņa sēž savā slēpni un viņai pakaļ dzenas slepkava. Viņu meklē ari viss ASV izmeklēšanas dienests. Tas izklausījās… Jā, kā tas izklausījās? Tas izklausījās neiespējami.

Līsbeta izcēlās ar to, ka nekad neko nedarīja, iepriekš pamatīgi neapsverot riskus. Nekas no viņas darītā nebalstījās uz impulsiem un spontāniem lēmumiem, tāpēc viņš nespēja iedomāties, ka Līsbeta darītu kaut ko tik stulbu kā ielauztos NSA, ja pastāvētu kaut mazākā iespēja, ka kāds viņu varētu atrast. Reizēm viņa nodarbojās ar bīstamām lietām tiesa kas tiesa. Bet tad vienmēr riski atmaksājās, un viņš atteicās ticēt, ka viņa ir ielauzusies tikai tāpēc, lai ļautu sevi notvert šim īgnajam buldogam viņa priekšā.

-      Domāju, ka jūs izdarāt pāragrus secinājumus, Mīkaels teica.

-      Sapņo vien, vecīt. Bet šķiet, tu dzirdēji, ka es izmantoju vārdu “patiesībā”.

-     Es dzirdēju.

-     Tas tik ir vārds, vai ne? To var izmantot jebkādā veidā. Patiesībā es nedzeru no rītiem, un tomēr te nu es esmu un rokā

man ir kokteilis, ha, ha! Bet tas, ko es gribu tev teikt… tu vari izglābt savu draudzeni, ja apsolīsi man palīdzēt.

-     Es klausos, Mikaels teica.

-      Cik jauki no tavas puses. Tādā gadījumā es gribu sākt ar to, lai tu garantē, ka man tiek piešķirta informācijas avota anonimitāte.

Mikaels pārsteigti paskatījās uz Edu. To viņš nebija gaidījis.

-     Vai jūs grasāties izpaust valsts noslēpumus?

-      Dievs, stāvi man klāt, nē! Esmu vecs, uzticams sargsuns.

-     Bet jūs neesat ieradies oficiālās NSA darīšanās.

-    Varētu teikt, ka šobrīd es rīkojos pēc savas iniciatīvas. Gribu sevi mazliet nopozicionēt. Kā tad būs?

-    Jums ir informācijas avota anonimitāte.

-     Labi, un es ari gribu pārliecināties, ka viss, ko es tev pastāstīšu, paliks starp tevi un mani, lai gan tas, iespējams, izklausās dīvaini. Kāpēc lai es, ellē, atklātu fantastisku stāstu pētnieciskajam žurnālistam un vēl lūgtu viņam turēt muti?

-     To gan varētu jautāt.

-      Man ir savi iemesli, un dīvainākais ir tas, ka man nav pat jālūdz, jo, pēc manām domām, tu vēlies pasargāt savu draudzeni, turklāt interesantākais šajā stāstā slēpjas kaut kur citur. Nav neiespējami, ka es varu tev šajā jomā palīdzēt, ja tu gribēsi sadarboties.

-     Atliek paskatīties, Mīkaels stingri noteica.

-     Tātad pirms pāris dienām kāds ielauzās mūsu iekšējā tiklā, ko sauc par NSANet, vai esi par to dzirdējis?

-     Šo to.

-      NSANet pēc 11. septembra notikumiem tika noslīpēts līdz pilnībai, lai izveidotu labāku sadarbību starp mūsu nacionālajiem izmeklēšanas dienestiem, no vienas puses, un anglosakšu zemju spiegu organizācijām, ko sauc par Five Eyes, no otras. Tā ir nokomplektēta sistēma, ar saviem rūteriem, portiem un tiltiem, kas ir gandrīz pilnībā nošķirta no pārējā interneta. Caur to

mēs ar satelītu un optiskajiem kabeļiem administrējam signālu spiegošanu, tur atrodas mūsu lielās datu bankas un, protams, mūsu konfidenciālās analīzes un ziņojumi neatkarīgi no tā, vai tie ir MORAY, sākot ar mazāk slepenajiem un beidzot ar UMBRA Ultra Top Secret, kurus pat prezidents nedrīkst redzēt. Sistēmu administrē no Teksasas, un tas būtībā ir pilnīgs ārprāts. Bet pēc pēdējiem atjauninājumiem un pārbaudēm es to uzskatu par savu bērnu. Tev jāzina, Mīkael, ka esmu tai atdevis sevi visu. Strādājis, lai neviens draņķis nekad tajā nevarētu kaut ko nodarīt un vēl jo mazāk tajā ielauzties, un šodien katra mazākā anomālija, katrs nenozīmīgākais pārkāpums liek manai signalizācijai zvanīt; un nedomā kaut uz mirkli, ka es strādāju viens. Mums ir vesels štābs neatkarīgo speciālistu, kas pārrauga sistēmu, turklāt tagad tīklā nav iespējams izdarīt neko, neatstājot aiz sevis pēdas. Vismaz tā tam vajadzētu būt. Viss tiek reģistrēts un analizēts. Tu nevari nospiest kaut vienu klaviatūras taustiņu, lai tas netiktu pamanīts. Un tomēr…

-     Tā notika.

-    Jā, un savā veidā es to varēju pieņemt. Vienmēr ir kādi drošības caurumi. Caurumi ir tāpēc, lai mēs tos atrastu un uzlabotu sistēmu. Caurumi mūs notur modrus un možus. Bet runa nav par to, ka viņa vispār tika iekšā. Runa ir par to, kādā veidā viņa to izdarīja. Viņa forsēja mūsu serveri tīklā un izveidoja advancētu tiltu, un tika iekšējā tīklā caur vienu no mūsu sistēmas administratoriem. Tā operācijas daļa vien jau bija meistardarbs. Bet tas nav viss, nebūt ne. Draņķe sevi padarīja par ghost user.

-     Par ko?

-     Par rēgu, spoku, kas klimst pa iekšējo tīklu, mums to neredzot.

-     Un tava signalizācija nenostrādāja.

-     Un šī velnišķīgā hakere ievadīja spiegu vīrusu, kam jābūt atšķirīgam no visa, ko mēs iepriekš esam pazinuši, jo citādi mūsu sistēma to būtu nekavējoties atpazinusi, turklāt vīruss

nepārtraukti atjaunināja viņas statusu. Viņa ieguva aizvien lielākas un lielākas lietotāja tiesības, iesūca konfidenciālākās paroles un kodus un sāka savienot reģistrus un datu bankas, un pēkšņi bingo!

-     Kādā ziņā bingo?

-    Viņa atrada to, ko bija meklējusi, un tajā brīdī vairs nevēlējās būt ghost user. Tā vietā viņa gribēja mums parādīt, ko ir atradusi, un tikai tad ieslēdzās mana signalizācija. Tā ieslēdzās tieši tad, kad viņa to gribēja.

-     Un ko viņa bija atradusi?

-    Viņa atrada mūsu dubulto morāli, Mīkael, mūsu tēloto spēli, un tāpēc es sēžu ar tevi te, nevis uz savas resnās pakaļas Mērilendā un sūtu viņai virsū jūras kājniekus. Viņa bija kā zaglis, kas ielaužas mājā, lai parādītu, ka tur jau atrodas sazagtas mantas, un tajā brīdī, kad mēs to pamanījām, viņa kļuva par nopietnu draudu. Tādu draudu, ka daži mūsu augstākstāvošie gribēja ļaut viņai iet.

-     Bet ne tu.

-     Nē, es ne. Es gribēju viņu stingri piesiet pie laternu staba un nodīrāt viņai ādu. Bet biju spiests pārtraukt savas medības, un tas, Mīkael, mani dara traku. Es, iespējams, tagad izskatos ļoti savaldīgs, bet patiesībā, kā jau teicu. Patiesībā…

-     Šausmīgi nikns.

-    Tieši tā, un tāpēc es tevi tik agri atsaucu šurp. Gribu noķert tavu Wasp, pirms viņa pamet valsti.

-     Kāpēc lai viņa pamestu valsti?

-Jo viņa ir uzsākusi nejēdzību pēc nejēdzības, vai tad tā nav?

-     Es nezinu.

-     Zini gan.

-    Un kas tev vispār liek domāt, ka viņa ir jūsu meklētā hakere?

-     To, Mīkael, es tev tūliņ pastāstīšu.

Bet viņš nepaspēja.

Iezvanījās viesnīcas telefons, un Eds ātri atbildēja. Tas bija reģistrācijas darbinieks, kas meklēja Mīkaelu Blumkvistu. Eds pasniedza klausuli un diezgan ātri saprata, ka žurnālists ir saņēmis kādas satraucošas ziņas, tāpēc nebija pārsteigts, ka zviedrs tikai nomurmināja atvainošanos un izsteidzās no istabas. Tas Edu nepārsteidza. Bet viņš to negribēja pieņemt, tālab paķēra savu mēteli no pakaramā un metās viņam pakaļ.

Tālāk gaitenī Blumkvists steidzās kā tāds sprinteris, un, pat ja Eds nezināja, kas noticis, viņš nojauta, ka tam ir kāda saistība ar viņa stāstu, tāpēc nolēma sekot. Ja runa bija par Wasp un Balderu, viņš gribēja piedalīties. Bet, tā kā žurnālistam nepietika pacietības izsaukt liftu un viņš metās lejā pa kāpnēm, Edam bija grūti sekot. Un beidzot, kad viņš pūzdams elsdams bija nonācis pirmajā stāvā, Mīkaels jau bija izņēmis savus telefonus un uzsācis jaunu sarunu, skriedams ārā pa virpuļdurvīm uz ielas.

-    Kas noticis? Eds jautāja, kad reportieris bija beidzis sarunu un tagad centās noķert taksometru.

-     Problēmas! atbildēja Mīkaels.

-     Es varu tevi aizvest.

-     Tu mani nekur nevari aizvest. Tu esi dzēris.

-     Bet mēs varam braukt ar manu mašīnu.

Mīkaels uz mirkli palēnināja soli un blenza uz Edu.

-     Ko jūs vēlaties? viņš jautāja.

-     Es gribu, lai mēs viens otram palīdzam.

-     Savu hakeri jums nāksies ķert pašam.

-     Man vairs nav pienākuma kādu noķert.

-     Labi, kur ir mašīna?

Pēc tam viņi skrēja uz Eda iznomāto mašīnu, kas bija novietota tālāk pie Nacionālā muzeja, un īsumā Mīkaels Blumkvists paskaidroja, ka viņiem jādodas uz Ingares arhipelāgu. Viņš arī piebilda, ka brauciena laikā saņemšot precīzākas ceļa norādes un ka viņš negrasās ievērot ātruma ierobežojumus.

26. NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS

Augusts kliedza, un tanī pašā brīdī Līsbeta sadzirdēja soļus ātrus, steidzīgus soļus gar mājas īsāko sienu. Viņa atkal sagrāba savu pistoli un ātri pielēca kājās. Viņa jutās drausmīgi, bet daudz par to nedomāja. Līsbeta aizsteidzās pie durvīm, redzēja uz terases uzrodamies liela auguma vīrieti, un kādu mirkli viņai šķita, ka viņai salīdzinājumā ar to vīrieti ir priekšrocība, viena sekunde, varbūt vairāk. Bet notikumu gaita bija dramatiska.

Vīrietis negrasījās apstāties, un stikla durvis viņu neaizkavēja. Viņš tām izlēca cauri, rokā turot ieroci, un šāva uz zēnu zibenīgā ātrumā, un tad Līsbeta atbildēja uz uguni. Vai viņa jau bija paspējusi izšaut?

Līsbeta nezināja. Viņa pat nesaprata, kurā brīdī ir sākusi skriet vīrieša virzienā. Bet jau nākamajā mirklī viņa tam blieza ar apdullinošu spēku, un pēc tam abi novēlās uz grīdas, tieši pie apaļā virtuves galda, kur tikko bija sēdējis zēns. Un bez minstināšanās zvetēja vīrietim ar pieri.

Viņa zvetēja tik spēcīgi, ka galvā zvanīja, un, kad viņa grīļodamās beidzot piecēlās kājās, visa istaba līgojās. Uz viņas krekla bija asinis. Vai viņai atkal bija trāpīts? Bet nebija laika par to domāt. Kur bija Augusts? Pie galda, tur, kur atradās zīmuļi, zīmējumi, krītiņi un pirmskaitļu vienādojumi, neviena nebija. Kur, ellē,

viņš palicis? Tālāk pie ledusskapja bija dzirdami klusi smilksti, tur nu viņš sēdēja un kratījās, ceļus pievilcis pie krūtīm. Laikus paspējis notupties.

Līsbeta grasījās mesties pie zēna, kad sadzirdēja jaunas, satraucošas skaņas kaut kur tālumā, pieklusinātas balsis, sīku zariņu lūšanu. Tuvojās vairāki cilvēki, un viņa saprata, ka ir jāpasteidzas. Bija jātiek prom no turienes. Ja tā bija viņas māsa, tad noteikti bija arī papildspēki. Tā vienmēr bija. Līsbeta bija viena, turpretī Kamilla sapulcināja visu grupu, tāpēc tāpat kā agrākos laikos bija jārīkojas gudrāk un veiklāk. Zibens izgaismotu viņa ieraudzīja zemi aiz loga un nākamajā mirklī metās pie Augusta. “Nāc!” viņa uzsauca. Bet zēns nekustējās ne no vietas. Viņš bija kā piesalis grīdai, un, kad Līsbeta ar strauju kustību viņu pacēla, puišeļa seja savilkās sāpīgā grimasē. Katra kustība izraisīja sāpes. Bet viņi vairs nedrīkstēja zaudēt laiku, un, visticamāk, ari Augusts to saprata. Viņš rādīja, ka skries pats. Pēc tam viņa piesteidzās pie virtuves galda, paķēra savu datoru un turpināja skriet uz terasi, garām uz grīdas gulošajam vīrietim, kurš samulsis cēlās kājās un centās sagrābt Augusta kāju.

Līsbeta apsvēra iespēju viņu nogalināt. Tomēr tikai spēcīgi iespēra viņam pa kaklu un pa vēderu un aizmeta prom viņa ieroci. Pēc tam kopā ar Augustu izskrēja uz terases, uz klinšu nogāzes pusi. Pēkšņi viņa apstājās. Viņa atcerējās par zīmējumiem. Līsbeta nebija redzējusi, cik tālu Augusts bija ticis. Vai vajadzētu atgriezties? Nē, viņi būs klāt kuru katru brīdi. Viņiem jābēg. Un tomēr… Arī zīmējums bija sava veida ierocis, vai tad ne tā? Visa šī vājprāta cēlonis! Tāpēc viņa novietoja Augustu un savu datoru uz iepriekšējā vakarā noskatītā klints izciļņa un metās atpakaļ uz pakalnu, iekšā mājā, paskatījās uz galdu, bet nevarēja zīmējumu atrast. Visās malās bija redzamas skices ar nolādēto Lasi Vestmanu un pirmskaitļu rindām.

Lūk, tur nu tas bija! Virs šaha rūtīm un spoguļiem tagad bija redzams bāls stāvs ar asu rētu pierē, kuru šajā brīdī Līsbeta jau

pazina pārāk labi. Tas bija tas pats vīrietis, kas tagad gulēja viņai priekšā uz grīdas un vaidēja. Zibenīgi viņa paķēra savu mobilo telefonu, nofotografēja zīmējumu un nosūtīja to pa e-pastu Janam Bublanskim un Sonjai Mūdigai. Viņa pat uzšņāpa rindiņu papīra augšpusē. Bet nākamajā mirklī saprata, ka tā ir kļūda.

Viņu tūlīt ielenks.

Mīkaela Samsung telefonā Līsbeta bija ierakstījusi to pašu vārdu, ko bija nosūtījusi Ērikai. Vārds bija KRĪZE, un to nevarēja pārprast. Ne tad, ja to nosūta Līsbeta. Lai ko Mīkaels domātu, ziņu nebija iespējams pārprast slepkavas bija sadzinuši viņai pēdas un sliktākajā gadījumā uzbruka brīdī, kad viņa to rakstīja. Tāpēc viņš spieda gāzes pedāli grīdā, kolīdz bija pabraucis garām Stadsgordskajenai un nonācis uz Vermdes salas šosejas.

Viņš brauca sudrabkrāsas Audi A8, un viņam līdzās sēdēja Eds Nīdhems. Eds izskatījās nīgrs. Šad tad viņš kaut ko ierakstīja savā telefonā. Kāpēc Mīkaels bija ļāvis viņam braukt līdzi, viņš nebija īsti drošs iespējams, gribēja zināt, ko Eds ir uzracis par Līsbetu, vai arī ne, tam bija citi iemesli. Varbūt Eds varēja būt noderīgs. Jebkurā gadījumā diezin vai viņš situāciju pasliktinātu. Krīze jau bija sasniegusi gana lielus apmērus. Policijai bija ziņots. Bet policija diez vai varēs pietiekami ātri savākt spēkus, it īpaši ņemot vērā viņu attieksmi pret skopo informāciju. Ērika bija atbildīga par kontaktpersonām. Viņa vienīgā zināja ceļu, un viņam bija nepieciešama palīdzība.

Viņš uzbrauca uz Danvīksbrū tilta. Eds Nīdhems kaut ko teica. Bet viņš nedzirdēja, ko tieši. Domas klejoja kaut kur citur. Viņš domāja par Andreju. Ko tie necilvēki bija viņam izdarījuši? Acu priekšā viņš redzēja, kā Andrejs domīgs un apmulsis sēž redakcijā un izskatās gluži kā Antonio Banderass jaunībā. Kāpēc, ellē, viņš nebija devies līdzi iedzert Pilsner alu? Mīkaels zvanīja atkal. Tad mēģināja zvanīt arī Līsbetai. Bet neviens neatbildēja uz telefona zvaniem, un tad viņš vēlreiz dzirdēja Edu ierunājamies.

-     Vai tu vēlies, lai es pastāstu, ko mēs zinām? Eds jautāja.

-    Jā… Varbūt… Kāpēc ne, MIkaels atbildēja.

Bet ari šoreiz viņi pie sarunas netika. Iezvanījās Mīkaela telefons. Tas bija Bublanskis.

-     Mums abiem vēlāk būs šis tas jāpāmmā, to taču tu saproti, vai ne, un jūs varat rēķināties ar tiesiskām sekām.

-     Es to apzinos.

-     Patiesībā tagad es tev zvanu, lai sniegtu mazliet informācijas. Mēs zinām, ka Līsbeta vēl bija dzīva pulksten 4.22. Vai viņa tevi informēja pirms vai pēc tam?

-     Pirms, īsi pirms.

-     Labi.

-     No kurienes tev ir tāds pulksteņa laiks?

-     Salandere mums atsūtīja kaut ko ārkārtīgi interesantu.

-     Ko tieši?

-     Zīmējumu, un, man jāsaka, Mīkael, ka tas ir pārspējis visas mūsu cerības.

-     Tātad Līsbetai izdevās zēnu pierunāt zīmēt.

-      O jā, un es, protams, nezinu, par kāda veida pierādījumu to varēs uzskatīt tīri no tehniskās puses vai ari kādus iebildumus varētu celt kāds izmanīgs advokāts, bet es ne mirkli nešaubos, ka tas ir slepkava. Zīmējums ir meistarīgi uzzīmēts ar tādu pašu brīnišķīgo matemātisko precizitāti kā iepriekš. Jā, un zīmējuma apakšā ir vienādojums ar x un y koordinātām. Man nav ne jausmas, vai tam ir kāda saistība ar lietu. Bet esmu nosūtījis zīmējumu Interpolam, lai viņi to pārbauda ar seju atpazīšanas programmu. Ja vīrietis atrodas viņu datubāzēs, ar viņu ir cauri.

-     Vai jūs to plānojat nodrukāt ari presē?

-     Mēs to apsveram.

-     Kad jūs ieradīsieties?

-     Kolīdz varēsim… uzgaidi nedaudz!

Mīkaels dzirdēja fonā iezvanāmies vēl kādu telefonu, un aptuveni minūti Bublanskis bija aizņemts citā telefonsarunā. Tad viņš atgriezās un īsi noteica:

-     Mums ir ienākušas ziņas par apšaudi tajā rajonā. Baidos, ka nav labi.

Mikaels dziļi ievilka elpu.

-     Un par Andreju nav nekādu ziņu? viņš jautāja.

-     Mums ir izdevies sadzīt pēdas viņa telefonam kādā bāzes stacijā Vecpilsētā, bet tālāk neesam tikuši. Jau kādu laiku mēs nespējam uztvert signālu, it kā telefons būtu saplīsis vai pārstājis funkcionēt.

Mīkaels nolika klausuli un palielināja ātrumu. Kādu brīdi viņš brāzās, spidometram rādot simt astoņdesmit kilometri stundā, un arī runāja viņš ļoti maz. Tikai īsumā izstāstīja Edam Nīdhemam par notiekošo. Beigu beigās viņš vairs neizturēja vajadzēja domāt par citām lietām.

-     Tātad ko jūs esat uzzinājuši?

-     Par Wasp?

-Jā.

-     Sākumā pilnīgi neko. Mēs bijām pārliecināti, ka esam nonākuši strupceļā, Nīdhems turpināja. Mēs bijām darījuši visu, kas bija mūsu spēkos, un vēl mazliet. Bijām apgriezuši katru akmeni, tomēr nekur nebijām tikuši, un savā ziņā man tas likās loģiski.

-     Kādā ziņā?

-      Hakerim, kas spējīgs uz tāda līmeņa ielaušanos, noteikti piemīt arī spējas aiz sevis satīrīt pēdas. Es jau sapratu, ka ierastajā veidā mēs nekur tālu netiksim. Bet es nepadevos un galu galā nospļāvos par mūsu nozieguma izmeklēšanu. Tā vietā es uzdevu lielo jautājumu: Kas ir spējīgs uz tāda veida operāciju? Es jau toreiz zināju, ka šim jautājumam būs arī atbilde. Ielaušanās līmenis bija tik augsts, ka nebija daudz cilvēku, kas uz ko tādu būtu spējīgi. Tajā ziņā hakera talants viņam spēlēja par sliktu. Turklāt mēs bijām analizējuši pašu spiegu vīrusu un tam…

Eds Nīdhems atkal paskatījās savā telefonā.

-Jā?

-     Tam piemita mākslinieciskas īpatnības, un, no mūsu skatpunkta veroties, īpatnības bija iespaidīgas. Mums bija, kā lai to saka, augsta līmeņa darbs ar īpašu personisku stilu, un tagad mums tikai vajadzēja atrast tā veidotāju, tāpēc sākām iztaujāt hakeru kolektīvus un jau diezgan ātri ieguvām an segvārdu, kas laiku pa laikam uzpeldēja. Vai vari uzminēt, kurš?

-     Iespējams.

-     Tā bija Wasp\ Protams, bija arī citi vārdi, bet Wasp pētīt kļuva aizvien interesantāk, jā, patiesībā arī pats vārds… Tas ir garš stāsts, ar kuru es tevi negribu garlaikot. Bet vārds…

-     …nāk no tās pašas komiksu mitoloģijas kā organizācija, kas atbildīga par Fransa Baldera slepkavību.

-     Tieši tā! Tātad tu par to zini?

-     Jā, un zinu arī to, ka saistības var būt iluzoriskas un maldinošas. Ja meklē pietiekami cītīgi, var atrast sakritības ar teju jebko.

-    Tiesa, to jau mēs esam sapratuši. Ja mēs sapriecājamies par saikni, kas neko nenozīmē, tad palaižam garām tās, kas patiešām kaut ko nozīmē. Tāpēc, nē, es tam nepievērsu pārlieku vērību. Wasp varēja nozīmēt teju jebko. Bet tolaik man arī nebija daudz, kur meklēt. Turklāt es par šo personu biju dzirdējis arī pārpārēm mistisku muļķību, ka par katru cenu gribēju atklāt tās identitāti, un mēs ceļojām atpakaļ laikā. Mēs rekonstruējām vecus dialogus hakeru vietnēs. Izlasījām katru vārdu, ko Wasp bija rakstījusi tīklā, un izpētījām katru operāciju, aiz kuras stāvēja šis paraksts, un diezgan drīz par Wasp šo to jau zinājām. Mēs bijām pārliecināti, ka hakeris ir sieviete, pat ja viņa neizteicās īpaši sievišķīgi, turklāt vēl zviedriete. Vairāki agrīnie ieraksti bija zviedru valodā, lai gan tas būtībā neko daudz meklēšanā nepalīdzēja. Bet, tā kā Zviedrijai bija saistība ar organizāciju, kuru viņa izmeklēja, un tā kā Franss Balders arī bija zviedrs, tas pēdas padarīja tikai skaidrākas. Es sazinājos ar cilvēkiem no FRA, un viņi sāka meklēt savos reģistros, un tad patiesībā…

-     Kas?

-      Viņi uzzināja ko tādu, kas bija gatavais atklājums. Pirms daudziem gadiem varas iestādes bija izmeklējušas kādu hakera lietu tieši ar parakstu Wasp. Tas bija tik sen, ka pat Wasp tolaik vēl nepadevās kriptēšana.

-     Kas bija atgadījies?

-     FRA bija pamanījuši, ka hakeris ar parakstu Wasp ir mēģinājis iegūt zināšanas par personām, kas aizgājušas no ārvalstu izmeklēšanas dienestiem, un ar to pietika, lai iedarbinātu FRA brīdināšanas sistēmu. Varas iestādes bija veikušas izmeklēšanu, kas noveda pie datora bērnu psihiatriskajā klīnikā Upsālā, ierīcei, kas piederēja virsārstam, vārdā Telebūrians. Kaut kāda iemesla dēļ visticamāk, tāpēc, ka Telebūrians Zviedrijas Drošības policijai veica pāris pakalpojumu, viņš stāvēja ārpus jebkādām aizdomām. Tāpēc FRA aizdomas krita uz dažu labu klīnikas personāla darbinieku, jo viņi bija… jā, gluži vienkārši iebraucēji. Tas bija prātam neaptverami stulbi. Tik stereotipiska domāšana, un viņi tā arī neko neatklāja.

-     Varu iedomāties.

-     Jā, bet tad, jau krietni vēlāk, es palūdzu vienu čali no FRA pārsūtīt man visus vecos materiālus, un mēs uz problēmu paskatījāmies no citas puses. Tu jau zini lai veiktu ielaušanos datorā, nevajag būt liela auguma, resnam un skūties no rītiem. Esmu saticis divpadsmit trīspadsmit gadus vecus jauniešus, kam tas padodas neticami viegli, tāpēc man likās pašsaprotami pārbaudīt ikvienu bērnu, kas tolaik atradās klīnikā. Materiālos bija pieejams viss saraksts, un es uzdevu trim no saviem puišiem visus izmeklēt, caur un cauri. Un zini, ko mēs atradām? Viens no bērniem bija vecā spiega un lielā krāpnieka Zalačenko meita, kuras tēvs tolaik ārkārtīgi interesēja mūsu CIP kolēģus, un pēkšņi viss šķita ļoti interesanti. Kā jau tu, iespējams, zini, pastāv vairākas saistības starp hakeres izmeklēto tīklu un Zalačenko veco noziedznieku sindikātu.

-     Tas uzreiz nenozīmē, ka Wasp tāpēc ielauzās jūsu sistēmā.

-     Protams, ne. Bet mēs šo meiteni papētījām tuvāk, un ko lai saka? Viņai ir aizraujoša pagātne, vai ne? Neapšaubāmi, liela daļa informācijas par viņu publiskajos avotos mistiskā kārtā ir izdzēsta. Tomēr mēs atradām vairāk, nekā nepieciešams, un es nezinu, varbūt kļūdos, bet man radās sajūta, ka aiz tā visa slēpjas kāds sens notikums, milzīga trauma. Šajā stāstā lomu spēlē neliels dzīvoklītis Stokholmā, vientuļā māte, kas strādā maza veikaliņa kasē un ar savām dvīņu meitenēm cīnās, lai savilktu galus kopā. Šajā ziņā mēs esam ļoti tālu no lielās pasaules. Un tomēr…

-     …lielā pasaule ir tepat blakus.

-    Jā, tomēr ģimenē iepūš auksti lielās politikas vēji, kad viņas apciemo tēvs. Mīkael, tu par mani ne sūda nezini.

-     Nē.

-    Bet es diezgan labi zinu, ko nozīmē bērnam piedzīvot smagu vardarbību.

-     Ak tad tu zini?

-     Jā, un zinu vēl vairāk, kā tas ir, kad sabiedrība ne sūda nedara, lai sodītu vainīgos. Tas sāp, vecīt, nenormāli sāp, un mani ne mazākajā mērā nepārsteidz, ka lielākā daļa bērnu, kas to piedzīvo, noiet no ceļa. Viņi paši kļūst par destruktīviem draņķiem.

-    Jā, diemžēl.

-    Bet viens otrs, Mīkael, kļūst spēcīgs kā lācis un sāk pastāvēt par sevi un sist pretī. Wasp ir tāds cilvēks, vai ne?

Mīkaels domīgi pamāja un vēl nedaudz uzspieda uz gāzes pedāļa.

-     Bet tad viņu ievietoja trako namā un mēģināja salauzt. Un ne vienu reizi vien. Bet katru reizi viņa pretojās, un zini, ko es domāju? Eds vaicāja.

-     Nē.

-      Ar katru reizi viņa kļuva aizvien stiprāka. Viņa pretojās savai ellei un pieauga spēkā. Es domāju, godīgi sakot, viņa kļuva nāvīgi bīstama, un šaubos, ka viņa kaut vienu nieku no pagātnes

notikumiem ir aizmirsusi. Tas viss viņā ir dziļi iestrēdzis, vai ne? Tieši viņas pašas bērnības šausmas vainojamas pie domino efekta.

-     Tas ir iespējams.

-    Tieši tā mums ir divas māsas, kuras pilnīgi atšķirīgi ir ietekmējis kaut kas drausmīgs, un abas kļuva par rūgtām ienaidniecēm, bet galvenokārt: mums ir milzīgs kriminālās impērijas mantojums.

-     Līsbetai ar to nav nekāda sakara. Viņa ienīst jebko, kam ir kāda saistība ar viņas tēvu.

-      No visiem cilvēkiem es to zinu vislabāk, Mīkael. Bet kas notika ar mantojumu? Un vai tad viņa to nemeklē? Vai tad viņa nevēlas iznīcināt tā avotu?

-     Ko tu gribi? Mīkaels asi pavaicāja.

-     Savā ziņā laikam to pašu, ko Wasp. Taisnīgu tiesu.

-     Un saņemt ciet savu hakeri.

-    Es gribu viņu satikt un nopratināt, un apturēt katru mazāko drošības caurumu. Bet galvenokārt es gribu norēķināties ar cilvēkiem, kas neļāva man pilnvērtīgi darīt savu darbu tikai tāpēc vien, ka Wasp viņus pazemoja, un man ir savi iemesli ticēt, ka šajā ziņā tu man palīdzēsi.

-     Kāpēc?

-     Jo tu esi labs reportieris. Labi reportieri negrib, lai netīri noslēpumi paliek netīri.

-     Un Wasp?

-     Wasp runās viņa runās vairāk, nekā ir runājusi visā savā mūžā, un fakts ir tāds, ka arī tu man palīdzēsi.

-     Citādi?

-     Citādi es atradīšu veidu, kā viņu ieslodzīt un atkal padarīt viņas dzīvi par elli. To es apsolu.

-     Bet pagaidām tu vēlies tikai ar viņu aprunāties.

-      Neviens draņķis nekad vairs neielauzīsies manā sistēmā, Mīkael, tāpēc man ir jāsaprot, kā viņa to izdarīja. Tas ir tas, ko

es sagaidu no tevis. Esmu gatavs palaist tavu draudzeni, ja viņa tikai apsēdīsies kopā ar mani un pastāstīs, kā notika ielaušanās.

-      Es centīšos to izdarīt. Mēs tikai varam cerēt… Mīkaels iesāka.

-     …ka viņa vēl ir dzīva, Eds pabeidza, un pēc tam viņi lielā ātrumā nogriezās pa kreisi uz Ingares pludmales pusi.

Pulkstenis tobrīd bija 4.48, un bija pagājušas divdesmit minūtes, kopš Līsbeta bija izziņojusi trauksmi.

JĀNS HOLSTERS RETI KĻŪDĪJĀS.

Jānām Holsteram piemita savdabīga romantiskā iztēle, un viņš jau pa gabalu varēja noteikt, vai vīrietis spēs tikt galā ar tuvcīņu vai kādu lielu, fizisku pārbaudījumu, un tieši tāpēc viņš atšķirībā no Orlova un Bogdanova nebija pārsteigts, kad plāns ar Mīkaelu Blumkvistu izgāzās. Puiši bija pārliecināti: tāds vīrietis, kas neiemīlētos Kirā, vēl nav dzimis. Bet Holsters redzot vien žurnālistu pa gabalu kādu mirkli Saltšēbādenā bija šaubījies. Mīkaels Blumkvists izskatījās kā staigājoša problēma. Kā cilvēks, kuru tik viegli nevar apmānīt vai salauzt, un nekas no tā, ko viņš vēlāk bija redzējis vai dzirdējis, nebija licis viņam šo priekšstatu mainīt.

Bet ar jauno žurnālistu viss bija citādi. Klasisks vāja, pārlieku emocionāla vīrieša paraugs. Tomēr Jāns nevarēja kļūdīties vēl vairāk. Andrejs Zanders pretojās ilgāk nekā jebkurš cits, ko Jāns bija spīdzinājis. Par spīti šausmīgajām sāpēm, viņš bija atteicies runāt. Sava veida sīkstums, kas pretojas kādiem augstākiem principiem, mirdzēja jaunā vīrieša acīs, un Jāns ilgi domāja: varbūt mest mieru, Andrejs Zanders visdrīzāk pacietīs jebkādas sāpes nekā pastāstīs, un tikai tad, kad Kira bija svēti nosolījusies, ka Millennium darbinieki Ērika un Mīkaels tikšot spīdzināti tikpat lielā mērā, Andrejs galu galā salūza.

Pulkstenis jau bija četri no rīta. Viens no tiem brīžiem, kas, pēc Jāna domām, paliks atmiņā uz mūžu. Uz jumta logiem krita

sniegs. Jaunā vīrieša seja bija sakritusies, skatiens tukšs. Asinis plūda no krūtīm, tās notraipīja viņa muti un vaigus. Lūpas, kuras ilgi bija klājusi izolācijas lente, bija ieplaisājušas un sāpīgas. Viņš bija vraks. Tomēr joprojām varēja redzēt, ka vīrietis ir skaists, jauns, un Jāns iedomājās par Olgu. Ko viņa par to domātu?

Vai tad žurnālists ar izglītību, kas cīnās pret netaisnību un nostājas ubagu un izstumto pusē, nebūtu puisis viņas gaumē? Viņš aizdomājās par to un vēl par šo to savā dzīvē. Pēc tam pārmeta krustu, to, kur viens ceļš ved uz debesīm un otrs uz elli, un pašķielēja uz Kiru. Viņa izskatījās skaistāka nekā jebkad agrāk.

Acīs bija savāds mirdzums. Viņa sēdēja uz sola līdzās gultai dārgā, zilā kleitā, kas tikpat kā nebija notraipīta ar asinīm, un kaut ko zviedriski sacīja Andrejam, kaut ko tādu, kas izklausījās ļoti maigi. Tad viņa satvēra vīrieša roku, un viņš apskāva viņas plaukstu. Viņam nebija neviena cita, pie kā meklēt mierinājumu. Sānielā svilpoja vējš. Kira pamāja ar galvu un uzsmaidīja Jānām. Uz palodzes nokrita jaunas sniegpārslas.

Pēc tam viņi iesēdās Land Rover, lai dotos uz Ingari. Jāns jutās iztukšots, viņam nepatika notikumu attīstība. Bet viņš nespēja aizmirst to, ka paša pieļautās kļūdas bija novedušas viņus te, tāpēc viņš lielākoties sēdēja klusu un tikai klausījās Kirā, kas bija neparasti uzbudināta un ar ugunīgu naidu runāja par sievieti, pie kuras viņi šobrīd bija ceļā. Jāns nedomāja, ka tā ir laba zīme, un, ja viņam būtu vara, viņš būtu ieteicis griezties riņķī un pamest valsti.

Tomēr Jāns klusēja. Ārā sniga, un viņi tumsā devās uz priekšu. Reizēm, kad viņš paskatījās uz Kiru un viņas dzirkstošajām, ledusaukstajām acīm, viņu pārņēma bailes. Bet viņš aizdzina svešādās domas, turklāt bija vien jāatzīst Kira bija apbrīnojami ātri uzminējusi patiesību.

Viņa bija izskaitļojusi ne tikai to, kas bija meties pasargāt Augustu Balderu Svēavēgenā, bet bija arī nojautusi tā cilvēka

vārdu, kurš varēja zināt, kurp devusies sieviete ar puisēnu. Un vārds, kuru viņa nosauca, bija Mīkaels Blumkvists. Neviens no viņiem Kiras argumentācijā nebija saskatījis nekādu loģiku. Kāpēc gan lai slavens zviedru žurnālists noslēptu cilvēku, kas uzradies ne no kurienes un nolaupījis bērnu no nozieguma vietas? Bet, jo vairāk viņi izpētīja Kiras teoriju, jo vairāk tā šķita pamatota. Izrādījās, sieviete viņu sauca Līsbeta Salandere bija tuvās attiecībās ar Mīkaelu Blumkvistu. Kaut kas bija atgadījies arī Millennium redakcijā.

Nākamajā rītā pēc Saltšēbādenas slepkavības Jurijs bija ielauzies Mīkaela Blumkvista datorā, lai mēģinātu saprast, kāpēc Franss Balders viņam zvanījis nakts vidū, un tas nekādas grūtības viņam nesagādāja. Tomēr kopš vakardienas pēcpusdienas žurnālista komunikāciju ierīces uzlauzt vairs nebija iespējams. Kas tad bija noticis? Kāpēc bija neiespējami izlasīt kāda žurnālista e-pastu? Jāns atcerējās, ka tā nebija bijis nekad. Mīkaels Blumkvists pēkšņi bija kļuvis daudz piesardzīgāks, un tas bija, sākot ar brīdi, kad sieviete un zēns nozuda no Svēavēgenas.

Tomēr, no otras puses, tas vēl nenozīmēja, ka žurnālists zina, kur atrodas Salandere ar bērnu. Bet, jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk pazīmju par to liecināja, apstiprinot teoriju, un jebkurā gadījumā Kirai nebija nepieciešami nekādi absolūtie pierādījumi. Viņa gribēja Blumkvistam uzbrukt. Kad Blumkvists izvairījās, vajadzēja uzbrukt kādam citam redakcijas darbiniekam, un pats galvenais viņa ar gandrīz apsēstībai līdzīgu aizrautību gribēja sadzīt pēdas sievietei un bērnam, un jau tam vien vajadzēja radīt viņos aizdomas. Bet tiesa kas tiesa Jāns katrā ziņā jutās pateicīgs.

Viņš, iespējams, nesaprata Kiras motīvus. Un bija rēķinājies, ka viņi nogalinās bērnu. Tas savā ziņā bija pat lieliski, jo tikpat labi viņa varēja upurēt viņu pašu. Bet viņa izvēlējās uzņemties riskus, lai varētu viņu paturēt, un tas Jānu Holsteru, protams, iepriecināja, tas patiešām viņu iepriecināja, lai gan šobrīd, sēžot mašīnā, viņš jutās nepatīkami.

Jāns centās iegūt spēkus, domādams par Olgu. Lai kas ari notiktu, viņa nedrīkstēja kādu ritu pamosties un ieraudzīt zīmējumu ar sava tēva seju visu laikrakstu pirmajās lapās, un viņš centās sev iestāstīt, ka tiktāl viņiem ir paveicies, ka grūtākais jau ir aiz muguras. Ja vien Andrejs Zanders patiešām ir nosaucis pareizu adresi, viņu uzdevumam vajadzēja būt vienkāršam. Trīs smagi bruņoti vīri, četri, ja pieskaita Juriju, kas lielākoties sēdēja pie sava datora.

Jāns, Jurijs, Orlovs un Deniss Viltons, gangsteris, kurš savulaik darbojās Svāvelšes motociklistu klubā, bet kurš nereti sniedza Kirai pakalpojumus un palīdzēja viņiem ar darbiem Zviedrijā. Viņi bija trīs vai četri trenēti vīri un vēl Kira, bet viņiem pretī stājās sieviete, kura, visticamāk, šobrīd gulēja un kurai turklāt bija jāsargā bērns. Tam nevajadzētu sagādāt problēmas, nepavisam ne. Uzbrukumam jānorit strauji, darbs jāpabeidz ātri un tad jāpamet valsts. Bet Kira turpināja viņus mācīt. Viņa bija teju maniakāla.

-    Jūs nedrīkstat Salanderi novērtēt par zemu!

Viņa to pateica tik daudz reižu, ka pat Jurijs, kas parasti itin visā viņai piekrita, kļuva aizkaitināts. Protams, arī Jāns bija pamanījis, ka sieviete Svēavēgenā izskatās trenēta, ātra un bezbailīga. Bet saskaņā ar Kiras vārdiem viņa bija teju supersieviete. Tas bija smieklīgi. Jāns nekad nebija saticis sievieti, kas cīņā varētu mēroties spēkiem ar viņu vai Orlovu. Tomēr viņš nosolījās, ka būs piesardzīgs. Apsolīja doties turp, izpētīt apkārtni un izveidot stratēģiju. Viņi nepārsteigsies, neiekritīs kādā slazdā. Jāns to vairākas reizes bija apstiprinājis, un, kad galu galā viņi bija novietojuši automašīnu pie kāda neliela līča līdzās kalna grēdai un kādai pamestai laipai, viņš nekavējoties uzņēmās vadību. Viņš lika pārējiem sagatavoties mašīnas aizsegā, tikmēr pats devās noskaidrot, kur atrodas māja.

Jānām Holsteram patika agri rīti. Patika klusums un pārmaiņu sajūta gaisā. Tagad viņš devās uz priekšu, ķermeņa augšdaļu

viegli saliecis, un ieklausījās. Viņu ieskāva tumsa, kas radīja drošības sajūtu, nekur nemanīja nevienu cilvēku, nespīdēja neviena lampa. Viņš pagāja garām laipai un kalna pakājei un nonāca pie kāda koka žoga ar vaļīgiem vārtiņiem, kas atradās tieši līdzās eglei un pāraugušam mežrozīšu krūmam. Viņš atvēra vārtus un devās augšup pa stāvām koka kāpnēm ar margām labajā pusē un jau pēc brīža kalna galā samanīja māju.

Tā slēpās aiz priedēm un apsēm un slīga tumsā, dienvidu pusē tai atradās terase, un terases priekšā bija stikla durvis, pa kurām varēja viegli iekļūt. Pirmajā mirklī viņš nemanīja nekādas grūtības. Viņi iebruks pa stikla durvīm, un jau nākamajā sekundē pretinieks būs neitralizēts. Jāns pamanīja, ka pats kustas gandrīz nedzirdami, un brīdi apsvēra iespēju izdarīt darbiņu viens pats. Iespējams, tā pat bija viņa morālā atbildība. Tieši viņš bija nostādījis biedrus šādā situācijā. Un viņam pašam to putru vajadzēja arī izstrēbt. Darbiņš nebūs grūtāks par citiem, gluži otrādi.

Šeit acīmredzot nebija neviena policista un atšķirībā no Baldera mājas neviena apsarga, nevienas pazīmes, ka būtu ieinstalēta signalizācija. Jā, patiesību sakot, viņš nebija paņēmis līdzi automātisko ieroci. Bet pēc tā nebija nekādas vajadzības. Ierocis būtu pārspīlējums, Kiras uzbudināto iedomu auglis. Viņam bija pistole, viņa Remington, un ar to pietika. Pēkšņi, bez ierasti rūpīgās plānošanas viņš pielika soli un virzījās tikpat ātri kā vienmēr.

Jāns Holsters lavījās gar mājas īsāko pusi uz terasi un stikla durvīm. Tad piepeši sastinga. Sākumā viņš nesaprata, kāpēc. Tam par iemeslu varēja būt jebkas skaņa, kustība -, briesmas viņš sajuta zemapziņā, tikko uzmeta skatienu četrstūrveida logam augšpusē. No šīs vietas neko nevarēja redzēt. Tomēr viņš palika stāvam, juzdamies aizvien nedrošāks. Vai tā ir nepareizā māja?

Jāns nolēma pieiet tuvāk un ieskatīties iekšā, drošības labad, un tad… Tumsā kāds bija. Viņš tika novērots. Acis, kas Jānu bija sasaistījušas jau agrāk, kristālskaidri vēroja viņu no apaļa galda mājas iekšpusē. Un tajā brīdī viņam būtu vajadzējis reaģēt. Būtu

jāsteidzas uz terasi, ātri jāmetas iekšā un jāšauj. Būtu jāizjūt slepkavas instinkts. Bet Jāns atkal saminstinājās. Viņš nespēja pierunāt sevi izvilkt ieroci. Viņš bija kā pazudis tajā skatienā un, visticamāk, būtu palicis stāvam tajā pašā pozā vēl pāris sekunžu, ja vien zēns nebūtu izdarījis ko tādu, kam Jāns neticēja, ka viņš uz to ir spējīgs.

Zēns izdvesa griezīgu kliedzienu, no kura, likās, logi sabirs, un tikai tad Jāns atjēdzās no sastinguma un steidzās uz terasi, pat ne sekundi neapdomājoties. Viņš metās iekšā pa stikla durvīm un šāva. Viņam likās, ka šauj ar lielu precizitāti. Bet viņš nepaspēja ieraudzīt, vai bija trāpījis vai ne.

Ēnai līdzīgs stāvs viņam strauji tuvojās, tā ka viņš nespēja ne īsti apgriezties, ne nostāties saprātīgā pozā. Viņš apzinājās, ka šauj vēlreiz un kāds šauj pretī. Bet vairāk viņš nepaspēja nodomāt, jo nākamajā mirklī ar visu svaru nogāzās uz grīdas un viņam virsū uzmetās jauna sieviete ar gailošu skatienu acīs. Kaut ko tādu viņš nekad iepriekš nebija piedzīvojis. Jāns Holsters mēģināja šaut vēlreiz. Bet sieviete bija kā mežonīgs dzīvnieks viņa sēdēja viņam virsū, tad atlieca galvu… Un bum! Jāns nepaspēja saprast notiekošo. Laikam atslēdzās.

Kad Jāns atguva samaņu, sajuta mutē asins garšu un zem džempera jautās kaut kas lipīgs un slapjš. Laikam bija trāpīts, un tieši tajā brīdī sieviete ar zēnu steidzās viņam garām. Viņš vēl mēģināja sagrābt zēna kāju. Vismaz tā viņam šķita. Bet sieviete acīmredzot uzbruka vēlreiz. Pēkšņi viņam akūti trūka gaisa.

Viņš vairs nesaprata, kas notiek. Ar Jānu Holsteru bija cauri, viņš bija sakauts. Un kas to bija izdarījis? Jauna sieviete! Gandrīz bērns! Šī apziņa kļuva par daļu viņa sāpju, kamēr viņš gulēja uz grīdas stikla lauskās, pats savās asinīs, aizvērtām acīm un smagnēju elpu, cerot, ka drīz viss beigsies. Tad viņš sadzirdēja vēl kaut ko, balsis tālumā, un, kad atvēra acis, sev par pārsteigumu, ieraudzīja jauno sievieti. Viņa joprojām bija tepat. Vai tad viņa vēl tikko nebija devusies prom? Nē, viņa stāvēja pie virtuves

galda un ar kaut ko nodarbojās. Tad viņš saņēma visus spēkus, lai pieceltos. Bet nevarēja atrast ieroci. Viņš uzstutējās sēdus stāvoklī un tajā brīdī aiz loga pamanīja Orlovu. Jāns jau atkal mēģināja mesties sievietei virsū. Bet neveiksmīgi.

Sieviete rīkojās zibenīgi, vismaz tā viņam likās. Viņa paķēra pāris papīra lapu un mežonīgā ātrumā metās ārā, taisni mežā iekšā, kur īsi pēc tam tumsā nolija šāviņu lietus. Jāns pie sevis nomurmināja: “Nogaliniet tos draņķus!” Bet būtībā viņš vairs nespēja palīdzēt. Tikai pierausās kājās un lūkojās ārā notiekošajā haosā. Jāns stāvēja un grīļojās, un cerēja, ka Orlovs un Viltons ir nopļāvuši sievieti un bērnu. Viņš mēģināja priecāties, ka rēķini beidzot ir nokārtoti. Bet patiesībā spēja tikai ar grūtībām noturēties kājās. Tad viņš slinki pašķielēja uz galdu savā priekšā.

Uz tā atradās dažādi kritiņi un papīri, un viņš samulsis turpināja uz tiem raudzīties. Pēkšņi viņš sajutās tā, it kā kāds iecirstu nagus viņa sirdī. Viņš redzēja pats sevi vai pareizāk sakot ļaunu cilvēku, dēmonu ar bālu seju, kas bija pacēlis roku, lai nogalinātu. Tikai pēc sekundes viņš aptvēra, kas bija šis dēmons, un tad viņš sāka trīcēt, teju krizdams panikā.

Kā hipnozē viņš nespēja atraut skatienu no zīmējuma. Pēkšņi viņš pamanīja lapas apakšpusē kādu vienādojumu, bet papīra augšpusē kāds paviršā, steidzīgā rokrakstā kaut ko bija uzkricelējis.

Tur bija rakstīts:

Nosūtīts uz policijas e-pastu 4.22.

27. NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS

Kad Zviedrijas operatīvās grupas darbinieks Arams Barzani iegāja Gabriellas Grānes mājās, pulkstenis rādīja 4.52 no rīta; viņš ieraudzīja liela auguma vīru melnās drēbēs guļam uz grīdas līdzās lielajam pusdienu galdam.

Arams uzmanīgi tuvojās. Māja šķita tukša un pamesta. Bet viņš negribēja uzņemties lieku risku. Pavisam nesen tika ziņots par intensīvu apšaudi šajā vietā, un viņš dzirdēja kolēģus mājas ārpusē kaut ko kliedzam no klinšu smailes.

-     Šeit! viņi sauca. Šeit!

Arams nesaprata, kas notiek, un brīdi saminstinājās. Vai vajadzētu steigties kolēģiem palīgā? Viņš nolēma palikt iekšā un pārliecināties, kādā stāvoklī ir uz grīdas gulošais vīrietis. Visapkārt bija stikla lauskas un asinis. Uz galda kāds bija saplēsis papīru un saspiedis pāris krītiņu. Vīrietis gulēja uz muguras un meta krusta zīmi. Šobrīd viņš kaut ko murmināja. Acīmredzot lūgšanu. Izklausījās pēc krievu valodas, Arams saklausīja vārdu “Olga”, un viņš sacīja vīrietim, ka ātrā palīdzība jau ir ceļā.

-     They were sisters,' vīrietis atbildēja.

1 Viņas bija māsas. (Angļu vai)

Bet tas tika izteikts tik mulsinoši, ka Arams tam nepievērsa uzmanību. Tikai pārmeklēja ievainotā drēbes un konstatēja, ka tas ir neapbruņots un, visticamāk, sašauts vēderā.

Džemperis mirka asinīs, un vīrietis izskatījās satraucoši bāls. Arams jautāja, kas atgadījies. Bet atbildi viņš nesaņēma, vismaz sākotnēji ne. Tad vīrietis mēģināja kaut ko pateikt angļu valodā.

-     My soul was captured in the drawing,' viņš čukstēja, un likās, ka kuru katru brīdi zaudēs samaņu.

Arams palika vēl pāris minūšu, lai pārliecinātos, ka vīrietis viņiem neradīs nekādas problēmas. Un tikai tad, kad viņš beidzot izdzirda ātrās palīdzības sirēnas, viņš atstāja vīrieti un devās uz klinšu pusi. Policists gribēja zināt, kas tik ļoti ir satraucis kolēģus. Joprojām sniga, un zeme visapkārt bija sasalusi un slidena. Lejā ielejā bija dzirdamas balsis un motora rūkoņa no mašīnām, kas turpināja ierasties. Joprojām bija tumšs un grūti bija ko saskatīt, vietām bija daudz akmeņu un zarainu kailu koku. Ainava izskatījās biedējoša, kalns strauji aprāvās stāvā nogāzē. Tā noteikti nebija nekāda vieglā cīņas vieta, un Aramu pārņēma ļauna priekšnojauta. Viņam likās, ka apkārtne ir aizdomīgi klusa, un viņš nesaprata, kur palikuši kolēģi.

Bet tur jau viņi bija, tieši kraujas malā, aiz kādas lielas, pāraugušas apses. Tos pamanījis, Arams sarāvās. Tas nebija viņam raksturīgi. Bet viņš sabijās, kad ieraudzīja kolēģus lūkojamies lejup pa kalna nogāzi nopietniem skatieniem. Kas gan tur bija? Vai autiskais zēns bija miris?

Viņš lēnām devās uz priekšu un aizdomājās par saviem puikām šobrīd viņi bija sešus un deviņus gadus veci un trakoti aizrāvušies ar futbolu. Viņi nedarīja neko citu un nerunāja ne par ko citu. Viņus sauca Bjērns un Andešs. Viņš un Dilvana bija piešķīruši viņiem zviedru vārdus, cerot, ka tas zēniem dzīvē palīdzēs. Kas gan tie par cilvēkiem, kas dodas pasaulē, lai nogalinātu bērnu?

Pēkšņi viņu pārņēma šausmīgs naids, un viņš uzsauca saviem kolēģiem. Bet jau nākamajā mirklī varēja atviegloti nopūsties.

Uz zemes gulēja nevis zēns, bet gan divi vīrieši, pēc visa spriežot sašauti vēderā. Viens no tiem spēcīgs, brutāls tips bakurētainu seju un strupu boksera degunu mēģināja piecelties. Bet ātri vien tika aizturēts. Viņa sejā bija redzamas cīniņa pēdas. Viņa labā roka trīcēja aiz sāpēm vai naida. Otrs vīrietis, kuram mugurā bija ādas jaka un mati sasieti zirgastē, likās smagākā stāvoklī. Viņš gulēja nekustīgi un šokēts raudzījās tumšajās debesīs.

-     No bērna ne miņas? Arams jautāja.

-     Nekā, atbildēja viņa kolēģis Klāss Linds.

-     Un no sievietes?

-     Arī ne.

Arams nebija pārliecināts, vai tā ir laba zīme, un viņš uzdeva vēl dažus jautājumus. Bet neviens no kolēģiem neko daudz nezināja. Vienīgā skaidrā lieta trīsdesmit četrdesmit metrus tālāk lejā pa krauju bija atrasti divi automātiskie ieroči Barrett REC 7. Tika uzskatīts, ka ieroči piederēja vīriešiem. Bet tas, kā ieroči nonākuši tur, nebija skaidrs. Bakurētainais vīrietis uz šo jautājumu bija kaut ko nesaprotamu nomurminājis.

Turpmākās piecpadsmit minūtes Arams un viņa kolēģi pārmeklēja apkārtni, neatrodot nekādas cīņas pazīmes. Tajā laikā notikuma vietā ieradās aizvien vairāk cilvēku: ātrās palīdzības personāls, kriminālinspektore Sonja Mūdiga, pāris kriminālās ekspertīzes tehniķu un kārtības policijas darbinieki, kā arī žurnālists Mīkaels Blumkvists un kāds amerikāņu vīrietis īsi apgrieztiem matiem, spēcīgu miesasbūvi, kurš uzreiz visos modināja neizprotamu cieņu. Pulksten 5.25 pienāca ziņa, ka kāds liecinieks gaida nopratināšanu lejā pie pludmales automašīnu stāvvietas. Vīrietis gribēja, lai viņu dēvē par K.G. Patiesībā viņu sauca Kāris Gustavs Macons, un viņš nesen bija iegādājies tikko celtu īpašumu līča otrā pusē. Klāss Linds uzskatīja, ka vīrieša teikto nevajadzētu uztvert pārāk nopietni.

-     Vecais sadomājis visādus bandītu stāstiņus.

Sonja Mudīga un Jerkers Holmbergs stāvēja automašīnu stāvvietā un mēģināja saprast notikušo. Līdz šim brīdim pieejamā informācija bija pārlieku fragmentāra, un viņi cerēja, ka liecinieks Kāris Gustavs Macons notikumu gaitā ieviesīs skaidrību.

Bet, kad viņi ieraudzīja to nākam gar ūdens malu, viņus pārņēma šaubas. K.G. Macons valkāja tiroliešu cepuri. Viņam bija zaļi rūtainas bikses, amizantas Ūsiņas un sarkana Canada Goose jaka. Viņš izskatījās, it kā grasītos dzīt jokus.

-     K.G. Macons? jautāja Sonja Mūdiga.

-      Visaugstākajā mērā viņš pats, vīrietis atbildēja un sāka nevajadzīgi daudz pļāpāt iespējams, tāpēc, ka saprata: viņam jāuzlabo stāsta ticamība. Vīrietis klāstīja, ka vada izdevniecību True Crimes, kas izdod patiesus stāstus par ievērības cienīgiem noziegumiem.

-      Izcili. Bet šoreiz mēs gribēsim uzzināt jūsu liecību, nevis mārketinga triku par jaunāko grāmatu, drošības pēc piebilda Sonja Mūdiga, un likās, ka Macons saprot mājienu.

Viņš taču bija “nopietns cilvēks”. Viņš teica, ka pamodies neparasti agri, gulējis un klausījies “klusumā un mierā”. Bet īsi pirms puspieciem dzirdējis ko tādu, ko nekavējoties atpazinis kā pistoļu šāvienus, tad ātri apģērbies un devies ārā uz savas terases, no kuras pavērās skats uz pludmali, kalna nogāzi un autostāvvietu, kur viņi tagad atradās.

-     Un ko jūs redzējāt?

-     Neko. Viss bija mierīgi. Tad gaiss eksplodēja. Izklausījās, ka sācies karš.

-     Vai jūs dzirdējāt šāvienus?

-    Trokšņi nāca no kalna līča otrā pusē, un es samulsis skatījos turp, un tad… vai es teicu, ka esmu putnu vērotājs?

-     Nē, to jūs neminējāt.

-     Bet tas man ir palīdzējis uztrenēt redzi, saprotiet. Man ir ērgļa acs. Esmu pieradis nofiksēt skatienu uz detaļām no liela attāluma, droši vien tāpēc pamanīju mazu dzegu kalna nogāzē

tur augšā, vai jūs to redzat? Dzega ieiet kalnā, veidojot kaut ko līdzīgu kabatai.

Sonja paskatījās uz dzegu un pamāja ar galvu.

-              Iesākumā es nevarēju saprast, kas tas ir, Macons turpināja.

-     Bet tad attapos, ka tur ir bērns, zēns, man šķiet. Viņš tur sēdēja notupies un trīcēja, vai arī es to tikai iztēlojos, un tad pēkšņi… mīļais Dievs, nekad to neaizmirsīšu!

-     Ko tieši?

-     Kāds steidzās turp no kalna gala, kāda jauna sieviete. Viņa metās lejā un piezemējās tieši uz dzegas tik spēcīgi, ka gandrīz nogāzās, pēc tam viņi abi, zēns un tā sieviete, tikai gaidīja, gaidīja neizbēgamo, un tad…

-Jā?

-     Tad uzradās tie divi ar automātiskajiem ieročiem rokās, tie šāva un šāva, un jūs jau paši varat iedomāties, es tikai metos gar zemi. Man bija bail, ka viņi sāks šaut arī uz mani. Bet es nespēju neskatīties. Jūs zināt, no mana skatpunkta sieviete un zēns bija redzami. Bet vīriešu skatieniem tie bija apslēpti, vismaz tobrīd. Tomēr es sapratu, ka tas ir tikai laika jautājums, līdz viņus atradīs, un bija skaidrs, ka viņiem nav, kur sprukt. Tajā pašā brīdī, kolīdz viņi pamestu klints dzegu, vīrieši viņus pamanītu un nogalinātu. Tā bija bezcerīga situācija.

-     Tomēr mēs tur augšā neesam atraduši nedz puisēnu, nedz sievieti, Sonja iebilda.

-Jā, tieši tā! Vīrieši aizvien tuvojās, un galu galā tur noteikti varēja pat sadzirdēt viņu elšanu. Vīrieši stāvēja tik tuvu, ka viņiem būtu pieticis tikai paliekties uz priekšu, un viņi pamanītu sievieti un bērnu. Bet tad…

-Jā?

-    Jūs man neticēsiet. Tas vīrietis no operatīvas vienības man neticēja.

-      Labāk pastāstiet! Jūsu ticamību mēs pārbaudīsim vēlāk.

-      Kad vīrieši apstājās, lai paklausītos, vai tikai tāpēc, ka nojauta, ka bēgļi ir turpat līdzās, tajā brīdī sieviete strauji pielēca

kājās un sāka šaut uz viņiem. Pif, paf! Tad viņa piesteidzās klāt un nometa viņu ieročus no kalna. Tas bija prātam neaptverams skats, gluži kā asa sižeta filmā, un pēc tam viņa skrēja vai, pareizāk sakot, ripoja, nogāzās kopā ar zēnu lejā, un metās uz kādu BMW, kas stāvēja šajā automašīnu stāvvietā. īsi pirms viņi iekāpa mašīnā, es redzēju, ka sievietei kaut kas ir rokās soma vai dators.

-     Vai viņi nozuda ar BMW7

-     Ārprātīgā ātrumā. Es nezinu, kurp viņi devās.

-     Labi.

-     Bet tas vēl nav viss.

-     Ko jūs ar to domājat?

-     Tur stāvēja vēl kāda mašīna, man liekas, Land Rover, liela mašīna, melna, jauns modelis.

-     Kas ar to notika?

-     Patiesībā es par to nebiju iedomājies un pēc tam biju pārlieku aizņemts, zvanīdams atbildīgajiem dienestiem. Bet, kad jau grasījos nolikt klausuli, es redzēju divus cilvēkus kāpjam lejā pa koka kāpnēm tur tālāk kādu izstīdzējušu garu vīrieti un sievieti. Protams, es pārāk labi viņus nevarēju saskatīt. Viņi atradās ļoti tālu. Tomēr par šo sievieti es varu teikt divas lietas.

-     Un tās būtu?

-     Viņa ir vīriešu iekarotāja, un viņa bija nikna.

-     Iekarotāja tādā nozīmē kā skaista?

-     Jebkurā gadījumā eleganta, ekskluzīva. To varēja manīt jau pa gabalu. Bet viņa vārījās aiz dusmām. Pirms iekāpa Land Rover, viņa iecirta vīrietim pļauku, un dīvainākais bija tas: puisis uz to nereaģēja. Viņš tikai pamāja ar galvu, it kā jutās to pelnījis. Tad viņi devās prom no notikuma vietas. Pie stūres sēdēja vīrietis.

Sonja Mūdiga saprata, ka viņai jāizziņo valsts mēroga trauksme par Rover un BMW, cik ātri vien iespējams.

Gabriella Grāne dzēra kapučīno savās mājās, Villagātanā, virtuvē un juta, ka ir samērā mierīga. Bet, visticamāk, viņa joprojām atradās šoka stāvoklī.

Helēna Krafta pulksten astoņos gribēja redzēt viņu savā kabinetā Drošības policijā. Gabriella prātoja: varbūt viņu atlaidīs. Nāksies uzņemties tiesisku atbildību, un tādējādi viņas iespējas iegūt jaunu darbu lielā mērā bija izkūpējušas. Viņas karjera beigsies trīsdesmit trīs gadu vecumā.

Tomēr varēja būt arī sliktāk. Viņa zināja, ka ir pārkāpusi likumu un apzināti uzņēmusies risku. Bet viņa to darīja tāpēc, ka bija pārliecināta: tas ir labākais veids, kā pasargāt Fransa Baldera dēlu. Beigu beigās viņas vasarnīcā notika mežonīga apšaude un neviens nezina, kur zēns atrodas tagad. Iespējams, viņš ir smagi ievainots vai pat miris. Gabriellai šķita, ka vainas apziņa saraus viņu gabalos sākumā tēvs, pēc tam dēls.

Gabriella piecēlās un paskatījās pulkstenī. Bija stundas ceturksnis pāri septiņiem, un viņai vajadzētu doties ceļā, paspēt mazliet sakārtot savu rakstāmgaldu pirms tikšanās ar Helēnu. Viņa nolēma izturēties ar pašcieņu, nemēģināt izdomāt attaisnojumus vai lūgt iespēju palikt. Viņa būs stipra vai vismaz izskatīsies stipra. Iezvanījās viņas Blackphone. Bet nebija nekādas vēlēšanās atbildēt. Viņa uzvilka zābakus un Prada mēteli, uzlika ekstravagantu, sarkanu šalli. Ja krist, tad vismaz ar šiku, tāpēc viņa nostājās halles spoguļa priekšā un piekārtoja savu meikapu. Sarkastiski viņa parādīja sev uzvaras žestu, gluži kā to bija darījis Niksons pirms atkāpšanās no amata. Tad atkal iezvanījās Blackphone, bet šoreiz viņa negribīgi atbildēja. Tā bija Alona Kasalesa no NSA.

-     Es jau dzirdēju, Alona sacīja.

Protams, viņa bija dzirdējusi.

-     Kā tu šobrīd jūties? viņa turpināja.

-     Un kā tev šķiet?

-     Tu jūties kā pasaules ļaunākais cilvēks.

-     Aptuveni tā.

-     Kā cilvēks, kas nekad vairs nedabūs darbu.

-     Trāpīts, Alona.

-    Tad es tev varu paziņot: tev nav nekā, par ko kaunēties. Tu rīkojies pilnīgi pareizi.

-     Vai tu āksties?

-     Sirsniņ, šis nav īstais brīdis jokiem. Jūsu vidū bija nodevējs.

Gabriella dziļi ievilka elpu.

-     Kurš tas bija?

-     Mortens Nīlsens.

Gabriella sastinga.

-     Vai jums ir pierādījumi?

-     0 jā, pēc pāris minūtēm es tev visu pārsūtīšu.

-     Kāpēc gan lai Mortens mūs nodotu?

-     Es teiktu, viņš to neuztvēra kā nodevību.

-     Kā tad viņš to uztvēra?

-    Kā sadarbību ar Lielo Brāli, iespējams, pienākumu pret brīvvalsts vadošo nāciju, ko gan es zinu.

-     Tātad viņš jums piegādāja informāciju?

-     Viņš drīzāk pārliecinājās, ka mēs varam tai piekļūt. Viņš mums sniedza informāciju par jūsu serveriem un kriptēšanu, un tas nav nekas ļaunāks par muļķībām, ar kurām mēs nodarbojamies parasti. Mēs noklausāmies visu, sākot ar kaimiņu klačām un beidzot ar ministru prezidenta sarunām.

-     Bet tagad informācija noplūda tālāk.

-    Tagad tā noplūda tālāk, it kā mēs būtu piltuve, un es zinu, Gabriella, tu arī nerīkojies saskaņā ar noteikumiem. Bet morālā ziņā tu rīkojies pareizi, par to esmu pilnīgi pārliecināta, un es centīšos, lai arī tava priekšniecība to zina. Tu nojauti, ka organizācijā ir puve, tāpēc nevarēji brīvi rīkoties, un tomēr negribēji izvairīties no atbildības.

-     Bet tik un tā viss aizgāja šķērsām.

-     Reizēm viss aiziet šķērsām, lai cik uzmanīgi rīkotos.

-     Paldies, Alona, tas ir jauki teikts. Bet, ja kaut kas būs atgadījies ar Augustu Balderu, es nekad sev to nepiedošu.

-     Gabriella, zēnam nekas nekaiš. Viņš tika prom brauc mašīnā nezināmā virzienā kopā ar Salanderes jaunkundzi, ja nu gadījumā kāds turpinās viņus vajāt.

Gabriella īsti nesaprata dzirdēto.

-     Ko tu ar to domā?

-      Viņš nav savainots, sirsniņ, un, pateicoties viņam, ir identificēts un aizturēts viņa tēva slepkava.

-     Tātad tu gribi teikt, ka Augusts Balders vēl ir dzīvs?

-     Tieši to es gribu teikt.

-     Kā tu to zini?

-     Varētu teikt, ka man ir savs stratēģiski izvietotais avots.

-     Alona…

-Jā?

-    Ja tas, ko tu saki, ir taisnība, tu mani esi atgriezusi dzīvē.

Pēc sarunas Gabriella Grāne piezvanīja Helēnai Kraftai un

uzstāja, lai Mortens Nīlsens arī piedalās sapulcē. Helēna Krafta negribīgi piekrita.

Kad Eds Nīdhems un Mīkaels Blumkvists nokāpa pa Gabriellas Grānes savrupmājas koka kāpnēm uz Audi, kas bija novietots autostāvvietā pie pludmales, pulkstenis bija pusastoņi no rīta. Zemi klāja sniegs, un neviens no viņiem neteica ne vārda. Pulksten pussešos Mīkaels bija saņēmis īsziņu no Līsbetas, tikpat kodolīgu kā vienmēr.

Augusts nav ievainots. Kādu laiku slēpsimies .

Un Līsbeta, kā vienmēr, neko nerakstīja par savu veselības stāvokli. Bet bija ārkārtīgi nomierinoši dzirdēt par zēnu. Pēc tam Mīkaels sēdēja garā nopratināšanas sēdē kopā ar Sonju Mūdigu un Jerkeru Holmbergu un stāstīja, kā viņš un laikraksts bija rīkojušies pēdējās dienās. Neviens neapbēra viņu ar aplausiem. Tomēr

viņš sajuta, ka savā ziņā ir saprasts. Tagad, stundu vēlāk, viņš devās gar laivu piestātni uz krauju. Kaut kur tālumā mežā nozuda kāds dzīvnieks. Mīkaels apsēdās Audi vadītāja sēdvietā un gaidīja Edu, kas pastaigādamies nāca pāris metru aiz viņa. Acīmredzot amerikānim sāpēja mugura.

Ceļā uz Brunnu viņi negaidīti nonāca sastrēgumā. Dažas minūtes viņi sēdēja pavisam mierīgi, un Mīkaels domāja par Andreju. Viņš tā arī nebija pārstājis par viņu domāt. Tomēr vēl joprojām no Andreja nebija saņemta neviena ziņa.

-     Vai vari uzlikt kādu trokšņainu radiostaciju? Eds jautāja.

Mīkaels izvēlējās frekvenci 107.1 un īsi pēc tam dzirdēja

Džeimsu Braunu izkliedzam to, kāds seksa gigants viņš ir.

-     Vai varu paņemt tavus telefonus? Eds vaicāja.

Eds tos dabūja un nolika pie skaļruņiem mašīnas aizmugurē. Acīmredzot viņš gribēja pastāstīt konfidenciālu informāciju, un Mīkaelam nekas nebija pretim. Viņš uzrakstīs savu sensāciju, bet viņam bija nepieciešami visi pieejamie fakti. Un viņš zināja labāk nekā lielākā daļa pētniecisko žurnālistu, ka riskē nokļūt interešu konfliktā.

Neviens nenoplūdina informāciju, ja vien negūst no tā personisku labumu. Reizēm motīvs var būt kaut kas tik cēls kā taisnīguma izjūta, vēlēšanās atklāt korupciju vai uzbrukumu. Bet lielākoties runa ir par varas spēli nogremdēt pretinieku un nostiprināt paša pozīcijas. Tāpēc neviens reportieris nekad nedrīkst aizmirst jautājumu: kāpēc man tas jādzird?

Tiesa, reizēm nenāk par sliktu būt spēles dalībniekam, vismaz šad tad. Katra atzīšanās neizbēgami kādu pavājina, tajā pašā laikā pastiprinot citu ietekmi. Katru nogāzto varas pārstāvi ātri aizstāj kāds cits, kas ne vienmēr ir labāks par iepriekšējo. Bet, ja žurnālists kļūst par šīs varas spēles daļu, viņam vai viņai ir jāsaprot nosacījumi un jāapzinās, ka kaujā nav uzvarētāju.

Tas attiecas arī uz vārda brīvību un demokrātiju. Pat ja informācija noplūst aiz tīras ļaunprātības alkatības vai varaskāres

tā var radīt arī ko pozitīvu: netaisnība nāk gaismā un ļaunie tiek sodīti. Žurnālistam tikai jāsaprot mehānisms un katrā rindiņā, katrā jautājumā, katrā faktu pārbaudē jācīnās par savu integritāti, un, lai gan Mīkaels juta sava veida līdzjūtību pret Edu Nīdhemu un viņam pat patika resnīša īdzīgais šarms, viņš ne sekundi viņam neuzticējās.

-     Klāj vaļā, viņš ieteicās.

-     Var teikt tā, Eds iesāka. Pastāv kāda veida zināšanas, kas vieglāk nekā jebkas cits mudina uz rīcību.

-     Zināšanas, kas ienes naudu?

-     Tieši tā. Mēs zinām, ka darījumu pasaulē principā vienmēr tiek izmantota iekšējā informācija. Pat ja kādu pieķer, kurss vienmēr kāpj pirms pozitīvu ziņu publicēšanas. Kāds vienmēr uzmana un nopērk.

-     Tiesa.

-     Informācijas pasaulē mēs bijām lieliski pasargāti tā vienkāršā iemesla dēļ, ka noslēpumi, kas bija mūsu rīcībā, ir pavisam citas dabas. Tie varēja eksplodēt pavisam citā jomā. Bet kopš aukstā kara beigām daudz kas ir mainījies. Uzņēmumu spiegi ir pavirzījuši uz priekšu savas pozīcijas. Cilvēku un uzņēmumu novērošana un izspiegošana kopumā ir pavirzījusies uz priekšu, un tagad mums neizbēgami pieder milzīgs apjoms informācijas, ar kuras palīdzību varam kļūt bagāti, turklāt pat ļoti ātri.

-     Un ar to tu domā, ka tas tiek izmantots.

-      Galvenā doma ir to izmantot. Mēs nodarbojamies ar uzņēmuma spiegošanu, lai palīdzētu pašu industrijai sniegtu lielajiem koncerniem priekšrocības, informētu par konkurentu priekšrocībām un trūkumiem. Uzņēmumu spiegošana ir sava veida patriotisks uzdevums. Bet visa šī informācijas ievākšana atrodas pelēkajā zonā. Kad palīdzības sniegšana kļūst par kaut ko kriminālu?

-    Jā, kad?

-     Tieši par to ir runa, un šajā ziņā, bez šaubām, situācija ir kļuvusi dīvaina. Tas, kas pirms desmit gadiem tika uzskatīts par

kriminālpārkāpumu vai kaut ko amorālu, mūsdienās ir comme il faut'. Ar advokātu palidzību zādzības un uzbrukumi tiek attaisnoti, un man jāatzīst, ka NSA mēs nerīkojamies īpaši labāk, varbūt pat…

-      …sliktāk.

-     Mieru, tikai mieru, ļauj man pabeigt, Eds turpināja. Manuprāt, par spīti iepriekš minētajam, mums ir sava veida morāles kompass. Mēs esam liela organizācija ar desmittūkstoš darbiniekiem, un neizbēgami arī pie mums ir pa kādai iepuvušai olai, pat ļoti augsti stāvošai iepuvušai olai, kuras es patiesībā gribētu nodot tavā rīcībā.

-     Aiz labsirdības, protams, Mīkaels ar vieglu sarkasmu komentēja.

-      Ha-ha, varbūt ne gluži. Bet paklausies. Kad kādas augsti stāvošas personas pie mums visos iespējamos veidos pārkāpj robežu, kas, tavuprāt, notiek?

-     Nekas skaists.

-     Viņi kļūst par nopietniem organizētās noziedzības konkurentiem.

-    Valsts un mafija vienmēr ir cīnījušies vienā arēnā, Mīkaels piebilda.

-     Protams, protams, abi izveido paši savu taisnīgumu, tirgojas ar narkotikām, aizsargā cilvēkus un pat nogalina. Bet patiesā problēma rodas tad, kad viņi sāk sadarboties kādā noteiktā jomā.

-     Un tieši tas ir noticis?

-     Jā, diemžēl. Uzņēmumā Solifon, kā tu jau zini, pastāv kvalificēta nodaļa, kuru vada Zigmunds Ēkervalds, kas nodarbojas ar to, lai noskaidrotu, kas padomā augsto tehnoloģiju konkurentiem.

-     Ne vien tas.

-    Nē, viņi arī zog un pārdod nozagto, un, protams, tas Solifon nāk par sliktu un varbūt pat visai Nasdaq biržai.

-     Arī jums.

-     Tieši tā, un izrādās, ka mūsu aizdomīgie čaļi tie ir divi augsta ranga industrijas spiegošanas vadītāji, kurus, starp citu, sauc Džeikobs Bērklijs un Braiens Ebots, vēlāk es tev sniegšu visas detaļas un viņu padotie izmanto Ēkervalda un viņa komandas palīdzību, pretī sniedzot augstvērtīgu noklausīšanās informāciju. Solifon norāda, kur meklējamas lielās inovācijas, un mūsu nolādētie idioti nozog skices un tehnoloģiju aprakstus.

-     Bet iegūtā nauda ne vienmēr nonāk valsts kasē.

-      Vēl sliktāk, draugs. Ja ar tādām lietām nodarbojas valsts ierēdnis, viņš sevi padara ļoti ievainojamu, it īpaši tādi kā Ēkervalds un viņa komanda, kas palīdz smagiem krimināliem grupējumiem. Tiesa gan, sākotnēji viņi noteikti nezināja, ka tie ir kriminālie grupējumi.

-     Bet tie bija?

-      O jā, turklāt nekādi idioti. Viņiem bija tāda līmeņa hakeri, par kādu noalgošanu es varētu tikai sapņot, un viņu profesija būtībā bija izmantot informāciju. Tāpēc tu, iespējams, vari nojaust, kas notika, kad tie saprata, ar ko nodarbojas mūsu čaļi NSA, viņi atradās zelta bedrē.

-     Izspiešanas situācija.

-     Runājot par priekšrocībām, protams, tās viņi izmanto maksimāli. Mūsu čaļi zog ne vien no lielajiem koncerniem. Viņi ir izlaupījuši mazus ģimenes uzņēmumus un individuālos inovatorus, kuri cīnās tikai par izdzīvošanu. Ja tas nāktu gaismā, tad nemaz neizskatītos skaisti, tāpēc situācija ir ārkārtīgi nožēlojama, jo mūsu čaļi ir spiesti palīdzēt ne vien Ēkervaldam un viņa komandai, bet arī kriminālnoziedzniekiem.

-     Tu domā Spiders?

-     Tieši tā, un, iespējams, visas iesaistītās puses kādu laiku bija apmierinātas. Tas tomēr ir big business visi kļūst ārkārtīgi

bagāti. Bet tad visam pa vidu uzrodas kāds mazs ģēnijs tāds kā profesors Balders un sāk ložņāt apkārt tikpat meistarīgi, kā dara visu citu, un tieši tāpēc viņš iegūst zināšanas par notiekošo vai vismaz daļu no tā. Tad visi, protams, krīt panikā, jo nu ir skaidrs, ka kaut kas lietas labā jādara. Un es īsti nezinu, kāds lēmums tika pieņemts. Bet minēšu: mūsējie cerēja, ka pietiks ar juristiem, ar advokātu kukuļiem un draudiem. Pret to viņiem nav iebildumu, jo viņi visi sēž vienā laivā, kā jau bandīti. Spiders grupējums dod priekšroku vardarbībai, un vēlākā fāzē viņi iesaista mūsējos, lai apvilktu virvi vēl ciešāk ap kaklu.

-    Jēziņ!

-    Tieši tā, bet tas ir tikai neliels pūžņojums mūsu organizācijā. Mēs esam pārskatījuši pārējo kustību, un tā…

-    Tai droši vien piemīt stingrs morāles kompass, Mīkaels asi noteica. Bet man par to nospļauties. Tagad mēs runājam par cilvēkiem, kas ne brīdi neminstinās.

-     Vardarbībai ir sava loģika. Iesāktais jāpabeidz. Bet zini, kas ir vissmieklīgākais?

-     Es nekā smieklīga neredzu.

-     Labi, tad visparadoksālākais. Tas, ka es par to nebūtu uzzinājis, ja vien netiktu uzlauzts mūsu iekšējais tīkls.

-     Vēl viens iemesls likt hakeri mierā.

-     Tā arī darīšu, lai tikai viņa pastāsta, kā to izdarīja.

-     Kāpēc tas ir tik svarīgi?

-      Neviens draņķis nekad vairs neielauzīsies manā sistēmā. Es gribu zināt, kā viņa to izdarīja, un rīkoties atbilstoši. Tad es likšu viņu mierā.

-     Es nezinu, cik vērti ir tavi solījumi. Bet ir vēl kāda lieta, kas mani interesē, Mīkaels turpināja.

-     Šauj ārā/

-     Tu pieminēji divus vīriešus, Bērkliju un Ebotu, vai ne? Vai esi pārliecināts, ka ar viņiem tas beidzas? Kas ir industriju spiegošanas vadītājs? Tam jābūt viņu vadītājam, vai ne?

-     Diemžēl es nevaru izpaust viņa vārdu. Tas ir slepens.

-     Ar to man nāksies samierināties.

-    Nāksies gan, Eds pārliecinoši noteica, un tajā brīdī Mīkaels pamanīja, ka sastrēgums ir beidzies.

28. NODAĻA. 24. NOVEMBRA PĒCPUSDIENA

Profesors Čārlzs Edelmans stāvēja Karolinskas institūta autostāvvietā un jautāja sev: kur, ellē, viņš ir iesaistījies? Viņš tik tikko spēja saprast, kam ir piekritis, un nevarētu teikt, ka viņam būtu laiks to darīt. Viņš bija piekritis norunai, kas piespiedīs viņu atcelt virkni tikšanos, priekšlasījumu un konferenču.

Tomēr vienlaikus viņš jutās neparasti pacilāts. Viņu bija apbūris ne vien zēns, bet arī jaunā sieviete, kas izskatījās tā, it kā tikko būtu iznirusi no kādas tumšas sānieliņas, bet kas brauca ar BMW un runāja ledusaukstā balsī. Daudz nedomājot, profesors bija atbildējis uz viņas jautājumiem ar “jā”, “labi”, “kāpēc ne?”, lai gan viss šķita pārāk negudri un sasteigti, un vienīgā patstāvības deva, kuru viņš izrādīja, bija tad, kad noraidīja jebkādus atlīdzības piedāvājumus.

Ēdelmans pat uzstāja samaksāt par savu ceļojumu un viesnīcas istabu. Visticamāk, viņš juta vainas apziņu. Viņu pārņēma labvēlības sajūta pret puisēnu, un vēl jo vairāk viņā modās zinātniska rakstura ziņkāre. Savants, kurš zīmēja ar fotogrāfisku precizitāti un spēja faktorizēt pirmskaitļus, viņu dziļi fascinēja, un, pašam par pārsteigumu, viņš pat nolēma atteikties no Nobela prēmijas vakariņām. Jaunā sieviete bija izsitusi viņa spriestspēju no sliedēm.

Hanna Baldere sēdēja Tūršgātanas virtuvē un smēķēja. Vēders bija savilcies kamolā. Pēdējās dienās viņa neko citu nedarīja, tikai sēdēja un kūpināja. Saprotams, viņa bija saņēmusi ārkārtīgi daudz atbalsta un palīdzības. Bet, kas bija ne mazāk svarīgi, viņa saņēma arī neparasti daudz pārmetumu. Lase Vestmans nespēja izturēt viņas raizes. Laikam jau tāpēc, ka viņas rīcība atņēma viņam tik ierasto mocekļa lomu.

Viņš pastāvīgi niknojās un kliedza: “Tu pat neproti pieskatīt savu dēlu!” un nereti vicināja savas ķetnas vai arī mētāja viņu pa dzīvokli, it kā viņa būtu lupatu lelle. Arī tagad viņš noteikti satrakosies. Viņa ar vienu neuzmanīgu kustību bija uzlējusi kafiju uz žurnāla Dagens Nyheter kultūras sadaļas, tajā bija publicēta kāda izrādes recenzija, kuru izlasot Lase bija apvainojies, jo, viņaprāt, tā bija pārlieku labvēlīga pret dažiem kolēģiem, un tas viņam nepatika.

-     Ko, ellē, tu izdarīji? viņš šņāca.

-     Piedod, viņa ātri atbildēja. Es saslaucīšu.

Jau no smīniņa Lāses mutes kaktiņā varēja nojaust, ka ar to nepietiks. Viņš sitīs, pirms pats to apjautīs, tāpēc viņa bija gatava neteica ne vārda, pat galvu nepakustināja. Tikai juta, kā acīs saskrien asaras un sirds dauzās. Patiesībā runa nebija par sitienu. Pļauka bija tikai turpinājums. No rīta viņa bija saņēmusi telefona zvanu, kas bija tik mulsinošs, ka viņa tikko saprata tā jēgu: Augusts bija atradies un atkal pazudis, un, “visticamāk”, viņš bija neskarts. Visticamāk. Hanna pat nesaprata, vai šī ziņa viņu nomierina vai satrauc vēl vairāk.

Viņai tikko bija pieticis spēka klausīties, bet nu jau bija pagājušas vairākas stundas, bet nekas nebija noticis, neviens neko vairāk nezināja, un pēkšņi Hanna piecēlās, nesatraucoties, vai tiks sista vai ne. Viņa iegāja dzīvojamā istabā un dzirdēja Lasi elšam tieši pakausī. Uz grīdas joprojām gulēja Augusta zīmēšanas papīrs, un aiz loga bija dzirdama ātrās palīdzības sirēna. Kāpņu telpā varēja saklausīt soļus. Vai kāds nāca šurp? Pie durvīm zvanīja.

-    Neatver! Tas noteikti ir kāds draņķa žurnālists, Lase šņāca.

Arī Hanna nevēlējās atvērt. Jebkāda veida tikšanās viņai uzdzina nelabumu. Tomēr viņa to nevarēja ignorēt. Varbūt policija vēlējās viņu vēlreiz nopratināt vai varbūt… varbūt viņi bija uzzinājuši ko vairāk labu vai sliktu. Viņa devās pie durvīm un tobrīd atcerējās Fransu.

Viņa atcerējās, kā viņš bija stāvējis durvīs, vēlēdamies paņemt Augustu. Viņa atcerējās viņa acis un noskūto seju un sailgojās pēc vecās dzīves, dzīves pirms Lāses Vestmana, kad telefoni zvanīja, piedāvājumi bira kaudzēm un bailes nebija iecirtušas viņā savus nagus. Hanna atvilka drošības ķēdi un pavēra durvis, un sākumā neko neredzēja, tikai kāpņu telpas liftu un sarkanbrūnās sienas. Un tad viņa to ieraudzīja. Cauri viņai izšāvās zibens, un uz mirkli viņa tam nespēja noticēt. Bet tas patiešām bija Augusts! Mati sapinkājušies, drēbes netīras, un kājās viņam bija pārlieku lielas sporta kurpes, un tomēr tas bija viņš zēns lūkojās viņā ar to pašu nopietno, bezgalīgo skatienu kā vienmēr. Tad viņa beidzot noņēma drošības ķēdi un atvēra durvis. Lai gan bija skaidrs, ka Augusts nevarēja ierasties viens, tomēr Hanna sarāvās. Augustam līdzās stāvēja jauna sieviete ādas jakā, ar nobrāztu seju un zemes pikučiem matos un blenza grīdā. Rokās viņai bija liela ceļasoma.

-     Esmu atvedusi tev dēlu, jaunā sieviete teica, pat nepaskatīdamās augšup.

-     Mīļais Dievs! Hanna izsaucās. Mīļais Dievs!

Viņa nespēja pateikt neko citu un dažas sekundes tikai samulsusi stāvēja uz sliekšņa. Tad sāka trīcēt viņas pleci. Hanna noslīdēja uz ceļiem, un, pilnībā ignorējot faktu, ka Augustam riebjas apskāvieni, viņa aplika rokas ap dēlu un murmināja: “Manu zēn, manu zēn,” līdz asaras sāka ritēt pāri vaigiem, un tad notika kas neparasts: Augusts nepretojās. Likās, viņš grasās kaut ko teikt it kā būtu iemācījies runāt. Bet zēns nepaspēja. Durvīs parādījās Lase Vestmans.

-    Kas, ellē… Viņš ir šeit? Lase šņāca, un izskatījās, ka tracis ies vaļā.

Bet tad viņš savaldījās. Pamanīja durvis sievieti. Savā ziņā tā bija satriecoša aktierspēle. Pāris sekunžu viņš izstaroja grandiozu pašpārliecinātību, kas parasti atstāja iespaidu uz sievietēm.

-      Un turklāt zēnu mums pieved pie pašām durvīm, viņš turpināja. Cik brīnišķīgi! Vai viņš jūtas labi?

-    Viņam viss kārtībā, sieviete durvju atvērumā noteica neparasti monotonā balsi un, neko nejautājot, iegāja dzīvokli ar savu lielo ceļasomu un dubļainajiem, melnajiem zābakiem.

-      Protams, nāciet tik iekšā, Lase pikti noteica. Nekautrējieties, gāzieties iekšā!

-     Esmu šeit, lai palīdzētu tev savākt mantas, Lase, sieviete tajā pašā ledusaukstajā balsi piebilda.

Sievietes sacītais izklausījās tik neparasti, ka Hanna bija pārliecināta: viņa ir pārklausījusies. Varēja redzēt, ka ari Lase nesaprot. Viņš tikai atpleta muti un izskatījās apjucis.

-     Ko tu teici? viņš jautāja.

-     Tev ir jāizvācas.

-     Tu laikam joko?

-     Itin nemaz. Tu tūliņ pat vāksies ārā no šīs mājas un nekad mūžā vairs netuvosies Augustam. Tagad tu viņu redzi pēdējoreiz.

-     Tu patiešām esi sajukusi prātā!

-      Gluži otrādi esmu neparasti dāsna. Sākotnēji es gribēju tevi vienkārši izmest tepat kāpņu telpā un nodarīt tev pamatīgas sāpes. Bet tagad man līdzi ir ceļasoma. Es ļaušu tev paņemt līdzi pāris kreklu un apakšbikses.

-     Kas tu tāda esi? Lase šņāca, apjucis un saniknots, un virzījās uz sievietes pusi, draudīgi izslējies, un sekundi vai divas Hanna apsvēra, vai viņš nesitīs ari sievietei.

Bet kaut kas lika Lasem saminstināties. Iespējams, tās bija sievietes acis vai ari vienkāršais fakts, ka viņa nereaģēja tā kā citi. Nevis atkāpās un izskatījās nobijusies, nē, viņa vēsi pasmaidīja, no iekškabatas izņēma pāris saburzītu papīriņu un pasniedza tos Lasem.

-     Ja tu un tavs draudziņš Rodžers sailgosieties pēc Augusta, jūs vienmēr varēsiet aplūkot šos te un pakavēties atmiņās, viņa noteica.

Šis svešās sievietes žests acīmredzot Lasi satrieca. Viņš apmulsis pāršķirstīja papīra lapas. Tad savilka seju sāpīgā grimasē, un arī Hanna nenoturējās neieskatījusies. Tie bija zīmējumi, un pirmais no tiem attēloja… Lasi, kas vicināja dūres un izskatījās vājprātīgi ļauns. Viņa ne vien saprata, kas bija noticis ar Augustu, kad viņš bija atstāts mājās viens ar Lasi un Rodžeru, bet ieraudzīja arī savu dzīvi. Ieraudzīja skaidrāk un patiesāk nekā jebkad agrāk.

Tieši tā, ar to pašu apjukušo, saniknoto seju Lase Vestmans bija skatījies uz viņu simtiem reižu, vēl tikko pirms pāris minūtēm, un Hanna saprata: tas nevienam vairs nav jāpacieš. Nedz viņai, nedz Augustam. Un viņa atsprāga atpakaļ, jo svešā sieviete viņu vēroja ar neparastu modrību. Hanna paraudzījās pretim, un noteikti nebūtu pārspīlēti teikts, ka tajā brīdī viņu starpā radās saikne. Kādā dīvainā veidā viņas noteikti viena otru saprata. Jaunā sieviete jautāja:

-     Viņam ir jāizvācas, vai ne, Hanna?

Tas bija dzīvībai bīstams jautājums, un Hanna nodūra skatienu un aplūkoja Augusta lielās sporta kurpes.

-     Kas tās par kurpēm viņam kājās?

-     Manējās.

-     Kāpēc?

-     Mēs no rīta steidzāmies.

-     Un ko jūs darījāt?

-     Slēpāmies.

-     Es nesaprotu… Hanna iesāka, bet nepaspēja pabeigt teikumu.

Lase viņu sagrāba kā spīlēs.

-     Vai tu negrasies paskaidrot šai psihopātei, ka vienīgais, kam jātinas prom, ir viņa pati?! viņš rēca.

-    Jā, jā, Hanna atbildēja.

-     Tad dari tā!

Bet tad… Viņa nespēja to izskaidrot. Iespējams, tas bija saistīts ar Lāses sejas izteiksmi vai arī ar sievietes pašpārliecināto ķermeņa valodu un ledusauksto skatienu. Pēkšņi Hanna dzirdēja sevi sakām:

-     Lase, tev jāizvācas! Un nekad vairs nenāc atpakaļ!

Hanna nespēja noticēt, ka bija to pateikusi. It kā viņas vietā

runātu kāds cits, un tālāk jau viss norisinājās strauji. Lase pacēla roku, lai sistu. Bet sitiena nebija, vismaz ne no viņa. Jaunā sieviete reaģēja zibens ātrumā iebelza viņam pa seju divas trīs reizes kā trenēta boksere un nogāza ar spērienu pa kājām.

-     Kas, ellē? viņš paspēja izdvest, tad apklusa.

Lase palika guļam uz grīdas, un jaunā sieviete nostājās virs viņa, un pēc tam Hanna laiku pa laikam atcerēsies, ko Līsbeta Salandere tobrīd teica. Viņa sajutās tā, it kā ar šiem vārdiem būtu atguvusi daļu sevis, un saprata, cik spēcīgi un ilgi bija alkusi Lasi Vestmanu izdzēst no savas dzīves.

Bublanskis ilgojās pēc rabīna Goldmana.

Viņš ilgojās pēc Sonjas Mūdigas apelsīnu šokolādes, pēc savas jaunās Dux gultas un pēc cita gadalaika. Bet šobrīd viņš sēdēja šeit, darbā, lai atrisinātu šo izmeklēšanu, un viņš to arī izdarīs. Patiesību sakot, savā veidā viņš jutās apmierināts. Ziņojumi liecināja, ka Augusts Balders ir neskarts un ir ceļā pie mātes.

Viņa tēva slepkava bija aizturēts, lai gan, pateicoties zēnam un Līsbetai Salanderei, nebija skaidrs, vai slepkava izdzīvos. Viņš bija smagi ievainots un saņēma aprūpi Danderīdas slimnīcas intensīvās terapijas nodaļā. Viņu sauca Boriss Ļebedevs, bet jau kādu laiku viņš bija dzīvojis Helsingforšā ar identitāti Jāns Holsters. Viņš bija armijas majors, darbojies elitārā padomju armijas vienībā, un viņa vārds jau agrāk bija parādījies dažādu slepkavību izmeklēšanās, bet viņa vainu nekad nevarēja pierādīt. Formāli

vīrietis bija uzņēmējs, darbojās drošības nozarē, un viņam bija Somijas un Krievijas pilsonība. Visticamāk, kāds bija ielauzies sistēmā un izdzēsis viņa datus sodāmības reģistrā.

Arī abus pārējos vīriešus, kas tika atrasti pie Ingares savrupmājas, identificēja, pateicoties pirkstu nospiedumiem. Viens no viņiem bija Deniss Viltons, vecs Svāvelšes motociklistu kluba biedrs, bija sēdējis par laupīšanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu, otrs Vladimirs Orlovs, krievs, kurš bija notiesāts Vācijā par cilvēktirdzniecību un kura divas sievas bija nomirušas nelaimes gadījumos mīklainos apstākļos. Neviens no vīriešiem vēl nebija bildis ne vārda par notikušo vai kādu vārdu vispār, un Bublanskis neloloja veltas cerības, ka viņi sāks runāt. Šādi vīrieši nebija īpaši runātīgi policijas nopratināšanās. Bet, no otras puses, tādi bija spēles noteikumi.

Bublanskim patiešām nepatika sajūta, ka vīrieši bija tikai karavīri, kas izpilda pavēles, un acīmredzot tiem bija sakari gan Krievijā, gan ASV Bublanskim nebija nekādu iebildumu, ka kāds žurnālists par viņa izmeklēšanu zināja vairāk nekā viņš pats. Šajā ziņā viņš nebija godkārīgs. Viņš tikai vēlējās lietu atrisināt un pateicīgi pieņēma jebkādu informāciju neatkarīgi no tā, kas to pienesa. Bet Mīkaela Blumkvista dziļais ieskats lietā Bublanskim atgādināja par viņu pašu izmeklēšanas trūkumiem informācijas noplūdi un briesmām, kam viņi zēnu bija pakļāvuši. Tas viņu saniknoja, un, iespējams, tāpēc viņam nepatika, ka Sāpo priekšniece Helēna Krafta tik dedzīgi vēlējās ar viņu sazināties. Patiesībā ne tikai Helēna Krafta vien. To vēlējās arī Valsts kriminālnodaļas IT puiši, galvenais prokurors Rikards Ekstrēms un Stenfordas profesors, vārdā Stīvens Varbērtons, no MIII, Mašinērijas inteliģences izpētes institūta, kas saskaņā ar Amandu Blūmu vēlējās runāt par “nopietnām briesmām”.

Bublanski nelika mierā šī un tūkstošiem citu lietu. Turklāt kāds klauvēja pie viņa durvīm. Tā bija Sonja Mūdiga, kas izskatījās nogurusi varbūt tāpēc, ka nebija uzkrāsojusies. Viņas seja šķita pavisam citāda, kaila.

-    Visus trīs mūsu aizturētos operē, viņa noteica. Paies kāds laiciņš, iekams mēs atkal varēsim viņus nopratināt.

-     Tu domā “mēģināt nopratināt”.

-    Jā, iespējams. Bet patiesībā man izdevās īsumā parunāties ar Ļebedevu. Viņš kādu bridi pirms operācijas bija pie samaņas.

-     Un ko viņš teica?

-     Ka grib runāt ar mācītāju.

-     Kāpēc mūsdienās visi trakie un slepkavas ir reliģiozi?

-     Kamēr visi prātīgie komisāri apšauba savu Dievu, tu gribēji teikt?

-Jā, jā!

-      Bet Ļebedevs izskatījās padevies, un man tā šķiet laba zīme, Sonja turpināja. Kad es viņam parādīju zīmējumu, viņš tikai skumji pastūma to malā.

-    Tātad viņš pat nemēģināja apgalvot, ka tas ir iztēles auglis?

-      Viņš tikai aizvēra acis un sāka runāt par savu mācītāju.

-    Vai tu zini, ko grib tas amerikāņu profesors, kas nepārtraukti turpina zvanīt?

-     Ko… Nē… Viņš uzstāj, ka vēlas runāt ar tevi. Man liekas, tas ir saistībā ar Baldera pētījumu.

-     Un tas jaunais žurnālists, Zanders?

-    Tieši par to gribēju apspriesties. Man ir nelāga priekšnojauta.

-     Ko mēs par viņu zinām?

-     Viņš strādāja līdz vēlam vakaram un nozuda Katarinas lifta virzienā kopā ar skaistu sievieti sarkanblondiem vai rūsganiem matiem dārgās, ekskluzīvās drēbēs.

-     Es par to neko neesmu dzirdējis.

-Viņus pamanīja kāds puisis, kāds Skansenas maiznieks, kuru sauc Kens Ēkluns, viņš dzīvo tajā pašā ēkā, kurā atrodas Millennium redakcija. Viņš teica, ka viņi izskatījās iemīlējušies vai vismaz Zanders tāds šķitis.

-      Tātad tu gribi teikt, ka sieviete bija ēsma, ar kuru viņu savaldzināt?

-     Tas ir iespējams.

-     Un vai šī sieviete ir tā pati persona, kas tika redzēta Ingarē?

-     Mēs šobrīd to pārbaudām. Bet mani satrauc tas, ka viņi bija ceļā uz Vecpilsētu.

-     Es saprotu.

-     Bet ne vien tāpēc, ka mums izdevās uztvert Zandera mobilā telefona signālu Vecpilsētā. Orlovam, tam draņķim, kas spļauj man virsū, kad mēģinu viņu nopratināt, Mortentrocigsgrendā ir dzīvoklis.

-     Vai mūsējie jau tur bija?

-     Vēl ne, bet viņi ir ceļā. Mēs tikko to uzzinājām. Dzīvoklis ir reģistrēts uz viņa uzņēmuma vārda.

-     Tad mēs varam tikai cerēt, ka mūs tur negaida nekas nepatīkams.

-     Cerēsim gan.

Lase Vestmans gulēja uz Tūršgātanas gaiteņa grīdas, nesaprotot, kas viņu tā ir nobiedējis. Tā taču nebūs tā meiča, kas viņam sniedzās knapi līdz krūtīm, panks ar pīrsingiem. Viņš būtu to varējis izmest ārā kā tādu mazu žurkulēnu. Tomēr viņš bija kā zemē iemiets, un, viņaprāt, tas nebija saistīts ar meitenes prasmi kauties un vēl jo mazāk ar viņas kāju, kas šobrīd uzgūla uz viņa krūtīm. Tas bija saistīts pavisam ar ko citu, kaut ko nesaprotamu viņas skatienā vai būtībā. Vairākas minūtes viņš vienkārši mierīgi gulēja kā tāds idiots un klausījās.

-     Es tikko atcerējos, Līsbeta iesāka, manā ģimenē valda prātam neaptveramas šausmas. Liekas, mēs esam spējīgi uz visu. Uz neizprotamākajām šausmām. Varbūt tas ir sava veida ģenētisks traucējums. Personiski man ir problēma ar vīriešiem, kas dara pāri sievietēm un bērniem, es kļūstu dzīvībai bīstama. Kad es ieraudzīju Augusta zīmējumus ar tevi un Rodžeru, es jums abiem ļoti gribēju nodarīt pāri. Es varētu ilgi par to runāt. Bet, manuprāt, Augusts jau tā ir gana cietis, tāpēc pastāv neliela iespējamība, ka tu un tavs draudziņš tiksiet nedaudz saudzēti.

-     Es esmu… Lase mēģināja.

-     Klusē! viņa apsauca. Šī nav nekāda kaulēšanās un ari saruna ne. Es tikai izklāstu noteikumus, tas arī viss. Juridiski nepastāv nekādu problēmu. Franss bija gana gudrs, lai dzīvokli novēlētu Augustam. Tālākais notiks šādi: tev būs tieši četras minūtes laika, lai savāktu savas mantas un lasītos no šejienes prom. Ja tu vai Rodžers iedomāsieties šeit atgriezties vai kādā citā veidā kontaktēties ar Augustu, tad es jūs spīdzināšu tā, ka neviens no jums nevarēs darīt neko jautru visā savā atlikušajā mūžā. Šajā laikā es sagatavošu iesniegumu policijā par vardarbību, kurai jūs esat pakļāvuši Augustu, un tam par pamatojumu nav tikai Augusta zīmējumi, kā jau tu zini. Ir gana daudz liecību no psihologiem un speciālistiem. Turklāt es sazināšos ar vakara ziņu laikrakstiem un pastāstīšu, ka man ir materiāli, kas apstiprinās un vēl padziļinās priekšstatu par tevi, kas radās saistībā ar Renātas Kapusinskas piekaušanu. Ko tu viņai nodarīji, Lase? Vai sakodi vaigu, vai iespēri pa vēderu?

-     Tātad tu vērsīsies presē?

-     Es vērsīšos presē. Tev un tavam draugam es nodarīšu visu iespējamo ļaunumu. Bet varbūt es saku varbūt jūs paglābsieties no paša sliktākā, ja jūs nekad vairs nemanīs Hannas un Augusta tuvumā un ja nekad vairs nevienai sievietei nenodarīsiet pāri. Patiesībā man par jums nospļauties. Es tikai gribu, lai Augustam un mums pārējiem jūs vairs nav jāredz. Tāpēc tev jātinas, un, ja tu būsi kārtīgs kā kautrīgs, mazs, nobijies mūks, tad varbūt ar to ari pietiks. Lai gan es par to šaubos. Ja runa ir par vardarbību pret sievietēm, pastāv ļoti liels recidīvu procents, tu jau zini… un visā visumā tu esi izdzimtenis, preteklis, bet nedaudz veiksmes tātad varbūt… Vai tu saprati?

-     Sapratu, viņš atbildēja un ienīda sevi par to.

Lase neredzēja citu iespēju kā piekrist un paklausīt, tāpēc piecēlās un iegāja guļamistabā, ātri sakravāja pāris drēbju gabalu. Paņēma mēteli un telefonu un devās laukā pa durvīm. Viņam nebija ne jausmas, kurp doties.

Viņš jutās nožēlojamāks nekā jebkad visas savas dzīves laikā, turklāt ārā sniga slapjš sniegs, kas viņu asi pātagoja.

Līsbeta dzirdēja aizcērtamies ārdurvis un soļus noklustam uz akmens pakāpieniem. Viņa paskatījās uz Augustu. Zēns stāvēja mierīgi, rokas gar sāniem, un lūkojās viņā ar caururbjošu skatienu, un tas viņu apgrūtināja. Lai gan Līsbeta tikko vēl kontrolēja situāciju, pēkšņi viņa sajutās nedroša, un kas, ellē, notika ar Hannu Balderi?

Likās, ka Hanna kuru katru brīdi izplūdīs asarās, un Augusts… Viņš sāka kratīt galvu un nedzirdami kaut ko murmināt, un šoreiz tie nebija pirmskaitļi, bet pavisam kas cits. Līsbeta gribēja ātrāk tīties prom no turienes. Bet viņa palika. Uzdevums vēl nebija galā, un tāpēc viņa izvilka no kabatas divas lidmašīnas biļetes un viesnīcas dokumentus, un biezu banknošu rullīti kronas un eiro.

-     Es tikai gribu no visas sirds… Hanna iesāka.

-      Klusu! Līsbeta viņu pārtrauca. Šeit ir lidmašīnas biļetes uz Minheni. Lidmašīna pacelsies šovakar ceturksni pāri septiņiem, tāpēc jums jāpasteidzas. Minhenē jūs kāds transporta līdzeklis aizvedīs taisni uz viesnīcu Schloss Elmau. Tā ir grezna viesnīca netālu no Garmišas-Partenkirhenes. Jūs dzīvosiet lielā istabā, pašā ēkas augšstāvā, ar uzvārdu Milleri, un iesākumam jūs būsiet prom trīs mēnešus. Esmu sazinājusies ar profesoru Čārlzu Ēdelmanu un paskaidrojusi viņam šīs situācijas konfidencialitāti. Viņš jūs regulāri apciemos un pārliecināsies, ka Augusts saņem nepieciešamo aprūpi un palīdzību. Ēdelmans ari nokārtos piemērotu un kvalificētu mājmācību.

-     Vai tu joko?

-      Klusu, es teicu! Situācija ir ārkārtīgi nopietna. Policija ir saņēmusi Augusta zīmējumu, un slepkava ir aizturēts. Bet viņa darba devēji joprojām ir uz brīvām kājām, un ir neiespējami paredzēt, kas viņiem padomā. Jums nekavējoties jāatstāj dzīvoklis. Man pašai ir citas lietas, ko darīt. Bet esmu jums pasūtījusi šoferi,

kas jūs aizvedīs uz Arlandu. Varbūt viņš šķitīs nedaudz jocīgs. Bet viņš ir normāls. Jūs viņu varat saukt par Plaque. Vai sapratāt?

-     Jā, bet…

-      Nekādus bet. Labāk klausies: visā uzturēšanās laikā tu nedrīksti izmantot kredītkarti vai zvanīt pa savu telefonu, Hanna. Esmu tev sagādājusi kriptētu mobilo telefonu, Blackphone, un, ja nepieciešams, izsludini trauksmi. Mans telefona numurs tur jau ir ieprogrammēts. Es apmaksāšu visus viesnīcas izdevumus. Jūs saņemsiet simttūkstoš kronu skaidrā naudā neparedzētiem izdevumiem. Vai ir kādi jautājumi?

-     Tas izklausās neprātīgi.

-     Ne man.

-     Bet kā tu vari to atļauties?

-     Es varu to atļauties.

-     Kā mēs…

Hanna nespēja pabeigt teikumu. Pēkšņi viņa izskatījās pavisam apjukusi un likās, ka viņa nezina, ko domāt. Tad viņa sāka raudāt.

-     Kā mēs varam pateikties? viņa galu galā izspieda.

-     Pateikties?

Līsbeta atkārtoja vārdu, it kā tas būtu kaut kas nesaprotams, un, kad Hanna viņai tuvojās ar izstieptām rokām, Līsbeta atkāpās un ar skatienu, vērstu pret gaiteņa grīdu, noteica:

-     Saņemies! Saņemies un pārstāj nodarboties ar to, ko tu tagad dari, rij ripas vai vēl kau ko. Tādā veidā tu man vari pateikties.

-     Protams, noteikti…

-      Un, ja kādam ienāk prātā, ka Augustam vajadzētu dzīvot aprūpes namā vai kādā citā iestādījumā, tev jādod ir pretī, spēcīgi un nežēlīgi. Un tu mērķēsi pa viņu vājajām vietām. Tu kļūsi par karotāju.

-     Par karotāju?

-     Tieši tā. Neviens nekad vairs…

Līsbeta aprāvās, iedomājusies, ka tā nav nekāda dižā atvadu runa. Bet ar to bija jāpietiek, tāpēc viņa pagriezās un devās uz ārdurvīm. Viņa nebija paspējusi noiet pat dažus soļus, kad Augusts atkal sāka kaut ko murmināt, bet šoreiz bija dzirdams zēna teiktais.

-     Neej, neej… viņš teica.

Arī uz to Līsbetai nebija nevienas atbildes. Viņa tikai īsi noteica: “Tu tiksi galā,” tad piebilda, it kā runātu pati ar sevi: “Paldies par kliedzienu no rīta.” Pēkšņi iestājās klusums, un Līsbeta apsvēra, vai nevajadzētu bilst vēl kaut ko. Bet viņa atmeta ar roku, pagriezās un izlavījās ārā pa durvīm. Hanna sauca viņai nopakaļ:

-     Es nevaru tev izstāstīt, ko tas man nozīmē!

Bet Līsbeta nedzirdēja nevienu viņas teikto vārdu. Viņa jau bija lejā pa kāpnēm, ceļā uz Tūršgātanā novietoto mašīnu. Kad viņa iznāca uz Vesterbrū, zvanīja Mīkaels Blumkvists un pastāstīja, ka NSA ir viņai uz pēdām.

-     Nodod sveicienus, jo arī es esmu viņiem uz pēdām, viņa nomurmināja.

Tad Līsbeta devās pie Rodžera Vintera, pārbiedējot viņu līdz nāvei. Pēc tam brauca mājup un apsēdās pie kriptētā NSA faila, nepavirzoties ne soli tuvāk atrisinājumam.

Eds un Mīkaels visu dienu bija smagi strādājuši viesnīcas Grand numuriņā. Eds viņam atklāja fantastisku informāciju, un Mīkaels varēja uzrakstīt tieši to sensāciju, kas viņam, Ērikai un Millennium bija tik ļoti nepieciešama. Ar to pietika. Tomēr nepatīkamā sajūta neatkāpās, un tas nebija tāpēc, ka Andrejs joprojām bija pazudis. Kaut kas Edā likās aizdomīgs. Kāpēc viņš vispār bija uzradies un kāpēc tērēja tik daudz laika un enerģijas, lai palīdzētu kādam mazam zviedru žurnālam, tālu no visiem ASV varas centriem?

Tiesa kas tiesa, šo sadarbību varēja uzskatīt par sava veida pakalpojumu, barteru. Mīkaels bija apsolījis neizpaust informāciju

par ielaušanos tīklā un vismaz daļēji apsolījis, ka mēģinās pierunāt Līsbetu aprunāties ar Edu. Bet tas nešķita pietiekams izskaidrojums, un Mīkaels pavadīja vienlīdz daudz laika, ieklausoties Edā, kā arī cenšoties saprast nepateikto.

Eds izturējās tā, it kā uzņemtos nozīmīgus riskus. Aizkari bija aizvilkti, un telefoni stāvēja drošā attālumā. Šķiet, viņu bija pārņēmusi paranoja. Uz viesnīcas istabas gultas atradās slepeni dokumenti, kurus Mīkaels drīkstēja izlasīt, bet nedrīkstēja citēt vai kopēt, un šad tad Eds bija spiests pārtraukt savu stāstu, lai diskutētu par informācijas avotu aizsardzības aspektiem. Viņš maniakāli gribēja pārliecināties, lai informācijas noplūdē nevarētu vainot viņu, tālab reizēm nervozi ieklausījās soļos koridorā un pāris reižu palūrēja pa aizkaru spraugu, lai pārliecinātos, ka neviens viņus nenovēro, un tomēr… Mīkaels nespēja nokratīt aizdomas, ka tas ir tikai teātris.

Aizvien vairāk likās, ka Eds pilnībā kontrolē situāciju un ļoti labi apzinās, ar ko nodarbojas, un patiesībā viņš pat nebija pārāk nobijies, ka viņu kāds varētu noklausīties. Mīkaelam ienāca prātā, ka kāds Eda rīcību hierarhijas augšgalā atbalsta, jā, iespējams, viņam pašam bija iedalīta loma, kuru viņš šajā izrādē vēl nespēja saprast.

Tāpēc interesanti bija ne vien tas, ko Eds teica, bet gan tas, ko viņš nepateica un ko Eds mēģināja panākt ar raksta publicēšanu. Bija pilnīgi skaidrs, ka tajā slēpās laba daļa naida. “Daži, nolādēti idioti” Stratēģisko tehnoloģiju pārraudzības nodaļā bija atturējuši Edu no hakera atklāšanas, kas bija ielauzies viņa sistēmā, bet tikai tāpēc, ka viņi paši negribēja būt pieķerti ar nolaistām biksēm, un Eds sacīja, ka tas viņu ir padarījis traku. Un Mīkaelam nebija neviena iemesla viņam neticēt vai vēl jo mazāk šaubīties, ka Eds godīgi gribēja šīs personas iznīcināt, “satriekt viņus, saberzt pīšļos”.

Tajā pašā laikā likās, ka stāstā jaušas kas tāds, ar ko viņš pats nemaz netiek galā. It kā Eds cīnītos ar sava veida pašcenzūru,

tālab Mīkaels šad un tad pārtrauca sarunu un devās uz reģistratūru, tikai lai padomātu vai lai piezvanītu Ērikai vai LIsbetai. Ērika vienmēr atbildēja pēc pirmā zvana signāla, un, pat ja viņi abi juta entuziasmu par topošo reportāžu, viņu sarunas pāršalca kaut kas smagnējs un nomācošs. Andrejs joprojām bija pazudis.

LIsbeta vispār neatbildēja. Tikai pulksten 17.20 viņam izdevās ar viņu sazināties, un tad viņa izklausījās domīga un noraidoša un ziņoja, ka puisēns atrodoties drošībā pie savas mammas.

-     Kā tu jūties? viņš jautāja.

-     Labi.

-     Vai esi ievainota?

-     Kopumā ne.

Mīkaels dziļi ievilka elpu.

-     Vai tu ielauzies NSA iekšējā tīklā, Līsbet?

-     Vai esi runājis ar Edu Nedu?

Viņš pat Līsbetai nevarēja atzīties. Informācijas avota aizsardzība bija svēta lieta.

-     Tad jau Eds nemaz nav tik stulbs, viņa teica, it kā būtu nolasījusi Mīkaela domas.

-     Tātad tu to izdarīji?

-     Iespējams.

Mīkaels juta, ka grib sabārt viņu, pajautāt, ar ko, ellē, viņa nodarbojas. Tomēr viņš runāja tik savaldīgi, cik spēja:

-     Viņi ir ar mieru ļaut tev iet, ja vien tu piekritīsi ar viņiem satikties un pastāstīt, kā tieši tu to izdarīji.

-     Pasveicini viņus un pasaki, ka arī es esmu viņiem uz pēdām.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Ka man ir vairāk informācijas, nekā viņi domā.

-    Labi. Mīkaels, šķiet, vilcinājās. Bet vai tu apsvērtu iespēju satikt…

-     Edu?

Piķis un zēvele, Mīkaels nodomāja. Eds taču pats gribēja stādīties viņai priekšā.

-     Edu, viņš atkārtoja.

-     Iedomīgs draņķis.

-     Diezgan iedomīgs. Bet vai tu apsvērtu tikšanos ar viņu, ja mēs nokārtosim garantijas, ka tu netiksi aizturēta?

-     Tādu garantiju nav.

-     Vai tu piekritīsi, ja es sazināšos ar savu māsu Anniku un palūgšu viņu tevi pārstāvēt?

-     Man ir svarīgākas lietas, ko darīt, viņa iebilda, it kā nevēlētos par to vairs runāt, un viņš nespēja noturēties, nepateicis:

-     Raksts, ar kuru mēs šobrīd strādājam…

-     Kas ir ar to?

-     Neesmu pārliecināts, vai es to pilnībā saprotu.

-     Kas par problēmu? Līsbeta vaicāja.

-    Pirmām kārtām es nesaprotu, kāpēc Kamilla pēc visiem šiem gadiem pēkšņi ir uzradusies.

-     Pieņemu, ka viņa gaidīja izdevīgu brīdi.

-     Kā tu to domā?

-    Viņa vienmēr bija zinājusi, ka agrāk vai vēlāk atgriezīsies, lai atriebtos par to, ko es nodarīju viņai un Zaļam. Bet viņa gribēja pārliecināties, ka būs stipra visos līmeņos. Un tas Kamillai ir svarīgāks par visu, un pēkšņi viņa saskatīja iespēju nosist divas mušas ar vienu sitienu, vismaz es tā domāju. Nākamreiz, kad kopā iedzersiet, varēsi pats viņai pajautāt.

-     Vai tu esi runājusi ar Holgeru?

-     Es biju aizņemta.

-     Bet viņai nekas neizdevās. Tu taču tiki sveikā cauri, paldies Dievam, Mīkaels turpināja.

-     Es tiku sveikā cauri.

-      Tomēr tu esi noraizējusies, ka viņa kuru katru brīdi var atkal uzrasties?

-     Tāda doma man ir ienākusi prātā.

-     Tas ir labi. Un tu taču zini, es un Kamilla nekad neesam darījuši ko vairāk kā vien pastaigājušies īsu gabaliņu pa Hūrnsgātanu?

Līsbeta uz jautājumu neatbildēja.

-     Es tevi pazīstu, Mīkael, viņa tikai noteica. Un tagad tu esi saticis Edu. Es minēšu, ka man jāpiesargās ari no viņa.

Mīkaels pie sevis pasmaidīja.

-Jā, viņš atbildēja. Un tev ir taisnība. Mums nevajadzētu viņam uzticēties. Man pat ir bail, ka esmu kļuvis par viņam noderīgu idiotu.

-     Neizklausās pēc lomas, kas būtu piemērota tev, Mīkael.

-     Nē. Tāpēc es labprāt gribētu zināt, ko tu uzzināji, kad ielauzies sistēmā.

-     Kaudzi kaitinošu muļķību.

-     Par Ēkervaldu un Spiders saikni ar NSA.

-     To un vēl mazliet.

-     Ko tu būtu pastāstījusi arī man.

-    Ja tu labi uzvestos, būtu gan, viņa teica ķircinošā balsī, par kuru viņš nespēja nepriecāties.

Pēc tam Mīkaels skaļi iesmējās, jo tobrīd skaidri apjauta, ar ko Eds Nīdhems nodarbojas.

Apjausma bija tik spēcīga, ka viņam bija grūti savaldīt emocijas, kad viņš pēc telefona sarunas atgriezās viesnīcas numurā un turpināja strādāt kopā ar amerikāni līdz pulksten desmitiem vakarā.

29.  nodaĻa. 25. NOVEMBRA RĪTS

Vladimira Orlova dzīvoklī Mortentrocigsgrendā viņi neatklāja neko nepatīkamu. Dzīvoklis bija sakopts un tīrs, gulta svaigi klāta, palagi nomainīti. Netīrās veļas grozs vannasistabā bija tukšs. Tomēr bija manāmas pazīmes, ka viss nav gluži tik nevainojami, kā izskatās. Kaimiņi ziņoja, ka no rīta esot ieradušies krāvēji, un pēc tuvākas izmeklēšanas uz grīdas un sienas pie gultas īsākās malas bija atrodami arī asins traipi. Asinis salīdzināja ar siekalu paraugu no Andreja dzīvokļa, un atklājās, ka tās pieder jaunajam žurnālistam.

Abi aizturētie tie divi, kas joprojām spēja sarunāties, izlikās, ka neko nesaprot ne par traipiem, ne arī par ko citu, kam bija saistība ar Zanderu, tāpēc Bublanskis un viņa izmeklēšanas grupa veltīja laiku, lai iegūtu vairāk informācijas par sievieti, kas tika redzēta kopā ar Andreju Zanderu. Mediji bija sarakstījuši kilometriem garus rakstus ne vien par apšaudi Ingarē, bet arī par Andreja Zandera pazušanu. Abi vakara ziņu laikraksti, kā arī Svenska Morgonposten un Metro ievietoja laikrakstos žurnālista attēlu. Bet neviens vēl nebija sapratis kopsakarības. Vienīgi sāka rasties spekulācijas, ka Andrejs, iespējams, ticis nogalināts; un parasti tam vajadzētu likt cilvēkiem saausīties vai vismaz pievērst uzmanību lietām, kas varētu šķist aizdomīgas. Šoreiz viss bija citādi.

Ienākošie liecinieku ziņojumi, kas tika uzskatīti par ticamiem, bija neparasti neskaidri, un visi, kas izteicās izņemot MIkaelu Blumkvistu un Skansenas maiznieku -, mēģināja norādit, ka netic sievietes vainai kādā noziegumā. Visiem, kas bija ar viņu tikušies, bija radies ārkārtīgi labs iespaids. Kāds bārmenis virs gados, vārdā Sērens Kārlstēns, kas Jētgātanas restorānā Papagallo bija apkalpojis sievieti un Andreju Zanderu, ilgi un dikti bija lielījies ar savām cilvēku pazīšanas prasmēm un ar pārliecību apgalvojis, ka tāda sieviete “nevienam cilvēkam nespētu nodarīt ļaunu”.

“Viņa bija elegances brīnums.”

Brīnums visādā ziņā, ja varēja ticēt liecinieku liecībām, un Bublanskis saprata, ka būs ārkārtīgi sarežģīti izveidot fotorobota attēlu. Katrs, kas sievieti bija redzējis, aprakstīja viņu citādi, it kā nevis raksturotu konkrētu sievieti, bet gan savu sapņu tēlu. Tas pat bija smieklīgi, un līdz šim viņiem nebija izdevies atrast kādas novērošanas kameras attēlu. Mīkaels Blumkvists sacīja, ka tā pilnīgi noteikti bija Kamilla Salandere, LIsbetas dvīņumāsa, un izrādījās, ka šāda persona patiešām reiz sensenos laikos eksistējusi. Bet jau daudzus gadus par viņu nebija atrodama nekāda informācija nevienā no reģistriem, it kā viņas vairs nebūtu. Ja Kamilla Salandere turpināja dzīvot, tad ar jaunu identitāti, un Bublanskim tas nepatika, it īpaši tāpēc, ka Kamillas Zviedrijā atstātā audžuģimene bija piedzīvojusi divus mīklainus nāves gadījumus, un policijas izmeklēšanas materiāli bija gana trūcīgi, pilni ar pavedieniem un jautājumiem, kas tā arī nekad netika atrisināti.

Bublanskis izlasīja izmeklēšanas lietu, izjūtot kaunu par saviem kolēģiem, kas aiz sava veida cieņas pret ģimenes traģēdiju nebija pat aizrakušies līdz acīm redzamās problēmas saknei gan tēvs, gan meita bija iztukšojuši savus bankas kontus īsi pirms nāves, un tēvs tajā pašā nedēļā, kad tika atrasts pakāries, bija uzsācis vēstuli ar šādu ievadu:

“Kamilla, kāpēc tev ir tik svarīgi sabojāt manu dzīvi?”

Smagnēja tumsa vijās ap personu, kura likās apbūrusi ikvienu liecinieku.

Pulkstenis bija astoņi no rīta, un Bublanskis sēdēja savā policijas ēkas kabinetā, jau atkal iegrimis vecās izmeklēšanas materiālos; viņš cerēja, ka tie metīs kādu apgaismības staru pār notikumiem. Bet viņš pārāk labi apzinājās, ka bija vēl simtiem citu lietu, kuras vēl nebija paspējis izdarīt, un viņš aizkaitināti un ar vainas sajūtu sarāvās, kad padzirdēja, ka pie viņa kāds ieradies.

Tā bija sieviete, kuru Sonja Mūdiga bija nopratinājusi, bet kura bija uzstājusi, ka vēlas tikties tieši ar viņu, un pēcāk Bublanskis sev jautāja: vai bija piekritis sarunai tikai tāpēc, ka tobrīd jutās pārlieku atvērts, jo negaidīja neko citu kā vien jaunas problēmas un apgrūtinājumus? Sieviete, kas stāvēja durvīs, nebija gara, bet viņai bija karaliska stāja un tumšs, caururbjošs skatiens, kas šķita nedaudz līdzjūtīgs. Viņa, iespējams, bija gadus desmit jaunāka nekā viņš, tērpusies pelēkā mētelī un sarkanā kleitā, kas atgādināja sari.

-     Mani sauc Faraha Šarifa, sieviete teica. Esmu datorzinātņu profesore, tuva Fransa Baldera draudzene.

-               Ā! Pareizi, pareizi! Bublanskis pēkšņi kautrīgi noteica.

-     Sēdieties, dārgā. Atvainojiet par nekārtību.

-     Esmu redzējusi krietni sliktākas vietas.

-      Ak tā, vai patiešām. Vai jūs gadījumā neesat ebrejiete?

Tas bija muļķīgi. Faraha Šarifa, saprotams, nebija ebrejiete,

un kāda tam vispār bija nozīme, kas viņa bija vai nebija. Bet tas vienkārši no viņa izlauzās. Tas bija šausmīgi apkaunojoši.

-     Ko… Nē… Esmu irāniete un musulmane, ja vispār vēl esmu. Es šeit ierados 1979. gadā.

-     Es saprotu. Sarunāju muļķības. Ar ko esmu izpelnījies šādu pagodinājumu?

-      Es biju pārlieku naiva, kad runāju ar jūsu kolēģi Sonju Mūdigu.

-     Kāpēc jūs tā sakāt?

-Jo tagad esmu uzzinājusi vairāk informācijas. Man bija gara telefona saruna ar profesoru Stīvenu Varbērtonu.

-     Ak jā. Ari viņš mani ir meklējis. Bet pēdējās dienas bijušas tik haotiskas. Un man nebija laika viņam atzvanīt.

-      Stīvens ir Stenfordas kibertehnikas profesors un viens no tehnoloģiskās singularitātes vadošajiem ekspertiem. Tagad viņš darbojas Mašinērijas inteliģences izpētes institūtā, vietā, kas strādā, lai panāktu to, ka mākslīgais intelekts palīdz mums, nevis otrādi.

-     Izklausās labi, Bublanskis iestarpināja, lai gan jutās neērti katru reizi, kad šis sarunu temats kļuva aktuāls.

-     Stīvens dzīvo pats savā pasaulē. Tālab tikai vakar uzzināja, kas noticis ar Fransu, un tieši tāpēc viņš nebija zvanījis jau agrāk. Bet viņš pastāstīja, ka pēdējoreiz bija runājis ar Fransu pirmdien.

-     Par ko viņi runāja?

-      Par pētījumu. Jūs jau zināt, kopš Franss pārcēlās uz ASV, viņš bija tik noslēpumains. Pat es, viņam tuvu stāvošs cilvēks, nezināju, ar ko Franss nodarbojās, un biju gana augstprātīga, lai uzskatītu, ka kaut ko no tā saprotu. Bet izrādījās, esmu kļūdījusies.

-     Kādā ziņā?

-     Neminēšu tehniskos terminus, lai neizklausās pārāk sarežģīti, bet izskatās, ka Franss ne tikai turpinājis attīstīt savu veco Ml programmu, bet izveidojis ari jaunus algoritmus un jaunu kvantu datoru topoloģisko materiālu.

-     Man tas tik un tā izklausās pārāk sarežģīti.

-     Kvantu datori ir datu mašīnas, kas balstās uz kvantu mehāniku. Tas joprojām ir kas salīdzinoši jauns. Google un NSA ir investējuši milzīgas summas mašīnās, kas dažās sfērās strādā vismaz trīsdesmit piecus tūkstošus reižu ātrāk nekā jebkurš cits dators. Pat Solifon, kurā strādāja Franss, šobrīd nodarbojas ar līdzīgu projektu, bet ironiskā kārtā it īpaši, ja informācija ir patiesa, viņi diez cik tālu nav tikuši.

-     Labi, Bublanskis nedroši iestarpināja.

-     Kvantu datoru priekšrocība ir tāda, ka to pamatvienībām, kvantu daļām jeb kubitiem, ir spēja superpozicionēties.

-     Ko?

-     Tie spēj ne vien ieņemt pozīciju viens vai nulle kā parastie datori, bet spēj būt arī nulle un viens vienlaikus. Vienīgā problēma ir tāda: lai šādas mašīnas strādātu, nepieciešami īpaši aprēķina modeļi un dziļa izpratne par fiziku, galvenokārt tas, ko mēs saucam par kvantdekoherenci, un šajā jomā mēs neesam neko tālu tikuši. Kvantu datori līdz šim brīdim ir pārlieku specializēti un sarežģīti. Bet Franss kā man to labāk paskaidrot -, pēc visa spriežot, bija atradis metodes, kuras izmantojot tos varēja padarīt ērtākus, fleksiblākus un pašmācošākus, un šajā ziņā viņš acīmredzot sazinājās ar rindu eksperimentālistiem, tas ir, personām, kas varēja testēt un pārbaudīt viņa rezultātus. Tas, ko viņš bija panācis, bija milzu sasniegums vai vismaz varēja būt. Tomēr lepnums nebija vienīgās izjūtas, un tieši tāpēc viņš zvanīja Stīvenam Varbērtonam. Viņš bija arī ārkārtīgi nomākts.

-     Kāpēc?

-      Ilgtermiņā raugoties, viņam bija aizdomas, ka viņa darbs var kļūt pasaulei bīstams, es tā domāju. Bet galvenokārt tāpēc, ka viņam bija informācija par NSA.

-     Kāda informācija?

-    Vispār man nav ne jausmas. Tas bija ieskats netīrākajā viņu industriju spiegošanas daļā. Un tomēr… es zināju ļoti daudz. Šodien tas nav nekāds noslēpums, ka organizācijas smagi strādā, lai attīstītu tieši kvantu datorus. NSA tā būtu īsta paradīze. Ar efektīvu kvantu datoru viņi varētu uzlauzt ikvienu kriptonu, jebkuru digitālo drošības sistēmu. Šādā gadījumā neviens nebūtu pasargāts no organizācijas modrās acs.

-    Šausmīgi nepatīkami, Bublanskis noteica ar tādu enerģiju, kas pārsteidza viņu pašu.

-      Bet pastāv kāds vēl ļaunāks scenārijs. Proti, ja šada lieta nonāktu kriminālo organizāciju rokās, Faraha Šarifa turpināja.

-     Saprotu, ko jūs ar to mēģināt pateikt.

-     Tāpēc es gribēju jautāt: kāda veida drošības pasākumus jūs esat piemērojuši apcietinātajiem vīriešiem?

-    Baidos, ka neko īpašu, viņš atbildēja. Šie puiši nav nekādi intelektuālie izcilnieki. Šaubos, ka viņi vispār spētu nokārtot vidusskolas matemātikas kursu.

-     Tātad īstajam datu zaglim ir izdevies aizbēgt?

-     Diemžēl jā. Viņš un kāda aizdomās turamā sieviete ir pazuduši bez pēdām. Visticamāk, viņi slēpjas zem citas identitātes.

-     Satraucoši.

Bublanskis pamāja ar galvu un ieskatījās Farahas tumšajās acīs, kas viņu lūdzoši uzlūkoja, un varbūt tieši tāpēc viņš nevis iegrima jaunās šaubās, bet viņam radās cerību pilna doma.

-     Es nezinu, ko tas nozīmē, Bublanskis sacīja.

-     Kas tieši?

-      Mūsu IT speciālisti ir pārbaudījuši Baldera datorus. Kā jūs varat nojaust, tas nebija viegli, ņemot vērā viņa drošības pasākumus. Un tomēr viņiem izdevās. Mums nedaudz paveicās, tā varētu teikt, un mēs ātri vien spējām konstatēt, ka viens no viņa datoriem ir nozagts.

-     Es jau tā domāju, viņa piebilda. Velns un elle!

-     Mieru, tikai mieru. Es neesmu vēl beidzis. Mēs sapratām, ka vairāki viņa datori bija savienoti un tie savukārt bija pieslēgti kādam superdatoram Tokijā.

-     Izklausās ticami.

-     Tieši tā, tāpēc mēs varējām ieraudzīt, ka nesen tika izdzēsts kāds liels fails vai arī vienkārši kaut kas ļoti apjomīgs. Mēs nespējām to atjaunot, bet spējām konstatēt, ka tas ir noticis.

-      Vai gribat sacīt, ka Franss būtu iznīcinājis pats savu pētījumu?

-      Patiesībā es neizdaru nekādus secinājumus. Bet, noklausoties jūsu stāstīto, par to iedomājos.

-     Vai to nevarēja izdarīt noziedznieks?

-    Jūs gribat teikt, sākumā to nokopējot un pēc tam izdzēšot? -Jā.

-      Tam ir grūti noticēt. Slepkava Baldera mājās bija tikai īsu brīdi, viņam nekādā gadījumā nebūtu pieticis laika ko tādu paveikt, un vēl jo mazāka ir iespēja, ka viņam ir atbilstošās zināšanas.

-      Labi, tas jau izklausās daudzsološi, Faraha Šarifa domīgi noteica. Vienīgā problēma ir tāda, ka…

-Jā?

-     Tas nebūtu Fransam raksturīgi. Ja viņš patiešām būtu izdzēsis lielāko, ko jebkad radījis. Tas būtu tā kā… Es nezinu… It kā viņš nocirstu savu roku vai pat vēl ļaunāk it kā viņš nogalinātu draugu, nogalinātu potenciālu dzīvību.

-     Reizēm jāupurē kas liels, Bublanskis domīgi noteica. Jāiznīcina tas, ko mīl un ar ko dzīvo.

-     Vai kaut kur ir arī kopija.

-      Kopija, viņš atkārtoja un pēkšņi izdarīja ko neierastu, pastiepjot savu roku.

Faraha Šarifa acīmredzot nesaprata mājienu. Viņa tikai paskatījās uz viņa plaukstu, it kā gaidītu, ka viņš tai ko pasniegs. Bet Bublanskis šķita kaut ko pārdomājam.

-     Vai zināt, ko saka mans rabīns?

-     Nē, viņa atbildēja.

-     Viņš saka: viena no cilvēcīgajām pazīmēm ir pretrunas. Mēs vienlaikus ilgojamies tikt prom un nokļūt mājās. Es nekad neesmu pazinis Fransu Balderu, un, iespējams, viņš būtu uzskatījis, ka esmu vecs muļķis. Bet jebkurā gadījumā es zinu vienu lietu: mēs varam vienlaikus mīlēt un ienīst savu darbu, gluži kā Franss Balders šķita mīlam savu dēlu, lai gan atstāja viņu. Profesore Šarifa, būt dzīvam nozīmē, ka visam nav izskaidrojuma. Tas ir gluži kā

izplesties uz visām pusēm, un man šķiet, ka jūsu draugs atradās uz lūzuma robežas. Iespējams, viņš iznicināja savu mūža darbu. Galu galā viņš izrādījās pretrunu pilns, bet kļuva par patiesu cilvēku šī vārda labākajā nozīmē.

-     Vai jums tā šķiet?

-     Nezinu. Bet viņš bija mainījies, vai tad ne? Viņu notiesāja par nespēju rūpēties par savu dēlu. Tomēr tieši to viņš izdarīja un pat panāca, ka zēns atplaukst un sāk zīmēt.

-     Komisāra kungs, jums ir taisnība.

-     Sauciet mani par Janu.

-     Labi.

-     Vai jūs zināt, ka cilvēki mani mēdz dēvēt par Burbuli.

-     Vai tas ir tāpēc, ka jūs protat tik skaisti burbuļot?

-    Ha! Nē, tam es neticu. Bet vienu lietu es zinu pavisam droši.

-     Un tā būtu?

-     Ka jūs esat…

Tālāk viņš netika, bet vairāk arī nevajadzēja. Faraha Šarifa dāvāja viņam smaidu, kas ļāva Bublanskim atkal noticēt dzīvei un Dievam.

Pulksten astoņos no rīta Līsbeta Salandere izkāpa no savas lielās Fiskargātanas gultas. Viņa jau atkal nebija izgulējusies un ne vien tāpēc, ka bija pilnīgi bezjēdzīgi noņēmusies ar kriptēto NSA failu, bet gan tādēļ, ka bija mēģinājusi saklausīt soļus kāpņu telpā un šad tad pārbaudīja signalizāciju un kāpņu telpas videonovērošanas kameras. Viņa, tāpat kā visi pārējie, nezināja, vai māsa ir atstājusi valsti.

Pēc pazemojuma Ingarē bija iespējams, ka Kamilla gatavojas jaunam uzbrukumam ar vēl lielāku spēku vai arī ka Līsbetas dzīvoklī varētu iebrukt NSA. Līsbeta neloloja nekādas īpašās ilūzijas. Bet tagad, no rīta, viņa nokratīja no sevis šīs domas un noteiktiem soļiem devās uz vannasistabu, izģērbās un pārbaudīja šāviena atstāto brūci.

Viņai likās, ka ir jau labāk, un, visticamāk, tajā slēpās sava veida paradokss. Tomēr viņai radās vājprātīga vēlme doties uz boksēšanās klubu Hūrnsgātanā un patrenēties.

Sāpes izslēdz sāpes.

Pēc treniņa viņa izpumpējusies sēdēja ģērbtuvē un tik tikko spēja domāt. Ievibrējās mobilais telefons. Bet viņa par to nelikās ne zinis. Iegāja dušā un ļāva siltajam ūdenim plūst pāri augumam, un tikai tad domas lēnām noskaidrojās un viņas apziņā atkal uzpeldēja Augusta zīmējums. Šoreiz viņa atcerējās nevis slepkavas attēlu, bet gan ko citu, to, kas bija uzrakstīts papīra lapas pašā apakšā.

Līsbeta gatavo darbu bija redzējusi tikai īsu acumirkli Ingarē, savrupmājā, jo tobrīd koncentrējās, lai pēc iespējas ātrāk to nosūtītu Bublanskim un Mūdigai. Pat ja viņa būtu to aplūkojusi rūpīgāk, viņa noteikti būtu apbrīnojusi tikai zīmējuma smalkās detaļas. Bet tagad, kad viņa savā fotogrāfiskajā atmiņā atsauca attēlu, viņu krietni vairāk interesēja vienādojums, kas bija uzrakstīts zīmējuma apakšā, un, dziļi iegrimusi pārdomās, viņa izgāja no dušas. Vienīgais viņa nespēja koncentrēties un dzirdēt savas domas. Obinze ārdījās pie ģērbtuves durvīm.

-     Turi muti! viņa uzkliedza trenerim. Es domāju!

Bet tas neko daudz nelīdzēja. Obinze bija pārskaities ne pa jokam, un jebkurš cits cilvēks, izņemot Līsbetu, to būtu sapratis. Obinzi pārsteidza, cik vārgi un viduvēji viņa bija situsi pa smilšu maisu, un īsi pēc tam, kad viņa bija noliekusi galvu un savilkusi seju sāpjpilnā grimasē, viņš bija sācis satraukties un treniņa beigās Līsbetu negaidīti pārsteidzis, piesteidzoties klāt un pavelkot uz augšu viņas T krekla piedurkni. Viņš ieraudzīja šāviena brūci un bija sācis trakot, un acīmredzot arī tagad vēl nebija atguvies.

-     Tu esi idiote, vai tu to zini? Pilnīgi traka! viņš kliedza.

Līsbetai nebija spēka atbildēt. Viņa bija nogurusi, un tas, ko

viņa bija redzējusi zīmējumā, domās izbalēja. Bezspēkā viņa

apsēdās uz ģērbtuves sola. Viņai līdzās sēdēja Jamila Ahebe, sīksta meiča, ar kuru Līsbeta mēdza gan boksēties, gan gulēt, tieši tādā secībā, un reizēm, kad viņas boksējās īpaši smagi, tā likās kā viena liela, mežonīga priekšspēle. Pāris reižu dušās viņas bija izturējušās nedaudz nepieklājīgi. Neviena no viņām nemēdza ievērot etiķeti.

-      Es patiesībā piekrītu tam kliedzējam aiz durvīm. Tev visi nav mājās, Jamila teica.

-     Varbūt, Līsbeta atbildēja.

-     Tā brūce izskatās drausmīgi.

-     Tā dzīst.

-     Bet tev nevajadzēja boksēties.

-     Acīmredzot.

-     Ejam pie manis?

Līsbeta neatbildēja. Viņas telefons jau atkal vibrēja. Viņa izņēma to no savas melnās somas un aplūkoja. Tās bija trīs vienādas īsziņas no slēpta numura, un, kad viņa tās izlasīja, dūres savilkās. Viņa izskatījās nikna, apkārtējiem bīstama, un tobrīd Jamila nodomāja, ka pārgulēs ar Līsbetu Salanderi kādu citu reizi.

Jau pulksten sešos no rīta Mīkaels bija pamodies ar pāris skaidriem formulējumiem prātā, un ceļā uz redakciju raksts viņa domās tapa pats no sevis. Redakcijā viņš iegrima darbā un tik tikko manīja apkārt notiekošo, tikai reizēm viņa domas aizpeldēja pie Andreja.

Cerības vēl nebija zudušas, tomēr Mīkaels nojauta, ka nekā laba nebūs Andrejs bija upurējis savu dzīvību sensācijas vārdā. Un Mīkaels centās godināt kolēģi ar katru uzrakstīto frāzi. Reportāžai bija jākļūst par slepkavības stāstu, par Fransu un Augustu Balderiem, par astoņgadīgu autisku zēnu, kura tēvs tika nošauts viņa acu priekšā un kurš, par spīti savai attīstībai, atrada veidu, kā sist pretī. Bet Mīkaels vēlējās, lai raksts tajā pašā laikā būtu

izglītojošs stāsts par jaunu novērošanas un spiegošanas pasauli, kurā robežas starp legālo un noziedzīgo ir izplūdušas, un to patiešām bija viegli uzrakstīt. Nereti vārdi uzradās paši no sevis.

Pateicoties kādam vecam paziņam policijā, Mīkaelam bija izdevies iegūt izmeklēšanas materiālus no neatrisinātās Kajsas Falkas slepkavības lietas Brommā. Jaunā sieviete bija Svāvelšes motociklistu bandas līdera draudzene. Lai gan slepkava netika atrasts un izmeklēšanā neviens no nopratinātajiem nebija pārāk runīgs, Mīkaels joprojām nojauta, ka motociklistu klubu gabalos sadragājis kāds vardarbīgs konflikts un ka bandas dalībnieku starpā valda nedrošība, pieaugošas bailes, kuru izcelsme, kā apgalvoja viens no lieciniekiem, bija Lēdija Zaļa.

Par spīti nopietnajiem pūliņiem, policisti neko nebija sapratuši. Bet Mīkaelam savukārt nebija nekādu šaubu, ka Lēdija Zaļa ir Kamilla un ka tieši viņa ir atbildīga par jaunajiem noziegumiem Zviedrijā un ārzemēs. Tomēr viņam bija grūti atrast pierādījumus, un tas viņu kaitināja. Tāpēc viņš ļāva rakstā tai slēpties zem segvārda Thanos.

Tomēr Kamilla vai pat viņas neskaidrā saistība ar Krievijas domi nebija lielākā problēma. Mīkaelu galvenokārt satrauca apziņa, ka Eds Nīdhems nekad nebūtu braucis uz Zviedriju un noplūdinājis augstākā mērā slepenu informāciju, ja negribētu noslēpt kaut ko vēl lielāku. Eds nebija muļķis, un viņš zināja, ka arī Mīkaels nav nekāds zābaks. Tāpēc viņa ziņojums bija visai plašs.

Viņš atklāja diezgan daudz šausminošu faktu par NSA darbību. Un tomēr… Kad Mīkaels informāciju aplūkoja tuvāk, saprata, ka Eds, neskatoties uz visu, aprakstīja spiegošanas organizāciju, kas darbojās lieliski un izturējās ļoti respektabli, ja vien neņēma vērā kriminālo Stratēģisko tehnoloģiju novērošanas nodaļu to pašu, kas kavēja Edu pienaglot viņa hakeri.

Amerikānis pilnīgi droši gribēja nodarīt pāri atsevišķiem darbiniekiem, bet tā vietā, lai nogremdētu visu organizāciju, viņš gribēja palīdzēt tai maigi ieslīdēt neizbēgamā sadursmē, tāpēc

Mīkaels nebija īpaši pārsteigts vai pat dusmīgs, kad viņam aiz muguras negaidīti uzradās Ērika un ar norūpējušos sejas izteiksmi pasniedza TT telegrammu.

-     Vai mūsu sensācija ir vējā? viņa jautāja.

Telegramma bija tulkota no ASV ziņu aģentūras Associated

Press, un tajā bija teikts:

Divi augstākie NSA vadītāji, Džeikobs Bērklijs un Braiens Ebots, ir aizturēti uz aizdomu pamata par smagu ekonomisko noziegumu izdarīšanu un līdz tiesas laikam ir atstādināti no amata.

"Tas ir kauna traips mūsu organizācijā, un mēs neesam taupījuši spēkus, lai panāktu šis problēmas taisnīgu atrisinājumu, kā ari sauktu vainīgos pie atbildības. Jebkuram NSA darbiniekam ir jābūt ar augstu morālo izjūtu, un mēs apsolām, ka tiesas process būs tik caurskatāms, cik vien mūsu nacionālās drošības intereses to pieļauj," apgalvoja AP NSA vadītājs admirālis Čārlzs O'Konors.

Telegramma, neskaitot garāko admirāļa O’Konora citātu, nebija īpaši saturīga, un tajā nekas nebija minēts par Baldera slepkavību vai ko citu, kas varētu tikt saistīts ar notikumiem Stokholmā. Tomēr Mīkaels saprata, ko Ērika ar to domāja. Tagad, kad ziņa bija nonākusi atklātībā, Washington Post un New York Times, un visi smagsvara amerikāņu žurnāli metīsies virsū ažiotāžai, un bija neiespējami saprast, ko viņiem izdosies atrast.

-     Nav labi, viņš savaldīgi atbildēja. Bet tas bija gaidāms.

-     Patiešām?

-     Var teikt, ka viņi izmanto tādu pašu stratēģiju kā tā, kas Edam lika uzmeklēt mani. Tas ir damage control. Viņi grib atgūt iniciatīvu.

-     Kā tu to domā?

-     Bija iemesls, kāpēc visa informācija tika noplūdināta man. Es jau pašā sākumā sapratu, ka aiz tā kaut kas slēpjas. Kāpēc lai Eds gribētu runāt ar mani te, Stokholmā, turklāt pulksten piecos no rīta?

Ērika, kā vienmēr, ar vislielāko slepenību bija informēta par Mīkaela informācijas avotiem un faktu ziņojumiem.

-     Tātad tu domā, ka viņa rīcību kāds ir sankcionējis tur, otrpus okeānam?

-     Tādas aizdomas man bija kopš pirmā brīža. Tomēr sākumā es nesapratu, ar ko viņš nodarbojas. Tikai jutu, ka kaut kas nav kārtībā. Un tad es parunāju ar Līsbetu.

-     Un visu saprati?

-     Sapratu, ka Eds zina, ko viņa ir uzzinājusi, ielaužoties sistēmā, un ka viņam ir visi iemesli bažīties, ka par to uzzināšu arī es, katru vārdu. Viņš gribēja pēc labākās sirdsapziņas samazināt nodarīto postu.

-    Tomēr arī tas, ko viņš izstāstīja, nav nekāds saulainais stāstiņš.

-    Viņš saprata, ka es nesamierinātos ar ko cildinošu. Es minēšu: viņš sniedza tieši tik daudz informācijas, lai es nomierinātos un tiktu pie savas sensācijas un neturpinātu rakāties.

-     Bet to viņš nedabūs.

-     Mēs vismaz varam cerēt. Bet es nesaprotu, kā lai uzzinu ko vairāk. NSA durvis ir slēgtas.

-     Pat tādam vecam asinssunim kā Blumkvists?

-     Pat viņam.

30. nodaĻa. 25. NOVEMBRIS

Telefona ekrānā bija lasāma īsziņa “Nākamreiz, māsiņ, nākamreiz!”. īsziņa bija nosūtīta trīs reizes, bet LIsbeta nespēja noteikt, vai tā bija tehniska kļūme vai ari bērnišķīgs pārspīlējums. Tagad tam nebija nekādas nozīmes.

īsziņa acīmredzot bija no Kamillas, bet tur nebija nekā tāda, ko LIsbeta jau nebūtu sapratusi. Bija pilnīgi skaidrs, ka notikumi Ingarē tikai pastiprināja un padziļināja veco naidu. Tāpēc jā, pilnīgi noteikti sekos “nākamā reize”. Nebija ne mazākās iespējas, ka Kamilla padotos tagad, kad tik tuvu bija tikusi mērķim.

Tāpēc ne jau īsziņas saturs lika Līsbetai savilkt rokas dūrēs. Tās bija šīs īsziņas radītās domas, uzjundītās atmiņas, kas uzplaiksnīja kalna nogāzē tai agrajā rītā, kad viņa un Augusts bija notupušies uz mazās klints dzegas, kamēr apkārt virpuļoja sniegs un virs viņiem sīca lodes. Augustam nebija mugurā jakas, kājās kurpes, viņš mežonīgi trīcēja, un LIsbeta ar katru sekundi aizvien vairāk apzinājās, cik nožēlojams ir viņu stāvoklis.

Viņai bija bērns, par kuru bija jārūpējas, un čābīga pistole ieroča vietā, kamēr nolādētie uzbrucēji bija vairāki un viņiem bija automātiskie ieroči, tāpēc vienīgā izeja bija viņus pārsteigt. Citādi viņu un Augustu noslepkavotu kā jērus. Viņa bija ieklausījusies vīriešu soļos un šāvienu zalves virzienos, pat viņu elpā un drēbju čaukstoņā.

Bet neparastākais bija tas: kad viņa galu galā redzēja iespēju, viņa saminstinājās un neapzināti palaida garām izdevīgu bridi, kamēr lauza nelielu zariņu, kas auga uz klints malas. Tad ātri pielēca kājās un nostājās vīriešu priekšā viņa vairs nedrīkstēja minstināties. Bija jāizmanto īsais pārsteiguma mirklis. Un Līsbeta šāva divas trīs reizes -, zinot, ka šādi mirkļi paliek atmiņā ar īpašu degsmi, it kā sasprindzis būtu ne vien ķermenis un muskuļi, bet ari uztveres spēja.

Katra detaļa viņas atmiņā atdzīvojās ar neparastu precizitāti, un Līsbeta spēja atcerēties katru kustību ainavā viņas priekšā, it kā visu vērotu caur palielināmo fotoobjektīvu. Viņa pamanīja pārsteigumu un izbīli vīriešu acīs, katru detaļu viņu sejās un apģērbā un vēl, protams, ieročus, ar kuriem tie vicinājās un šāva uz aklo, bet netrāpīja.

Tomēr spēcīgāko iespaidu atstāja tēls kalna galā, kuru viņa tik tikko samanīja ar acs kaktiņu un kurš pats par sevi neradīja nekādus draudus, bet kurš atstāja uz viņu vienlīdz lielu iespaidu kā vīrieši, kas šāva. Tā bija māsa. Līsbeta varētu viņu atpazīt pat no kilometra attāluma, lai gan viņas nebija tikušās jau gadiem. Pārņēma sajūta, ka māsas klātbūtne saindē gaisu, un pēc tam Līsbeta sev jautāja: vai nebija iespējas nošaut arī māsu?

Kamilla uz kalna nogāzes palika stāvam pārāk ilgi, un tas nebija prātīgi darīts. Bet, visticamāk, viņa nespēja turēties pretī kārdinājumam redzēt savu māsu nogalinātu, un Līsbeta atcerējās, kā satvēra gaili, juta svētu, vecu naidu pulsējam krūtīs. Un tomēr viņa saminstinājās pussekundi, bet ar to pietika. Kamilla noslēpās aiz kāda akmens, un no verandas parādījās izstīdzējis stāvs un sāka šaut, un tad Līsbeta metās atpakaļ uz klintsradzi un vēlāk skrēja vai, pareizāk sakot, gāzās ar Augustu lejup pa kalnu uz mašīnu.

Tagad mājupceļā no boksēšanās kluba visu atceroties, Līsbetas ķermenis saspringa kā pirms jaunas kaujas, un viņai ienāca

prātā, ka, iespējams, viņai nevajadzētu atgriezties mājās vai vēl labāk uz kādu laiku pamest valsti. Bet tikpat lielā mērā viņu pie datora un rakstāmgalda vilka kas cits; to viņa bija ieplānojusi, kad stāvēja dušā, pirms izlasīja Kamillas īsziņas, un tas, par spīti Ingarē notikušajam, aizvien vairāk piepildīja viņas domas.

Tas bija vienādojums eliptiskā līkne -, ko Augusts bija uzrakstījis uz papīra, uz kura bija uzzīmējis slepkavu, un jau pirmajā acu uzmetienā tas likās intriģējošs, toties tagad, kad tas uzplaiksnīja viņas atmiņās, tas lika Līsbetai pielikt soli un aizmirst Kamillu. Vienādojums bija šāds:

N = 3034267 E:y2 = x3 -x-20;P= (3,2)

Tajā neslēpās nekas matemātiski unikāls vai neatkārtojams. Bet ne jau tas bija svarīgākais. Fantastiski bija tas, ka Augusts bija paņēmis skaitli, kuru viņa Ingarē bija nejauši izvēlējusies, pēc tam viņš bija apdomājies un uzrakstījis labāku eliptisko līkni, nekā viņa pati bija uzkricelējusi uz papīra, ko atrada pie naktsgaldiņa. Toreiz viņa nebija saņēmusi nekādu atbildi, ne mazāko reakciju, un bija devusies pie miera, pārliecināta, ka Augusts, gluži kā tie pirmskaitļu dvīņi, par kuriem viņa bija lasījusi, neko nesaprot no matemātiskām abstrakcijām. Bet viņš izrādījās sava veida pirmskaitļu aprēķina mašīna.

Velns un elle!… Viņa bija kļūdījusies. Tātad Augusts nakts vidū bija ne vien sapratis abstrakciju, viņš bija uzsitis viņai pa pirkstiem un uzlabojis viņas pašas matemātiku, tāpēc tagad, ieejot dzīvoklī, viņa pat nenovilka zābakus un ādas jaku. Tikai ielāčoja tālāk, lai paņemtu kriptēto NSA failu un programmu ar eliptiskajām līknēm.

Un piezvanīja Hannai Balderei.

Hanna gandrīz nemaz nebija gulējusi, jo nebija paņēmusi līdzi savas tabletes. Tomēr viņa jutās viesnīcas un apkārtnes iedvesmota. Satriecošā kalnu ainava aiz loga viņai atgādināja, cik vientuļi viņa bija dzīvojusi. Tomēr likās, ka viņa pamazām sāk atlabt, pat iesakņojusies baiļu sajūta ķermenī sāka nedaudz atlaisties. Bet, no otras puses, iespējams, viņa vienkārši sapņus pieņēma par realitāti un jutās ari nedaudz apmaldījusies.

Reiz sensenos laikos šāda veida sajūtas viņai radīja zāles. Sajūtas: Paskatieties uz mani, te nu es esmu. Tagad viņa bija kautrīga un trīcēja, un viņai bija grūti kaut ko apēst, lai gan brokastis šeit bija bagātīgas. Augusts sēdēja viņai līdzās un apmāti rakstīja savus skaitļus. Ari viņš neko neēda, bet vismaz dzēra ārprātīgus daudzumus svaigi spiestas apelsīnu sulas.

Zvanīja viņas jaunais kriptētais telefons, un iesākumā tas viņu nobiedēja. Bet tā noteikti bija sieviete, kas viņus šurp atsūtīja. Cik vien viņa zināja, nevienam citam nebija Hannas telefona numura, un droši vien sieviete tikai gribēja pārliecināties, ka viņi nonākuši galā un ir drošībā. Tāpēc Hanna atbildēja ar pārspīlētu raksturojumu par to, cik brīnišķīgi un fantastiski viss notiek. Bet, sev par pārsteigumu, tika pārtraukta:

-     Kur jūs esat?

-     Mēs ēdam brokastis.

-     Jums nāksies tās pārtraukt un doties atpakaļ uz numuru. Man un Augustam jāpastrādā.

-    Jāstrādā?

-     Es nosūtīšu pāris vienādojumu, gribu, lai viņš tos apskata. Vai saprati?

-     Nesaprotu.

-     Vienkārši parādi tos Augustam un pēc tam piezvani man un pastāsti, ko viņš ir uzrakstījis!

-     Labi, Hanna apmulsusi atbildēja.

Brīdi vēlāk viņa paņēma pāris kruasānu un kanēļmaizītes un kopā ar Augustu devās uz lifta pusi.

PATIESĪBĀ AUGUSTS viņai palīdzēja tikai sākumā. Bet ar to pietika. Pēc tam LIsbeta skaidrāk paskatījās uz pašas kļūdām un varēja veikt uzlabojumus savā programmā. Tā, dziļi koncentrēdamās, viņa strādāja stundu pēc stundas, līdz debesis aiz loga satumsa un atkal sāka snigt. Bet te pēkšņi tas ir viens no tiem acumirkļiem, kuru viņa nekad neaizmirsīs, kaut kas neparasts notika ar viņas failu. Tas sabruka un mainīja formu, un cauri viņai izskrēja enerģijas vilnis, un viņa uzvaroši pacēla gaisā dūri.

Līsbeta bija atradusi privāto atslēgu un uzlauzusi dokumentu, un vienu brīdi viņa jutās tik laimīga, ka tikko spēja kaut ko izlasīt. Tad viņa sāka pētīt saturu un ar katru brīdi kļuva aizvien pārsteigtāka. Vai tas bija iespējams? Tas bija vēl eksplozīvāks materiāls, nekā viņa bija iedomājusies, un fakts, ka tas tomēr bija protokolēts un pierakstīts, varēja būt, pateicoties pārlieku lielajai uzticībai RSA algoritmam. Bet te nu viņai bija, melns uz balta, viss netīrais ziņojums. Tekstu, protams, nebija viegli tulkot, tas bija pilns ar iekšējo žargonu un neparastiem saīsinājumiem un kriptiskām norādēm. Bet, tā kā viņa zināja, par ko ir runa, skaidrs bija tik un tā. Līsbeta bija paspējusi izlasīt aptuveni četras piektdaļas, kad pie durvīm zvanīja. Bet Līsbeta to ignorēja.

Tas noteikti bija pastnieks, kurš nespēja pasta atvērumā iemest kādu grāmatu vai kādu citu nesvarīgu lietu. Bet tad viņa atkal iedomājās par Kamillas īsziņu un paskatījās uz savu datoru, kas rādīja kāpņu telpā esošās videonovērošanas kameras attēlu, un Līsbeta sastinga.

Tā nebija Kamilla, bet gan otra viņas problēma, par kuru viņa bija aizmirsusi. Tas bija Eds, nolādētais Neds, kam kaut kādā veidā bija izdevies sadzīt viņai pēdas. Viņš ne mazākajā mērā nelīdzinājās paša attēlam, kas bija atrodams intemetā. Bet tas, nepārprotami, bija viņš, un viņš izskatījās sapīcis un apņēmīgs. Līsbetas smadzenēs tikšķēja. Ko lai iesāk? Prātā neienāca nekas labāks kā aizsūtīt NSA failu Mīkaelam uz viņu kopīgo PGP saiti.

Pēc tam viņa izslēdza datoru un piecēlās, lai atvērtu durvis.

Kas gan bija noticis ar Bublanski? Sonja Mūdiga to nesaprata. Mokpilnā sejas izteiksme, kuru viņa bija redzējusi pēdējās nedēļas laikā, bija pazudusi. Tagad viņš smaidīja un dungoja pie sevis, un, protams, viņam bija iemesls, par ko priecāties. Slepkava bija aizturēts. Augusts Balders bija izdzīvojis, neskatoties uz diviem slepkavības mēģinājumiem, un viņi paši bija sapratuši lielu daļu pētnieciskā uzņēmuma Solifon rīcības motīvu un sazarojumu.

Bet tajā pašā laikā daudzi jautājumi bija vēl neatbildēti, un Bublanskis, kuru viņa pazina, lieki nemēdza gavilēt. Viņš drīzāk mēdza sevi apšaubīt pat triumfa brīžos, tāpēc bija grūti saprotams, kas viņam atgadījies. Viņš staigāja apkārt un staroja pat gaitenī. Pat tagad, kad viņš sēdēja savā kabinetā un lasīja bezjēdzīgo nopratināšanu, kuru Sanfrancisko policija bija veikusi ar Zigmundu Ēkervaldu, viņa lūpas rotāja smaids.

-     Sonja, mana dārgā kolēģe, te tu esi!

Viņa nolēma nekomentēt viņa pārspīlēti maigo sveicienu un nekavējoties ķērās pie lietas.

-    Jāns Holsters ir miris.

-     Vai dieniņ!

-     Tā mēs esam zaudējuši pēdējo cerību iegūt informāciju par Spiders, Sonja turpināja.

-     Vai tev likās, ka viņš grasījās mums kaut ko atklāt?

-     Tas jebkurā gadījumā nebija neiespējami.

-     Kāpēc tu tā saki?

-     Viņš salūza, kad ieradās viņa meita.

-     To es nezināju. Kas notika?

-     Meitu sauc Olga, Sonja teica. Viņa šeit ieradās no Helsingforšas, kad padzirdēja, ka tēvs ir ievainots. Bet, kad es viņu nopratināju un viņa saprata, ka Holsters ir mēģinājis nogalināt bērnu, viņa satrakojās.

-     Kādā veidā?

-    Viņa iebrāzās viņa palātā un kaut ko agresīvi izkliedza krievu valodā.

-     Vai tu saprati, par ko bija runa?

-     Acīmredzot par to, ka viņam vajadzēs nomirt vienam un ka viņa to ienīst.

-     Tie gan bija skarbi vārdi.

-    Jā, un pēc tam viņa skaidroja, ka darīs visu, kas vien viņas spēkos, lai palīdzētu mums izmeklēšanā.

-     Un Holsters… kā viņš reaģēja?

-    Tieši to es gribēju teikt. Uz brīdi man likās, ka viņš mums ir rokā. Viņš bija sagrauts, asaras acīs. Es, iespējams, neesmu liela piekritēja katoļticīgo uzskatam, ka pirms nāves izšķiras mūsu morālās vērtības. Un tomēr redzēt viņu tādu bija gandrīz aizkustinoši. Viņš, kas tik ļoti bija visiem darījis pāri, bija pilnībā sagrauts.

-     Mans rabīns… Bublanskis iesāka.

-      Nē, Jan, nesāc nu tagad ar savu rabīnu. Ļauj man turpināt. Holsters sāka runāt, cik šausmīgs cilvēks viņš bijis, un tad es teicu, ka viņam kā kristietim vajadzētu sniegt grēksūdzi un pastāstīt, kā labā viņš strādājis, un tajā brīdī, es zvēru, viņš bija tuvu. Viņš minstinājās, un viņa skatiens drudžaini šaudījās apkārt. Bet tā vietā, lai atzītos, viņš sāka runāt par Staļinu.

-     Par Staļinu?

-     Ka Staļins nav samierinājies tikai ar vainīgo sodīšanu, viņš meties virsū arī bērniem un bērnu bērniem, un visai ģimenei. Man likās, viņš mēģināja pateikt, ka viņa līderis ir rīkojies līdzīgi.

-     Un viņš bija noraizējies par savu meitu.

-     Lai kā viņa to ienīstu, Holsters bija gana noraizējies, un tad es mēģināju viņam pateikt, ka mēs varam nokārtot liecinieku aizsardzības programmu viņa meitai. Bet vīrietis ar katru brīdi runāja aizvien mazāk. Vēlāk ieslīga nesamaņā un apātijā. Pēc nepilnas stundas viņš nomira.

-     Un viss?

-      Nekas vairāk. Tikai pazudusi superinteliģenta programma, un mums joprojām nav nekādu pēdu no Andreja Zandera.

-     Es zinu. Zinu.

-     Un visi, kam ir iespēja, klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši.

-     Esmu pamanījis. Mums nekas nenāk bez maksas.

-     Nenāk vis vai, pareizāk sakot, mēs patiesībā esam tikuši soli tālāk, Sonja turpināja. Vai tu atceries vīrieti, kuru Amanda Flūda atpazina Augusta Baldera zīmējumā ar luksoforu.

-     Tas vecais aktieris.

-     Tieši tā, viņu sauc Rodžers Vinters. Amanda viņu nopratināja tikai informatīvā nolūkā, lai uzzinātu, vai viņam ir kāda saistība ar zēnu vai Balderu, un man nešķiet, ka viņa no pratināšanas ko sagaidīja. Bet Rodžers Vinters izskatījās ārkārtīgi satraucies, un, pirms Amanda sāka izdarīt kādu spiedienu, izklāstīja visu savu grēku sarakstu.

-     Ak tā?

-      Jā, un tie nebija nekādi nevainīgie stāstiņi. Tu zini, Lase Vestmans un Rodžers ir veci draugi kopš pusaudža gadiem Revolūcijas teātrī un nereti mēdza tikties pēcpusdienās Tūršgātanā, kad Hanna bija izgājusi. Tad viņi parasti melsa niekus un piedzērās. Lielākoties Augusts sēdēja blakusistabā un lika savas puzles, un nedz Lase, nedz Rodžers par to nelikās ne zinis. Bet kādu dienu zēns bija saņēmis no mammas lielu matemātikas grāmatu, kas acīmredzot bija krietni pāri viņa līmenim. Viņš to maniakāli šķirstīja un izdvesa dažādas skaņas, it kā būtu satraukts. Lase kļuva aizkaitināts, izrāva grāmatu zēnam no rokām un iemeta to miskastē. Acīmredzot Augustu tas padarīja traku. Viņš sāka dauzīt galvu pret sienu, un tad Lase viņam trīs vai četras reizes iespēra.

-     Šausmīgi.

-     Tomēr tas bija tikai sākums. Pēc tam, Rodžers teica, Augusts apklusa pavisam. Zēns sācis lūrēt uz viņiem ar jocīgu skatienu, un kādu dienu Rodžers atrada savu džinsu jakas kabatu sagraizītu

mazos, mazos gabaliņos, un kādā citā reizē bija izliets viss ledusskapi esošais alus un sadauzītas degvīna pudeles, un es nezinu…

Sonja minstinājās.

-     Kas tieši?

-     Tas kļuva par tādu kā pozīciju, karu, un man šķiet, ka Rodžers un Lase savā dzērumā iztēlojās visjocīgākās lietas par zēnu, un galu galā viņiem kļuva bail no viņa. Nav viegli saprast notikumu psiholoģisko aspektu. Iespējams, viņi nopietni sāka Augustu ienīst, un reizēm viņi kopā tam uzbruka. Rodžers teica, ka viņš par to jutās šausmīgi, bet viņš nekad ar Lasi par to vēlāk nerunāja. Viņš neesot gribējis sist. Bet nespēja atturēties. Rodžers teica, ka tas licis sajusties tā, it kā viņš būtu atgriezies savā bērnībā.

-     Ko viņš ar to domāja?

-     To nav viegli saprast. Bet acīmredzot Rodžeram Vinteram bija mazs, attīstībā atpalicis brālītis, kas visu viņa bērnību bija tas burvīgais, vecāku mīlētais dēliņš. Kamēr Rodžers sagādāja nepārtrauktu vilšanos, brālītis saņēma uzslavas, apbrīnu un visu iespējamo novērtējumu, un es minēšu, ka tas Rodžerā radīja sava veida sarūgtinājumu, pat naidu. Iespējams, neapzināti Rodžers atriebās arī savam brālītim. Es nezinu, vai ari…

-Jā?

-    Viņš to īpatnēji formulēja. Teica, ka viņš jutās tā, it kā mēģinātu izsist no sevis kauna sajūtu.

-     Slimi!

-    Jā, un tomēr dīvainākais ir tas, ka viņš pēkšņi visā atzinās. Gāja klibodams, un abas viņa acis bija uzdauzītas. Likās, viņš grib, lai kāds viņu aiztur.

-    Jocīgi.

-      Vai ne, bet patiesībā ir kāda lieta, kas mani mulsina vēl vairāk, Sonja Mūdiga turpināja.

-     Un tā būtu?

-    Tas, ka mans priekšnieks, nomāktais pesimists, pēkšņi staro kā saulīte.

Bublanskis izskatījās sakaunējies.

-     To var redzēt?

-     Tieši tā.

-Jā, jā, viņš stostījās. Tas nav nekas neparasts, tikai kāda sieviete ir piekritusi ieturēt kopā ar mani vakariņas.

-     Tu tak nebūsi samīlējies?

-    Tās ir tikai vakariņas, kā jau teicu, Bublanskis paskaidroja un nosarka.

Edam tas nepatika. Bet viņš pārzināja spēles noteikumus. Un jutās tā, it kā būtu atgriezies Dorčesterā. Lai kas ari notiktu, padoties nedrīkstēja. Pretiniekam vai nu spēcīgi jāsit, vai arī jāsagrauj morāli klusā, saspringtā varas spēlē, un viņš domāja: kāpēc ne?

Ja Līsbeta Salandere gribēja tēlot sīksto, viņš varēja tēlot līdzi un tāpēc blenza uz viņu kā smagsvara bokseris ringā. Bet ar to Eds neko daudz nepanāca.

Viņa blenza pretim pelēku, aukstu skatienu un neteica ne vārda. Tas bija kā duelis, kluss duelis sakostiem zobiem, un beigu beigās Eds piekāpās. Viņam likās, ka visa šī situācija ir smieklīga. Meitene taču bija pieķerta un satriekta. Viņš bija atkodis viņas slepeno identitāti un ticis viņai uz pēdām, un viņai vajadzētu priecāties, ka viņš nav ielauzies ar trīsdesmit jūras kājniekiem un saņēmis viņu ciet.

-     Tu domā, ka esi baigi sīkstā, vai ne? Eds ierunājās.

-     Man nepatīk negaidīti ciemiņi.

-    Man nepatīk cilvēki, kas ielaužas manā sistēmā, tā ka uzskatīsim, ka esam kviti. Bet varbūt tu vēlies uzzināt, kā es tevi atradu?

-     Tas mani neinteresē.

-     Es tevi atradu caur tavu Gibraltāra uzņēmumu. Vai tiešām bija gudri nosaukt to par Wasp Enterprise?

-     Acīmredzot ne.

-     Tu esi pārāk gudra, lai pieļautu tik neparasti daudz kļūdu.

-     Tu esi pārāk gudrs, lai strādātu tik draņķīgā vietā.

-      Iespējams, ļoti draņķīgā. Bet mēs esam vajadzīgi. Pasaule ir nekrietna.

-     Un pilna ar tādiem cilvēkiem kā Džonijs Ingrams.

To Eds nebija gaidījis. Viņš patiešām to nebija gaidījis, bet neko neizrādīja tas viņam padevās.

-     Tu esi asprātīga, viņš sacīja.

-      Nenormāli. Pasūtīt slepkavību un sadarboties ar Krievijas domes kriminaļņikiem, lai nopelnītu lielo piķi un glābtu paši savu ādu, tas patiešām ir komiski, vai ne tā? viņa atcirta, un viņš vairs nespēja slēpt emocijas un uz mirkli pat nespēja padomāt.

Kā viņa to varēja uzzināt? Edam noreiba galva. Bet tad viņš saprata vismaz pulss uz brīdi samazinājās -, ka viņa, visticamāk, blefo, un, ja viņš kaut uz sekundes simtdaļu bija noticējis, tad tas tikai tāpēc, ka savos vājuma brīžos vainoja pats sevi. Bet, ņemot vērā, ka Eds bija strādājis smagāk nekā jebkurš cits tajā lauciņā, viņš zināja, ka šajā sfērā pierādījumus ir grūti atrast.

-               Nemēģini man iegalvot kaut kādas stulbības, viņš sacīja.

-     Man ir pieejami tie paši materiāli, kas tev, un vēl mazliet.

-     Es nebūtu par to tik droša, Ed, ja vien tu arī neesi ticis pie Ingrama RSA algoritma privātajām atslēgām?

Eds Nīdhems paskatījās uz meiteni, un viņu pārņēma nerealitātes sajūta. Viņa taču nebūtu uzlauzusi kriptogrammu? Tas nebija iespējams. Pat viņš ar visiem pieejamiem resursiem un ekspertiem, kas bija pa rokai, uzskatīja, ka nav vērts pat mēģināt.

Bet tagad viņa apgalvoja… Eds atteicās ticēt. Viņa to noteikti būs uzzinājusi kādā citā veidā. Varbūt viņa pati ir Ingrama iekšējā loka informācijas noplūdes avots? Nē, tas nebūtu ticami. Bet vairāk viņš nepaspēja izdomāt.

-               Tā nu tas ir, Ed, viņa teica jau citā, autoritatīvā tonī.

-     Tu sacīji Mīkaelam Blumkvistam, ka atstāsi mani mierā, ja es atklāšu, kā ielauzos tavā sistēmā. Iespējams, tevis teiktajā ir daļa patiesības. Bet ļoti iespējams, ka tu blefo vai arī tev nav nekādu tiesību pat iepīkstēties, līdz neizmainīsies pastāvošā iekārta. Tevi var atlaist. Es neredzu iemeslu uzticēties tev vai tiem, kam tu strādā.

Eds dziļi ievilka elpu un gribēja cirst pretī.

-     Es cienu tavu nostāju, viņš iesāka. Bet, lai cik neparasti tas izklausītos, es vienmēr turu doto vārdu un ne jau tāpēc, ka es būtu jauks cilvēks, gluži otrādi. Esmu atriebības kārs psihopāts gluži kā tu, meitenīt. Bet es nebūtu izdzīvojis, ja nopietnās situācijās būtu pievīlis cilvēkus, un tam taču tu vari ticēt, vai ne. Bet par vienu lietu vari nešaubīties, ja tu klusēsi, es tavu dzīvi pārvērtīšu par elli. Šādā situācijā es tev likšu nožēlot, ka esi dzimusi, tici man.

-     Labi, viņa noteica. Tu esi baigi brašais čalis. Bet tu arī esi viens lepns draņķis, vai ne tā? Tu par katru cenu vēlies, lai neviens neuzzina par manu ielaušanos. Bet man ir tevi jāapbēdina, jo šajā lauciņā esmu lieliski sagatavojusies. Katrs vārds par to tiks publicēts, pirms tu paspēsi kaut pieskarties manai rokai, un, lai gan man nav nekādas vēlēšanās to darīt, es tevi pazemošu. Pamēģini tikai iztēloties visus ņirdzīgos rakstus tīklā.

-     Tu blefo.

-     Es neizdzīvotu, ja blefotu, viņa turpināja. Man riebjas šī sabiedrības novērošana. Man pietiek ar Lielo Brāli un varas iestādēm manā dzīvē. Un tomēr esmu gatava izdarīt tev kādu pakalpojumu, Ed. Ja tu spēsi turēt muti, es tev sniegšu informāciju, kas nostiprinās tavu pozīciju un palīdzēs iztīrīt Fortmīdu no puvekļiem. Es tev nenieka nestāstīšu par savu iebrukumu. Man tas ir principa jautājums. Bet varu dot tev iespēju atriebties draņķim, kas tev liedza mani notvert.

Eds vienkārši blenza uz dīvaino sievieti sev priekšā. Tad viņš izdarīja ko tādu, par ko ilgi vēl brīnīsies.

Viņš sāka smieties.

31.  nodaĻa. 2. UN 3. DECEMBRIS

Uve Levins pamodās labā noskaņojumā Hēringes pilī pēc kādas garas konferences par mediju digitalizāciju, kas beidzās ar lielām, svinīgām vakariņām, kurās bezgalīgi plūda šampanietis un degvīns. Kāds drūms neveiksminieks, arodbiedrības pārstāvis no Norvēģijas avīzes Kveldsbladet, protams, bija uztaisījis dramatisku scēnu, apgalvodams: “Jo vairāk cilvēku tiek atlaisti, jo dārgāki un greznāki kļūst Serner saviesīgie pasākumi,” un tas noveda pie tā, ka Ūve uzlēja sarkanvīnu uz savas drēbnieka šūtās žaketes.

Bet ar to vēl varēja samierināties, it īpaši tāpēc, ka viņam pēc vakara glāzītes izdevās piedabūt Natāliju Fošu sekot viņam uz viesnīcas istabu. Natālija bija kontroliere, divdesmit septiņus gadus veca, ārkārtīgi seksīga, un, neskatoties uz reibuma pakāpi, Ūvem bija izdevies viņu paņemt priekšā gan vakar vakarā, gan šorīt no rīta. Tagad pulkstenis bija jau deviņi, un mobilais telefons pīkstēja un vibrēja, un viņš bija vairāk nekā paģirains, galvenokārt jau ņemot vērā darāmo darbu sarakstu. No otras puses, šajā disciplīnā Ūve bija cīnītājs. “Work hard, play hard," viņš mēdza teikt. Un Natālija… Žēlīgais Dievs! Cik daudziem piecdesmitgadniekiem izdodas savaldzināt tādu skuķi? Tikai dažiem. Bet tagad bija jāceļas. Viņam reiba galva un bija slikta dūša, un viņš grīļodamies iegāja vannasistabā, lai pačurātu. Pēc tam viņš pārbaudīja savu akciju portfeli. Tas bija labs paģirainu rītu rituāls, tāpēc viņš paņēma mobilo telefonu un iegāja internetbankā, izmantojot bankas ID, un pirmajā brīdī apjuka. Laikam bija notikusi kāda kļūme, kāda tehniska kļūda.

Viņa portfelis bija sarucis, un, kad viņš trīcēdams aplūkoja savus ieguldījumus, pamanīja ko ārkārtīgi dīvainu. Solifon investīcijas bija kā gaisā izkūpējušas. Ūve neko nesaprata un apjucis iegāja biržas vietnēs, bet visur bija lasāms viens un tas pats:

NSA un solifon pasŪtĪja fransa BALDERA SLEPKAVĪBU. ŽURNĀLA MILLENNIUM ATKLĀJUMS SAPURINA PASAULI.

Ko viņš darīja pēc tam, nav skaidrs. Visticamāk, kliedza, lamājās un cirta dūri galdā. Vēlāk viņš atminējās, ka Natālija pamodās un jautāja, kas noticis. Bet vienīgais, ko viņš spēja atcerēties, bija tas, ka bija pārliecies pār tualetes podu un vēma, it kā viņa kuņģim nebūtu gala.

Gabriellas grānes rakstāmgalds Drošības policijā bija rūpīgi sakopts. Viņa nekad vairs neatgriezīsies. Tomēr brītiņu viņa sēdēja, atgāzusies krēslā, un lasīja Millennium. Skatot pirmo lapu, nešķita, ka tas ir žurnāls, kurš būtu radījis gadsimta sensāciju. Glīts, melnā krāsā. Izskatījās nedaudz satraucoši. Uz vāka nebija attēlu, un pašā augšpusē bija uzraksts:

ANDREJA ZANDERA PIEMIŅAI.

Zemāk bija rakstīts:

FRANSA BALDERA SLEPKAVĪBA UN STĀSTS PAR TO, KĀ KRIEVU MAFIJA SADARBOJAS AR nsa un lielo amerikĀŅu DATORUZNĒMUMU.

Otrajā lappusē bija ievietota Andreja fotogrāfija, un, pat ja Gabriella nekad nebija viņu satikusi, viņa bija dziļi aizkustināta. Andrejs izskatījās skaists un nedaudz trausls. Smaids bija mulsinošs, jautājošs. Viņa sejas izteiksmē jautās kas vienlaikus pārgalvīgs un nedrošs. Līdzās bija sleja, kuru bija parakstījusi Ērika Bergere. Tajā bija teikts, ka Andreja vecākus nogalināja bumbas eksplozija Sarajevā. Ka viņš mīlēja laikrakstu Millennium, dzejnieku Leonardu Koenu un Antonio Tabuči romānu Sostiena Pereira. Sapņoja par lielo mīlestību un lielo sensāciju. Viņa mīļākās filmas bija Ņikitas Mihalkova Очи чёрные un Ričarda Kērtisa Love Actually, un, lai gan Andrejs ienīda cilvēkus, kas sāpināja citus, viņam bija grūti izteikties slikti par kādu. Viņa reportāžu par Stokholmas bezpajumtniekiem Ērika raksturoja kā žurnālistikas klasiku. Tur bija teikts:

Rakstot šo sleju, man trīc rokas. Vakar mūsu draugs un kolēģis Andrejs Zanders tika atrasts miris uz preču kuģa Hamarbī ostā. Viņu spīdzināja. Viņš smagi cieta. Ar šīm sāpēm man būs jāsadzīvo visu atlikušo mūžu. Bet es esmu lepna.

Esmu lepna, ka man bija iespēja strādāt kopā ar viņu.

Es nekad neesmu satikusi tik aizrautīgu žurnālistu un tik sirsnīgu cilvēku. Andrejs bija divdesmit sešus gadus vecs.

Viņš mīlēja dzīvi un žurnālistiku. Viņš gribēja atklāt netaisnības un palīdzēt cietušajiem un atstumtajiem. Viņš tika nogalināts, jo vēlējās pasargāt kādu mazu zēnu, kuru sauc Augusts Balders, un šajā numurā, atklājot vienu no lielākajiem mūsdienu skandāliem, mēs godinām Andreju. Mīkaels Blumkvists savā reportāžā raksta:

"Andrejs ticēja mīlestībai. Ticēja labākai pasaulei un taisnīgākai sabiedrībai. Viņš bija viens no labākajiem!"

Reportāža trīsdesmit lappušu garumā, iespējams, bija labākais žurnālistikas prozas darbs, kādu Gabriella Grāne bija lasījusi, viņa pat aizmirsās laikā un telpā, un reizēm viņai acīs sariesās asaras, tomēr viņa pasmaidīja, kad izlasīja vārdus:

Sāpo zvaigžņu analītiķe Gabriella Grāne izrādījusi fantastisku morālo drosmi.

Būtībā notikušā atreferējums bija diezgan vienkāršs. Kāds grupējums, ko vadīja Džonijs Ingrams vīrietis, kurš strādāja tiešā NSA vadītāja Čārlza O’Konora pakļautībā un kuram bija ciešas saiknes ar Balto namu un Kongresu, bija pašrocīgi sācis izmantot organizācijā atrodamo uzņēmumu noslēpumu apjomu, turklāt grupējumam palīdzēja Solifon pētnieciskās nodaļas “Y” analītiķi. Ja raksts beigtos šeit, tad šis skandāls savā ziņā nebūtu tik iespaidīgs.

Bet notikumu attīstība ieguva pavisam citus apmērus, kad dramatiskajos notikumos iesaistījās kriminālais grupējums Spiders. Mīkaelam Blumkvistam ir pierādījumi, ka Džonijs Ingrams vadījis sadarbību ar “slaveno” Krievijas domes locekli Ivanu Gribanovu un mistisko Spiders vadītāju Thanos un to, ka viņi kopīgiem spēkiem zaguši augstvērtīgas idejas un jaunas tehnoloģijas no dažādiem augsto tehnoloģiju uzņēmumiem un pārdevuši tās tālāk. Tomēr morāles pamati sagruva, kad profesors Franss Balders tika viņiem uz pēdām, tālab iesaistītās personas nolēma, ka viņš jānovāc no ceļa, un tas šajā stāstā ir prātam neaptverami. Viens no augstākajiem NSA priekšniekiem zināja, ka tiks nogalināts viens no Zviedrijas vadošajiem pētniekiem, bet nepakustināja ne pirkstiņu, lai to apturētu.

Tajā pašā laikā un šeit Mīkaels Blumkvists parādīja savu ietekmi Gabriellu visvairāk satrieca nevis politisko peripetiju apraksts, bet gan cilvēciskie aspekti un nomācošā apziņa, ka mēs dzīvojam jaunā, slimīgā pasaulē, kurā viss gan liels, gan mazs tiek novērots un arī nepārtraukti izmantots tas, kas var sniegt kādus ienākumus.

Kad Gabriella bija tikko beigusi lasīt, viņa pamanīja, ka durvju ailā kāds stāv. Tā bija Helēna Krafta, tērpusies tikpat eleganti kā vienmēr.

-     Sveika! viņa ierunājās.

Gabriella nespēja nedomāt par to, ka bija turējusi Helēnu Kraftu aizdomās kā iespējamo informācijas noplūdes avotu. Bet tie bija Gabriellas pašas dēmoni. Tas, ko viņa kļūdaini bija noturējusi par vainas sajūtu, nebija nekas cits kā Helēnas pārdzīvojumi par to, ka izmeklēšana netiek veikta profesionāli, vismaz tā Helēna bija apgalvojusi garās sarunas laikā pēc tam, kad Mortens Nīlsens bija atzinies un atstādināts no amata.

-     Sveika! Gabriella atņēma.

-     Es nespēju izteikt, cik man ir žēl, ka tu aizej, Helēna turpināja.

-     Visam savs laiks.

-     Vai tev ir kāda nojausma, ko iesāksi?

-      Es pārcelšos uz Ņujorku. Gribu nodarboties ar cilvēktiesībām, un, kā tu jau zini, es labu laiku apsveru darba piedāvājumu no ANO.

-     Mums ļoti žēl, Gabriella. Bet tas tev noteikti nāks par labu.

-     Tātad mana nodevība ir piedota?

-     Vari būt droša, tomēr ne no visu puses. Bet es to uzskatu vienīgi tava sirsnīgā rakstura apliecinājumu.

-     Paldies, Helēna.

-     Vai domā vēl ko paveikt pirms aiziešanas?

-     Ne šodien. Es došos uz Andrejam Zanderam veltīto preses kluba piemiņas brīdi.

-     Izklausās jauki. Man jāuztaisa visa šī haosa paskaidrojuma uzmetums valdībai. Bet šovakar es pacelšu glāzi par jauno Zanderu un par tevi, Gabriella.

Alona Kasalesa Sēdēja kādu gabaliņu nostāk un vēroja notiekošo paniku ar slēptu smīnu. Galvenokārt jau admirāli Čārlzu O’Konoru, kas šļūca pa grīdu, it kā viņš nemaz nebūtu pasaules ietekmīgākās izmeklēšanas organizācijas priekšnieks, bet drīzāk gan nopērts skolnieks. Būtībā visas varas pozīcijas NSA bija apdraudētas un nestabilas, visas, izņemot Eda.

Ari Eds būtībā neizskatījās priecīgs. Viņš vicinājās ar rokām un bija nosvīdis un īgns. Tomēr no viņa izstaroja ierastā autoritāte, un varēja redzēt, ka pat O’Konoram ir bail no viņa. Patiesībā tas nebija nekas neparasts. Eds bija pārradies no sava Stokholmas ceļojuma ar patiesi eksplozīvu informāciju un sataisījis gatavo elli, bija pieprasījis aizliegumus un uzlabojumus visās jomās, un NSA priekšnieks, protams, nebija par to pārlieku priecīgs. Vislabāk viņš būtu Edu nekavējoties nosūtījis uz Sibīriju.

Tomēr tur neko nevarēja iesākt. Viņš tikai sarāvās, kad tuvojās Edam, kas, kā ierasts, pat nepapūlējās pacelt skatienu. Eds ignorēja NSA vadītāju, tāpat kā viņš mēdza ignorēt visus pārējos nožēlojamos cilvēkus, kuriem viņam nebija laika, un neviens nevarēja apgalvot, ka Eda attieksme mainītos O’Konoram par labu pēc tam, kad saruna bija sākusies.

Izskatījās, ka Eds lielākoties sprauslāja, un, pat ja Alona nedzirdēja ne vārda, viņa diezgan labi nojauta sarunas saturu vai, pareizāk sakot, to, kas netika pateikts. Viņai ar Edu bijušas neskaitāmas sarunas, un Alona zināja, ka viņš vienmēr atteicās bilst kaut pušplēstu vārdu par to, kā ieguvis informāciju, turklāt nevienā sarunas aspektā nemēdza piekāpties, un viņai tas patika.

Eds turpināja spēlēt ar lielām likmēm, un Alona svēti nosolījās palīdzēt uzturēt biroju kārtībā un sniegt Edam visu iespējamo palīdzību, ja viņš nonāks nepatikšanās. Viņa nozvērējās arī piezvanīt Gabriellai Grānei un pēdējo reizi mēģināt uzaicināt viņu uz randiņu, ja nu patiešām tā bija patiesība un viņa grasās pārcelties šurp.

Eds Nsa vadītāju ignorēja, bet ne jau apzināti. Tomēr viņš nepārtrauca iesākto sarāt divus padotos tikai tāpēc vien, ka admirālis stāv viņa priekšā, un pagāja labs brītiņš, iekams viņš pagriezās. Patiesībā viņš šķita pat draudzīgs nevis tāpēc, lai pielīstu vai kompensētu vēso izturēšanos, bet gan tāpēc, ka viņš patiešām tā arī jutās.

-     Tu labi novadīji preses konferenci.

-     Ak tā, atbildēja admirālis. Bet tā bija gatavā elle.

-     Tādā gadījumā es priecājos, ka devu tev laiku sagatavoties.

-     Priecājies? Vai tu esi jucis? Vai esi redzējis rakstus interneta vietnēs? Tajos publicētas bildes ar mani un Ingramu kopā. Es jūtos pilnībā pazemots.

-     Tad es tev iesaku turpmāk rūpīgāk uzmanīt sev tuvāk stāvošos.

-     Kā tu atļaujies ar mani tā runāt?

-     Es varu runāt, kā vien vēlos. Šajā uzņēmumā ir krīze, un es esmu atbildīgs par drošību. Un man nav laika būt pieklājīgam un jaukam, turklāt man par to nemaksā.

-     Pievaldi mēli… NSA vadītājs iesāka.

Bet spēji aprāvās, kad Eds pēkšņi izslēja savu lāča augumu vai nu lai izstaipītu muguru, vai arī lai uzskatāmāk parādītu savu autoritāti.

-      Es tevi nosūtīju uz Zviedriju, lai tu šo lietu izmeklētu, admirālis turpināja. Bet, kad tu atgriezies, viss sagāja grīstē. Pilnīga katastrofa.

-     Katastrofa bija sākusies jau sen, Eds šņāca. Un tu to zini tikpat labi kā es. Turklāt, ja es nebūtu devies uz Stokholmu un rāvies melnās miesās, mums nebūtu gana daudz laika izveidot pietiekami labu stratēģiju. Godīgi sakot, varbūt tieši tāpēc tev vēl ir darbs.

-     Tātad tu gribi teikt, ka man ir jāpateicas tev?

-      Patiesībā jā! Tu savus kretīnus pat paspēji atlaist pirms rakstu publicēšanas.

-     Bet kā šis murgs nonāca Zviedrijas laikrakstos?

-     To es tev esmu paskaidrojis tūkstošiem reižu.

-     Tu esi minējis kādu hakeri. Bet viss, ko esmu dzirdējis, ir tikai minējumi un pupu mizas.

Eds bija apsolījis turēt Wasp pa gabalu no tā visa un šo solījumu centās turēt.

-     Tādā gadījumā tās ir ļoti kvalificētas pupu mizas, viņš atbildēja. Hakeris, lai kas viņš arī būtu, bija uzlauzis Ingrama failus un noplūdinājis informāciju Millennium, un tas ir šausmīgi, es piekrītu. Bet zini, kas ir šausmīgākais?

-     Nē.

-    Šausmīgākais ir tas, ka mums bija iespēja notvert hakeri un nogriezt viņam pautus, un apstādināt visu informācijas noplūdi. Bet tad mums pavēlēja izmeklēšanu pārtraukt, un nevarētu teikt, ka tu mani šajā situācijā aizstāvēji.

-     Es tevi nosūtīju uz Stokholmu.

-     Bet maniem čaļiem tu iedevi brīvdienas, un visas medības aprāvās. Tagad pēdas ir aizslaucītas. Protams, mēs varam atsākt izmeklēšanu. Bet vai mēs iegūtu kādu labumu, ja uzzinātu, ka kāds mazs draņķa hakeris mums ir izmānījis pēdējo kreklu?

-     Varbūt ne. Bet es plānoju atbildes triecienu Millennium un tam tur reportierim Blumstremam, vari būt par to drošs.

-      Blumkvistam, tu gribēji teikt. Mīkaelam Blumkvistam, un pilnīgi noteikti dari tā. Varu tikai novēlēt veiksmi. Tavas popularitātes akcijas celsies, ja iebruksi zviedru teritorijā un saņemsi ciet pašreizējo žurnālistikas varoni, Eds noteica, un tad NSA vadītājs nomurmināja kaut ko nesaprotamu un prom bija.

Eds tikpat labi kā citi zināja, ka admirālis neaizturēs nevienu zviedru žurnālistu. Čārlzs O’Konors cīnījās par politisko izdzīvošanu un nevarēja atļauties pārgalvīgus gājienus, tāpēc Eds nolēma doties pie Alonas un aprunāties. Viņš bija pārguris rauties melnās miesās. Pienācis laiks arī atpūsties un uzaicināt Alonu uz krogu.

-     Ejam prom, saskandinām par visu šo elli! viņš aicināja un pasmaidīja.

Hanna Baldere stāvēja uz maza pakalniņa netālu no viesnīcas Schloss Elmau. Viegli pastūmusi Augustu no mugurpuses, viņa vēroja zēnu šļūcam lejā pa pakalnu uz veclaicīgajām ragaviņām,

kuras bija aizņēmusies viesnīcas recepcijā. Kad ragaviņas beidzot apstājās pie kāda brūna staļļa, viņa sāka kāpt lejup savos šņorējamos ziemas zābakos. Lai gan spīdēja saule, sniga smalks sniedziņš. Vēja gandrīz nebija. Tālumā pret debesīm sliecās Alpu virsotnes, un visapkārt pletās lauki.

Hanna visā savā mūžā nebija dzīvojusi tik skaistā vietā, un Augusts ātri vien atlaba, lielā mērā pateicoties Čārlzam Ēdelmanam. Tomēr viss nebija tik vienkārši. Viņa jutās drausmīgi. Pat tagad uz kalna viņa divreiz apstājās un ķēra pie krūtīm. Atindēšanās no tabletēm, kuras visas piederēja pie benzodiazepīnu grupas, bija grūtāka, nekā varēja domāt. Naktīs viņa gulēja, sarāvusies čokurā kā tāda garnele, un raudzījās uz savu dzīvi, kas rādījās visnežēlīgākajā gaismā. Reizēm viņa piecēlās un sita ar dūrēm pret sienu. Un raudāja. Daudz raudāja. Tūkstoš un vienu reizi viņa nolādēja Lasi Vestmanu un pati sevi.

Un tomēr… Bija brīži, kuros viņa jutās neparasti labi un piedzīvoja īsas epizodes, kas attāli atgādināja laimi. Bija arī tādi brīži, kad Augusts sēdēja ar saviem vienādojumiem un ciparu virknēm un reizēm atbildēja uz viņas jautājumiem, lai gan vienzilbīgi un jocīgi, tomēr atbildēja, un viņa nojauta, ka beidzot patiešām kaut kas mainīsies.

Viņa zēnu īsti nesaprata. Viņš joprojām bija mīkla. Reizēm viņš runāja skaitļos, lielos skaitļos, kas pareizināti ar tikpat lieliem skaitļiem, un to jau viņa varētu saprast. Bet bija skaidrs kaut kas bija mainījies. Viņa nekad neaizmirsīs, kā bija vērojusi Augustu sēžam pie rakstāmgalda viesnīcas istabā pirmajā dienā, kad viņi atbrauca. Viņš rakstīja garus, vijīgus vienādojumus gluži kā plūstošu upi, un viņa bija tos nofotografējusi un aizsūtījusi sievietei Stokholmā. Tās dienas vakarā Hannas Blackphone telefonā pienāca īsziņa:

Pasveicini Augustu, mēs uzlauzām kodu!

Viņa nekad nebija redzējusi dēlu tik laimīgu un lepnu kā toreiz, un, pat ja viņa tā arī nesaprata, par ko ir runa, un par notikušo

nebilda ne pušplēsta vārda ari Čārlzam Ēdelmanam, viņai tas bija kas nozīmīgs. Arī viņa sāka justies lepna, pat neizmērojami lepna.

Hanna sāka dedzīgi interesēties par savanta sindromu, un laikā, kad Čārlzs Ēdelmans uzturējās viesnīcā un Augusts jau bija iemidzis, viņi ilgi sēdēja nomodā līdz pat rīta gaismai, sarunādamies par dēla spējām un arī par visu citu. Tomēr viņa nebija pārliecināta, vai lēkt gultā ar Čārlzu bija laba doma.

Lai gan nekā slikta arī tur nebija. Čārlzs viņai nedaudz atgādināja Fransu, un viņai likās, ka tā viņi satuvinās tāda maza ģimene: viņa, Čārlzs un Augusts, mazliet stingrā un tomēr jaukā skolotāja Šarlote Grēbere un dāņu matemātiķis Jens Nīrups, kas viņus apmeklēja un konstatēja, ka nesaprotamu iemeslu dēļ Augusts koncentrējas tieši uz eliptiskajām līknēm un pirmskaitļu faktorizāciju.

Uzturēšanās šajā vietā bija sava veida ceļojums viņas dēla neparastajā visumā, un tagad, kad cauri sniega vērpetēm Augusts šļūca lejup pa kalnu un bridi vēlāk piecēlās no ragaviņām, viņa pirmo reizi daudzu gadu gaitā sajuta ko neparastu: viņa kļūs par labāku mammu un beidzot sakārtos savu dzīvi.

Mīkaels nesaprata, kāpēc ķermenis šķiet tik smags. Sajūta bija tāda, it kā viņš mēģinātu pārvietoties ūdenī. Tomēr visapkārt valdīja pozitīvs haoss, sava veida uzvaras vilnis. Gandrīz katrs laikraksts, interneta vietne, radiostacija un televīzijas kanāls gribēja viņu intervēt. Viņš neko nebija iepriekš sarunājis, tas nebija nepieciešams. Agrāk, kad Millennium publicēja jaunumus, bija reizes, kad viņš un Ērika nebija pārliecināti, vai pārējie mediju uzņēmumi nenovērsīsies no viņiem, tāpēc bija jādomā stratēģiski, jāpiedalās pareizajos forumos un reizēm jādalās savā informācijā. Tagad nekas no tā nebija nepieciešams.

Ziņas eksplodēja pašas no sevis, un, kad NSA vadītājs Čārlzs O’Konors un ASV tirdzniecības ministre Stella Pārķere kopīgā preses konferencē uzsvērti atvainojās par notikušo, pazuda jebkādas

šaubas par to, vai sensācija bija pārspīlēta vai kļūdaina, un pasaules vadošajās ziņu vietnēs šobrīd risinājās intensīvas diskusijas par atklājuma sekām un tās līdzdalībniekiem.

Bet, par spīti valdošajam haosam un nemitīgi zvanošajiem telefoniem, Ērika pēdējā brīdī bija nolēmusi sarīkot saviesīgu pasākumu vai vismaz pieņemšanu redakcijā. Viņa uzskatīja, ka kolēģi uz kādu bridi ir pelnījuši iespēju aizbēgt no visa haosa un pacelt glāzi vai divas. Pirmais metiens piecdesmit tūkstoši eksemplāru bija izpārdots jau iepriekšējās dienas pēcpusdienā, un apmeklētāju skaits mājaslapā, kurai bija arī angļu valodas versija, bija sasniedzis vairākus miljonus. Sāka ieplūst piedāvājumi noslēgt līgumus par grāmatas izdošanu, abonētāju skaits auga ar katru minūti, un reklāmdevēji stāvēja rindā.

Turklāt holdinga SernerMedia daļa bija izpirkta. Lai gan Ērikai bija pamatīga darba slodze, viņai izdevās darījumu noslēgt pāris dienu laikā. Bet tā nebija nekāda spēle. Serner pārstāvji bija sajutuši viņas izmisumu un to maksimāli izmantoja, un kādu laiku viņa un Mīkaels domāja, ka nekas nesanāks. Tikai pēdējā brīdī, kad no kādas dīvainas Gibraltārā reģistrētas firmas ienāca ievērojama naudas summa, kas lika Mīkaelam pasmaidīt, viņi varēja norvēģus izpirkt. Cena, protams, bija nepieklājīgi augsta, it īpaši ņemot vērā tā brīža stāvokli. Bet to tāpat varēja uzskatīt par niecīgu darījumu, jo diennakti vēlāk, kad tika publicēta žurnāla sensācija, Millennium tirgus cena uzšāvās debesīs. Turklāt tagad viņi atkal bija brīvi un neatkarīgi, pat ja paši to tik tikko spēja apjaust.

Arī Preses kluba rīkotajā Andreja piemiņas brīdī ap viņiem spietoja žurnālisti un fotogrāfi, un visi bez izņēmuma vēlējās viņus apsveikt, bet Mīkaels jutās nomākts un sasaistīts un nespēja būt tik atraisīts, kādam viņam vajadzēja būt. Varbūt tas bija tāpēc, ka viņu mocīja galvassāpes un miegs joprojām bija caurs.

Nākamās dienas vēlā pēcpusdienā redakcijas telpas izkārtojums bija izmainījies. Uz sabīdītajiem galdiem stāvēja šampanietis, vīns un alus, kā arī japāņu virtuves gardumi. Telpa sāka

piepildīties ar cilvēkiem sākumā žurnālistiem un ārštata darbiniekiem, bet vēlāk ari draugiem, to skaitā Holgeru Palmgrēnu, kam Mīkaels palīdzēja iekāpt liftā un izkāpt no tā, turklāt apskāva viņu divas trīs reizes.

-     Mūsu meitenei izdevās, Holgers ar asarām acīs sacīja.

-    Tas viņai raksturīgi, Mīkaels atbildēja un pasmaidīja, nosēdināja Holgeru goda vietā uz redakcijas dīvāna un deva pavēli piepildīt viņa glāzi, kolīdz tā izskatās kaut nedaudz tukša.

Bija jauki viņu tur redzēt. Bija jauki redzēt visus vecos un jaunos draugus, piemēram, Gabriellu Grāni un komisāru Bublanski, kuru, visticamāk, nevajadzēja uzaicināt, ņemot vērā viņu profesionālo sadarbību un Millennium nostāju kā neatkarīgajiem policijas varas pētniekiem, bet kuru Mīkaels bija ierosinājis uzaicināt un kurš pārsteidzošā kārtā visu pasākuma laiku pavadīja, stāvēdams un runādams ar profesori Farahu Šarifu.

Mīkaels saskandināja ar viņiem un pārējiem. Viņš bija ģērbies džinsos un savā labākajā žaketē un neparastā kārtā dzēra diezgan daudz. Bet tas neko īpaši nelīdzēja. Viņš nespēja atbrīvoties no tukšuma un nomāktības sajūtas, un domām par Andreju. Aina, kā kolēģis sēdēja redakcijā, kad Mīkaels bija vēlējies iet iedzert alu, viņā bija dziļi iesakņojusies. Vienlaikus ikdienišķs un tajā pašā laikā izšķirošs brīdis. Atmiņas par Andreju turpināja uzpeldēt, un Mīkaelam bija grūti koncentrēties sarunām.

Viņam kļuva slikti no visiem cildinošajiem un glaimojošajiem vārdiem, vienīgi Pernillas īsziņa “Tēti, tu tomēr raksti pa īstam!” viņu patiešām aizkustināja, un laiku pa laikam viņš pameta skatienu uz durvīm. Līsbeta bija aicināta un, ja būtu ieradusies, kļūtu par goda viesi. Tomēr viņu nemanīja, un tas nebija nekas pārsteidzošs. Bet Mīkaels vismaz gribēja viņai pateikties par palīdzību Serner konfliktā.

Viņas nosūtītie sensacionālie dokumenti par Ingramu, Solifon un Gribanovu palīdzēja viņam atšķetināt mīklu un piespiest Edu Nedu un pat pašu Solifon Nikolasu Grāntu padalīties ar informāciju.

Bet kopš tās dienas viņš no Līsbetas bija saņēmis vienu vienīgu ziņu, un tas bija tad, kad viņš mēģināja nointervēt viņu ar Redphoneapp palīdzību par to, kas bija noticis Ingares savrupmājā.

Un nu bija pagājusi jau nedēļa, un Mīkaelam nebija ne jausmas, ko Līsbeta domā par viņa reportāžu. Iespējams, dusmojas, ka viņš pārāk dramatizējis notikumus ko gan citu viņš varēja iesākt ar viņas skopajām atbildēm. Vai arī viņa dusmojas, ka viņš nebija norādījis Kamillas īsto vārdu, bet tikai minējis kādu Zviedrijas krievieti ar segvārdu Thanos vai Alkhema, vai ari viņa bija vīlusies, ka viņš nav rīkojies drosmīgāk un visu atspoguļojis vēl atklātāk.

To varēja vienīgi minēt, turklāt grūtības sagādāja fakts, ka galvenais prokurors Rikards Ekstrēms patiešām apsvēra iespēju apsūdzēt Līsbetu par nelikumīgu nolaupīšanu un patvaļīgu rīcību. Bet tagad situācija bija tāda, kāda nu bija, un galu galā Mīkaels par visu nospļāvās un atstāja svinības pat neatvadījies. Viņš izgāja uz Jētgātanas.

Laikapstākļi bija šausmīgi, un, garlaicības mākts, viņš pārlasīja visas neizlasītās īsziņas. Bija neiespējami to visu pārskatīt. Tie bija apsveikumi un uzaicinājumi sniegt intervijas, kā arī pāris neķītru piedāvājumu. Bet ne ziņas no Līsbetas, un par to viņš atļāvās dažu labu komentāru. Pēc tam izslēdza telefonu un devās mājup pārsteidzoši smagiem soļiem par spīti tam, ka tikko bija publicējis desmitgades lielāko sensāciju.

Līsbeta sēdēja savā sarkanajā dīvānā Fiskargātanā un vienlaikus lūkojās uz Vecpilsētu un Ridarfjerdenu. Bija pagājis nepilns gads, kopš viņa bija uzsākusi medības. Māsas un tēva kriminālās pasaules mantojums. Un, bez šaubām, dažos aspektos bija guvusi arī panākumus.

Viņai bija izdevies sadzīt pēdas Kamillai un pamatīgi iedragāt Spiders. Solifon un NSA sadarbība bija izjukusi. Domes loceklis Ivans Gribanovs Krievijā bija pakļauts pamatīgam spiedienam,

Kamillas uzticības persona Jāns Holsters bija miris un otrs tuvākais cilvēks Jurijs Bogdanovs un vairāki citi datu inženieri bija izsludināti meklēšanā un bija spiesti pazust no zemes virsmas. Un tomēr Kamilla bija dzīva visticamāk, pametusi valsti, lai izzondētu jaunu teritoriju un sāktu visu no nulles.

Nekas vēl nebija beidzies. Līsbeta savam mērķim bija tikai pietuvojusies, un ar to nepietika, itin nemaz ne, un viņa sakostiem zobiem paskatījās uz kafijas galdiņu savā priekšā. Uz tā stāvēja cigarešu paciņa un neizlasītais Millennium numurs. Viņa paņēma žurnālu. Tad atkal nolika to malā. Tad vēlreiz to paņēma un izlasīja Mīkaela garo reportāžu. Kad Līsbeta bija nonākusi pie pēdējā teikuma, viņa brīdi aplūkoja nesen uzņemto fotogrāfiju līdzās slejai. Pēc tam strauji piecēlās kājās un devās uz vannasistabu, lai uzkrāsotos. Līsbeta uzvilka piegulošu, melnu T kreklu un ādas jaku un devās laukā decembra naktī.

Viņai sala, jo bija neprātīgi plāni ģērbusies. Bet viņu tas īpaši nesatrauca. Straujiem soļiem viņa devās uz Marīatorjertas pusi. Svēdenborjsgātanā viņa nogriezās pa kreisi un iegāja restorānā Sūd, kur apsēdās pie bāra un pamīšus dzēra viskiju un alu. Tā kā vairāki viesi bija no kultūras pasaules un žurnālisti, nebija pārsteidzoši, ka daudzi viņu atpazina, un izbrīnu neradīja arī fakts, ka viņa kļuva par diskusiju un novērojumu objektu. Ģitārists Johans Norbergs, kas savās hronikās žurnālā Vi kļuva slavens ar to, ka pievērsa uzmanību mazām, bet nozīmīgām detaļām, domāja, ka Līsbeta dzēra, nevis lai baudītu, bet drīzāk aiz sava veida pienākuma, ka tā jādara.

Viņas kustībās jautās kaut kas ārkārtīgi apzināts, un neviens neuzdrošinājās viņai tuvoties. Kāda sieviete, vārdā Regīna Rihtere, kas ikdienā strādāja ar kognitīvo biheiviorālo terapiju un kas sēdēja pie kāda galdiņa tālāk bārā, uzdeva jautājumu, vai Līsbeta Salandere ir pamanījusi kaut vienu seju restorānā. Vismaz Regīna nespēja atsaukt atmiņā pat vienu reizi, kad Līsbeta būtu pametusi skatienu apkārt telpai vai izrādījusi kaut mazāko interesi par kādu tajā. Bārmenis Stefe Milds domāja, ka LIsbeta gatavojas kādai operācijai vai uzbrukumam.

Pulksten 21.15 viņa samaksāja skaidrā naudā un devās ārā, nesakot ne vārda un nepamājot ar galvu. Kāds pusmūža vīrs ar naģeni, vārdā Kenets Hēks, kurš pats par sevi nebija īpaši skaidrā vai īpaši uzticams, ja varēja ticēt viņa bijušajām sievām un lielā mērā visiem viņa draugiem, redzēja viņu šķērsojam Mariatorjetu un kurš apgalvoja, ka viņa bija “ceļā uz dueli”.

Lai gan bija ļoti auksts, Mīkaels Blumkvists lēnām soļoja mājup, nogrimis nomācošās pārdomās. Mutes kaktiņi tikai nedaudz savilkās, kad viņš satika vecos, uzticamos apmeklētājus pie bāra Bishop's Arms.

-     Tad jau ar tevi vēl nav cauri! Arne (vai kā nu viņu tur sauca) klaigāja.

-      Laikam īsti vēl ne, Mīkaels atbildēja un brīdi apsvēra paņemt kādu alu bārā un pārrunāt muļķības ar Amīru.

Bet šādām sarunām viņš jutās pārlieku nomākts. Mīkaels gribēja pabūt viens, tāpēc devās mājās. Kāpjot augšup pa kāpnēm, viņu pārņēma nenosakāma neomulības sajūta iespējams, tā bija visa notikušā sekas un viņš mēģināja to aizdzīt. Tomēr dīvainā sajūta neizgaisa, tā pat pieņēmās spēkā, kad viņš saprata, ka augšstāvā izdzisusi spuldzīte.

Uz kāpnēm valdīja pilnīga tumsa, tāpēc Mīkaels palēnināja gaitu, un pēkšņi viņam likās, ka tumsā manāma kāda kustība. Nākamajā mirklī kaut kas iemirdzējās, blāvs atspulgs, tā kā telefona ekrāns, un kāpņu augšgalā pavisam gaisīgi varēja apjaust kādu izstīdzējušu stāvu ar tumšu, caururbjošu skatienu.

-     Kas tur ir? viņš izbijies jautāja.

Bet tad viņš to ieraudzīja Līsbeta. Un, pat ja iesākumā viņš sākotnēji nopriecājās un atpleta rokas, viņš nejutās tik atvieglots, kā bija cerējis.

Līsbeta izskatījās nikna. Acis bija uzkrāsotas melnas, un likās, ka ķermenis ir saspringts, gatavs uzbrukumam.

-     Vai tu dusmojies? viņš jautāja.

-     Diezgan.

-     Par ko, mans draugs?

Lisbeta paspēra soli uz priekšu, varēja samanīt viņas bālo seju, un uz sekundi viņš iedomājās par viņas šāviena brūci.

-     Es atnācu ciemos, bet neviena nav mājās, viņa sapīkusi teica, un viņš paspēra vēl vienu soli pretim.

-     To varētu uzskatīt par nelielu skandālu, vai ne? viņš jautāja.

-     Tā man šķiet.

-     Bet ja nu es tevi tagad aicinātu iekšā?

-     Tad es būšu spiesta pieņemt uzaicinājumu.

-     Tādā gadījumā es teikšu: “Laipni lūgta”, viņš sacīja, un pirmo reizi daudzu dienu laikā viņa seju rotāja plats smaids. Ārā pie naksnīgajām debesīm krita zvaigzne.

RAKSTNIEKA PATEICĪBA

LIELS PALDIES manai aģentei Magdalēnai Hēdlundai, Stīga Lārsona tēvam Joakimam Lārsonam un Ērlandam Lārsonam, manām izdevējām Evai Cedinai un Suzannai Romānus un Norsteds Agency redaktoriem Ingemāram Kārlsonam, Lindai Altrovai Bergai un Katerīnai Morkai.

Paldies arī Dāvidam Jākobī, Kaspersky Lab drošības sistēmu pētniekam, un Andreasam Strēmbersonam, Upsālas Universitātes matemātikas profesoram, kā arī Fredrikam Laurīnam, Ekot vadītājam, Mīkaelam Lāgstremam, VP pakalpojumiem Outpost 24, rakstniekiem Danielam Goldbergam un Līnusam Lārsonam, kā arī Menačem Harari.

Un, protams, paldies manai Annei.

Dāvids Lāgerkrancs MEITENE ZIRNEKĻA TĪKLĀ

Content

Lāgerkrancs Dāvids Meitene zirnekļa tīklā

Atsauksmes

TĒLI millennium sĒrijas grĀmatĀs

PROLOGS RĪTS PIRMS GADA

1. DAĻA. NOMODA ACS 1.-21. novembris

1.   NODAĻA. Novembra sākums

2.     NODAĻA. 20. NOVEMBRIS

3.  NODAĻA. 20. NOVEMBRIS

4.nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

5.nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

6.    nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

7. nodaĻa. 20. NOVEMBRIS

8.     NODAĻA. 20.   NOVEMBRA VAKARS

9.     NODAĻA. 21. NOVEMBRA NAKTS

10.   NODAĻA. 21. NOVEMBRA AGRS RĪTS

11. NODAĻA. 21.  NOVEMBRIS

2. DAĻA. ATMINU LABIRINTI. 21.-23. NOVEMBRIS

12.    NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

13.   NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

14.    NODAĻA. 21. NOVEMBRIS

15.  nodaĻa. 21. NOVEMBRIS

16.   nodaĻa. 21. NOVEMBRA VAKARS UN 22. NOVEMBRA RĪTS

17.  nodaĻa. 22. NOVEMBRIS

18.   nodaĻa. 22. NOVEMBRIS

19.   nodaĻa. 22. NOVEMBRA VAKARS

20. nodaĻa. 23. NOVEMBRIS

21. nodaĻa. 23.  NOVEMBRIS

22. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS (ZVIEORIJAS LAIKS)

23. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS

24. NODAĻA. 23. NOVEMBRA VAKARS

3. DAĻA. ASIMETRISKAS PROBLĒMAS. 24. NOVEMBRIS-3. DECEMBRIS

25.  NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS UN NAKTS

26. NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS

27. NODAĻA. 24. NOVEMBRA RĪTS

28. NODAĻA. 24. NOVEMBRA PĒCPUSDIENA

29.  nodaĻa. 25. NOVEMBRA RĪTS

30. nodaĻa. 25. NOVEMBRIS

31.  nodaĻa. 2. UN 3. DECEMBRIS

RAKSTNIEKA PATEICĪBA