Skorins Igors

Mēs no kriminālās meklešanas dienesta

I. SKORINS

MĒS NO KRIMINĀLĀS MEKLEŠANAS DIENESTA

.

PARASTS KOMANDĒJUMS

Pratināšana turpinājās ilgi…

—    Tātad jūs negribējāt vinu nonāvēt?

—   Nē.

—    Kāpēc tad iesitāt?

—        Es viņam nesitu. Atvairīju nazi un gluži vienkārši pārmetu viņu. Sambo ir tāds paņēmiens: metiens pār kāju atpakaļ. Es to izpildīju ātri, gandrīz refleksīvi.

—   Jūs labi protat sambo?

—   Man ir pirmā sporta klase.

—        Ja jūs būtu lietojis citu paņēmienu, bez metiena, ar ko tas varēja beigties Slavinam?

—        Acīmredzot es būtu Sergeju atbruņojis un atvedis uz miliciju. Ļaunākajā gadījumā — savainojis viņam roku.

—    Kāpēc tad jūs nelietojāt citu paņēmienu?

—        Nepaspēju. Nebija laika izvēlēties. Viņš pateica, ka nositīs mani. Es ieskatījos viņam acīs un noticēju.

—    Kā viņš atvēzējās ar nazi? No augšas?

—        Nē. Atvēziens bija neparasts. Slavins izrāva nazi no svārku iekšējās kabatas, strauji atvēzēja apbruņoto roku pa labi un metās man virsū.

—    Par ko viņš gribēja jūs nogalināt?

—    Nezinu.

—    Vai jums ir kaut kadi lugumi, varbūt vēlaties ko paziņot?

—   Nē.

Kriminālās meklēšanas dienesta vecākais inspektors milicijas pulkvedis Dorohovs šorīt atlidoja uz šo dienvidu pilsētu no Maskavas. Pabija pilsētas prokuratūrā, iekšlietu daļā, iepazinās ar Oļega Lavrova apsūdzības lietu un tūdaļ izsauca viņu uz nopratināšanu. Ja ticēt Lavrovarn, tad lieta ir stipri samudžināta un tajā nekas nav skaidrs. Ja viņam neticēt, tad viss ir gaužām vienkārši: Lavrovs ir izlaidies huligāns, kas prot sambo. Neaprēķināja metiena spēku un nogalināja cilvēku — Sergeju Slavinu.

Nosūtījis arestēto atpakaļ uz kameru, Dorohovs nolēma tikt skaidrībā ar pirmajiem iespaidiem. No lietas materiāliem pulkvedis zināja, ka Oļegs Lavrovs ir Lauksaimniecības mašīnbūves rūpnīcas mehāniķis, Tehnoloģiskā institūta vakara nodaļas otrā kursa students, materiāli nodrošinātu vecāku vienīgais dēls. Māte — ārste, tēvs — atvaļināts pulkvedis.

Jā, turējās Lavrovs braši. Runāja droši, acis nenolaizdams. Kāpēc viņš pateica par citiem paņēmieniem, kas ļautu bez bīstamām sekām atbruņot Slavinu? Kas tas ir — īsts godīgums vai spēle? Nu, pieņemsim, pirmās sporta klases sambists zina, ka pret katru paņēmienu, durot ar nazi, ir ne mazāk kā desmit aizsargpaņēmienu. Vai Lavrovs varēja domāt, ka Dorohovs to nezina? Diez vai. Viņš droši vien zina, ka kriminālās meklēšanas dienesta darbiniekus apmāca sambo cīņā. Tātad nebūtu gudri slēpt, ka sambo ir arī citi paņēmieni. Lavrovs teica, ka atvēziens ar nazi bijis neparasts — no labās puses un no sāniem. Jā, jā,

atcerējās Dorohovs, ir tāds dūriens, vecās meksikāņu skolas labākais dūriens. Bet kā viņš pats, Dorohovs, būtu atvairījis šo dūrienu? Būtu atsitis uzbrucēja roku, pats tai brīdī pavirzījies pa kreisi un uz priekšu, pēc tam ar labās rokas plaukstas malu iesitis pa apbruņotās rokas virspusi. Nazis būtu nokritis zemē. Bet pēc tam? Pēc tam labajai rokai gluži mehāniski bija jāuzgulst pretinieka plecam. Jā, nobrīnījās pulkvedis, lielisks stāvoklis metienam pār kāju atpakaļ. Lavrovs ir gara auguma puisis, vismaz 180 centimetru, un, ja pieņem, ka mirušais Slavins arī nebija sīkulis, tad, lai izdarītu metienu, bija jānometas uz ceļgala. Tātad iznāk, ka Lavrovs nemelo? Liekas, ka nemelo, nosprieda Dorohovs.

Viņš aizsmēķēja, pievilka sev tuvāk papīra lapu kaudzīti. Virsējo lapu pārdalīja uz pusēm. Kreisajā malā uzrakstīja — «Objektīvi konstatēts», labajā — «Pārbaudīt, noskaidrot». Rūpīgi uzvilka ciparu «viens» un ierakstīja — «Lavrovs izsauca ātro palīdzību» (no lietas materiāliem Dorohovs zināja, ka Oļegs no tuvākā tālruņa piezvanīja ātrajai palīdzībai, nosauca savu uzvārdu un paziņoja par notikušo). Loksnes otrā malā parādījās — «Vēlreiz pārbaudīt, kad un kādā secībā ieradās liecinieki notikuma vietā».

Pulkvedis nogrima domās. Parasti noziedznieki cenšas pēc iespējas drīzāk pazust no nozieguma vietas. Vai Lavrovs varēja aiziet, huligāniskas rīcības rezultātā nogalinājis cilvēku? Aiziet, neviena nepamanīts, pametot Slavinu? Protams, varēja. Un pulkvedis izdarīja jaunu ierakstu, kas prasīja pārbaudi, bet loksnes kreisajā pusē parādījās rindiņa par to, ka Lavrovs pats atnāca uz miliciju un pats izstāstīja par izdarīto slepkavību. Dorohovs atbīdīja papīru un sāka prātot. Vai Lavrovs ir gudrs puisis? Un tūdaļ secināja — gudrs! Bet kā jārīkojas gudram noziedzniekam, kurš nezināmu iemeslu dēļ — visdrīzāk huligānisma pēc un tādēļ, ka pārrēķinājies sava spēka novērtējumā, — izdarījis slepkavību? Vai viņam vērts pamest darbu, mācības, māju un kaut kur bēgt? Nē, nav vērts. Tik un tā atradīs, tik un tā notvers — to zina katrs zeņķis. Kad tika izsaukta ātrā palīdzība? Dorohovs uzšķīra lietu, sameklēja vajadzīgo dokumentu un izlasīja: «Pulksten 23 un 42 minūtēs …» Tā, šai laikā vēl ne visi cilvēki guļ. Vai Lavrovs varēja iedomāties, ka viņu kāds ir redzējis, nu, teiksim, pa logu? Varēja. Varēja pieļaut, ka viņu pazina? Acīmredzot varēja, jo viņš taču šai rajonā dzīvo kopš bērnības. Bet, ja jau pazina, tad paziņos, kur nākas, un viņu atradīs. Ko viņam tādā gadījumā darīt? Protams, vislabāk ir aiziet un paziņot par notikušo, tikai izstāstīt gadījumu par uzbrukumu un gaidīt iecietību par to, ka pats savu vainu atzinis. Gudra cilvēka loģiska rīcība? Loģiska. Pulkvedis piecēlās, paspēra dažus soļus, paskatījās pa logu un pagriezās, izdzirdis klauvējienu pie durvīm.

Kabinetā ienāca plecīgs vīrietis tumšā uzvalkā. Tas bija kriminālās meklēšanas nodaļas vecākais inspektors Kiseļovs. Dorohovs ar viņu iepazinās jau no rīta.

—   Ā, tas esat jūs, kapteini!

—   Kas jauns, Aleksandr Dmitrijevič? — iesāņus skatīdamies uz galdu, uz pulkveža piezīmēm, jautāja Kiseļovs.

Dorohovs saprata kapteiņa noskaņojumu un nolēma uzreiz «salikt visus punktus uz «i»».

—   Kas jauns, jautājat? Pārāk ātri jums sagribējies jaunumu. Pats nodarbojāties ar šo lietu gandrīz nedēļu un nekā «jauna» neatklājāt, bet no manis prasāt jau pēc dažām stundām. — Dorohovs pasmaidīja. — Mānāties, kapteini. Es taču zinu, kā jūs uzņēmāt manu ierašanos. Domājat: «Es, lūk, strādāju, strādāju, bet pēkšņi ieradās šis «priekšnieciņš», un nav vēl zināms, kā viņš novērtēs manu darbu — piekritīs acīm redzamiem faktiem vai sāks tos atspēkot. Iedzīs lietu strupceļā un aizbrauks, bet man pēc tam viņa ievārīto putru nāksies izstrēbt.»

—   Ko jūs, biedri pulkvedi, kas te ko domāt! Man par šo Lavrovu viss ir skaidrs. Lūk, šodien mēs abi bijām pie pilsētas prokurora, un viņš teica, ka vajadzīgi fakti. Es meklēju nazi, bet tā nekur nav. Meklēju lieciniekus, kas būtu redzējuši, ka Lavrovam uzbruka, bet tādu nav.

—   Vai jūs agrāk, pirms šī notikuma, pazināt Lavrovu?

—   Nē, biedri pulkvedi. Tā ir inspektora Kozļen- kova darba joma, bez tam ar nepilngadīgajiem un jauniešiem nodarbojas arī pats mūsu priekšnieks — biedrs Afanasjevs. Bet es nu jau astoņpadsmit gadus noņēmos ar aizbēgušu noziedznieku, alimentu nemaksātāju un bez vēsts pazudušo meklēšanu.

—   Bet kur ir biedrs Kozļenkovs?

—   Viņš no paša rīta nodarbojas ar šo lietu. Būs vakarā.

—    Kad bijāt slimnīcā pie Afanasjeva?

—   Pirms nedēļas. Stāvoklis visai slikts. Asinsspiediens turas augsts, par darbu ārsti nemaz runāt neļauj. Gandrīz gadu jau slimo, pāris nedēļu pastrādā — un atkal uz slimnīcu.

—   Vai viņš par Lavrova lietu zina?

—   Nē. Es gribēju ar viņu parunāt par to, bet pilsētas nodaļas priekšnieks neatļāva. Velti jūs ar

Lavrovu noņematies. Viņš melo, izlokās. — Kiseļovs brītiņu klusēja un ar vēl lielāku pārliecību nobeidza: — Melo. Man tas ir skaidrs.

—   Bet man — ne. Man diemžēl nekas nav skaidrs … pagaidām, — Dorohovs uzsvēra pēdējo vārdu. — Un nāksies sākt visu no paša sākuma, — viņš apņēmīgi griezās pie Kiseļova. — Aizbrauksim uz notikuma vietu. Vai tas ir tālu?

—   Būs kādi četri kvartāli.

—   Tad labāk iesim kājām.

Kamerā bija vēsi. Atgriezies no nopratināšanas, Lavrovs noģērbās, kārtīgi salocīja bikses, pakāra kovboja kreklu. Palicis vienās sporta biksītēs, piegāja pie plaukta, kur bija rupjmaizes kancis, divi baltmaizes kukulīši, daži āboli un kādas desmit paciņas cigarešu «Novostj». Paņēmis cigareti, apgūlās guļamlāvā un nogrima domās.

Lavrovs kamerā bija viens. Pirmajā dienā gan viņu ievietoja kopējā kamerā, bet pēc tam kāds no priekšniekiem pavēlēja pārvietot. Labi, ka ir viens: var domāt, koncentrēties, un neviens neuzmācas ar sarunām, neizprašņā… Nu jau kuro dienu viņu nelika mierā viena vienīga doma: Oļegs nekādi nevarēja saprast, nevarēja tikt skaidrībā, kāpēc šis Slavins gribēja ar viņu izrēķināties. Oļegs pazina frizieri Sergeju: vairākas reizes Sergejs frizētavā viņam grieza matus, dažkārt viņi sastapās uz ielas, kultūras namā. Bet viņš, Oļegs, nekad ar viņu nebija ķildojies, laikam pat ne desmit vārdu nebija pārmijis. Kāpēc tad Sergejs gribēja viņu nodurt? Oļegs skaidri atcerējās to vakaru. Šodien tikai sestā diena, bet liekas, ka pagājis jau gads. Viņš — slepkava … Kāds tad viņš slepkava? Ja viņš nebūtu aizstāvējies, tad gulētu tagad zemes klēpī un viņa vietā sēdētu Sergejs. Bet Tai sēdētu? Varbūt viņu vēl nebūtu paspējuši atrast? Interesanti — vai Slavins, tāpat kā viņš, pats būtu gājis atzīties noziegumā? Tad kāpēc viņš izvēlējas šo tukšo sētu un arku, kur nebija nevienas dzīvas dvēseles? Laikam negribēja, lai būtu liecinieki. Bet kā viņš uzzināja, ka Oļegs ies tieši tur? Uzmanīja un sekoja? Droši vien sekoja: no mājas, kurā dzīvo Stepans, var taču iziet arī pa otru pusi. Pasacīt pulkvedim, ka viņam sekoja? Bet vai ir vērts? Vēl nav zināms, kāpēc viņš atbraucis un vai noticēs Oļegam. Kad Oļegu veda uz nopratināšanu, viņš sākumā nodomāja, ka izsauc Kiseļovs un atkal sāks pierunāt, lai Oļegs nemelo par nazi un pasaka, ka vienkārši bijis kautiņš un nonāvējis viņš Slavinu nejauši, aiz neuzmanības. Bet kā tad viņš var nejauši nogalināt pilnīgi nevainīgu cilvēku? Viņš taču lieto sambo paņēmienus tikai ārkārtējos gadījumos. Treneris gandrīz vai ik dienas nodarbībās lika viņiem pie sirds, ka sambo prasme dod viņiem priekšrocības salīdzinājumā ar citiem, ka šīs priekšrocības nekādā gadījumā nedrīkst izmantot, ja nav galējas nepieciešamības to darīt, ka jāsargā sportista gods . . .

Oļegs apdedzināja pirkstus ar izdegušo cigareti, nometa izsmēķi, piecēlās, pastaigāja pa kameru, paņēma no plaukta ābolu. Gribēja jau iecirst zobus ābola sārtajā, spožajā sānā, bet atkal iegrima domās. Ābolus atnesa māmuļa, mūžīgi noraizējusies nabaga māmuļa … Viņa allaž uztraucās gan par Oļega veselību, gan par tēvu, steidzās pie saviem slimniekiem, darīja mājas darbus. Kapteinis Kiseļovs atļāva satikšanos ar vecākiem. Māte metās pie viņa, apkampa un acīmredzot tikko valdījas, lai neizplūstu asarās, bet tēvs klusēja. Un likās pavisam, pavisam vecs. Māmuļa stingri piekodināja: «Tu, dēliņ, stāsti taisnību, tikai taisnību,» — bet tēvs pateica. «Es, dēls, ticu, ka tu aizstāvējies.»

Protams, ja pirms tam nebūtu pagadījies Stjopka Krjučkovs, droši vien nekas nebūtu noticis. Paskat tikai, pietempās un nokrita uz galvenās ielas. Nevarēja taču Oļegs viņu tur tā atstāt. Viņš atcerējās, kā vilka Stepanu uz māju. Izrādījās, ka Stepanam bija iemesls piedzerties: sieva viņu pametusi un atstājusi ar gadu vecu meitu. Kur gan rodas tādas sievietes? Nu, aizgāja pie cita, gadās. Bet pamest mazu bērnu?! Kad draugs mazliet atskurba un sāka sūdzēt savas bēdas, meitenīte pamodās, ieraudājās, Oļegs viņu paēdināja, labi, ka ledusskapī bija piens. Pēc tam Stepans aizmiga, bet meitenīte ilgi nevarēja nomierināties, un Oļegs nekādi neiedrošinājās aiziet, atstāt viņu ar aizmigušo tēvu, kurš skaļi krāca. Nākamajā dienā viņš atkal atnāca pie Stepana. Nē, vispirms iegriezās ar zēniem kopmītnē un kinoteātrī, bet ap pulksten desmitiem vakarā, pateicis Zinai, ka viņam jāapciemo kāds paziņa, devās pie Stepana. Šoreiz Stepans bija skaidrā. Oļečka gulēja, un viņi ilgi runājās. Galvenokārt runāja Stepans. Sūdzējās, lamāja sievu. Teica, ka paņēmis neapmaksātu atvaļinājumu, aizvedīšot meiteni pie tantes uz laukiem un lūgšot tanti rudenī pārcelties uz dzīvi pie viņa. Oļegs atstāja draugam piecdesmit rubļu; aizejot sieva bija pievākuši visu naudu līdz pēdējai kapeikai. Pasēdēja vēl brītiņu un sāka steigties: pulkstenis rādīja pusdivpadsmit. Kas notika pēc tam, Oļegs atceras visos sīkumos. Kad viņš izgāja uz ielas, smidzināja silts lietutiņš, uz soliem un lapenē neviena nebija. Oļegs šķērsoja pagalmu un, pienācis pie arkas, izdzirda aizmugurē ātrus soļus. Viņš atskatījās un luminiscējošo spuldžu spilgtajā gaismā ieraudzīja tuvojošos vīrieti. Oļegs uzreiz pazina frizieri Sergeju. Tas gāja streipuļodams, acīmredzot bija piedzēries. No kurienes viņš uzradās, Oļegs neievēroja.

—    Lavrov, pagaidi! Ir darīšanas! — pa gabalu uzsauca Sergejs.

Oļegs nobrīnījās, jo nekādu darīšanu ar frizieri viņam nebija. Viņam negribējās runāties ar piedzērušo, un viņš deva padomu:

—   Aizej izguli dzērumu, Sergej! Atliksim visas darīšanas līdz rītdienai! — pagriezās un iegāja arkā. Viņš dzirdēja, kā Slavins nolamājies metās viņam pakaļ un nokliedza:

—   Tev nebūs rītdienas! Es tevi nobeigšu šodien.

Oļegs nenobijās, taču viņu pārsteidza parasti

laipnā un klusā friziera bezkaunība. Viņš apstājās un pagriezās ar seju pret Sergeju, kas atradās no viņa triju soļu atstatumā. Oļegs ieraudzīja, kā Slavins no žaketes iekškabatas izrāva lielu mednieka nazi, atvēzēja roku pa labi un metās viņam virsū. Arkā bija ļoti gaišs, un Oļegs friziera acīs saskatīja izmisīgu apņēmību. Viss pārējais notika gandrīz vienā mirklī. Oļegs nobloķēja apbruņoto roku. Sergejs sāpēs iekliedzās, mēģināja izrauties, un tad Oļegs izdarīja metienu. Nazis nodžinkstēja un paripoja sānis. Oļegs gaidīja jaunu uzbrukumu, bet pēkšņi nokritušajam Slavinam no mutes sāka tecēt asinis. Oļegs metās pie viņa, nedaudz pacēla, mēģināja sataustīt pulsu, pēc tam izskrēja uz ielas un, ieraudzījis pavecāku sievieti un vīrieti, piesteidzās klāt, sāka lūgt viņus palikt uz brīdi pie cilvēka, kuram kļuvis slikti, kamēr viņš izsauks «Ātro palīdzību». Viņi piekrita un iegāja arkā. Oļegs ieraudzīja citus garāmgājējus, pamanīja, ka pagalma viņā malā pavīd kāds siluets. Puisis metās pie tālruņa. «Atrā palīdzība» atbrauca ļoti drīz. Oļegs gaidīja, ko teiks ārsts, kurš bija noliecies pār Slavinu. Bet tas, izslējies visā augumā, noplātīja rokas, īsi izmeta: «Slepkavība,» — un pavēlēja šoferim pa radiotelefonu izsaukt izmeklētāju un milici. Oļegs kaut kā pēkšņi zaudēja spēkus un streipuļodams, ārsta vārdu nomākts, aizgāja… Viņš pats ieradās pilsētas milicijas nodaļā. Un, lūk, kopš tās nakts nekādi nespēj saprast, kas tad īsti noticis arkā un kur palicis frizierim no rokas izkritušais nazis. Oļegs labi atcerējās nazi: plats asmens un balts rokturis, visticamāk — plastmasas.

Dorohovs un Kiseļovs izgāja uz ielas. Dorohovs bija liela auguma, iznesigs, atgādināja sporta komandas treneri. Viņa gaita bija viegla un brīva. Blakus Dorohovam Kiseļovs tumšos, aizpogātos svārkos vai gura aiz karstuma. Viņš šo uzvalku reti vilka mugurā, tikai svinīgās dienās. Šodien viņš galvaspilsētas priekšniecības acīs negribēja izskatīties pēc provinciāļa, bet tagad liekā svinīguma dēļ mocījās. Kiseļovs pastāstīja Dorohovam, ka agrāk te bijusi panīkusi pilsētiņa, bet ar rūpnīcas celtniecību strauji uzplaukusi. Kādreiz šeit — Kiseļovs norādīja uz apkārtējiem namiem — bija barakas, tukši klajumi un mēslu izgāztuve. Šogad uzcelts kinoteātris. Bet agrāk tai vietā bijis sīkumtirgus un šurp no plašas apkārtnes braukuši visi spekulanti un blēži. Noziegumu bijis daudz, krietni vairāk nekā pašlaik.

Dorohovs domāja: noziedzība, protams, mainījusies, noziedznieki — arī.« Reti, pavisam reti tagad sastopami recidīvisti ar agrāko profesionālo rūdījumu. Daudzi noziegumi vispār izzuduši. Retāk tiek izdarīti pārdroši noziegumi. Bet kas no tā cilvēkiem? Viņi grib, lai nebūtu ne huligānisma, ne zādzību un jo sevišķi slepkavību, un viņiem nav nekādas daļas gar to, kā bija agrāk. Visi uzskata, ka tagad vajag dzīvot mierīgi. Un ar to vien, ka noziedzība tiešām mainījusies, nekādi nedrīkst samierināties.

Dorohovs nemaz nemanīja, kā viņš šķērsoja skvēru un pienāca pie plašas lapenes. Kiseļovs pieskārās pulkveža rokai.

—   Lūk, skatieties, Aleksandr Dmitrijevič! Seit bija šķūņi, bet lapenes vietā baložu būda, liela, vairāku stāvu. Piederēja tā trim saimniekiem. Viņu baložiem bija laba slava plašā apkārtnē. Pie viņiem brauca baložu audzētāji no dažādām vietām. Tepat pulcējās arī visādi blēži. Dzeršana, ķīviņi, kautiņi ar nažiem … Nu jau vairāk nekā desmit gadu, kopš te nav baložu būdas, kaut kur pazuduši arī baložu audzētāji, bet tradīcijas saglabājušās. Tagad šai lapenē ir vietējo huligānu klubs. Ko tikai neesam darījuši: gan izklīdinājām viņus, gan veselu grupu tautas brīvprātīgo kārtības sargu šeit turējām … Bet viņi turpina pulcēties, vakaros koncertus rīko: divas vai trīs ģitāras, akordeons — un dzied.

—   Varbūt tas nav nekas slikts?

—   Ja jau tikai dziedātu! Dzer, kārtis spēlē, kaujas.

—   Tas ir slikti. Vajag ar viņiem tuvāk iepazīties …

Kiseļovs pasmīnēja:

—   Mūsu kriminālās meklēšanas nodaļas priekšnieks un Kozļenkovs pazīst viņus visus bez izņēmuma, bet jēgas no ta maz …

Abi izgāja no skvēra un pienāca pie mazām mājiņām — garāžām. Kiseļovs paironizēja:

—   Privāto īpašnieku autoparks. Privāto mašīnu pie mums daudz. Rūpnīca izpeļņa laba, nu, luk, pilsētas izpildkomiteja tad arī iedalīja šo vietu privāto automašīnu īpašniekiem. Viņiem te sava kārtība.

Aiz garāžām sākās jauna iela. Trīs lieli nami cieši piekļāvās cits citam un veidoja nenoslēgtu četrstūri.

Kiseļovs pieveda Dorohovu pie arkas.

—        Lūk, šeit, Aleksandr Dmitrijevič, viss ari notika.

Dorohovs palūkojās visapkārt. Augsta arka kā tunelis izgāja cauri ēkai, un pa to bija redzams zaļumos slīgstošs pagalms. Kiseļovs norādīja uz pretējo māju:

—        Redzat to vidējo ieeju? Tur dzīvo Krjučkovs, no turienes iznāca Lavrovs. Bet šeit, vidū, mēs atradām Slavina līķi.

Dorohovs pastāvēja zem arkas, pastaigāja pa pagalmu, paskatījās uz luminiscējošām spuldzēm un nodomāja: «Atnākšu šurp vēlreiz, vakarā, kad būs tumšs. Pavisam cita aina atklāsies.» Pajautāja:

—        Bet kāpēc jūs līdz šim neesat nopratinājuši Krjučkovu?

—        Aizbraucis viņš, Aleksandr Dmitrijevič. No viņa aizgājusi sieva, atstājusi bērnu, un viņš aizvedis meiteni pie radiniekiem uz laukiem, bet, kurp, nav zināms. Paņēmis uz desmit dienām atvaļinājumu un aizbraucis.

—   Varbūt šis Krjučkovs kaut ko zina?

—        Var jau būt. — Un Kiseļovs negribīgi piebilda: — Ir viņš tiesāts par huligānismu un ari ar Slavinu kopā bieži manīts.

—   Vajadzēs viņu sameklēt, — nolēma Dorohovs.

Viņi vēl pastaigāja pa pagalmu un tad devās

uz pilsētas nodaļu. Pa ceļam Dorohovs jautāja:

—   Kur atrodas rūpnīcas sabiedrisko kārtības sargu vienība?

—   Štābs ir Kultūras pilī.

—   Tālu?

—   Nē, iesim garām.

—   Iegriezīsimies! — ierosināja Dorohovs.

Kapteinis saminstinājās — redzams, viņš ne visai gribēja iet pie kārtības sargiem, — un palūdza:

—   Varbūt citu reizi? Pulkstenis drīz būs jau astoņi, bet man šovakar jāpārbauda miliču posteņi.

—   Tad ejiet, — pamāja Dorohovs, — es viens pats aiziešu.

Kultūras nams, tāpat kā visas apkārtējās mājas, bija jauns. Pie galvenās ieejas spilgtas afišas vēstīja par dejām radiolas mūzikas pavadījumā un par to, ka ieejas biļete maksā piecdesmit kapeiku, bet garmatainā meitene, kas raudzījās no milzu stenda, izrādījās, bija Ieva, kurai nāk miegs. Pulkvedis, iepazinies ar repertuāru, nopūtās, pašūpoja galvu un devās uz pieticīgāku ieeju ar uzrakstu uz stikla plāksnes: «Rūpnīcas Tautas brīvprātīgo kārtības sargu štābs».

Plašā istabā gar sienām bija salikti krēsli. Burta T veidā stāvēja divi galdi: viens neliels — rakstāmgalds, bet otrs garš — gandrīz pāri visai istabai.

Pie mazā galda sēdēja gadus divdesmit piecus — divdesmit astoņus vecs vīrietis, kurš diezgan dusmīgi kaut ko iebilda kārtības sargiem, kas bija sanākuši viņam apkārt. Kārtības sargu bija daudz, cilvēku divdesmit, bet visi bija tā aizrāvušies strīdā, ka neviens nepamanīja Dorohova ierašanos. Viņš ieklausījās. Gadus deviņpadsmit vecs, ņiprs puisis stāstīja:

—    Nē, tu padomā pats! Es viņiem vakar saku — jāievēro kārtība, bet viņi man atbild: «Ej tu… vispirms paši iemācieties kārtību!» Es lieku priekšā iet uz štābu, bet viens no viņiem jautā: «Un, ja es neiešu, ko tu iesāksi, sitīsi, vai?»

—   Pagaidi, Zvjagin, — pārtrauca viņu dūšīgs puisis. Viņš bija par pirmo gadus trīs četrus vecāks un likās no klātesošajiem augumā vislielākais.

—    Vajag kaut ko izdomāt, Rogov. Kopš tās dienas, kad tas viss notika, pašpuikas kļuvuši vienkārši nekaunīgi. Paši zināt, kā viņi visi mani klausīja, bet šodien pusdienas pārtraukumā pienāk pie manis ēdnīcā divi plenči — no tiem, kas grozās ap lapeni, — un tā nekaunīgi jautā: «Tiktāl nonācāt gan, kārtības sargātāji? Vai jūs vēl neizformēja? Vajadzēja gan! Jūs taču esat kļuvuši sliktāki par bandītiem.»

—   Nu, un ko tad tu, Kudrjavcev, viņiem atbildēji? — jautāja Rogovs.

—   Bet es viņiem pateicu: lai nemaz necer. Kārtības sargu vienība kā bija, tā arī būs, un mēs būsim tie, kas izklīdinās viņu kompāniju, bet, ja vajadzēs, tad ari lapeni nojauksim.

Kāds cits kārtības sargs piebalsoja:

—    Pareizi pateici, Kudrjavcev, vienība bija un būs. Bet mums steidzīgi jāsper kaut kādi soļi. Varbūt tev, Jevgeņij, vajadzētu pakonsultēties pilsētas štābā. Varbūt aiziet uz partijas komiteju. Mūsu vienība jau kuro gadu sabiedriskās kārtības uzturēšanā pilsētā ieņem pirmo vietu, bet te tāds gadījums… Es uzskatu, ka mūsu darba rosme nedrīkst mazināties.

—   Jā! Kā tad turpmāk? — Pie galda izspraucās kalsnēja neliela auguma meitene. — Nē, tu pasaki,

2eņa, — viņa jautāja Rogovam, — kā mums turpmāk rīkoties? Aizvakar vakarā eju caur skvēru garām lapenei, tur kādi desmit puiši dzer šņabi un ģitāras pavadījumā auro dziesmas. Ieraudzīja mani .un aicina: «Zinuha, ienāc, iedzer uz vieglām smiltīm frizierim Sergejam un pie reizes arī savam draugam — viņu taču tik un tā nošaus.» Bet pēc tam jautā: «Vai taisnība, ka vienību drīz iz- formēs?»

Izcēlās troksnis. Kāds ierosināja visiem kopā krietni sadot huligāniem. Kāds cits ieteica sūtīt kārtības sargus apgaitā nevis pa diviem kā līdz šim, bet grupās pa pieciem cilvēkiem. Viena no meitenēm teica, ka divi no viņas grupas — Lida Jermiļina un Zora Starkovs — nolēmuši aiziet no vienības.

Rogovs piecēlās.

—   Lai iet projām Starkovs un Jermiļina, lai arī

citi, kas nobijušies, bēg no vienības — ar varu neturēsim! Biju es šodien partijas pilsētas komitejā, biju pilsētas štābā. Tur pateica, ka rūpnīcas kolektīvs uzticējis mums sabiedriskās kārtības sargāšanu mikrorajonā un ka neviens mums šo uzticību nav atņēmis. — Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet pamanīja Dorohovu un ignā balsī noprasīja: — Kas jums vajadzīgs, biedri?

—   Vai jūs esat štāba priekšnieks? — jautāja Dorohovs.

—   Jā.

—   Es pie jums.

—   Vai jums kaut kas steidzams? Varbūt iegrie- zīsities citu reizi?

Pulkvedis sameklēja kabatas portfelī četrkārt salocītu papīra lapiņu un pasniedza Rogovam, Puisis to paņēma, ātri atlocīja, izlasīja un pienāca pie Dorohova. Uzmetis skatienu personas apliecībai, ko pulkvedis viņam parādīja, spēcīgi paspieda Dorohovam roku un pagriezās pret kārtības sargiem.

—   Puišil Milicijas pulkvedis Dorohovs atbraucis no Maskavas, lai noskaidrotu 0|ega lietu.

Kārtības sargi sastājās viņam apkārt.

Zina Maļceva arī gribēja pienākt pie viņiem, bet, pamanījusi uz galda Rogova atstāto lapiņu, apstājās, paņēma to rokās un sāka lasīt. Tā bija telegramma: «Maskava. Padomju Savienības Kriminālās meklēšanas dienesta priekšniekam. Labākais* mūsu vienības kārtības sargs komjaunietis Lavrovs aizstāvēdamies nogalināja uzbrucēju. Lavrovs arestēts, viņam netic. Lūdzam pieprasīt lietu un objektīvi visu noskaidrot. Rūpnīcas komjaunatnes komitejas sekretārs Zverevs. Sabiedrisko kārtības sargu vienības štāba priekšnieks Rogovs.» Iešķērsām pāri lapai bija uzrakstīta rezolūcija: «Dorohovam A. D. Nekavējoties izlidojiet. Izpētiet visu uz vietas. Par izpildi ziņojiet.»

Zina apņēmīgi izgrūstīja puišus, pienāca pie Dorohova un ar cerībām balsī jautāja:

—   Oļegu atbrīvos?

Dorohovs teica:

—   Aprunāsimies, puiši, tikai runāsim pēc kārtas. Dažus vārdus pateikšu es, bet pēc tam — jūs.

Istabā iestājās klusums. Dorohovs īsi pastāstīja, ka viņš iepazinies ar lietu, runājis ar Oļegu, bijis notikuma vietā, bet kaut ko noteiktu secināt vēl nevar un nezina, vai Lavrovam var ticēt.

Ierunājās reizē vairāki puiši.

—   Lavrovu mēs pazīstam sen. Daži pat mācījušies ar viņu kopā skolā. Kopā strādājam rūpnīcā, nodarbojamies ar sportu, mācāmies Institūtā. Nu jau trīs gadus esam kārtības sargu vienībā. Lav-

rovam mēs ticam. Ja viņš saka, ka frizierim bijis nazis, tas nozīmē, ka nazis tiešām bija.

—        Tādā gadījumā man ir lūgums. — Dorohovs pārlaida skatienu kārtības sargiem, kuri viņā uzmanīgi klausījās. — Palīdziet sameklēt šo nazi. — Un griezās pie Rogova: — Ja jūs varat man veltīt minūtes trīsdesmit četrdesmit, pavadiet, lūdzu, mani.

Kad Dorohovs atsveicinājās no puišiem, pie viņa pienāca jauns cilvēks, kurš atšķirībā no pārējiem kopējā strīdā nebija piedalījies, un ziņoja:

—        Esmu pilsētas kriminālās meklēšanas nodaļas inspektors leitnants Kozļenkovs. Esmu norīkots pie rūpnīcas kārtības sargu vienības, bet pašlaik darbojos Lavrova lietā. Dzirdēju par jūsu ierašanos, bet priekšā stādīties nepaspēju.

—        Lieliski! — Dorohovs paspieda inspektoram roku un ierosināja: — Nāciet mums līdzi, jāaprunājas!

Iedams jau ārā no istabas, Dorohovs juta kādu uzmanīgu skatienu.

—   Jūs, liekas, sauc par Zinu?

—   Jā.

—    Kad jūs rīt būsit brīva?

Meitene apmulsa.

—        Es esmu atvaļinājumā, ap pulksten divpadsmitiem būšu brīva.

—        Jauki. Kad būsit brīva, atnāciet pie manis uz pilsētas nodaļu.

Dorohovs un viņa pavadoņi pienāca pie dzīvojamās mājas biakus kinoteātrim.

—        Varbūt, biedri pulkvedi, jūs labāk bez manis ieiesit pie Lavroviem? Domāju, ka mūs ar Kiseļovu viņiem redzēt nebūs visai patīkami. Es jūs pagaidīšu tepat lejā.

Dorohovs piekrita Kozļenkovam. Divatā ar Rogovu viņi ar liftu uzbrauca piektajā stāvā un apstājās pie durvīm, kas bija apsistas ar melnu dermatīnu. Uz nelielas vara plāksnītes bija iegravēts: «Lavrovi». Rogovs piezvanīja un, izdzirdis aiz durvīm sievietes balsi, palūdza:

—   Kalerija Viktorovna, tas esmu es, Rogovs. Vai var pie jums uz brītiņu?

Durvis atvērās. Ieraudzījusi Rogovu un nepazīstamu vīrieti, sieviete gluži mehāniski aizpogāja mājas halāta apkakli.

—   Vai ir kaut kas jauns? — viņas balss iedrebējās.

—   Pulkvedis Dorohovs atbrauca no Maskavas, grib ar jums aprunāties, — paskaidroja Rogovs.

—   Koļa, pie mums ieradies Rogovs ar biedru, uzņem, — sieviete pateica kādam dzīvoklī, bet pati nozuda aiz durvīm.

Priekštelpā ienāca kalsnējs liela auguma vīrietis. Sasveicinājās ar Rogovu, lakoniski stādījās priekšā Dorohovam un ieveda viņus plašā istabā. Piegāja pie papīriem apkrauta galda un apstājās it kā neziņā, vai kavēt viesiem laiku vai turpināt darbu. Klusēšana ieilga, bet drīz vien ieradās saimniece, kas bija paspējusi pārģērbties. Viņa nepiespiesti sniedza Dorohovam roku. «Kāda simpātiska seja!» viņš nodomāja. «Bet Oļegs ir ļoti līdzīgs mātei.»

Dorohovs iedeva Lavroviem izlasīt telegrammu, ko bija sūtījis Rogovs, pastāstīja par sava brauciena mērķi.

—   Tātad jūs gribat atklāt patiesību… — ironiski novilka Kalerija Viktorovna. — Bet, lūk, vietējie biedri uzskata, ka tā viņiem jau kabatā …

Dorohovs nedaudz mainīja sarunas ievirzi:

—   Pastāstiet man par Oļegu. Kā viņš auga, ar ko aizrāvās. Vispār — kāds viņš ir?

—       Oļegs mums ir visjaunākais, — viņa klusi iesāka. — Bērnībā bija slimīgs, turklāt viņam slikti ar redzi — stipra tuvredzība …

Dorohovs atcerējās puiša piemiegtās acis. Uzmanīgi pajautāja:

—   Vai viņš pastāvīgi nēsā brilles?

—    Pastāvīgi, — nopūtās māte. — Redze viņam mīnus četri. Brilles viņš uzlika jau otrajā klasē. Bērni šajā vecumā dažkārt mēdz būt cietsirdīgi: «Briļļainais, briļļainais.» Bet Oļegs ir patmīlīgs. Tai laikā viņam arī radās vēlēšanās kļūt stipram. No trīspadsmit gadu vecuma sāka nodarboties ar sambo. Divus gadus viņu neuzņēma sekcijā, bet pēc tam piekāpās viņa neatlaidības priekšā.

Dorohovs uzmanīgi klausījās un vienlaikus centās atrisināt jaunu uzdevumu. Ja Oļegs vāji redz, vai viņš varēja saskatīt nazi? Sliktās redzes ceļ viņš varēja par nazi noturēt kaut ko citu. Vai te neslēpjas atrisinājums?

Kalerija Viktorovna stāstīja, ar kādu neatlaidību dēls «veidojis raksturu».

—   Ciest nevarēja mājas darbus. «Ne prātam, ne sirdij», bet darīja.

Viņa saprata, ka aizraujas ar sīkumiem, bet nespēja pārtraukt stāstījumu un runāja par dēla draugiem, par nesen dzimušo pirmo mīlestību. Pastāstīja, ka Oļegs draudzējas ar Zinu Maļcevu, ka meitene bieži nāk pie viņiem, bet, kad notika šī nelaime, paņēma atvaļinājumu un gandrīz visu laiku pavadīja šeit. Laba meitene: krietna, mīlīga, atsaucīga.

—   Lera, varbūt piedāvāsim mūsu viesiem tēju?

Dorohovs prata saimnieci atrunāt:

—   Drīz jau vienpadsmit, mums laiks iet, bet gribētos vēl parunāt… Sakiet, Kalerija Viktorovna, — kāds Oļegam ir raksturs — maigs, nosvērts, iekarsīgs?

—   Grūti cilvēku tā ar vienu vārdu noraksturot. Labs? Jā. Kad jābūt labam, bet ne bez izvēles, ne lupata. Godīgs? Esmu pārliecināta, ka jā.

—   Viņš tiešām nekad mums nav melojis, — apstiprināja 0|ega tēvs.

—   Man ir vēl jautājums. Vai bieži Oļegs atgriezās mājās vēlu? Un vai vienmēr skaidrā?

—   Oļegs nedzer. Kāds okulists pateica viņam, ka no alkohola pasliktinās redze. Un tad vēl sambo — sports nemīl dzērājus.

—    Skaidrs. Jūs, bez šaubām, saprotat, ka pateikt kaut ko par lietu es gluži vienkārši vēl nevaru, bet patiesību mēs tomēr izdibināsim. — Dorohovs pasmaidīja. — Jūs man katrā ziņā zvaniet.

Dorohovs zināja, ka lietas dažkārt var par savu saimnieku pastāstīt ļoti daudz. Iekams aizgāja, viņš palūdza atļauju ieskatīties Oļega istabā.

Šaurā istaba Dorohovam šķita gandrīz tukša. Seit nebija ne gleznu, ne dārgu portjeru kā citās telpas. Neliela tahta, rakstāmgalds, virs tā — grāmatu plaukti. Blakus durvīm — zviedru sienas sekcija, uz koka platformas — boksa treniņu «bumbieris», uz grīdas — vairāki dažāda svara hanteļu pāri. Uz galda atradās burtnīcas, tehniska rokasgrāmata, divas pildspalvas. Likās, istabas saimnieks tikko izgājis, drīz atgriezīsies un atkal sēdīsies pie konspektiem. Dorohovs apskatīja grāmatas: «Filozofija», materiālu pretestības mācību grāmata, angļu-krievu vārdnīca. Otrā plauktā bija grāmatas par sportu: trīsdesmitajos gados izdotā džudo cīņas mācību grāmata, bieza mūsdienu sambo mācību grāmata, grāmatas par boksu, vingrošanu un pat par stenda šaušanu. Daiļliteratūras nebija. Kalerija Viktorovna, kas vēroja Dorohovu, paskaidroja:

— Seit Oļegam stāv tikai mācību grāmatas un grāmatas par sportu. Visa mūsu bibliotēka izvietota gaitenī. Viņš daudz lasīja, bet teica, ka laba grāmata viņa istabas plauktā traucē mācīties, novērš uzmanību.

«Nopietns puisis,» nodomāja Dorohovs par Oļegu, aiziedams no Lavrovu dzīvokļa.

—   Vai jūs, Aleksandr Dmitrijevič, ievērojāt, ka Lavrovs mazliet pieklibo? — jautāja Rogovs.

—   Jā, ievēroju.

—    Nikolajam Fjodorovičam nav kreisās rēies. Viņu ievainoja pie Berlīnes dažas dier.as pirms kara beigām. Viņš ir labs cilvēks, un ar; viņa jauka. Pagājušajā gadā Kalerijai Viktorovna* piešķīra KPFSR Nopelniem bagātās ārstes goda nosaukumu. Grūti viņiem, grūti tāpēc, ka ļoti, ļoti tic dēlam.

—   Jā, tic, — piekrita Dorohovs. — Paklausieties, 2eņa, es nolaupīju jums veselu vakaru, bet man gribas pabūt nozieguma vietā. Vajadzīga vēl viena stunda. Mēs ar Kozļenkovu pildām dienestu, bet, lūk, jūs — cita lieta. Vai jūs nesteidzaties?

—    Ko jūs, — apvainojās Rogovs, — bet varbūt es esmu lieks?

—   Nē, protams, iesim, — pasmaidīja Dorohovs.

Trijatā viņi devās uz māju, kur bija nonāvēts Slavins. Kozļenkovs un Rogovs veda pulkvedi pa caurstaigājamiem pagalmiem, tāpēc viņi atnāca ātri. Dorohovs paskatījās pulkstenī. Divdesmit trīs un trīsdesmit minūtes. Gandrīz tas pats laiks. Arka bija spoži apgaismota, pagalmā dega luminiccējo- šās spuldzes. Dorohovam ienāca prātā, ka tai vakarā lija lietus. Šovakar lietus nebija. Viņi pārgāja pāri pagalmam, pienāca pie ieejas, kur dzīvoja Stepans Krjučkovs, bet pēc tam devās uz arku. Dorohovs palūdza Kozļenkovu atgriezties pie ieejas namā, brītiņu tur pastāvēt un tad iet pie- Rogova. Rogovu viņš aizsūtīja uz arku. Pats atpalika, iegāja lapenē, pēc tam devās pie puķu dobes. Nezin kāpēc iespraucās jasmīnu krūmā, kas auga pagalma vidū, pagaidīja, kamēr Kozļenkovs piegāja pie Rogova un slēpdamies tuvojās viņiem. Zem arkas pajautāja Rogovam, vai tas redzejis, kur viņš gājis. Rogovs nesaprata un it kā atvainodamies atbildēja, ka viņš vērojis Kozļenkovu, bet Dorohovu nav pamanījis. Pulkvedis vēlreiz atgriezās pagalma vidū, kaut ko meklēja zemē, bet pec tam, bezcerīgi atmetis ar roku, atgriežas pie saviem ceļabiedriem.

Jasaka, ka Aleksandram Dmitrijevičam bija sava īpatnība, savs piegājiens. Sākdams nodarboties ar kādu jaunu lietu, viņš parasti vairākkārt pabija vietā, kur bija izdarīts noziegums. Izpratis situāciju, viņš domās centās iztēloties notikuma ainu. Centās izprast un noskaidrot, kā rīkojies cilvēks, kurš izšķīries izdarīt noziegumu, bet pēc tam iedomāties viņa turpmāko rīcību. Notikuma vietā doma allaž bija asāka. Lūk, arī tagad viņš centās atrast to, ko nebija ievērojis dienā. Meklēja, bet nekā neatrada, tomēr kaut kādi pieņēmumi viņam radās …

Atpakaļ atgriezās klusēdami. Gāja caur skvēru. Pie tukšās lapenes, tās pašas, kur pulcējās huligāni, apstājās. Dorohovs ierosināja:

—   Pasēdēsim, uzsmēķēsim?

Pirmais, kas te krita acīs, bija tīri uzslaucītā grīda. Ne smēķa galu, ne putekļu. Rogovs ievēroja Dorohova izbrīnu un pasmaidīja.

—   Viņiem te sava kārtība. Kaut kur krūmos glabā slotu, spaini, lupatu, glāzes, bet dažkārt arī uzkožamos. Kad iet projām, pēc kārtas — bet, protams, ne tie, kas vada, — uzkopj.

—    Bet Slavins mēdza šurp nākt? — pēkšņi jautāja Dorohovs.

—   Mēdza, — viņam atbildēja Kozļenkovs.

—   Surp daudzi mēdz nākt. Sadomā iedzert — un šurp. Lapeni viņi sauc par «pagaidi mazliet».

—   Oriģināli, — pasmīnēja Aleksandrs Dmitrije- vičs. — Nu tad, lūk, mani dārgie kolēģi, par Lavrovu. Viss, kas ir krimināllietas materiālos, apbrīnojami skaidri darbojas pret viņu. Spriediet paši. Lavrovs saka, ka frizieris bija piedzēries. Pēc bioloģiskās ekspertīzes slēdziena Slavina organismā nav nekādu alkohola pazīmju. Lavrovs saka, ka bija nazis, bet to neviens nav redzējis. Ir arī trešais — ne mazāk svarīgs apstāklis. Lavrovs saka, ka Slavins gribējis viņu nonāvēt. Bet, par ko, nezina. Un neviens to nezina.

—   Tātad jūs, Aleksandr Dmitrijevič, Oļegam neticat? — neizturēja Rogovs.

—    Kāda tam nozīme — ticu vai neticu? Es runāju par faktiem, kas ir lietā, un visi tie — pret Lavrovu. Kriminālisti, izmeklētājs, prokurors, beidzot, arī tiesa pirmām kārtām izskata faktus.

—   Ko tad darīt?

—   Apbruņoties ar pacietību un meklēt jaunus faktus. Es par kaut ko šaubos… — lēni noteica Dorohovs.

—   Par ko īsti?

—    Saprotiet, biedri, Lavrovs, kā saka juristi, varēja godīgi maldīties. Bet ja nu viņam tikai likās, ka Slavinam bija nazis? Varēja taču arī tā gadīties, viņam tomēr ir slikta redze.

—   Ja uzskatām, ka nazis Lavrovam tikai rādījies, kā tad izskaidrot vārdus? — Rogovs piecēlās.

—   Frizieris taču tieši pateica, ka nositīs Oļegu. Par dzirdi Oļegs nesūdzas.

—    Ar labu dzirdi, Zeņa, te galā netiksi. Cik jums vienībā ir cilvēku?

—   Apmēram trīs simti. Aktīvā — vairāk nekā simts. Divdesmit cilvēkus es norīkoju palīgā Nikolajam. — Viņš pamāja uz Kozļenkova pusi.

—   Tad izdarīsim tā. Jūs, biedri Koz]enkov, palūdziet savus palīgus rītvakar ierasties pilsētas nodaļā. Dienā viņi, jādomā, ir darbā? Arī jūs, Zeņa, atnāciet. Norunāts? — Dorohovs palūkojās pulkstenī. Bija ap vieniem. — Nu, ko? Mājup? Kā saka, rīts gudrāks par vakaru.

—   Jūs, biedri pulkvedi, uz viesnīcu? — jautāja Kozļenkovs.

—   Jā.

—   Ja atļausit, es jūs pavadīšu, man pa ceļam.

—    Iesim.

Viņi atsveicinājās no Rogova un lēnām aizgāja pa aleju.

Gāja klusēdami. Dorohovs vēroja savu ceļabiedru, bet tas acīmredzot gaidīja jautājumus. Pulkvedis gribēja tikt skaidrībā, kas par cilvēku ir šis inspektors. Viņš zināja, ka kriminālās meklēšanas dienesta darbiniekiem svarīga ir prasme savaldīties, kuras trūkumu Kozļenkovam pārmest nevarēja. Tas, ka viņš pats nolēma neiet Lavrovu dzīvoklī, negribēdams traucēt sarunu, Dorohovam patika, un viņš to novērtēja kā takta izpausmi. Patika viņam arī Kozļenkova sportiskā stāja.

—    Ko jūs domājat par Lavrova lietu? — jautāja pulkvedis.

Kozļenkovs, ilgi nedomādams, atbildēja:

—   Ticu Lavrovam. Tikai nekādi nesaprotu, kāpēc Sergejs gribēja viņu nodurt. Es Oļegu pazīstu gandrīz no bērnības. Pazīstu arī Sergeju. Mēs taču esam gandrīz vienaudži. Visi mēs te cits citu pazīstam. Oļegs ir godīgs puisis.

—   Uzskatāt, ka Lavrovs runā taisnību?

—   Jā.

—   Bet kapec Kiseļovs domā citādi?

—    Kiseļovs? — Kozļenkovs it kā sastomījās, sāka runāt lēnāk, vārdus izvēlēdamies. — Zināt, Zahars Jakovļevičs pret jauniem cilvēkiem izturas savdabīgi. Viņš nevar ciest tos, kuri audzē garus matus. Tos visus viņš uzskata par stulbeņiem un švītiem. Staigā ar ģitārām un dzied — slikti. Valkā īpaši plata piegriezuma bikses — vēl sliktāk. Viņš bieži atkārto, ka viņa laikā jaunatne bijusi citāda. Bez tam prokurors teica: «Dodiet pierādījumus.» Mēs sākām tos meklēt un neatradām. Kiseļovs nolēma, ka šo pierādījumu vispār nav. Un vēl kas. Zaharam Jakovļevičam pastāvīgi ir darīšanas ar nelabojamiem noziedzniekiem vai neliešiem, kuri slēpjas no saviem bērniem. Varbūt viņš zaudējis ticību cilvēku godīgumam? — Kozļenkovs iegrima domās, bet tad ierosināja: — Jums, biedri pulkvedi, vajadzētu ar Afanas- jevu, ar mūsu kriminālās meklēšanas nodaļas priekšnieku, parunāt. Tiesa, viņš ir slimnīcā.

—    Bet vai tad viņš zina par Slavina noslepkavošanu?

—    Zina. Es paslepus no ārstiem viņu apmeklēju. Tas bija viņš, kas lika man kopā ar kārtības sargiem nazi un lieciniekus meklēt. Arī šodien es pie viņa biju. Pastāstīju par jūsu atbraukšanu. Viņš nopriecājās.

Dorohovs un Kozļenkovs pienāca pie viesnīcas. Atsveicinādamies pulkvedis palūdza inspektoru no rīta būt pilsētas nodaļā. Viņam nenoliedzami iepatikās šis jaunais cilvēks.

Viesnīcas dežurante, pusmūža sieviete, sniegdama Dorohovam atslēgu, sacīja, ka ap pulksten desmitiem vakarā viņam zvanījis kapteinis Kiseļovs.

—   Viņš lūdza kaut ko pateikt?

—    Nē, tikai pajautāja, vai jūs esat atgriezies vai vēl ne, — sieviete nesteigdamās stāstīja. — Pie mums viesnīcā duša darbojas cauru diennakti … Ir elektriskais patvāris … Ja vēlaties …

—    Paldies. Labprāt. Sākumā dušu, bet pēc tam tēju.

Savā istabā Dorohovs atvēra logu un durvis uz balkonu, ieskatījās čemodānā. Tur vienmēr atradās kaut kas ēdams. Mājās zināja viņa ieradumu. Zināja, ka, sācis nodarboties ar jaunu lietu, viņš aizmirsīs gan pusdienas, gan vakariņas, tāpēc ielika čemodānā dažādus produktus. Arī šoreiz Aleksandrs Dmitrijevičs atrada divas celofānā iesaiņotas paciņas: vienā bija žāvēta desa, gabals siera, šprotes un sardīnes, bet otrā — mājas cepumi, skārda kārbiņa ar tēju un konfektes.

Aleksandrs Dmitrijevičs paņēma vienu paciņu, aizslēdza istabu un devās uz pirmo stāvu pie dežurantes. Sieviete ar izbrīnu skatījās uz vīstokli Dorohova rokās. Viņa bija domājusi, ka pulkvedis dzers tēju savā istabā. Bet Dorohovs paskaidroja, ka tējot vislabāk ir divatā.

Sieviete pārsedza ar salveti nelielu galdiņu, uzlika divas glāzes glāzturos, šķīvjus ar pildītiem pipariem un mājas pīrādziņiem un aizgāja pēc tējkannas.

Kad tēja, tumša kā nostāvējies griķu medus, bija ielieta glāzēs, pulkvedis teica:

—    Iepazīsimies. Mani sauc par Aleksandru Dmitrijeviču.

—    Zinu, zinu, — pārtrauca sieviete. — D:r> hovs, milicijas pulkvedis, ieradies pie mums no Maskavas, komandējuma ilgums nav zināms. Ieskatījos jūsu kartiņā. Mani sauc par Ņinu Nikola- jevnu. Esmu dežurējošā administratore. Sai viesnīcā strādāju jau gadus divdesmit. Sāku vēl vecajā, toreiz tā nebija viesnīca, bet iebraucamā māja. — Ņina Nikolajevna iedzēra malku tējas. — Jūs pie mums Lavrova lietā? — Dorohovs pamāja. Ņina Nikolajevna sarosījās: — Ņemiet, lūdzu, piparus, pīrādziņus, nekautrējieties!

Dorohovs uzlika uz šķīvja pildītos piparus, paņēma pīrādziņu, sāka ar labpatiku ēst. Ņina Nikolajevna turpināja:

—   Abus es pazīstu. Sergejs sākumā te, pie mums, frizētavā strādāja, gadi trīs, kopš pārgāja uz salonu. Bija puisis — tā nekas. Agrāk viņš ar māti kaimiņu barakā dzīvoja. Ļoti bēdājas š: sieviete. Vakar veikalā satiku, iet, viscaur me'nā tērpusies, un arī pati melna … Mēs gandrīz sadūrāmies, bet viņa mani pat nepamanīja. Zēl man Sergeja. Pavisam muļķīgi aizgāja bojā. Nezinu, kas viņiem tur ar OJegu bija sanācis. Ļaudis dažādi runā …

—   Ko tad tomēr runā, Ņina Nikolajevna?

—   Visu ko. Jums labāk jāzina, kas patiesība, bet kas tenkas.

—   Nepaspēju es vēl uzzināt. Tikko taču atbraucu, pati zināt.

—   Nu, vieni stāsta, ka Sergejs gribējis izrēķināties ar kārtības sargu, tikai, par ko, to neviens nezina, bet kāds pļāpā, it kā redzējis, kā Sergejs sekojis Lavrovam.

Dorohovs saspringa, atstūma glāzi un gribēja kaut ko jautāt, bet, redzams, nolēma ļaut Ņinai

Nikolajevnai izteikties līdz galam un turpināja klausīties ar vēl lielāku uzmanību.

—   Citi lamā kārtības sargus, sak, viņi kļuvuši nekaunīgi, cilvēkiem no viņiem nekur vairs nav glābiņa, tīšuprāt nosituši frizieri. Piesējušies piedzērušam un tikmēr situši, kamēr tas nobeidzies. Kas te taisnība, kas ne — nezinu. Bet Oļegs ar manu mazdēlu kopā mācījās, agrāk bieži nāca pie mums. Puisis viņš godīgs. Mātē atsities. Tēvu es gan maz pazīstu, bet Oļega māte. Kalerija Viktorovna, ir mūsu iecirkņa ārste. Taisnīga sieviete.

—   Ņina Nikolajevna, bet kas jums stāstīja par to, ka Sergejs sekojis kārtības sargam?

—   Kāds stāstīja, bet, kas, sitiet kaut nost, ne- ateeros.

—   Varbūt atcerēsities?

—   Ja atcerēšos, katrā ziņā pasacīšu.

Tējkanna bija tukša. Sieviete sāka novākt galdu.

Dorohovs pateicās viņai, uzgāja savā istabā un apgūlās gultā.

Viņš ilgi grozījās, visiem spēkiem centās aizmigt, mēģināja skaitīt, atcerējās dzejoļus. Neviens paņēmiens tomēr nelīdzēja. Tēja? Blēņas … Kaut kas cits viņam nedeva miera, atmiņā nāca sarunu fragmenti, pavīdēja sejas, bet visu to nomāca kaut kāda neatvairāma doma. Kaut kāds secinājums, kuru viņš, Dorohovs, vēl nav izdarījis. Aiz loga ausa rīts. Pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm četri.

Lēmums radās pēkšņi. Dorohovs izlēca no gultas, nomazgājās un izgāja no istabas. Ņina Nikolajevna izbTīnā uzmeta skatienu pulkstenim un, atvērusi ārdurvis, nenocietās:

—   Kāpēc jūs neguļat?

—   Acīmredzot tēja būs bijusi pārāk stipra, nedaudz pastaigāšos un atgriezīšos.

Dorohovs ātri šķērsoja tukšo ielu, izgāja cauri tai pašai arkai, kur tika nogalināts Slavins, un nok]uva pagalmā. Pagājis garām lapenei, devās uz jasmīnu krūmiem. Viņš sāka lēni iet tiem apkārt, tad iespraucās pašā biezoknī. Tur bija mazs, brīvs laukumiņš. Laikam šeit ne vienu reizi vien slēpās puikas, spēlēdami «kazakus — laupītājus». Krūmu augšējie zari bija diezgan reti. Tie pilnīgi aizsedza Dorohovu un vienlaikus Jāva pārredzēt visu pagalmu: ieeju tai kāpņu telpā, kur dzīvoja Krjučkovs, ietvi gar māju. Viņš pietupās un konstatēja, ka arī apakšā kailie zari neaizsedza skatienu. Panīkusi zāle bija gandrīz pilnīgi izmīdīta, daži jaunie jasmīnu dzinumi nolauzti un sakaltuši. Arī augstāk daži zari bija aizlauzti. Zari bija nolauzti viņa acu augstumā, un Dorohovs nosprieda, ka puikām tas būtu bijis par augstu. Nācis pie atziņas, ka krūmos kāds ir slēpies, pulkvedis sāka raudzīties apkārt. Atrada vairākus izsmēķus, bet, aplūkojis tuvāk, aizsvieda: nedēļas laikā tie nevarēja kļūt tik veci. Atrada daudz lietotu matu suku ar izlauztiem zariem: tā, redzams, arī te gulējusi jau sen. Paplašinādams meklējumu loku, Dorohovs izlīda no krūmiem un pamanīja nelielu papīra lodīti. Viņš pacēla to, atritināja, izlīdzināja un izlasīja: «Vēsumiņš. Maskava. Babajeva fabrika.» Nedaudz sāņus mētājās vēl viens saburzīts ietinamais papīriņš. Viņš gribēja atlocīt arī to, bet pārdomāja un atkal ielīda krūmos. Aptuveni noteicis virzienu, kādā atradās uzietie konfekšu ietinamie papīriņi, bija spiests pagriezties ar seju pret arku. Cik vien spēcīgi varēdams atvēzējies, viņš aizmeta sagumzīto papīriņu un, novērojis lidojumu, devās to meklēt. Dorohovam par lielu izbrīnu, blakus zemē gulēja vēl viena cieta papīra lodīte. Saudzīgi noglabājis abas cigarešu kārbiņā, pulkvedis ilgi staigāja apkārt krūmiem, bet vairāk nekā neatrada. Tagad viņu interesēja, vai Slavina kabatās bija konfektes. Viņš labi atcerējās visu. kas bija ierakstīts protokolā: atslēga, šķiltavas, «Belomor» paciņa, kurā palikuši četri papirosi, amatiera autovadītāja tiesības, trīsdesmit divi rubļi naudas. Bet tie, kas sastādīja apskates protokolu, varēja arī neierakstīt, ka kabatā bijusi konfekte vai lodītē saviļāts ietinamais papīriņš…

Viesnīca jau modās. Pie dežurējošās administratores stāvēja vairāki cilvēki, kas formēja dokumentus, un Dorohovs pagāja garām Ņinai Nikola- jevnai nepamanīts. Savā istabā pulkvedis ieslēdza reproduktoru, kuram teju, teju vajadzēja sākt runāt, un, apgūlies gultā, tūdaļ aizmiga.

Rīts Dorohovam sākās ar pārsteigumu. Tikko viņš paņēma no seifa lietu un sāka lasīt notikuma vietas apskates protokolu, kur bija aprakstīts ari Slavina kabatu saturs, ienāca kapteinis Kiseļovs. Viņš izņēma no mapes dažas aprakstītas papīra lapas un, neslēpdams apmierinājumu, nolika tās Dorohovam priekšā uz galda.

— Beidziet jūs, Aleksandr Dmitrijevič, lasīt un lasīt šos materiālus, tur viss skaidrs, viss zināms. Palasiet labāk, lūk, šos protokoliņus!

Dorohovs klusēdams paņēma dokumentus. Tās bija liecinieku liecības. Pirmais bija atslēdznieka Borisa Voroņina — 19 gadus veca, agrāk nesodīta, neprecēta utt. nopratināšanas protokols. Vo- roņins stāstīja:

«Šā gada 3. augustā es kopā ar savu draugu Ļcvu Kapustinu aizgāju uz kino. Pēc seansa kopa ar pārējiem skatītājiem devāmies pa izeju ārā. Drūzmā gadījās tā, ka kāda meitene paklupa pret

manu kāju un nokrita. Es sāku viņu celt augšā, bet šai brīdī pie mums pienāca sabiedriskie kārtības sargi, vairākas reizes iesita man un Kapus- tinam, sasēja mums rokas un aizveda uz štābu, īpaši nekaunīgi uzvedās kārtības sargs, kas valkā brilles. Viņa uzvārdu es nezinu, bet, ja vajag, varu uzzināt. Sauca viņu par Oļegu. Sis kārtības sargs notrieca zemē Kapustinu, bet mani saķēra aiz rokas un izgrieza to tā, ka roka līdz šim laikam sāp. Sākumā mūs aizveda uz štābu, pēc tam aizsūtīja uz miliciju, bet nākamajā dienā tautas tiesa man un Kapustinam piesprieda 15 diennaktis par sīko huligānismu. Jau agrāk Kapustins man stāstīja, ka kārtības sargu vidū ir daži cilvēki, no kuriem jāsargās, — Kudrjavccvs, kas dzīvo kopmītnē un vingro ar svaru bumbām, un viens briļļainais (pēdējais vārds bija nosvītrots, bet lappuses apakšā labojums atrunāts: nosvītroto «briļļainais» nelasīt) …»

«Tavu brīnumu!» nodomāja Dorohovs.

—  Kas pratināja? — viņš pajautāja Kiseļo- vam.

—  Es pats, biedri pulkvedi.

Dorohovs sāka lasīt tālāk: «… kārtības sargs, kurš nēsā brilles, vairākkārt sitis mūsu zēnus. Ir vēl daži tādi, kuri palaiž dūres.» Tam sekoja oficiālā frāze — protokols pierakstīts pareizi — un Voroņina paraksts.

Nākamajā protokolā bija fiksēta Ļeva Kapustina liecība. Anketas daļā tika pavēstīts, ka viņam ir 17 gadu un 9 mēneši un ka viņš strādā par mācekli rūpnīcā. Divreiz tiesāts par zādzību. Sī liecība bija nedaudz sīkāka: «Kārtības sargu acenēs — Lavrovu es pazīstu gandrīz pusgadu. Mani viņš vienkārši neieredz. Lai kur es parādītos, viņš vienmēr piesienas. Vairākas reizes dzina prom no skvēra, no Kultūras pils. Bet ar to vien nepietika, viņš pateica ari citiem kārtības sargiem, lai ari viņi mani aiztur un ved uz štābu. Lavrovs katrā izdevīgā gadījumā sita puišus. 3. augustā viņš piesējās man un manam draugam Voroņinam par to, ka mēs netīšām pagrūdām meiteni. Borisam Lavrovs iesita, bet mani, kad es gribēju aizstāvēt draugu, atgrūda sāņus. Es nenoturējos kājās, pakritu un stipri sasitos. Pēc tam vainīgi izrādījāmies mēs, mūs aizveda uz tiesu un piesprieda pa 15 diennaktīm .. .»

—     Tātad tas viss notika trīs dienas pirms Slavina noslepkavošanas?

—  Precīzi!

— Kā sameklējāt šos lieciniekus?

—    Viņi paši lūdza, lai es viņus pieņemu, un deva liecības. Viņi sēž te, pie mums. Izcieš sodu par sīko huligānismu.

—  Skaidrs.

—     Lūk, redzat, Aleksandr Dmitrijevič, Lavrovs sen jau palaiž rokas. Ja pameklētu, droši vien atrastos arī citi tādi paši gadījumi. Uz to fona Slavina noslepkavošana izskatīsies pavisam citādi.

Bet Dorohovs atkal pievērsās apskates protokolam un jautāja:

—     Sakiet, Zahar Jakovļevič, — jūs nezināt, vai protokolā ierakstīja visu, ko atrada Slavina kabatās?

Kise|ovs izbrīnā paraustīja plecus.

—  Protams, visu. Es pats tur biju klāt.

—  Bet kur ir Slavina drēbes?

—     Atdevām mātei. Visu atdevām. Jūs paskatieties, lietā jābūt parakstam.

Dorohovs pāršķīra dažas lapas, atrada parakstu, izlasīja to un ierosināja:

—  Aizbrauksim abi mājās pie Slavina.

—  Te nav ko braukt. Tas ir tepat blakus. Dzīvoklī pie viņiem es neesmu bijis, taču māju zinu. Bet ko jūs gribat tur atrast?

—  Nekā sevišķa. Gribu paskatīties … Aprunāties …

Kise]ovs grasījās savākt Kapustina un Voroņina liecības, bet Dorohovs lūdza:

—  Atstājiet. Vēlreiz izlasīšu.

Kabinetā ienāca Kozļenkovs.

—  Atnācāt? Tiešām lieliski! Man jums 'ūeums: kamēr ar Zaharu Jakovļeviču aizstaigāsim pie- Slavina mātes, iepazīstieties ar šīm liecībām un sa- vāciet par puišiem visas ziņas.

Kozļenkovs ieskatījās protokolos.

—  Es viņus abus pazīstu, biedri pulkvedi!

—  Jo labāk, bet tomēr painteresējieties. Man gribētos, lai par viņiem mums būtu vissvaigākās ziņas.

Slavini dzīvoja piecstāvu namā mikrorajonā, kas ne ar ko neatšķirtos no citiem, ja šeit nebūtu bagātīgi apstādījumi. Nē, šeit neauga papeles un liepas. Ap mājām zaļoja īsts augļu dārzs. Augļi lieca zarus un, protams, bija kārdinājums bērniem. Kiseļovs paskaidroja:

— Tiem īrniekiem, kuri saņēma dzīvokļus pirmajos stāvos, piešķīra zem logiem nelielus zemes pleķīšus balkonu vietā. Nu, bet mūsu izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks ir lietpratējs visādos labiekārtošanas darbos. Sapulcināja viņš visus pirmo stāvu iemītniekus, palīdzēja sagādāt stādus, dažādas konsultācijas organizēja. Un, lūk, rezultāts. Sākumā ar puikām bija īsts negals, bet pēc tam arī viņi aizrāvās, visādas barotavas putniem sabūvēja. Mūsu pilsētā tādi ir vairāki rajoni, un,

zināt, šeit mazāk huligānisma, mazāk žūpošanas. Liekas, dārzkopība ir ļoti laba lieta.

Dorohovs neatbildēja. Ne tāpēc, ka nebūtu ar Kiscļovu vienis prātis, viņš gluži vienkārši domāja par gaidāmo sarunu.

Durvis atvēra kalsnēja sieviete melnu mežģīņu lakatu galvā. Viņas pelēkajā sejā asi kontrastēja tikai tumšie acu dobumi. Stāvēdama durvīs, viņa pārlaida neredzošu skatienu Dorohova sejai, bet, pamanījusi Kiseļovu, pārvērtās, pēkšņi visa it kā saspringa, acis kļuva ļaunas.

—  Ko vajag? Ar saviem rokaspuišiem iedzini kapā dēlu, bet tagad man neliec miera. Ko — Lavrovu gribi izpestīt? — viņas aizsmakusi balss pārauga gandrīz kliedzienā. — Nekā nebūs, neļaušu! Līdz Maskavai aiziešu, bet taisnību panākšu! — Un, pievērsdamās Dorohovam, klusi un grūtsirdīgi noteica: — Viena esmu palikusi, pavisam viena. Nonāvēja manu Serjožeņku.

Viņa aizsedza seju ar lakata stūri un gurdi atbalstījās pret durvju stenderi.

Kiseļovs pacēla balsi:

—  Nomierinies, Stepanovna. Mēs pie tevis darīšanās. Lūk, pulkvedis no pašas Maskavas atbraucis, parunāt ar tevi grib.

—  Kas te vairs ko runāt? Tagad Serjožkam nekādas sarunas nelīdzēs. Nu, ja jau esat atnākuši, lūdzu, — un viņa, pavirzījusies sāņus, ielaida abus gaitenī.

Dzīvoklis bija divistabu. Pirmais, ko te ievēroja Dorohovs, bija tīrība un svītraini pašaustie kājceliņi. Ar tiem bija noklāts gaitenis un diezgan lielas telpas, redzams, viesistabas grīda.

Saimniece veda viņus uz virtuvi. Arī šeit grīdu sedza kājceliņi, un gandrīz vai pusi virtuvītes aizņēma liela lāde un gulta.

Saimniece izvilka no galda apakšas taburetes un ar žestu aicināja apsēsties.

—  Jā, Matrjona Stepanovna, es saprotu jūsu bēdas, grūtijums, ļoti grūti, bet jums jāsaprot ari mūs, — iesāka Dorohovs, līdzjūtīgi raudzīdamies uz sievieti, kas bija apsēdusies uz lādes stūra. Viņas lielās, dzīslainās rokas ļengani nokarājās gar sāniem. — Grūti taču bija audzināt dēlu?

—  Bet vai tad viegli! Lūk, Afanasjevs zina. Viņa acu priekšā auga.

—  Nedraiskuļoja?

—  Kā nu nedraiskuļot, draiskuļoja, protams! Viena pati es taču viņu loloju, manējais uz fronti aizgāja, bet Sergejs piedzima bez viņa. Strādāju es. Dienu un nakti rūpnīcā. Pieskatīja puiku vecāmāte, bet viņai tad bija gandrīz astoņdesmit gadu. Kā viņš lai nedraiskuļotos! Arī no mājām bēga. Bēgsi, kad nav ko ēst… Pēc dienesta patstāvīgs kļuva. Labu, tīru darbu atrada. Arī pelnīja ne slikti. Taupīgs bija, naudu mājās nesa, nežūpoja. Sen jau būtu apprecējies, bet gribēja vispirms automašīnu nopirkt. Sacīja, būs sieva, bērni — arī nauda vajadzīga. Automašīnas vadītāja tiesības ieguva jau pagājušajā gadā, bet te tev nu bija! — Vecenīte izslaucīja acis.

—  Bet vai draugi — draugi viņam bija? Krietni puiši? — jautāja Dorohovs.

—  Patstāvīgs bija, nevazājās ar puišiem. Bet paziņu bija daudz, teica: klienti. Pērn es ierosināju Serjožam dzimšanas dienu atzīmēt, kad viņam palika 28 gadi, bet viņš atbild: «Kam velti naudu tērēt, būs apaļi trīsdesmit, tad arī atzīmēsim.» — Sieviete novērsās. — Pusotra gada līdz trīsdesmit nenodzīvoja . ..

— Es jums tāpēc par dēla draugiem jautaju, lai no viņiem uzzinātu, varbūt starp Sergeju un

Lavrovu bijusi naidošanās vai ari Oļegs kādreiz draudējis jūsu dēlam. Pati taču saprotat, ka tā, lūk, ne no šā, ne no tā nevar nogalināt cilvēku.

—  Var vai nevar, nezinu. Zinu, ka nav mari tagad vairs dēla, noslepkavoja. Zinu ari, kas noslepkavoja. Bet draudēt manam dēlam nebija par ko. Ne viņš kādam draudēja, ne viņam kāds draudēja. Ja man neticat, parunājiet ar frizieri Zoru: kopā viņi strādāja, kādu laiku ari kopā gāja.

—  Bet vai nevar ielūkoties Sergeja istabā?

Sieviete saspringa un naidīgi paskatījās uz Dorohovu.

—  Kādēļ? Neļaušu viņa mantās rakņāties! Lai tā paliek, kā viņam, dzīvam esot, bija!

Dorohovs viņu nomierināja, teica, ka paskatīsies tikai no sliekšņa. Pagājis garām aizslietnim, ilgāk, nekā pieklājība to pieļauj, raudzījās uz karameļu kaudzīti stikla traukā. Pēc tam iegāja Slavina istabā, uz kuras sliekšņa kā sargs stāvēja māte.

Istaba bija neliela, kvadrātmetru desmit. Lieku mantu nebija: neliels drēbju skapis, tahta, rakstāmgalds, uz kura atradās magnetofons «Romantik». Istabas stūrī stāvēja radiola «Rigonda». Pie sienas virs tahtas bija piespraustas vairāku skaistuļu fotogrāfijas no žurnālu vākiem. Dažām fotogrāfijām frizūru līnijas bija palabotas. «Modeļi,» nodomāja Dorohovs.

—  Domāju, apprecēsies, guļamistabu viņam te iekārtošu. Arī naudu jau iekrāju, gribēju garnitūru uzdāvināt… Tagad pieminekli pasūtīšu …

Pavadīdama Dorohovu un Kiseļovu, sieviete piebilda:

—  Vairākas reizes pie Sergeja bija atnācis mūsu rūpnīcas mehāniķis Kostja Bogdanovs. Nopietns cilvēks. Pajautājiet viņam, kāds bija mans dēls, varbūt viņam ticēsit vairāk nekā man.

Dorohovs un Kiseļovs klusēdami gāja pa ielu. Nogalinātā mātes apmeklēšana nenoskaidroja nevienu detaļu, bet atstāja rūgtu nogulsnējumu dvēselē.

—  Interesanti būtu ieskatīties šī Sergeja rakstāmgaldā, varbūt viņam ir dienasgrāmata? — ierunājās pulkvedis.

—  Diez vai. Starp citu, prokuratūra man ieteica izdarīt Slavina dzīvoklī kratīšanu.

—  Nu, un kas? — apstājās Dorohovs.

—  Kā — kas? Jūs taču pats redzējāt, kādā stāvoklī ir Sergeja māte. Labākajā gadījumā viņa ar savām sūdzībām neļautu man nodienēt līdz pensijai, bet sliktākajā — pati nokļūtu psihiatriskajā slimnīcā. Viņu rūpnīcā pazīst — sabiedrība viņas pusē nostātos kā mūris. Turklāt kāds gan mums ir pamats kompromitēt nelaiķi?

—  Ko tad jūs atbildējāt prokuroram?

—  To pašu, Aleksandr Dmitrijevič, ko jums. Es atteicos izdarīt kratīšanu Slavina dzīvoklī, jo uzskatu to par mūsu likumības pārkāpšanu.

Atgriezies kabinetā, Dorohovs ieslēdza galda ventilatoru, nolaida loga aizkarus un nožēloja, ka nebija to izdarījis, pirms gāja projām. Arā sāka cepināt, un kabinets, kas atradās saules pusē, bija piekarsis kā krāsns.

Dorohovs nopūtās un izvilka savu jau līdz pusei pierakstīto bloknotu. Pēc katra komandējuma viņam palika tāds bloknots — aizpildīts līdz galam (tas nozīmē, ka lieta nemaz tik ātri negāja) vai līdz pusei, bet dažreiz vēl mazāk. Apsēdies pie galda, pulkvedis izkratīja no cigarešu paciņas naktī atrasto «Vēsumiņa» ietinamo papīriņu un nogrima domās. Tātad Slavina kabatās šo konfekšu nebija, nebija to ari viņa mājā. Bet varbūt Sergeju ar tām kāds pacienāja, starp citu, varbūt viņš tās gluži nejauši nopirka kādā kioskā? Interesanti, vai uz šiem papīriņiem nav saglabājušies pirkstu nospiedumi?

Kabinetā ienāca Kiseļovs.

—  Zahar Jakovļevič! Vai nevar izsaukt šurp ekspertu — daktiloskopu?

—  Lūdzu! — Kapteinis devās uz durvīm. Bet Dorohovs pacēla klausuli un sniedza to Kiseļovam.

—  Pa tālruni. Iekams eksperts atnāks, mēs uzsmēķēsim. Vai daudz pie jums neatklātu noziegumu? — negaidīti painteresējās pulkvedis.

—  Ta ne… Šogad palika gaisā karājamies divas dzīvokļu apzagšanas, viena krāpšana un huligānisms skvērā, tur, pie tās lapenes. Precīzāk, ne huligānisms, bet kautiņš ar miesas bojājumiem. Cietušie ir divi, abi smagi piekauti, abi gulēja slimnīcā. Zina, kas viņus sita, bet nesaka. Lūk, tie arī ir visi neatklātie noziegumi. No pagājušā gada mums palika viens veikals, trikotāžas. Zagļi dažādus vilnas izstrādājumus aizveda gandrīz par pusmiljonu. Sai lietā mēs daudz strādājām, bet viss velti. Konstatējām, ka noziedzniekiem bijusi automašīna, bet, kāda īsti, nezinām. Visticamāk, ka mikroautobuss «UAZ» vai Rīgas «RAF». Savējos visus pārbaudījām, droši vien kaut kādi «viesi». Ar šo lietu pats Alanasjevs nodarbojās.

—  Bet kā pie kaimiņiem?

—  Pie kaimiņiem dažādi. Stepes rajonā vienmēr klusi un mierīgi, tikai vasaras sākumā gan iztīrīja veikalu, ari ar mašīnu.

—  Atklājāt?

—  Ne. Nesen es runāju ar rajona nodaļas priekšnieku, saka, nekādi nevarot atrast. Bet, lūk, c:rais rajons, Dzelzceļa, ļoti nemierīgs. Rajona centrs — dzelzceļa stacija; tur ir kā iebraucamā vietā, noziegumu daudz, ir arī neatklāti. Nesen apzaga veikalu «Audumi», paņēma vairākus baķus dārgu audumu. Milicis zagļus pamanīja un mēģi- naja aizturēt, taču viņi ar automašīnu notrieca milici no kājām un aizbēga, bet viņš ar gūžas kaula lūzumu nokļuva slimnīcā. Pirms zādzības noziedznieki aizdzina «Moskviču», pēc tam to pameta.

Kiseļovs stāstīja, bet Dorohovs savā bloknotā kaut ko pierakstīja. Abi nemaz nepamanīja, kā kabinetā ienāca pavecāka sieviete.

—  Aicinājāt, biedri kapteini?

—  Kā tad, kā tad, lūdzu! Atļaujiet, biedri pulkvedi, stādīt jums priekšā mūsu kr iminālistikas zinātni — vecākā eksperte Anna Sergejevna Smin- nova, arī milicijas kapteine, liela daktiloskopijas speciāliste.

—  Nu jau tūdaļ arī liela! — pasmaidīja Smirnova.

Dorohovs piebīdīja ekspertei atrastās papīra lodītes. Viņa paņēma pinceti un nelielu palielināmo lēcu un, izlīdzinājusi katru papīriņu, sāka tos uzmanīgi aplūkot.

—  Ko tad jūs, pulkvedi, par šīm konfektēm gribat zināt?

—  Visu, galvenais — kas tās apēda, — pavīpsnāja Dorohovs.

—  Tas kriminālistikai nav zināms, — tādā pašā tonī atbildēja sieviete. — Es varu jums pateikt tikai to, ka konfektes ir no vienas partijas.

—  Sakiet, Anna Sergejevna, — vai uz šiem papīriņiem nevar atrast pirkstu nospiedumu pēdas?

—  Domāju, ka nevar. Nē, pēdas šeit, bez šaubām, ir, es tās attīstīšu, bet, lūk, izmantot šos nospiedumus personas identificēšanai mums neizdosies. Pirmkārt, pārāk maza virsma. Otrkārt, papīrs tā saburzīts, ka papillāro līniju nospiedumi katrā ziņā nodzēsti.

—  Nu ko, ja nevar, tad nevar, — nopūtās Dorohovs. — Bet žēl. Domāju, ka tas, kas apēda šīs konfektes, mūs ar Kiseļovu ļoti interesē. Bet vai jūs, Anna Sergejevna, mīlat konfektes? Kā jūs domājat, cik ilgā laikā var apēst trīs vai četrus «Vēsumiņus»?

—  Grūti pasacīt. Tā ir gaumes lieta.

—  Biedri pulkvedi! — nenocietās Kiseļovs. — Kāds lietai sakars ar šiem «Vēsumiņiem»?

—  Atklāti sakot, — pasmīnēja Dorohovs, — ari es pats pagaidām nezinu. Starp citu, uzdodiet kādam no puišiem uzzināt, vai šīs konfektes ir veikalos, un labi būtu nopirkt kādas desmit, bet, ja nav, lai noskaidro, kad šīs konfektes bija pārdošanā.

Tikko Kiseļovs aizgāja, pie kabineta durvīm kāds uzmanīgi pieklauvēja.

—  Ienāciet, ienāciet! — divreiz atkārtoja Dorohovs.

Istabā bikli ienāca meitene. Aleksandrs Dmitrijevičs ne uzreiz tajā pazina Zinu Maļcevu. Viņa izskatījās pavisam ne tāda kā vakar kārtības sargu vienībā. Redzams, viņa bija zaudējusi apņēmību. Dorohovs nodomāja: kā skolniece, tikai priekšautiņa trūkst.

—  Nāciet iekšā, Zinočka! — Viņš piecēlās meitenei pretim, piebīdīja krēslu un pats apsēdās blakus. — Nekautrējieties, iekārtojieties ērtāk! Nolieciet savu grezno portfeli uz grīdas — te jūs ne ar ko neriskējat! — Viņš ļoti gribēja izraisīt smaidu meitenes bālajā sejā. Bet Zinas acis joprojām raudzījās skumji un pat ar zināmu pārmetumu.

Dorohovs paņēma no viņas lielo, nobružāto portfeli, nobrīnījās par tā smagumu un uzmanīgi nolika uz grīdas.

—  Nu, stāstiet, — viņš apņēmīgi teica.

—  Es nezinu, ko … — gandrīz čukstus atbildēja meitene.

—  Kā tā — nezinu? — Dorohovs ierunājās skaļāk, ieraudzījis, ka meitenes lūpas nodreb. Viņš zināja, ka vissliktākais nomierināšanas paņēmiens tādos gadījumos ir žēlums un līdzjūtība. — Par sievu kļūt gatavojies, bet nezini, kāds ir tavs līgavainis. Mīli taču?

—  Mīlu, — gandrīz izaicinoši izmeta viņa.

—  Nu, jauki, mīli vien, ja viņš, protams, ir to pelnījis.

—  Kā jūs tā varat runāt, kad… vai tad jūs viņu pazīstat? Tādu otru neatrast! Tas ir :ī;; puisis.. . Es viņa dēļ arī uz institūtu neaizgāju.

—  Neiznāca laika sagatavoties?

—  Jūs mani nepareizi sapratāt, pavisam nepareizi. Ja jau Oļegs teica, ka profesijai jābūt tādai kā mīlestībai — vienai vienīgai un tai jādod arī tāda pati laime, es nevarēju viņam neticēt.

—  Tev taisnība, meitenīt; ja mīli savu darbu — tā ir liela laime. Kaut ari novazājuši mēs esam šos vārdus, — domīgi noteica Dorohovs.

—  Nu, lūk, bet viņš teica, ka nedrīkst izvēlēties profesiju pēc principa, kur konkurss mazāks vai institūts tuvāk mājām. Viņš sacīja, ka šo nākamo profesiju vajag iztaustīt, izjust. — Zina pietvīka, viņas pelekās acis kļuva zilas. — Jūs domājat, Oļegs nevarēja uzreiz iestāties institūtā? Viņš taču bija labākais skolēns skolā, bet aizgāja uz rūpnīcu. Teica, ka viņam kauns būs strādniekiem acīs skatīties, ja viņš no studenta sola atnāks viņus_ vadīt, nemācēdams āmuru rokās noturēt. Bet viņš to prata, starp citu, daudz labāk nekā pārējie. Nekāda darba nebijās. Viņš allaž brīnījās, kāpēc daudzi no mums bīstas vai arī kautrējas «ncintelek- tuāla» darba. Kā viņš mūs kaunināja!

Zina notvēra Dorohova skatienu. — Jūs droši vien neticat man. Bet tāds viņš ir, es nekā neizgudroju. Gribat — ticat, gribat — ne, — viņas balss aizlūza. — Es, lūk, pašlaik speciāli cenšos atcerēties kaut ko negatīvu viņa raksturā vai rīcībā un nekā nevaru ne izdomāt, ne atcerēties.

Sarunu pārtrauca telefona zvans, Dorohovs paņēma klausuli.

—  Biedri pulkvedi! Kozļenkovs ziņo. Atļausit iegriezties?

Aleksandrs Dmitrijevičs, uzmetis meitenei skatienu, pajautāja:

—  Kā ir, vai Kozļenkovs mūs netraucēs? Nu, lieliski! Nāciet, lūdzu.

Kozļenkovs tūdaļ ienāca, redzams, bija zvanījis no blakus kabineta, nolika uz galda plānu mapi un, sapratis pulkveža žestu, apsēdās uz krēsla.

—  Te man Zina stāsta par Oļegu. Kur jums ir to divu puišu liecības? Mapē? — Dorohovs izņēma abus protokolus, pasniedza tos Zinai, palūdza izlasīt.

Zinai no dusmām pat elpa aizrāvās.

—  Maitas, kādi maitas … atvainojiet, Aleksandr Dmitrijevič, nekad nelamājos, bet te kaut kas tāds…

—  Jūs neuztraucieties. Ko — vai tad arī jūs šos puišus pazīstat?

—  Ne tikai pazīstu, bet arī biju tur, pie kinoteātra, kad mūsu grupa viņus aizturēja par huligānismu. Viņi samaitāja cilvēkiem vakaru. Uzmācās meitenēm, lamājās, pie izejas no kinoteātra kautiņu sarīkoja. Nostājās, izpleta rokas un sāka meitenes tvarstīt, izcēlās spiegšana, aizmugurējie spiežas virsū, priekšējie krīt zemē. Mēs nekādi nevārējām cauri pūlim izlauzties. Zvjagins kaut kā izspraucās, satvēra huligānus aiz apkaklēm, bet viņi cenšas izrauties. Kapustins iesita Zvjaginam pa seju, izrāvās un metās bēgt, viņu Oļegs aizturēja, bet paslīdēja, un abi nogāzās. Piesteidzās Karpovs un es. Mēs, Kapustina šefi, saņēmām viņu zem rokām — un uz štābu, bet Voroņinu Zvjagins un meitenes atveda, Oļegs jau pēc tam, vēlāk, atnāca.

—  Kāpēc šefi? — Dorohovs pārstāja lasīt protokolu.

—  Kapustinu ziemas nogalē no bērnu kolonijas atbrīvoja pirms termiņa, viņš tur par kiosku apzagšanu sēdēja. Tad, lūk, komjaunatnes komiteja uzdeva mūsu vienībai uzņemties par viņu šefibu. Jūs vakar štābā redzējāt tādu puisi — Semjonu Kudrjavcevu? Viņu tad arī norīkoja par Kapustina šefu un pie Kudrjavccva brigādē iekārtoja. Kudr- javcevs sava «audzēkņa» dēļ sākumā gandrīz vai raudāja. Nu, bet vēlāk viņu attiecības it kā iegāja pareizās sliedēs un puisis tā kā uz labo pusi mainījās. Bet te satikās viņi ar Borisu Voroņinu… Abi, tikko eksāmenus tehnikumā nokārtojuši, uz priekiem iedzēra un gāja izklaidēties uz kinoteātri. Galvenās grūtības bija vēlāk, kad sākām sastādīt aktu: domājām mēs, domājām un nolēmām visas nekrietnības aktā nerakstīt. Neierakstījām ne par pretošanos, ne arī par to, ka Zvjaginam viņi iesita.

—  Kāpēc tad tā?

—  Kudrjavcevs lūdza. Un arī mēs viņam piekritām. Ja visu būtu ierakstījuši tā, kā bija, neredzēt Kapustinam tehnikumu, viņam par huligānismu ne piecpadsmit diennaktis, bet gadu piespriestu.

—  Pasaudzējāt tātad, filantropi…

Kad Zina jau gatavojās doties projām, Dorohovs uztvēra viņas nedrošo skatienu, ko meitene uzmeta portfelim un tad viņam.

—  Zinu, zinu. Pienesums?

Zina pamāja.

—  Vai var?

—  Kas tur ir?

—  Grāmata un šis tas, ko es sacepu.

—  Atstāj uz manu atbildību.

Meitene aizgāja, un Aleksandrs Dmitrijevičs uzreiz jautāja Kozļenkovam, ko viņš domā par Voroņina un Kapustina liecībām. Kozļenkovs paraustīja plecus.

—  Laikam jau šiem puišiem tomēr sadeva.

—  Kā sadeva? — nobrīnījās Dorohovs.

—     Nezinu, kā pret viņiem izturējās Lavrovs, bet to, ka Kudrjavcevs iekaustīja Kapustinu, zinu. Jūs, biedri pulkvedi, pats aprunājieties ar Kudrjavcevu un Rogovu, tad labāk sapratīsit.

—     Aprunāšos, katrā ziņā aprunāšos. Ar visiem. Vai par «Vēsumiņu» jums izdevās kaut ko uzzināt?

—     Nav pie mums pārdošanā šo konfekšu. Vai jūs gribat atmest smēķēšanu?

—    Tad ne jau, negribu. Gribu kaut ko pārbaudīt. Radās te viena doma.

Kozļenkovs sameklēja bloknotu, pašķirstīja to un nolasīja:

—     «Vēsumiņi» bija pie mums pārdošanā pirms diviem mēnešiem. Mūsu tirdzniecības uzņēmums 1970. gada 3. jūnijā saņēma 100 kilogramu šo konfekšu. Nodeva tās diviem veikaliem, un tur divās trijās dienās izpārdeva.

Dorohovs uzmeta skatienu pulkstenim. Bija trešā stunda.

—  Kad visērtāk apmeklēt Afanasjevu?

—  Visērtāk ir to darīt tūdaļ, — bez lielas domāšanas atbildēja Kozļenkovs.

—  Tad ejam!

Dorohovs un Kozļenkovs kriminālās meklēšanas nodaļas priekšnieku atrada dārzā. Afanasjevam bija aizliegts pēc pusdienām gulēt, un viņš, iekārtojies lapenītē, sēdēja, paņēmis līdzi veselu paku avīžu. Afanasjevs, redzams, gaidīja viņus atnākam. Pēc iepazīšanās un apmainīšanās ar tādos gadījumos parastām laipnībām majors sāka sarunu.

— Ļoti priecājos par jūsu atbraukšanu, Aleksandr Dmitrijevič! Jūtu, ka mani «detektīvi» šai lietā iestrēguši, bet pats nekā izdarīt nevaru. Pirms Oktobra svētkiem gribēju apvest ap stūri eripu, nepievērsu uzmanību saaukstēšanās pazīmēm un kopš tā laika nekādi nevaru izķepuroties. Aizeju, nedaudz pastrādāju — un atkal vai nu sirds, vai spiediens. Tagad ārsti sola, ka vēl dienas 10—15 — un izrakstīšot. — Afanasjevs jokodamies nospļāvās pār kreiso plecu, pasmaidīja: — Lai nenoskaustu. Par Lavrovu. Abus viņus es pazīstu. Oļegu mazāk, bet Serjožku Slavinu kopš bērnības. Agrāk mēs vienā barakā dzīvojām. Ar viņa tēvu četrdesmit pirmajā kopā uz fronti aizgājām. Četrdesmit ceturtajā es atgriezos mājās ar balto biļeti. Serjožkam bija jau trīs gadi, bet viņa tēvs krita, pat nezinādams, ka dēls piedzimis. Kad šis puišelis auga, Stepanovnai bēdu bija atliku likām. Sava tiesa tika arī man. Pēc demobilizācijas sāku strādāt kriminālās meklēšanas nodaļā. Aizbēg Sergejs no mājām — kaimiņiene raudādama pie manis. Un mēs meklējam. Te viņu no Ļeņingradas, te no Baltkrievijas atved. Sākumā allaž brauca tēvu meklēt, bet vēlāk sāka zagt. Divreiz kolonijā pabija. Māte pavisam nomocījās ar viņu, nosirmoja. Pierunāju es mūsu komisāru, un pusgadu pirms termiņa Sergeju iesauca armijā. Mājās atgriezās pavisam cits cilvēks. Kļuvis nopietnāks. Iemācījies bārdu skūt, matus apgriezt. Izveidojās par labu meistaru. Es viņu vairākkārt pārbaudīju, domāju: kā viņam ar vecajām lietām? Bet nekur nekā. Iedzert dažkārt iedzēra, šad tad kārtis spēlēja uz sīknaudu. Pirms pāris gadiem mēs ar viņu vaļsirdīgi izrunājāmies. Acīmredzot draugi pateica, ka es par viņu esmu interesējies. Viņš tad pienāk man klāt uz ielas un saka: «Jūs, tēvoci Borja, neuztraucieties, es cietumā vairs nenonākšu, tas viss bija jaunības neprāta dēļ.» Stepanovna, Serjožkas māte, kā sastop mani, tā allaž dēlu slavē: te Sergejs viņai to nopircis, te vēl ko citu. Algu un ja vēl kas klāt piepelnīts — visu līdz pēdējai kapeikai atdevis. Kas te tagad noticis, nekādi neizprotu.

Afanasjevs apklusa. Pastiepa roku pēc cigaretēm, ko sev blakus uz sola bija nolicis Dorohovs, bet tad atrāva roku un no jauna ierunājās.

— Pie mums kriminālās meklēšanas nodaļā cilvēku maz. Es, Kiseļovs un trīs inspektori. Vienu no viņiem jūs pazīstat, — viņš pamāja uz Koz- ļenkova pusi, — otrs ir atvaļinājumā, bet trešais aizbrauca kārtot eksāmenus, juridiskajā stājas. Kiseļovs pie mums nepārtraukti aizņemts meklēšanas lietās. Divi inspektori nodarbojas ar kārtējām lietām, bet mēs ar Nikolaju uzņēmāmies darbu ar jaunatni. Nezinu, kā jūs, bet es uzskatu, ka svarī- gaka darba par šo mums nav. Nebūs likumu pārkāpēju nepilngadīgo un jauniešu vidū — mazāk būs pieaugušu noziedznieku. Par zagļiem un laupĪtājiem uzreiz vis nekļūst. Sākas ar niekiem, ir kaut kādu sīkumu, paaugas — ķeras pie kā iieiāi». Skaties: gandrīz vai acu priekšā izaudzis nozie::- nieks. Tad jau viņu grūtāk labot. Piedodiet man par šīm ābeces patiesībām, bet ne visi tās saprot.

Afanasjevs runāja aizrautīgi, stipri uztraucās, un Dorohovs centās viņam palīdzēt.

—  Es jums pilnīgi piekrītu, Boris Vasiļjevič.

—  Tas ir labi, bet ir arī tādi, kas domā citādi, saka, nav ko ar viņiem auklēties. Cietumā viņus uzreiz, tad drīz vien labosies. Bet starp tādiem puišiem ir taču daudz labu, tikai dzīve dažiem, gadās, ne tā izkārtojas. Nu, bet sabiedriskie kārtības sargi ir mūsu galvenie palīgi. Lavrovu es atrerrs. Vērtīgs, taisnīgs, nosvērts cilvēks. Es vi.-!— vairākkārt nopietnus uzdevumus uzticēju.

—  Varbūt par šiem uzdevumiem ar vir.u ar: gribēja izrēķināties? — jautāja Doroho- -

—  Viss var būt, Aleksandr Dmitrijevič, bet kāds tam sakars ar Slavinu? Viņš man ne reizi nevienā lietā pat netieši nav figurējis. Ja Sergejs tiešām bija nolēmis izrēķināties ar Lavrovu, tad tur vajadzētu būt svarīgiem iemesliem. Krjučkovu neatradāt? — majors uzprasīja Kozļenkovam.

—  Nē, Boris Vasiļjevič. Viņam pēc četrām dienām beidzas atvaļinājums. Atbrauks — parunāsim.

—  Zināt, Aleksandr Dmitrijevič, tikšanās ar Stepanu Krjučkovu, manuprāt, katrā ziņā palīdzēs ieviest zināmu skaidrību šai lietā. Puisis brašs, sabiedrisks, bet… Jums par lapenīti skvērā stāstīja? Tur tad nu viņš ir pirmajā piecniekā. Mīl iedzert, labprāt arī izkaujas, kaut viņa gados jau vairs neklātos to darīt. Ar Lavrovu viņš draudzējās, kaut nevaru iedomāties, kā šī draudzība izveidojās. Stepans tika tiesāts par huligānismu, bet ar zādzībām viņš nenodarbojās — tas nu ir skaidrs. Pirms gadiem trim bija te, pie mums, zagļu grupiņa, viņu ari vienreiz aicināja piedalīties pasākumā. Taču Krjučkovs ne tikai pats atteicās, bet arī puišus mēģināja atrunāt. Man vēlāk par to viens no dalībniekiem stāstīja. Es izsaucu Krjučkovu, jautāju. Viņš noburkšķēja, ka atceras, un viss. Starp citu, Kola man sacīja, ka notikuma vietā bijis arī kāds laulāts pāris, aizmirsu uzvārdu. Vai jūs ar viņiem runājāt?

—  Nē.

—  Varbūt jums pašam vajadzētu ar viņiem aprunāties, iespējams, ka viņi atceras kaut kādas detaJas?

—  Katrā ziņā aprunāšos.

—  Un vēl, Aleksandr Dmitrijevič, lūgums man jums. Veikala apzagšanas lieta karājas gaisā, izbrīvējiet laiku, paskatieties… Nedod man tā miera.

—  Es jau šodien lūdzu Kiseļovam šo lietu. Katrā ziņā iepazīšos.

Majors ieskatījās pulkstenī un piecēlās.

—  Jūs, biedri pulkvedi, atvainojiet mani, bet procedūru māsa šeit ir stingrāka par armijas star- šinu. Nokavēšu uz procedūru — viņa visiem ārstiem mani nosūdzēs.

Dorohovs un Kozļenkovs pavadīja Afanasjevu līdz lielam četrstāvu slimnīcas korpusam un atsveicinājušies aizgāja.

Vakarā, ap pulksten septiņiem, pie Dorohova sanāca sabiedriskie kārtības sargi. Viņus atveda štāba priekšnieks. Kopā ar puišiem atnāca divas meitenes — Zina Maļceva un otra, tā, kura vakar štābā stāvēja nomaļus. Aleksandrs Dmitrijevičs

konstatēja, ka vairumu puišu viņš redzējis vakar, bet bija arī nepazīstami. Rogovs pasniedza pulkvedim sarakstu; tajā bija divdesmit četri uzvārdi.

—  Mūsu vienības štābs norīkoja jums palīgā savu aktīvu.

Dorohovs vēlreiz aplūkoja sapulcējušos. Visi sēdēja cienīgi un uzmanīgi, acīmredzot saprazdami, ka viņiem būs veicams svarīgs darbs.

—  Lūk, kas, draugi, man vajadzīga jūsu palīdzība. Jāapstaigā visi dzīvokli visās trijās mājās, kuru pagalmā tas notika, un jāaprunājas z: ikvienu iedzīvotāju. Tos, kurus nesastapsi: šodien, nāksies apmeklēt rīt. Bet galvenais — neizlaist nevienu cilvēku! Jāsameklē visi, kuri ta ā vakarā atgriezās mājās pēc vienpadsmitiem. Varbūt kāds ir redzējis pagalmā Lavrovu vai Slavinu, bet varbūt arī vēl kādu citu cilvēku. Jāuzzina, vai kāds ir piegājis pie tās vietas, kur notika slepkavība, un ko viņš tur redzējis. Pacentieties noskaidrot, vai pie kāda tajā vakarā nebija viesi, kad viņi aizgāja un kur dzīvo. Par nazi jautājiet piesardzīgi, labāk sarunas beigās. Ja man tas būtu jādara, es runātu mierīgi, laipni. Domāju, ka jums vajadzētu iet pa diviem. Tūdaļ mēs izdalīsim dzīvok]u sarakstus. Jāapmeklē visi dzīvokli. Ja ir kādi jautājumi, lūdzu!

—  Ir! — Piecēlās milzu auguma puisis Semjons Kudrjavcevs. — Bet ko darīt ar tiem, kuri mums kaut ko pastāstīs par nazi vai kautiņu, aicināt šurp pie jums?

—  Neviens nekur nav jāaicina, biedri Kudrjavcev. Aprunājieties, galveno pierakstiet, ja ir bažas, ka neatcerēsities, un ziņojiet.

—  Bet ko darīt, ja mūs dzīvoklī nelaidīs? — jautāja Jeļena Pavlova,

—  Tad pieaiciniet namu pārvaldnieku vai iecirkņa inspektoru, šīs jūsu darbības laikā viņam pavēlēts pastāvīgi būt pagalmā.

—  Bet ja nu mēs pēkšņi uzzinām, ka cilvēki, kas bija atnākuši ciemos, dzīvo otrā pilsētas malā?

—  Viņus katrā ziņā vajadzēs uzmeklēt un izjautāt. Ja ar kaut ko netiekat galā, nāciet pie manis. Es visu laiku būšu šeit, kabinetā. Vairāk jautājumu nav? Labi. Vēlu jums veiksmi!

Kārtības sargi aizgāja. Dorohovs pievilka tuvāk divus apjomīgus lietas sējumus un atšķīra to, kuram uz vaka bija uzrakstīts «Zādzība trikotāžas veikalā». Šķirstīdams dokumentus, Aleksandrs Dmitrijevičs atzīmēja kaut ko savā bloknotā.

Lūk, viņa rokās nonāca «Skvēra lapenītes apmeklētāju saraksts». Pie katra uzvārda bija norā- rīts vecums, adrese un īsi — kompromitējošas ziņas. Par vieniem bija teikts, ka viņi spēlē kārtis, citi pastāvīgi žūpo, vēl citi savukārt huligāniski uzvedas un kaujas. Dorohovs sāka uzmanīgi pētīt uzvārdus. Sestais sarakstā bija Stepans Krjučkovs, divdesmit sešus gadus vecs, mehāniskā ceha tehniķis, alkoholisko dzērienu pārmērīgs lietotājs un kāršu spēles cienītājs. Četrpadsmitais sarakstā bija Sergejs Slavins, par kuru piezīmes vēstīja, ka viņš uzcienā pusaudžus ar degvīnu, spēlē kārtis uz naudu un ka viņam ir autoritāte. Viens no pēdējiem sarakstā bija Kapustins. Dorohovs sameklēja Lavrova lietā liecinieku nopratināšanas protokolus, kurus bija atnesis Kiseļovs, ieskatījās sarakstā un saprata, ka tieši Kapustins vairākkārt piedalījies zādzībās, bijis kolonijā, atbrīvots pirms termiņa, ka viņš ir pastāvīgs lapenītes apmeklētājs, huligānisku izdarību un kautiņu iniciators.

Pulkvedis uzgrieza pilsētas nodaļas dežuranta numuru un jautāja:

— Kur ir kapteinis Kiseļovs? Aizgāja ar kārtības sargiem? Arī Kozļenkovs? Tad esiet tik laipns un atvediet pie manis par sīko huligānismu notiesāto Kapustinu.

Zina Maļceva un Pjotrs Zvjagins bija beiguši dzīvokļu apgaitu vienās kāpnēs. Viņiem neizdevās uzzināt neko jaunu, un abi bēdīgi devās uz nākamo kāpņu telpu, kur atradās Krjučkova dzīvoklis. Kad viņi gāja prom no pilsētas nodaļas, Dorohovs palūdza pie sētnieka, namu pārvaldnieka vai kaimiņiem noskaidrot, kurp aizbraucis Krjučkovs, un tagad Zina ierosināja:

—  Ieiesim pie viņa kaimiņiem. Kaimiņ: droši vien labāk nekā citi zina, kur viņš atrodas.

Jaunieši uzkāpa trešajā stāvā un piezvanīja. Durvis ilgi neviens nevēra vaļā, bet tad sievietes balss jautāja, kas viņi tādi ir un ko viņiem vajag, un tikai pēc tam, kad pie sievietes pienāca vīrietis, viņus ielaida dzīvoklī. Saimniece te bija korpulenta sieviete jau gados, ģērbusies platā mājas halātā. Turēdama rokās dvieli, viņa nemitīgi slaucīja sviedraino seju. Saimnieks bija ļoti kalsnējs, maza auguma, ģērbies svītrainā pidžamā, kādas jau sen izgājušas no modes. Sieviete ar ierastu kustību atbīdīja vīrieti sānis un, jaukdama krievu un ukraiņu vārdus, ātri nobēra:

—  Nu ko jūs te vienā laidā staigājat, izprašņājat, arvien kaut ko gribat saskatīt? Mēs ar Jegoru nekā nezinām. Ko redzējām, to arī pateicām. Viņam, — sieviete pamāja uz vīra pusi, — pēc slepkavības asinsspiediens paaugstinājās. Bet man, tikko aizmiegu, katru nakti miroņi sapņos rādās. Vai tad jūs nezināt, ka veci cilvēki nedrīkst uztraukties? Mēs taču esam pensionāri, ārsts mums lika katru vakaru dārziņā pasēdēt, pastaigāties. Bet te acu priekšā sāk nogalināt. Agrāk mēs domājām, ka jūs, kārtibas sargi, kārtibu ieviešat, bet tagad zinām, ka no jums vienīgi nepatikšanas. Tas garais puisis, nu, tas ar brillēm, pienāca pie mums un teica, ka viņa paziņam kļuvis slikti, ka viņš lūdz mūs pieiet pie viņa, kamēr pats izsauks ātro palīdzību; mēs piekritām, un kas no tā iznāca? Tikai nepatikšanas. Piegājām, skatāmies — guļ frizieris Sergejs. Agrāk, kad Jegors vēl strādāja, ik pārdienas gāja pie viņa skūties. Vīrs tad nu saka: «Skaties, Oļeksa, viņam kļuvis slikti,» — bet es paskatījos, pataustīju roku — pulsa nav — un saku: «Nē, Jegor, viņam jau ir labi. Bet mums abiem būs slikti. Mēs izgājām pastaigāties, nepietika vēl tā, ka lietus mūs izmērcēja, te vēl iekūlāmies par lieciniekiem.» Tad sāka nākt cilvēki. Pienāca simpātisks, tāds izskatīgs, labi ģērbies vīrietis. Arī viņš pataustīja frizierim pulsu un pateica: «Viņam tagad vairs nekā nepalīdzēsi.»

Saimnieks parādījās aiz savas varenās dzīvesbiedres pleca, gribēja kaut ko paskaidrot, bet sieviete atkal atbīdīja viņu, pacēla balsi un turpināja bērt vārdus. Viņi vairāk nekā nezinot un nožēlojot, ka palikuši gaidīt, kamēr atbrauks «ātrā», bet neesot gājuši projām kā tas simpātiskais vīrietis.

Zvjagins pārtrauca sievieti:

—  Sakiet — vai tad milicijā jūs nenopratināja kopā ar to cilvēku?

—  Nē. Mani pratināja kopā ar Jegoru, bet tas cilvēks pagriezās un aizgāja. Viņš teica, ka steidzoties.

Zina arī kaut ko gribēja jautāt, bet viņu ar žestu atturēja Zvjagins.

—  Mēs vispār pie jums cftā jautājumā. Vai jūs nezināt, kurp aizbraucis jūsu kaimiņš Krjučkovs?

—  Uz kurieni viņš aizbraucis? Protams, zinu! Uz ciematu pie savas tantes. Aizveda Oļečku uz laukiem. Es viņam teicu: klausieties, Stepan, kāpēc jums vest meiteni projām, atstājiet viņu mums. Mums nav bērnu, un mēs viņu uzraudzlsim. Viņš teica, ka meitenei būšot labāk pie tantes. Kur šī tante dzīvo? Ciematā. Kādā? Lūk, kādā, to mēs nezinām. Bet jūs paši pajautājiet Stcpanam. Kad viņš atbrauks? Laikam pēc kādām trim četrām dienām.

Maļceva un Zvjagins izgāja no dzīvok]a ar atvieglojuma sajūtu. Vairākas reizes brīvi uzelpojusi, Zina jautāja:

—  Kā tu domā, Pjotr, vai ir vērs s:ās:ī: pulkvedim par šo izskatīgo un labi ģērbušos cilvēku?

—  Ir vērts, Zinočka, ir vērts, tikai norunāsim, ka nesteigsimies. Varbūt uzzināsim viņa uzvārāu vai vārdu. Mums, paskat, cik daudz dzīvokļu vēl jāapstaigāl — Viņš sniedza meitenei sarakstu.

Kapustins no galvas līdz kājām noskatīja Dorohovu, aplūkoja kabinetu, apsēdās krēslā un sāka gaidīt jautājumus. Dorohovs savukārt, neslēpdams interesi, vēroja puisi. Iekams sāka sarunu, pulkvedis gribēja gūt par viņu zināmu priekšstatu. «Puisis kā puisis,» prātoja Dorohovs, «augums 170, spēcīga ķermeņa uzbūve, labi ģērbies, acis dzīvas, ar viltības dzirksti, redzams, puisis pieradis ātri novērtēt situāciju. Bet no kurienes puikam tāda pašpārliecinātība? Jā! Iejuties «grūti audzināmā» lomā, pieradis, ka visi ar viņu auklējas, visi rūpējas, pat vesela kārtības sargu vienība, bet, lūk, interesanti, kā ar viņu nodibināja kontaktu brigadieris Kudrjavcevs? Vai viss viņiem noritēja gludi? Baidos, ka kādreiz viņš neizturēja un iekaustīja savu audzēkni. Nu, to mēs vēl pārbaudīsim, bet sākumā es viņu mazliet paglaudīšu pa spalvai,» nolēma pulkvedis, sameklēja nopratināšanas protokolu, pagrozīja to rokās un sniedza Ka- pustinam.

—  Tā ir jūsu liecība?

Kapustins uzmeta skatienu savam parakstam un, uzlicis elkoni uz galda, neverīgi atbildēja:

—  Mana. Es jau sen gribēju par kārtības sargu nekrietnībām uzrakstīt, kur nakas. Viņi kļuvuši pavisam bezkaunīgi, pilsoni pulkvedi.

«Tā, tā, tomēr pilsoni,» domās atzīmēja Dorohovs, «arī manu dienesta pakāpi zina. Kas tad tev to pateica? Tātad zini, ka atveda uz nopratināšanu pie pulkveža, kurš trīsreiz vecāks par tevi, tomēr tu nolēmi uzvesties nekaunīgi? Labi. Es pret tevi izturēšos, cik vien laipni varēšu.»

—  Sakiet, lūdzu, Kapustin, — kurš no kārtības sargiem īpaši ālējas? Par Lavrovu jūs pastāstījāt, bet kā citi?

Kapustins, iekams atbildēja, ērtāk iesēdās krēslā, sameklēja kabatā cigaretes, palūdza atļauju uzsmēķēt. Dorohovs atļāva, bet, lai noslēptu smīnu, pievērsās tālrunim, pēc tam atkal pagriezās pret Ka- pustinu. Tas turpināja tēlot taisnīguma aizstāvi.

—  Visi viņi ir vienādi. Es jau stāstīju par Lavrovu, jums vajadzētu noskaidrot arī par citiem, viņi nemaz nav labāki. Tikko kaut kas nav pa prātam, tūdaļ ar dūrēm. Visiem mūsu puišiem no viņiem nav glābiņa. Lūk, aprunājieties ar Voroņinu, viņš jums arī pastāstīs, — Kapustins turpināja, bet Dorohovs domāja, ka viņš nevar, gluži vienkārši nedrīkst nepārmācīt Kapustinu. Tepat, tūdaļ, neatliekot uz priekšdienām, lai puisis saprastu, ka nekaunība nevar palikt nesodīta, lai šo mācību viņš iegaumētu uz visu mūžu un galu galā zinātu, ka izturēties pret apkārtējiem tikai kā patērētājam nebūt nav pareizākā līnija pat grūti audzināmajam. Bet varbūt par grūti audzināmiem kļūst tikai mūsu iecietības rezultātā?

Pulkvedis norūpējies ieskatījās pulkstenī. Bija ap astoņiem vakarā. Viņš ar atvainošanās pieskanu balsī griezās pie Kapustina:

—  Diemžēl esmu spiests mūsu interesanto sarunu uz kādu laiku partraukt, un, ja jūs neiebilstat, mēs to turpināsim pēc minūtēm 20—25, bet pagaidām es pavēlēšu jūs aizvest pie dežuranta.

—  Tad jau labāk uz kameru, pilsoni pulkvedi, tur pašlaik vakariņas.

—  Labi, — piekrita Dorohovs un pavēlēja dežurantam viņu aizvest.

Pēc divdesmit minūtēm Kapustins, apmierināts, smaidošs, ar veca paziņas tiesībām ienāca kabinetā. Taču, tikko puisis palūkojās visapkārt, viņa seja izbrīnā izstiepās. Kapustins bija domājis, ka mazliet savādais pulkvedis, kuram viņš «apskaidrojis prātu» (tā puisis tikko bija lielījies savam drauģelim Voroņinam), būs kabinetā viens, bet tur Kapustins ieraudzīja gan Rogovu, gan Karpovu, gan savu aizbildni Kudrjavcevu. Starp Karpovu un Kudrjavcevu atradās brīvs krēsls, kuru pulkvedis piedavāja Kapustinam. Tas apsēdās uzmanīgi uz krēsla maliņas, bailīgi skatīdamies uz saviem kaimiņiem.

—  Nu ko, Kapustin, — lika priekšā Dorohovs, — pastāsti par kārtības sargu nekrietnībām. Kaut gan par visiem nemaz nevajag, pavēstī mums vispirms par to, kā rīkojas Kudrjavcevs. Tu taču viņa brigādē strādā?

Bet Ļovka pārvērtās līdz nepazīšanai. Nebija vairs pašpārliecinātā cilvēka, kurš nevērīgi risina sarunu. Uz krēsla sēdēja nogrēkojies puišelis.

—  Tad, lūk, biedri, ja Kapustins kautrējas, es pacentīšos jums precīzi atstāstīt, ko viņš nupat man stāstīja. Par Lavrova izdarītajām nelietībām viņš sniedza liecību, tāpēc to es jums nolasīšu, bet Kapustins nožēlo, ka nav uzrakstījis sūdzību arī par citiem kārtības sargiem, kuri ļauj vaļu dūrēm. Starp citu, viņš nav apmierināts ari ar jums, Kudrjavcev. Jūs sitāt Kapustinu?

Semjons, sarkans kā vēzis, piecēlās no krēsla.

—  Situ — divas reizes. Bet, biedri pulkvedi, es viņu vēl nopēršu. Lai tikai nosēd savas piecpadsmit diennaktis un atgriežas pie mums kopmītnē! Viņu ieskaitīja manā brigādē, un mani norīkoja par šefu. Es ar viņu visādi auklējos, mēģināju pierunāt, bet viņš negrib strādāt — un viss. Tikko es neesmu klāt — noslēpjas kādā kaktā un guļ. Es viņam prasu: «Strādāsi?» Bet viņš man atbild, ka viņam kā īstam zaglim strādāt neklājas. Nu, es tad arī nogrēkojos, novilku viņam bikšeles, galvu starp kājām — un ar siksnu. Sis paņēmiens ir pārbaudīts arī uz manas ādas, ļoti piemērots. Tēvs man bija stingrs. Un es nodomāju, ja jau es esmu šefs, tad tas būtu tā kā krusttēvs, tātad man ir tiesības. — Semjons pagriezās pret Kapustinu. — Kā, Ļovka, pastāstīt, par ko es tevi otro reizi nopēru?

—  Nevajag, Seņa.

Puisis pavisam saduga, no bezbēdības un nekaunības nebija vairs ne miņas.

Dorohovs vēroja Kapustinu un nolēma iesākto sarunu novadīt līdz galam. Viņš palūdza štāba priekšnieka vietnieku pastāstīt, kā tika sastādīts akts par Voroņina un Kapustina pēdējo huligānisko izrīcību.

—  Kas te ko stāstīt, — iesāka Jevgeņijs, — tu taču, Ļova, ari pats zini. Atceries, cik vakarus mēs ar Semjonu pie tevis nosēdējām, matemātiku mīcīdami. Un Ļena Pavlova? Viņa tev par gramatiku un sintaksi, bet tu viņai neķītras anekdotes. Zināt, biedri pulkvedi, Zora Starikovs viņam literatūru mācīja, tad nu krievu klasiķi sākuši Zoram naktīs pat sapņos rādīties.

Karpovs atkal pievērsās Kapustinam.

—  Kā tu domā, kāpēc mēs ar tevi noņēmāmies? Lai būtu ko rakstīt atskaitē pilsētas komjaunatnes komitejai? Nē, brāl. Ne viss cilvēciskais tevī zudis, tāpēc arī nolēmām nelaist tevi vairs uz cietumu. Tu, lūk, eksāmenus kārtoji, bet mēs ar Semjonu aiz durvīm tehnikumā nīkām. Par tevi raizējāmies. Nu, bet par šo huligānismu, ja mēs būtu visu aktā ierakstījuši, kā tu lamājies, kā Pāvelam Zvjaginam iesiti, tev būtu gadu piesprieduši. Tātad — ardievu, tehnikumi

Semjons Kudrjavcevs sēdēja klusēdams, sasprin- dzis, pēc tam pēkšņi sāka skatīties uz Ļovas biksēm, nopurināja no tām kaut kādu pūku, pašūpoja galvu.

—  Eh, Ļovka! Kārtības sargus lamā, bet mūsu puiši taču sameta naudu un tev uzvalku un kreklu nopirka. Tavas algas labi ja sandalēm būtu pieticis, bet tu saki — kārtības sargi! Lavrovu lamā, bet to aktu OJegs stādīja, tev viņam paldies jāsaka, taču tu, uzzinājis, ka cilvēks iekļuvis nelaimē, arī viņu apmeloji.

Ļovka pavisam saliecās un, lai slēptu asaras, vēl zemāk nokāra galvu, klusēja. Tagad Dorohova priekšā sēdēja nelaimīgs, apjucis puišelis. Kārtības sargi aizgāja, un viņi atkal palika divatā. Pulkvedis piebīdīja karafi un ielēja glāzē ūdeni.

Ļova aplaizīja sausās lūpas, kāri iedzēra dažus malkus ūdens. Bērnišķīgi ar dūrēm izslaucīja acis.

—  Sēdies, Kapustin, tuvāk, parunāsim! Kā tad

tu, Ļova, neiemācījies cilvēkus pazīt? Vai tad tiešām nesaproti, kas tev ir draugi? Domā, ka draugi ir tie, kas tevi ar šņabi lapenītē dzirda? Nē. Pagājušajā reizē par kiosku apzagšanu cietumā taču ietupināja tevi vienu pašu?

—  Vienu pašu, — saausījās Kapustins.

—  Varonis! Nevienu nenodevi. Visu vainu uzņēmies.

—  Bet par grupas noziegumiem taču vairāk piespriež.

—  Nu un ko — vai drauģeļi, kurus tu izglābi, tev pienesumus uz koloniju veda? Bet, kad atbrīvojies, vai mētelīti un uzvalku uzdāvināja? Tehnikumā iekārtoja?

—  Neviens man nekā neuzdāvināja. Piekāva par to, ka es ar kārtības sargiem esot sasējies. Gribēja vēl otrreiz piekaut, bet Sergejs neļāva.

—  Kāds Sergejs?

—  Slavins … frizieris.

—  Un viņam paklausīja?

—  Un kā vēl! — Kapustins kļuva runīgs. Aleksandrs Dmitrijevičs saprata, ka viņam ir izdevies ar puisi nodibināt psiholoģisku kontaktu, un ļoti nožēloja, ka nāksies sarunu pārtraukt, visu pilnīgi nenoskaidrojot. Taču sarunu vajadzēja pārtraukt.

. Kārtības sargi sāka atgriezties no apgaitas, bet Dorohovs bija solījies aprunāties ar katru grupu.

Kārtības sargi, visi, kas veica šo uzdevumu, acīmredzot bija noguruši un nebija apmierināti ar pirmo gājienu. Nevienam no viņiem nebija izdevies uzzināt kaut ko jaunu. Bija jau vēls, un Dorohovs nolēma jauniešus neaizkavēt; viņiem visiem taču rīt jāiet darbā.

—  Neuztraucieties par šāsdienas neveiksmi. Daudzi no jums nepaspēja apstaigāt pat pusi dzīvokļu, tā ka cerības nevajag zaudēt. Rīt, domāju,

šeit nav ko pulcēties. Dodieties tieši uz dzīvokļiem, bet vakarā pilsētas nodaļā iegriezties vajag, varbūt jums būs jaunumi, bet iespējams, — pulkvedis ieturēja nelielu pauzi, — jaunumi radīsies man. Un tagad — visu labu!

Zina aizkavējās kabinetā, redzams, gribēja kaut ko sacīt Dorohovam, bet meiteni vilka projām Zvjagins:

— Iesim, iesim, norunājam taču!

Pamodies līdz ar rīta ausmu, Aleksandrs Dmitrijevičs devās uz dušu. Atgriezies savā istabā, viņš sākumā gribēja noskūties, bet tad pārdomāja — izdarīs to frizētavā. Viesnīcas bufetē steigā apēda dažas sviestmaizes un izgāja uz ielas. Viņam uzreiz izdevās sameklēt milzu stikla «kārbu», virs kuras neona caurules veidoja franču vārdu «Salons». Pulkvedis iegāja. Viņš jau vakar bija uzzinājis, ka Bronšteins strādā rīta maiņā un ka «Salona» direktore arī būs sastopama no rīta. Izrādījās, ka vīriešu zāle atrodas otrajā stāvā. Dorohovs lēni uzkāpa augšā. Vairāki meistari garlaikojās, gaidīdami klientus. Viņi gausi tērzēja, bet, tiklīdz pamanīja apmeklētāju, apklusa. Kaktā stāvēja vīrietis vidējos gados, ne visai liela auguma, ar mazām ūsiņām un vijīgu matu cekulu, nolīcis pār saviem instrumentiem. «Zoržs,» nosprieda Dorohovs un devās pie viņa.

—  Drīkst pie jums?

—  Lūdzu, — atbildēja frizieris. — Jūs pirmoreiz pie mums?

—  Jā, bet man ieteica jūs, gribu noskūties.

Zorža roku kustības bija drošas un noteiktas.

Kad asais bārdas nazis noņēma no sejas ziepju putu paliekas, Aleksandrs Dmitrijevičs sāka runāt.

—     īstenībā es pie jums darīšanās. Gribējās iztaujāt par Slavinu. Man uzticēja izmeklēšanu.

Zorža rokas mazliet stiprāk piespieda pie sejas karsto kompreses salveti. «Labi, ka nav bārdas nazis,» nodomāja Dorohovs.

—     «Sipru»? — it kā novilcinot tiešu sarunu, jautāja Zoržs.

—     Ciest nevaru «Sipru»! — Aleksandrs Dmitrijevičs pārlaida skatienu flakonu rindai un palūdza:

— «Svaigumu», lūdzu.

—     Dīvaini. Visi jūsu kolēģi mīl «Sipru», — teica Zoržs, mainīdams pulverizatoru. — Slavinu es pazīstu sen. Mēs jau iebraucamajā mājā kopā strādājām, bet šeit, — Zoržs norādīja uz stikla sienas pusi, uz vietu, kur jauna meistare lasīja grāmatu, — lūk, tur viņš strādāja. Labs meistars bija. Sākumā mēs draudzējāmies. Bet vispār maz es varu jums par viņu pastāstīt.

Kopā ar Dorohovu Bronšteins piegāja pie kases, pagaidīja, kamēr pulkvedis samaksāja, un ierosināja:

—     Varbūt mums labāk aprunāties lejā, direktores kabinetā? Es tikai novākšu instrumentus.

—  Labi, — piekrita Dorohovs.

Direktores kabinetā pie rakstāmgalda sēdēja jauna sieviete. Dorohovs pasniedza viņai savu dienesta apliecību. Viņa norādīja pulkvedim uz krēslu.

—     Paldies. Mani sauc par Aleksandru Dmitri- jeviču, bet jūs?

—    Nataļja Aļeksejevna. Kas tad jūs interesē mūsu iestādē?

—  Modernas frizūras, — pajokoja Dorohovs.

—  Es pie jums, Nataļja Aļeksejevna, nāku aprunāties par Slavinu.

—  A… — mazliet vīlusies novilka sieviete.

—   Liela nelaime. Viņa māti līdz šai dienai nespēju aizmirst. Slavins labs meistars bija.

—   Bet cilvēks?

—   Kā cilvēku es viņu maz pazinu.

Sai brīdī kabinetā ienāca Bronšteins. Dorohovs palūdza:

—   Vai neatradīsies pie jums kāda istabiņa, kur es varētu aprunāties ar Grigoriju Abramoviču?

—   Runājieties šeit, es iešu apskatīt zāles. Ja manis ievajadzēsies — Zora sameklēs.

Žora — Grigorijs Abramovičs Bronšteins, saraucis pieri, centās izraudzīties vārdus, lai neapvainotu nelaiķi un vienlaikus precīzāk viņu raksturotu.

—    Grūti man, biedri pulkvedi, dažos vārdos pasacīt, kāds bija Sergejs. Pāris gadu es ar viņu draudzējos, kopā līksmojāmies, dažkārt iedzērām, dažkārt vienā kompānijā gājām, bet pēc tam mūsu draudzība izira. Ne sastrīdējāmies, ne salamājāmies, bet sākām satikties tikai šeit, frizētavā.

—   Kāpēc tā?

—   Nezinu.

—   Varbūt kaut ko sadalīt nevarējāt?

—   Ta ne, kāpēc gan! Gaume mums dažāda, — Zoržs sastomījās. — Vispār kaut kādas blēņas! — Viņš paraustīja plecus. — Šodien es samaksāju, rīt es, parīt es… Vispār es neesmu mantkārīgs, saprotiet mani pareizi. Bet kāpēc tad tā jābūt? … Es viņa klientu nepaņemšu, laipni, protams, bet palūgšu, lai uzgaida piecas minūtes, ja viņš uz brītiņu izgājis. Bet, ja manis tobrīd nebūs, pateiks — pavisam aizgājis… īsi sakot, pārāk stipri viņš naudu mīlēja, — kategoriski nobeidza Bronšteins.

—   Stiprāk, daudz stiprāk nekā draugus. Bet es taču viņam pat palīdzēju. Palūdz viņš — aizstāj uz kadam pāris stundiņām, es lūdzu. Un pat darbu viņa kartītē rakstīju.

—   Jūs esat labs cilvēks, Grigorij Abramovič, un vai bieži jums nācās to darīt? — pasmaidīja Dorohovs.

—   Gadījās… bija viņam kaut kāda meitene, tiesa, nevienam to nerādīja. Kāds jauneklis no viņas skraidīja šurp pie Sergeja ar zīmītēm. Tālruņa mums frizētavā nav.

—    Dāma, kā redzams, no «augstākām aprindām», ja jau viņai pat sulainis bija … Brālis droši vien?

—    Nē, — sāka smieties Zoržs, — Borjka Voro- ņins no rūpnīcas, viņam māsas nav.

—    Sakiet, Grigorij Abramovič, — Sergeja jaunos draugus jūs pazīstat?

—   Manuprāt, draugu viņam tā arī nebija. Esmu redzējis viņu dažādās kompānijās — šodien ar vieniem, rīt ar citiem.

—   Vai bieži iedzēra?

—   Ja kāds pacienāja. Pagājušajā gadā sadomāja automašīnu pirkt, tad nu kļuva tāds, ka lieku kapeiku neiztērēs. Aizejam uz kafejnīcu iekost: tur viņš sākumā visu divreiz pārskaita un tikai tad izraugās, kas lētāk iznāk.

—   Un pēdējais jautājums. Vai kāvās Slavins bieži? Nu, vai bija gadījumi, kad viņš sastrīdējās, kādam draudēja, trieca dūri sejā?

—    Nē, biedri pulkvedi, nekad es neesmu dzirdējis, ka Sergejs kaut kur būtu kāvies, bet nezin kāpēc jaunieši pret viņu izturējās ar cieņu, vēl vairāk — daudzi pat viņam klausīja. Pie mums skvērā ir lapenīte. Es bieži turp eju dziesmas paklausīties, aizeju, apsēžos kaut kur tuvumā uz sola un klausos, bet Sergejs vienmēr dodas tieši uz lapeni. Viņam tūdaļ kāds atbrīvo vietu, piedāvā šņabi. Kādreiz, pirms pāris gadiem, piesējās man vairāki puiši: «Iedod uz paģirām!» Bet tad pienāca vēl viens un saka: «Pazūdiet, ko sienaties klāt Sergeja draugam!» Un tie aizgāja, gandrīz vai atvainodamies. Nākamajā dienā es Sergejam pastāstīju, bet viņš smejas un teic, ka man droši vien būšot izklausījies.

Dorohovs palūdza sameklēt Nataļju Aļeksejevnu un viņas klātbūtnē parādīt skapi, kur glabājas Slavina personiskās mantas un instrumenti.

Trijatā viņi nokāpa pagrabā. Lielā, ar keramikas plāksnītēm klātā istabā gar sienām s:āvē;a šauri, augsti skapji. Tie visi bija slēdzami ar iekšējām atslēgām, un Nataļja Aļeksejevna ainesa saišķi slēdzeņu.

— Tie ir dublikāti, — viņa paskaidroja, — es tos glabāju pie sevis katram gadījumam, bet tā katram ir sava slēdzene. Lūk, šis skapis Nr. 14 bija Sergeja rīcībā.

Viņa sameklēja slēdzeni un atslēdza durvis.

Uz pakaramā vientuļi karājās balts virsvalks, zem tā stāvēja vieglas, baltas siksniņu kurpes, bet blakus — neliels, melns sportiska tipa koferītis.

Dorohovs sākumā pārbaudīja virsvalka kabatas. Sānkabatā bija iesākta «Belomor» paciņa un metāla gāzes šķiltavas, otrā — mutautiņš, krūšu kabatā rēgojās trīskrāsu lodīšu pildspalva. Dziļāk kabatā bija mazs, četrkārt salocīts papīriņš. Aleksandrs Dmitrijevičs to saudzīgi atlocīja. Uz lapiņas, kas bija izrauta no neliela bloknota, skaidriem gandrīz vai iespieduma burtiem bija uzrakstīti daži vārdi: «Šodien, bet ne rīt, kā bija norunāts, gaidu bufetē pie DZS.» Ne paraksta, ne datuma zīmītē nebija. Nebija arī vārda, kam tā adresēta.

Sī zīmīte varēja būt nogulējusi Slavina virsvalka kabatā gan nedēļu, gan mēnesi. Dorohovs pasniedza to Bronšteinam. Tas izlasīja un brīnījās:

—   Pargalvīga sieviete, pati aicina uz tikšanos, pati iet uz bufeti un droši vien pati arī maksā, jo Slavins diez vai ietu tērēties pat ļoti skaistas sievietes dēļ. Manuprāt, šo pašu zīmīti atnesa Borjka, kad Slavins bija aizgājis pusdienot. Es viņam ieteicu uzgaidīt, bet viņš atbildēja, ka nav vaļas, un aizskrēja … Man tobrīd bija divi klienti un es viņus apkalpoju. Kad atgriezās Sergejs, es pateicu, ka bija atnācis Boriss un atstāja viņam zem ziepju trauciņa vēstījumu.

—    Kad tas bija?

—   Precīzi neatceros, bet laikam gan dienas četras vai piecas pirms slepkavības. Todien es atgriezos no pusdienām, bet Sergejs uzreiz man klāt: «Paklausies, Zora, esi draugs, izpalīdzi, pastrādā manā vietā, es stundas pusotras ātrāk laidīšos projām, bet pēc tam, kad ievajadzēsies, es tavā vietā pastrādāšu.» Es piekritu un vairākus cilvēkus apkalpoju viņa vārdā. Mums ar plāna izpildi stingri. — Bronšteins uzmeta skatienu Nataļjai Aļeksejevnai.

Koferītī bija bārdas naži, matu griežamās ma- šīnītes un vairāki flakoni odekolona. Direktore sacīja, ka šīs markas odekolonus viņa noliktavā nekad neesot saņēmusi.

Dorohovs sāka atvadīties.

—   Vienu mirklīti, biedri pulkvedi, bet kāpēc Slavins pēc nāves jūs tā ieinteresējis?

—   Viss ir gaužām vienkārši, Grigorij Abramovič, man taču ir jāizdibina iemesls, kura dēļ sanaidojās Slavins un Lavrovs. — Viņš paskatījās uz direktori un pasmaidīja: — Citādi nebūs — šeit iejaukta sieviete.

Uz ielas, aizgājis krietni tālu no salona, Dorohovs apstājās un vēlreiz izlasīja zīmīti: «Bufetē pie DZS.» DZS — noteikti ir dzelzceļa stacija. Bet šai pilsētai nepienāk dzelzceļš. Līdz tuvākajai stacijai 40 kilometru. Nevarēja taču paziņa nolikt satikšanos pussimt kilometru no mājām. Nevarēja? Bet kāpēc? Ja viņa negribēja afišēt savu pazīšanos ar Slavinu, viņa varēja iesēsties autobusā vai taksometrā un nobraukt šos kilometrus. Bet varbūt pilsētā ir kāds uzņēmums, iestāde vai rūpnīca, kuras saīsinātais nosaukums ir šie trīs burti. Jāpajautā Kiseļovam vai Kozļenkovam, nosprieda pulkvedis un noglabāja zirnīti. Atcerējies Kozļenkovu, Dorohovs iesmējās. Nav ar pliku roku ņemams, nepavisam ne! Veikli Kozļenkovs vakar viņu, veco zvirbuli, piespieda pārbaudīt Kapustina liecību. Un zināja taču, ka Ļovka samelsis blēņas, bet nesāka viņu par to pārliecināt, nesāka pierādīt. Malacis, iznāks no viņa labs kriminālās meklēšanas dienesta darbinieks! Starp citu, kāpēc Voroņinam un Ka- pustinam ievajadzējās aprunāt kārtības sargus, īpaši Lavrovu? Vai tas pēc pašu ierosmes, vai kāds viņus ir uz to uzvedinājis? Vai tā ir nejaušība, ka Voroņins nesa zīmītes frizierim, bet pēc tam nepatiesi liecināja par viņa slepkavu? Dorohovs zināja, ka tie, kas pēc dekrēta notiesāti par sīko huligānismu, sodu izcieš iepriekšēja ieslodzījuma kamerās, bet dienā viņus ved darbā un viņi var tikties, ar ko vien patīk. Aprunāšos ar Nikolaju Kozļenkovu, viņš te visus pazīst. Interesanti, kā viņam veicas? Ko viņš ar kārtības sargiem būs sameklējis šodien?

Porohovs gāja uz rūpnīcu, nolēmis iepazīties ar \ļjyš vienu Slavina draugu. Varbūt viņš kaut ko zina un galu galā iedos kādu pavedienu?

i^jnijc^s komitejā Dorohovam ierādīja brīvu i^D^i'uji, ar galvenā mehāniķa starpniecību iz- sattjCa6 jiĶqņ5tantinu Bogdanovu. Drīz pie viņa a^q%igadujSr30—35 vecs neliela auguma vīrietis. V'iņam labi piegulēja džinsi. Melns zīda krekls ap- ņēm,a pļa,K>sr rauskulotos plecus, tā īsās piedurknes tikko j^dza labi trenētos bicepsus un visiem rādīja diezgan; rupjus;tetovējumus. «Jūrnieku,» nosprieda Dc^^pv^j-pz^^vajiapmeklētāja kreisās rokas viņš ier#u$$jja ^a$īyu ^pipci un kvadrātveida pulksteni pi?(ķs^eņi?,kas svēra pāri par simt grauj^, pēdējā laikā nāca modē, kaut vi/3^ļrgā^prd^ļVietS/dārgāk. Dabūt «Seiku» pat A^1^31 flfj?ūt/ ^bļj.B!tik;: viegli. Par vienu šo pulksteņinsim, kādus piecus mū- ^ipStj^f^ļk^ijeJiegaļitjUBjiafesolūti precīzus. Ienā- cējggapstājtā&rp^/.dunvfmuiViņa sejā bija lasāma ņ^pļi-^ņeļgeja;^ļtā nekas, patīkama,» kon-

skaists, taisns de- Ķ?siaņbrūnie, nedaudz cfejjiftie pi?rtr;Mati?rPigfriftztt pēc;,modes. «Švīts,» iM&TOŠia v-ļņfrj; au,ta ja:./ '<•:,

nib9vsu ol -KTpnJfm>f'5§q tad .rnhoishl sotīMis .: ;iTr! ;gs.ļ e,smu,.t?s, :ķ3S,;j.us atrāva,.no darba un

juīļviturpināja ar miKPfafcnii Uplūkpt, Dorohovu.

dienesta aplie-

oī^i^og4ān9v§>l tp!(i i?J^&ījai vienreič. oirreiz un,

«bMibjI -iii žņiv o/l

—    Ko tad jums no manis vajag?

—   Man uzdeva izmeklēt Slavina noslepkavošanu, — iesāka pulkvedis.

—   A… — novilka Bogdanovs. — Es pazinu Sergeju. 2ēl. Bija jauks puisis.

—   Man, lūk, šai lietā ir dažas neskaidrības, bet Slavina māte teica, ka jūs ar Sergeju draudzējāties.

Bogdanovs uzelpoja.

—    Draudzējāmies. Varbūt tādas draudzības, ko saprot ar šo vārdu, mums arī nebija. Bet mēs satikāmies. Sergejs bieži bija pie manis mājās. Pērn mēs kopā pavadījām atvaļinājumu Sočos.

—   Pastāstiet man par Slavinu sīkāk, lūdzu.

—    Nekā sevišķa man nav ko stāstīt. Viņš bija labs puisis. Krietns, atsaucīgs. Ļoti aizrāvās ar mūziku, mums abiem ir magnetofoni, — Bogdanovs runāja lēni, vārdus izvēlēdamies, un precīzi formulēja frāzes. — Es neesmu dzeršanas piekritējs, un arī Sergejs ne visai mīlēja iedzert. Tas, liekas, bija galvenais, kas mūs tuvināja. Viņš bija neprecējies, es arī. Dažkārt gājām uz deju vakariem. Dažkārt — pie pazīstamām meitenēm. Pirms trim gadiem es nopirku «Moskviču-407», lietotu, un pats to saremontēju. Slavins tai laikā mācījās šoferu kursos un arī sapņoja iegādāties mašīnu. Kad mēs iepazināmies, es remontēju savu lolojumu un Sergejs piedāvājās man palīdzēt — prakses labad.

—   Jūs zināt, kā viņš gāja bojā?

—    Pēc Sergeja mātes vārdiem un sarunām zinu, ka viņu nosita Lavrovs, kārtības sargs. Bija saķildojušies, kad tas notika.

—   Un kālab viņi saķildojās?

—   Man tā grūti pasacīt, bet runā, ka šis kartības sargs ir kauslīgs. Protams, kārtību ieviest vajag, tā ir laba lieta. Taču klīst baumas, ka kārtības sargi ne vienmēr izmanto, tā sakot, tikai atļautos līdzekļus.

Dorohova priekšā sēdēja pilnīgi mierīgs cilvēks. Apvaldītā piesardzība, kas pavīdēja sākumā, bija pilnīgi zudusi.

—   Sakiet — kas tā bija par meiteni, ar kuru draudzējās Slavins?

—   Viņam bija vairākas, viņš neizcēlās ar pastā- vigumu. Pēdējā laikā draudzējās ar ārsti. Nopietna sieviete. Reizes trīs manā mašīnā kopā bijām izbraukuši ārpus pilsētas.

—    Kā jūs domājat, vai Lavrovs pazīst šo sievieti?

—   Nezinu. Domāju, ka ne. Kārtības sargs vēl pavisam jauniņš, bet tā sieviete ir jau gados. Man liekas, ka visai šai nelaimei nav kaut cik nopietna pamata. Lavrovs varēja Slavinam aizrādīt, Sergejs, cilvēks iekarsīgs, kaut ko asi atbildēja, kas kārtības sargam nepatika. Vēl vairāk — pieļauju, ka Sergejs varēja Lavrovam iesist, bet tas ir sam- bists — neaprēķināja savu sitienu.

Dorohovs sameklēja cigaretes, aizsmēķēja, piedāvāja savam sarunu biedram, bet Bogdanovs atbīdīja paciņu.

—    Pateicos. Atmetu, būs pagājuši jau vairāk nekā divi mēneši.

—   Un vēl viens jautājums. Lavrovs liecina, ka Slavins viņam draudējis, pat grasījies nonāvēt, rokā Slavinam bijis nazis.

—    Laikam jau Lavrovam cits nekas neatliek kā novelt visu vainu uz Sergeju. Bet, ja nu Sergejam būtu radies ienaidnieks, domāju, man viņš par to pastāstītu vispirms. Bet nazis Sergejam bija, — pulkveža kārtējam jautājumam aizsteidzās priekšā Bogdanovs. — Saliekamais, tūristu, ar dakšiņu un karoti. Viņam šis nazis vienmēr bija līdzi izbraukumos ārpus pilsētas, arī atvaļinājumā ņēma to līdzi.

—   Lavrovs stāsta par citu nazi, lielu, mednieku, ar plastmasas rokturi.

—   Tādu nazi es Sergejam nekad neesmu redzējis.

—   Es gribu jūs palūgt uzrakstīt visu, ko man pastastījāt.

Bogdanovs kļuva domīgs.

—   Labāk jau jūs pats, jo rokraksts man draņķīgs, turklāt arī izklāstījumā es neesmu stiprs

Dorohovs sameklēja dažas tīras papīra laoas, pierakstīja biogrāfiskos datus, brīdināja 3:g:a- novu par atbildību par nepatiesas iieoības došanj un ātri uzrakstīja protokolu Kā noskaidrojās. Konstantīns Ivanovičs Bogdanovs kādreiz bijis Ziemeļu flotes jūrnieks. Viņš uzmanīgi izlasīja katru lappusi, paņēma spalvaskātu un uzrakstīja: esmu lasījis, pierakstīts pēc maniem izteikumiem pareizi, par ko arī parakstos.

Uz ielas valdīja neciešama tveice. Dorohovs novilka žaketi, pārmeta to pār kreiso roku un devās uz pilsētas nodaļu. Bija pienācis pusdienlaiks, bet iet uz ēdnīcu vai kafejnīcu nepavisam negribējās.

—   Sakiet, lūdzu, — kur pie jums ir tirgus? — Dorohovs apturēja garām ejošu sievieti.

—   Tirgus, — viņa pasmaidīja. — Tirgi — tie ir pie jums, maskaviešiem vai ļeņingradiešiem, bet mums tāds tirģelis vien ir. Lūk, pa labi noiesit divus kvartālus — un tur ieraudzīsit.

Dorohovs pazina dienvidu tirgus, trokšņainus, visām vasaras krāsām rotātus, viņš mīlēja svēt- dienīgi paklaiņot pa šiem tirgiem, apvaicāties par cenām, vērot un nedomāt par pašu galveno, par to, kālab viņš nokļuvis šajā novadā. Tikai, lūk, tīrā nelaime — nevar viņš nedomāt. Vakar cerēja, ka šīs divas sarunas ieviesīs kaut kādu skaidrību, bet šodien, gluži otrādi, viss samudžinājās. Zoržs saka, ka Slavins skops, bet Bogdanovs raksturo viņu kā labsirdi. Zoržs stāsta, ka Sergejs nekad neiejaucās nevienā kautiņā, vairījās no tiem, bet Bogdanovs liecina, ka Slavins bijis iekarsīgs un bez liekām ceremonijām varējis saķildoties ar jebkuru pretimnācēju un ne tikai saķildoties, bet pie izdevības to arī iepļaukāt.

Dorohovs nekaulēdamies nopirka lielu, zaļgan- pelēku arbūzu, iekārtojās turpat pie pārdevēja un palūdza nazi. Pusmūža vīrietis pasniedza viņam pamatīgi uztrītu dunci. Ņemdams to rokā, Dorohovs uzreiz pazina uzbeku «pčaku». Aleksandrs Dmitrijevičs pārgrieza arbūzu, ar baudu nokoda sarkanā, vēsā mīkstuma gabalu un sāka atcerēties. Ir viņam mājās personiskajā nažu kolekcijā daži «pčaki», to asmeņus rotā mazas piecstaru zvaigznītes, bet šeit pusmēneši. Acīmredzot šis nazis ir daudz vecāks par savu saimnieku un izgatavots pirms revolūcijas.

—   Interesants jums nazis.

—   Pavisam nodilis. Pie manis tas ir jau gandrīz piecdesmit gadu un arī pie saimnieka droši vien tikpat ilgi nokalpojis. 1926. gadā mūsu kazaku eskadronu nosūtīja palīgā kirgīzu kavalēri- jas pulkam cīņā pret basmačiem. Vai ir gadījies kādreiz dzirdēt par tādu pilsētu — Džalalabadu? Tur stāvējām. Sagrāvām mēs vienu bandu, tad nu es sev piemiņai šo nazīti paņēmu …

Ēzdams arbūzu, Dorohovs pārcilāja atmiņā sarunu ar Bogdanovu un centās par kaut ko tikt skaidrībā, bet nekādi nevarēja saprast, kas tieši viņu satrauc. Nenoklausījies līdz galam arbūzu pārdevējā stāstījumu, viņš aizgāja no tirgus. Kas tad Bogdanova izskatā vai uzvedībā tā satrauca pulkvedi? Viņš atcerējās tetovējumus uz Bogdanova rokām: uz kreisā apakšdelma ārpuses no elkoņa līdz plaukstai — ar ķēdi apvīts enkurs. Uz labās rokas — glābšanas riņķis, uz šīs rokas pirkstiem četri burti: «Jūra» — parastie jūrnieku tetovējumi slikta speciālista izpildījumā. Bet vai parastie? Bogdanovs uzreiz pamanīja, ka Dorohovs apskata tetovējumus, un paskaidroja, ka to visu dumjibas dēļ licis sadurt tai laikā, kad dienējis flotē.

Pilsētas nodaļā, tikko ienāc's kabir-.f.ī, D:-:- hovs ieslēdza ventilatoru. Uzlicis žaketi uz krēsla atzveltnes, pulkvedis izņēma no seifa savus papīrus, abus sējumus par pagājušajā gadā izdarītajām zādzībām un sāka šķirstīt dokumentus.

Pēkšņi atbīdījis malā līdz galam neizlasīto lietu, Aleksandrs Dmitrijevičs uz tīras papīra lapas uzzīmēja nazi, «pčaku», ar kuru nesen grieza arbūzu. Šaurais, notrītais asmens šķita nereāls, nepabeigts, un pulkvedis piezīmēja klāt pirmajam nazim otru — ar asmeni uz pretējo pusi. Un uzreiz vecais nazis pārvērtās par plēsonīgu, abpusēji griezīgu dunci. Aleksandrs Dmitrijevičs paņēma mīkstu, melnu zīmuli un apvija dunci ar šauru lenti. Roktura galā lente izveidoja niknu trīsstūrveida galviņu ar atvērtu rīkli, mazu actiņu un garu dzeloni.

Aleksandrs Dmitrijevičs patīksminājās par savu zīmējumu, pat paskatījās uz to iztālēm, it kā pārbaudīdams, vai viņam viss izdevies, un gribēja vēl kaut ko piezīmēt, bet šai brīdī ienāca kapteinis

Kiseļovs, un pulkvedis savu «mākslas darbu» atbīdīja malā.

—   Sakiet, kapteini, — ko nozīmē «DZS»?

«Te tev nu bija: vakar «Vēsumiņš», šodien «DZS»! Dunci kaut kādu ar čūsku aiz gara laika uzzīmējis,» nodomāja Kiseļovs, bet savaldījās.

—   Dzelzceļa stacija laikam — saīsināti.

—        Arī es tā nodomāju. Bet pie jums pilsētā taču nav dzelzceļa stacijas.

—        Nav, biedri pulkvedi! Līdz tuvākajai četrdesmit kilometru.

—        Bet varbūt pilsētā ir kāda iestāde ar tādu saīsinātu nosaukumu? Ņemiet, izlasiet pats, — un atdeva zīmīti, to pašu, kuru atrada Slavina virsvalkā.

Kiseļovs pagrozīja zīmīti pirkstos, pat pret gaismu paskatījās.

—        Varbūt, Aleksandr Dmitrijevič, tas ir kaut kāds Dmitrijs Zaharovičs Sergejevs!

—        Iespējams. Bet visinteresantākais ir tas, ka zīmīti Slavinam atnesis Boriss Voroņins. Tas pats, kurš sēd pie jums par sīko huligānismu un kurš stāstīja par kārtības sargu ālēšanos. Es nebiju domājis, ka viņš uzstājas arī pastnieka lomā.

—   Izsauksim viņu un pajautāsim.

—        Protams, pajautāsim, bet ne uzreiz. Jāuzdod Kozļenkovam viņu vēlreiz pārbaudīt un ievākt par šo puisi sīkākas ziņas.

—        Puse nodaļas darbinieku viņu pazīst caur un cauri.

—        Tas nav svarīgi. Kozļenkovs lai no jauna painteresējas. Starp citu, es pats viņam to pateikšu. Man tagad viss šis atgadījums kaut kā nepavisam vairs nepatīk.

Kiseļovs neko neteica.

—    Biju es no rīta frizētavā. Tur vienu stāsta. Pēc tam aizgāju uz rūpnīcu, sameklēju Bogdanovu, viņš par tehniķi pie galvenā mehāniķa strādā, — tas stāsta pavisam ko citu. Jā, šis Bogdanovs gandrīz vai pilnīgi atkārto Slavina noslepkavošanas oficiālo versiju. Vai jūs viņu pazīstat?

—    Nepazīstu es Bogdanovu, bet, kas attiecas uz Lavrovu, tad esmu gluži vienkārši pārliecināts, ka pēc dažam dienām arī jūs pats man piekritisit.

—    Baidos, ka ne. Baidos, ka šeit viss ir daudz sarežģītāk, nekā liekas. Man ir divi lūgumi: pirmais — lieciet dežurantam atvest pie manis Lavrovu, un lai šis dežurants nesūdzas, ja es nodošu Oļegam pienesumu.

—   No sevis, vai? — paironizēja Kiseļovs.

—    Nē, kapteini, ne no sevis, bet no viņa līgavas. Otrais lūgums — uzdodiet dežurantam izsaukt pie manis rit, nu, teiksim, pulksten deviņos Stepes un Dzelzceļa rajonu kriminālās meklēšanas nodaļu priekšniekus kopā ar darbiniekiem, kuri izmeklē veikalu apzagšanas lietas. Ar pašām lietām, protams. Pats sagatavojieties ziņot, kas šajos jautājumos darīts.

—   Bet kādā sakarā, ja jautās?

—   Sakarā ar manu atbraukšanu. Nu, spriediet pats, tiksim mēs galā ar Lavrova lietu …

—   Lai dievs dod!

—   Ceru, ka dievs dos, ar mūsu palīdzību, protams. Atgriezīšos es Maskavā, ziņošu, ka viss kārtībā, uzdevumu izpildīju, man priekšniecība pajautās, kāds ir operatīvais stāvoklis pilsētā. Protams, man būs jāatceras arī jūsu neatklātā zādzība. Un tad man jautās, vai tādu zādzību nav arī kaimiņu rajonos. Es atbildēšu — ir. Un tā, gribi vai ne, nākamais jautājums būs par to, kādu praktisku palīdzību esmu sniedzis šajās lietās. Braukt uz šiem rajoniem man nav va|as. Bet pieprasīt lietas šurp ir īstā reize. īsi sakot, lai deviņos nulle nulle sapulcējas.

Kopš viņu iepazīšanās pagājušas tikai divas diennaktis, bet 0|egs šai laikā bija manāmi sakrities. Zem acīm parādījušies tumši loki, vaigi iekrituši. Pazudis tas spītīgais izskats, kādā viņš ieradās pie Dorohova uz pirmo nopratināšanu. Tagad pulkveža priekšā stāvēja dziļi nelaimīgs cilvēks, kurš jau sācis zaudēt pašsavaldīšanos un sapratis, ka viss notikušais var viņam slikti beigties.

Pulkvedis nosēdināja Lavrovu, atlaida konvoju un apsvēra, kā rīkoties, lai izkliedētu puiša nospiesto garastāvokli. Tagad Dorohovs bija gandrīz pārliecināts, ka, ja viņš pratīs atraisīt Lavrovu, palīdzēs atgūt viņam optimismu, tad saņems atbildi uz vienīgo jautājumu, kuru viņš gatavojās uzdot. Skaidra, lietišķa atbilde Dorohovam bija nepieciešama, tā dotu iespēju katru lielu nolikt savā vietā.

—   Oļeg, vakar es jūs neizsaucu vienkārši tāpēc, ka man neatlika laika.

Puisis nokāra galvu. «Nav īstā atslēga,» nosprieda Dorohovs.

—   Es biju tavās mājās, runāju ar tēvu, ar māti, biju kārtības sargu vienībā, rūpnīcā. Tagad es zinu par tevi daudz vairāk nekā tai dienā, kad mēs iepazināmies.

Dorohovs apklusa, vērīgi paraudzījās puisī un klusi piebilda: — Mēs meklējam, joprojām meklējam to nazi.

Bet Oļegs sēdēja arvien vēl tikpat vienaldzīgs.

—   Pie manis vakar bija atnākusi Zina. Paņem, lūk, to portfeli. Starp citu, es neskatījos, kas tajā ir, tā ka neapvainojies, ieskatīsimies kopā: neklājas man, lūk, tā bez pārbaudes pienesumus nodot, kaut arī tava līgava diez vai ieliks ko neatļautu, vai ari man jāatzīst, ka es nepavisam nepazīstu cilvēkus.

Oļegs kļuva nedaudz rosīgāks un tūdaļ sāka izkravāt portfeli. Pergamenta papīrā bija ietīti pīrādziņi, gabals žāvētas desas, desmit lieli āboli. Mācību grāmata par materiālu pretestību, divas plānas tīras burtnīcas un zīmīte.

Lavrovs pielika zīmīti tuvu acīm un izlasīja:

«Oļeg dārgais, nezaudē dūšu! Es ticu Aleksandram Dmitrijevičam, viss būs labi. Katru dienu aizeju uz tavām mājām. Mūsu puiši arī tev tīc. Skūpstu tevi, mans labais. Zina.»

«Tātad lasa arī bez brillēm,» secināja pulkvedis.

Puiša noskaņojums acīm redzami uzlabojās. Vīns apsēdās kaut kā taisnāk, tikai grāmatu atbīdīja malā.

—   Mācību grāmatu nevajag, Aleksandr Dmitrijevič. Bez brillēm man grūti lasīt.

Dorohovs uzlika roku uz tālruņa aparāta, gribēja piezvanīt, bet tad kaut ko atcerējās.

—   Ar brillēm tu labi redzi?

—   Normāli.

—   Tātad tur, zem arkas, nevarēji kļūdīties?

—    Nevarēju. Kad nazis izkrita, es pat ievēroju uz tā plastmasas spala iegrieztu tīklojumu, tiesa, varbūt tas nebija iegriezts, bet iepresēts, precīzi pasacīt nevaru.

—   Man, Oļeg, lūgums un ļoti svarīgs: papūlies atcerēties, kas ar tevi notika pēdējā laikā, nu, teiksim, divas nedēļas vai dienas desmit pirms šī atgadījuma. Kur tu biji? Ar ko tikies? Vai tu atceries notikumu ar Voroņinu un Kapustinu?

—   Pie kinoteātra? Atceros.

— Lūk, vajag atcerēties arī visus citus tamlīdzīgus gadījumus, arī tos, kas varbūt nebija tik spilgti. Vārdu sakot, pacenties atcerēties katru savu soli. Bet, starp citu, izdarīsim tā: lūk, tev burtnīca, lodīšu pildspalva, raksti. Galvenais, lai nekas nebūtu izlaists, neguli un domā, — pasmaidīja Dorohovs, atlaizdams Lavrovu. — Jā, pagaidil — Viņš uzgrieza tālruņa numuru. — Biedri dežuranti Seit pulkvedis Dorohovs. Paņemiet pie manis Lavrovu un atdodiet viņam brilles. Tās pašas, ko viņam atņēma arestējot. Uz manu atbildību.

Pēc pusdienām Dorohovs atgriezās kabinetā un nolēma pilnīgi izstudēt veikala apzagšanas lietu. Viņam vajadzēja sagatavoties rītdienas sarunai, bet šai sakarā bija jāpārdomā daži jautājumi.

Zādzība bija pārdroša. Noziedznieki Oktobra svētku priekšvakarā pielāgoja atslēgas divām slēdzenēm, bet veikala noliktavā, kur atradās vairums tikko saņemto preču, restoto durvju atslēgu atvērt nevarēja. Tad viņi starp stieņiem ielika domkratu un pašķīra tos.

Vilnas izstrādājumu bija paņēmuši diezgan daudz. Gan sieviešu kostīmus, kleitas un blūzes, gan vīriešu svīterus. Tādu daudzumu pārdot nav viegli. Parasti noziedznieki iekrīt realizācijas procesā, taču šoreiz «neuzpeldēja» neviena manta.

«Aizveduši?» nodomāja pulkvedis. «Bet varbūt pārdod pakāpeniski, sīkām partijām, kamēr galvenā daļa kaut kur guļ līdz šim laikam?»

Kad Dorohovs izstudēja abus sējumus un pierakstīja daudz jautājumu, pie viņa atkal atnāca Kiseļovs. Atkrita krēslā un sāka stāstīt:

— Uz abiem rajoniem pats piezvanīju. Ieradīsies ar lietām rīt no rīta. Starp citu, par Borisu Voro- ņinu: Nav nekā jauna. Strādā par elektriķi galvenā mehāniķa nodaļā. Dzīvo kopā ar māti un tēvu, iestājies rūpnīcas tehnikumā. Kuras sievietes uzdevumā nesa zīmītes frizierim, neizdevās uzzināt. Rūpnīcā daudz sieviešu. Ir skaistas, vientuļas. Bet tas, ka kāda no viņām būtu izmantojusi Voroņina pakalpojumus un draudzējusies ar Slavinu, nav novērots. Izsauksim viņu un parunāsim.

—   Izsauksim, Zahar Jakovļevič, tikai rīt, — palūdza pulkvedis. — Es vēl neesmu beidzis sarunu ar Kapustinu.

—   Starp citu, es uzzināju arī par «Vēsumīņu>. Nav pie mums pārdošanā šo konfekšu. B:_^1:- pagājušajā mēnesī, un tās uzreiz izķers. Vai jums Kozļenkovs ziņoja? Visi saka, ka «Vēsumiņš» patīkot bērniem. Bet pērkot to arī vīrieši, tie, kuri atmetot smēķēšanu.

—   Jā, jā, kuri atmetot smēķēšanu… Pilnīgi pareizi… — Dorohovs, domās iegrimis, pārsoļoja kabinetu.

Kapteinis aizgāja, bet pulkvedis izsauca Kapustinu.

Ļova ienāca, kad Dorohovs lasīja kapteiņa atstātos dokumentus par Borisu Voroņinu. Pulkvedis klusēdams pamāja puisim, norādīdams uz krēslu, bet pats iedziļinājās izziņā. Tajā nebija nekā interesanta, pareizāk, gandrīz nebija. Aleksandrs Dmitrijevičs paņēma zīmuli un ar zilu, treknu svītru divreiz pasvītroja: Voroņina darbavieta — galvenā mehāniķa nodaļa, tā pati nodaļa, kur strādāja pazudušais Stepans Krjučkovs un simpātiskais Bogdanovs. Kapustins, uzacis saraucis, sēdēja uz krēsla maliņas un gaidīja, kad Dorohovs viņam izliks vēl kādas lamatas. «Redzams, vakarējā mācība gājusi labumā,» nodomāja pulkvedis. «Taču ir viņā kaut kas pievilcīgs, droši vien Kudrjavcevs ar saviem puišiem tieši to ari uztvēruši.» Dorohovs pameta ar acīm Ļovkam.

—    Nu, ko sēdi degunu nokāris? Domā, atkal morāli lasīšu? Nē, brāl, šodien man nav vaļas. Būs lietišķa saruna.

Puisis atviegloti nopūtās un pat paliecās uz priekšu.

—   Man ir lūgums.

—   Klāj vaļā.

—   Saplēsiet to protokolu, kur es par Lavrovu stāstīju. Es tur visu sameloju.

—    Par protokolu vēlāk. Labi, protams, ka pats izšķīries par to runāt. Bet tagad es tev uzdošu vienu ļoti svarīgu jautājumu. Neslēpšu, ka atbilde uz to būs tava godīguma pārbaude, Ļova.

Kapustins atkal kļuva piesardzīgs un ne visai droši nomurmināja:

—   Jautājiet.

—    Es gribu zināt, kā un kāpēc jūs ar Borisu nolēmāt apmelot Lavrovu. Tikai, ja atbildēsi, saki patiesību vai neatbildi nemaz.

Kapustins uzelpoja, brītiņu klusēja, aplūkodams pirkstu nagus.

—    Izstāstīšu. To, ka frizieris nonāvēts, mums no rīta pateica. Mēs ar Borisu izgājām no kameras mazgāties, bet kāds puisis, kas sēdēja kopā ar Lavrovu, pēc telpu uzkopšanas tobrid iznesa saslaukas. Iedams mums garām, pačukstēja par Sergeju. Dienā mūs aizveda uz darbu — bāzē saknes pārlasīt. Pateica katram, cik dienā jāpadara, bet Borjka saka: «Tu te par diviem raujies, bet es — pāri sētai un uz mājām, atnesīšu kaut ko ēdamu un par Serjogu uzzināšu.» Uz darba dienas beigām viņš atgriezās, atstiepa gabalu desas un divus klaipus baltmaizes, bet uzzināt neko nebija uzzinājis. Vēlāk, pēc divām dienam, atkal aizjoza uz mā

jām, bet vakarā guļam mēs kamerā un viņš saka. ka Sergeju nosituši kārtības sargi. Viņi nolēmuši izrēķināties. Lūk, mūs ietupināja, frizieri nosita, bet pēc tam ķersies pie citiem, nu, pie tiem, kas lapenītē pulcējas. Pagulējām, parunājām un nolēmām aiziet pie kapteiņa un nedaudz pamēļot par «briļļaino», lai viņš neizgrozītos.

—    Kas ierosināja — tu vai Boriss?

Laikam pirmo reizi mūžā Ļovka uz tamlīdzīgu jautājumu atbildēja vaļsirdīgi un bez šaubīšanās

—   Boriss, bet arī es, protams, piekritu, — Kapustins tomēr nevarēja atturēties no ieraduma nenodot draugus.

—   Starp citu, pastāsti, Ļova, — kas "… ir par puišiem, kuri pulcējas lapenītē?

—   Mūsējie, no rūpnīcas. Iet turp, dziesma; dzied, spēlē akordeonu un ģitāras Dažs a: pudel bet vairums tāpat vien. N'o pagalmiem dzenā, saka, gulēt neļaujam. N'o māju ieejam — ari dzenā. Kultūras pili bez biļetēm nelaiž iekšā. Luk, tāpēc ari iet uz lapenīti Sadomā iedzert, divatā vai trijatā samet pudelei — un uz lapenīti. Vai tad ar četriem rubļiem uz restorānu iesi? Un arī nelaidīs, ja tieši no maiņas. Kafejnīcā vai bufetē var, protams, uzkožamos paņemt, bet ieraudzīs šņabi un padzīs. Kurp iet? Uz lapenīti. Tur var gan pasēdēt, gan parunat.

—    Kārtis spēlē?

—   Ne tikai kārtis, bet arī domino.

—   Bet kas tur pie jums visu vada?

—   Gena un vēl «Zjuzja».

—   Viņi kā — vai tiesāti?

—   Kāpēc tiesāti? — patiesi izbrīnījās Kapustins. — Gena visādas dziesmas sacer, mūziku izdomā. Viņš pat uz konkursu sūtīja, tikai, lūk, atbildes līdz šim vēl nav. Kultūras namā viņš, zināt, kādu džezu noorganizēja? Bet pēc tam sastrīdējās ar direktoru, un tas viņu padzina.

—   Bet kas ir «Zjuzja»?

—   Vasjka no autobāzes. Viņam ir maza piezīmju grāmatiņa, un viņš tajā saīsināti anekdotes pieraksta. Kā izdzird jaunu, tūdaļ grāmatiņā. Grib vēlāk, vecumdienās, nodrukāt.

—   Bet tādu, kuriem ir sodāmība, tur daudz?

—    Ir, — samulsa Kapustins. — Lūk, es esmu sodīts, tad Borjka Voroņins, vēl Toļiks, Ļoška nesen no kolonijas pārnāca.

—   Bet no pieaugušajiem kas?

—   Arī pieaugušie nak. Stepans Krjučkovs labi ģitāru spēlē. Fedja — bajānists. Dažkārt frizieris iegriezās. Daudzi nāk.

—   Tu mani nesaprati, Ļova. Es jautāju: kuri no pieaugušajiem pastāvīgajiem lapenītes apmeklētājiem agrāk bijuši soditi?

—    Stepans Krjučkovs sodīts par kautiņu, frizieris — par zādzībām. Tēvocis Ļoša pēc kara par bruņotiem uzbrukumiem divdesmit gadu bijis ieslodzījumā. Tikai viņš jau pagājušaja gadā savervē- jās uz Sibīriju. Zel, ka aizbrauca, labas dziesmas prata un stāstīja saistoši.

—   Par noziegumiem pie jums tiek runāts?

—   Gadās. Pagājušajā gadā, kad apzaga mūsu trikotāžas veikalu, mēs visi minējām, kas to būtu izdarijis.

—   Nu, un kā?

—    Nospriedām, ka «gājputni». Bet tagad tur laikam par Lavrovu un par frizieri Serjogu vien runā. Mēs ar Voroņinu jau otru nedēļu lapenītē neesam bijuši, šeit, milicijā, dzīvojam.

Dorohovs pētoši raudzījās uz Kapustinu un domāja, vai pajautāt viņam par zīmītēm, kuras Voroņins nesa Slavinam. Un nolēma: vēl par agru,

pajautāšu pēc sarunas ar Borisu. Nosūtīdams Kapustinu uz kameru, pulkvedis viņu brīdināja:

—   Par mūsu sarunu — nevienam ne vārda! īpaši Borisam.

—   Labi, — ne visai pārliecināti atbildēja Ļovka.

Kārtības sargi turpināja darbu. Viņi iegriezās dzīvok|os, jautāja, noskaidroja. Bet viņiem acīm redzami neveicās. Maļceva un Zvjagins atkal devās uz to kāpņu telpu, kur bija vakar. Viņi vairākas reizes zvanīja pie Krjučkova dzīvokļa durvīm, cerēdami, ka varbūt kāds atsauksies. Bet atvērās kaimiņu durvis. Uz sliekšņa parādījās vakardienas paziņa, un uzreiz sākās vārdu plūdi.

—   Jūs veltīgi zvanāt. Viņš vēl nav atbraucis. Arī es viņu gaidu. Ja nu pēkšņi viņam nepaveicas un viņš atbrauks ar Oļečku? Lūk, tad es viņam būšu nepieciešama kā gaiss. Viņš teiks: «Oļeksa, pieskatiet manu meiteni,» — un mēs kopā ar Jegoru pieskatīsim.

—   Tu mani sauci, Ļesinka? — Sievietei aiz muguras parādījās viņas vārgais vīrs.

—    Nē, Jegor, es tevi nesaucu. Es saku jaunajiem cilvēkiem, ka gaidu, kad Stepans atdos mums savu meitu.

—   Tad kāpēc mēs visi stāvam šeit? Kāpēc mēs neaicinām jaunos cilvēkus dzīvoklī?

—   Varbūt jaunie ļaudis steidzas, — iebilda sieviete.

—   Mēs tiešām steidzamies, — iesāka Zina, bet viņu pārtrauca Zvjagins.

—   Ja drīkst, mēs ieiesim, — teica Pāvels un gandrīz vai ar varu iegrūda pa durvīm Maļcevu.

Istabā Zvjagins griezās pie saimnieka.

—        Vakar jūs, Jegor, Jegor… — puisis bija aizmirsis tēvvārdu un visiem spēkiem centās atcerēties.

—        Mihailovičs, — paklanīdamies pateica priekšā pusmūža vīrietis.

—        Vakar, Jegor Mihailovič, jūs sacījāt, ka pēc jums tur, nu, slepkavības vietā, atnācis jauns cilvēks.

—        Nekā viņš neteica, — Zvjaginu pārtrauca saimniece. — Es to teicu. Nu, atnāca, un kas no tā? Jūs zināt, cik cilvēku tur saskrēja?

—        Pagaidi, Aleksandra! Ja jau kārtības sargs jautā, viņam jāizstāsta viss sīki.

—        Nē, jūs varat iedomāties! — sasita plaukstas sieviete. — Viņam nepietiek, ka mēs visu sīki uzrakstījām, viņam vēl vajag izstāstīt. Jegor, es tevi lūdzu, ej liecies gultā un neuztraucies, es pati izstāstīšu visu, ko vajag.

—        Vajag, vajag, — īdzīgi atkārtoja Jegors Mihailovičs, negribīgi attālinādamies.

Sieviete, palikusi kaujas laukā viena, uzvaroši paskatījās uz kārtības sargiem.

—        Jūs gribat zināt sīkumus? Tad izlasiet protokolu, tur pilsonis izmeklētājs pierakstīja divas lappuses. Viņš uzrakstīja, es izlasīju un parakstījos. Vairāk mēs ar Jegoru nekā nezinām …

Zvjagins gribēja kaut ko jautāt, bet tagad Maļ- ceva gandrīz vai ar varu izvilka viņu no dzīvokļa.

—   Pāvcl, viņi katrā ziņā kaut ko slēpj.

—        Taisnību sakot, arī es tā nodomāju un gribēju parunāt…

—   Velti, — atmeta ar roku Zina. — Kad tu rīt strādā? No rīta?

—    Nē, otrajā maiņā.

—        Tad atnāc agrāk, un, tikko sieviete aizies, aprunāsimies.

—    Ko tad mēs — vaktēsim viņu, vai?

—   Pavaktēsim. Uz veikalu viņa tak iet.

—   Nu ko, tā ir ideja!

Aleksandrs Dmitrijevičs pa tālruni sameklēja Kozļenkovu un palūdza iegriezties pie viņa. Kad Kozļenkovs atnāca, pulkvedis parādīja viņam Slavina virsvalkā atrasto zīmīti. Nikolajs vairākas reizes to izlasīja.

—    Ir, biedri pulkvedi, Dzelzceļa rajonā pie stacijas jauna kafejnīca. Varbūt par to šeit runa? Taču kāpēc ievajadzējās satikties tur, bet ne pie mums, šeit? Varbūt kādu pavadīja atvaļinājumā? Un vilcienu gaidīt nolēma kafejnīcā?

—    Iespējams. Bet visinteresantāko es vē: nepateicu. Zīmītes Slavins saņēma ne vienu re :: vien, un allaž tās atnesa Boriss Voroņins.

—   Voroņins? … — nespēja noslēpt izbrīnu Kozļenkovs. — Interesanti. Es jūsu uzdevumā ievācu ziņas par viņu un par Kapustinu, bet pēdējā laikā neviens neko sliktu par viņiem nesaka. Tikai mājās pie Borisa gan es sen neesmu bijis.

—    Pagaidām neej … Rīt parunāsim ar viņu, tad izlemsim, ko darīt tālāk. Es gribēju šodien Voroņinu izsaukt, starp citu, arī Kiseļovs ierosināja, bet atturējos. Ja šajās zīmītēs un tikšanās reizēs ne viss tīrs, dienā, kad viņus nosūtīs darbā, Voroņins attiecīgo cilvēku brīdinās. Paklau, Nikolaj, ko tu rīt darīsi?

—    Divi kārtības sargi ir brīvi, un mēs norunājām no rīta kopā turpināt meklējumus.

—    Paņem tu tos puišus un novēro dārzeņu bāzi, kur strādā sīkie huligāni. Man Kapustins stāstīja, ka Voroņins bieži vien no darba aizlaižoties. Starp citu, izrādījās, ka ierosinājums sniegt melīgas liecības par Oļegu arī nācis no Voroņina.

—        Labi, Aleksandr Dmitrijevič. No Voroņina acis nenolaidīšu.

—        Un vēl, Kola. Aiziesim un apskatīsim to nelaimīgo lapenīti. Pārāk daudz par viņu ir valodu. Tu lapenītes pastāvīgos apmeklētājus pazīsti?

—   Pazīstu.

—   Lieliski, arī es gribu ar viņiem iepazīties.

Skvērā Dorohovs un Kozļenkovs nogriezās sānu alejā un devās uz lapenīti. Jau pa gabalu viņi dzirdēja dziesmu. Ģitāras pavadījumā dziedāja vairāki cilvēki. Dziedāja saskanīgi, pusbalsī. Dziesmā klusi iekļāvās akordeons. Apklusa dziedātāji — un pavadījums ieskanējās skaļāk. Dorohovs nepazina šo melodiju, bet vārdus nevarēja atšķirt.

—   Skaista dziesma!

—   Tas viņiem ir kaut kas jauns.

Leitnants drošā solī devās uz krūmu pusi un, norādīdams uz solu, ko kāds no alejas bija atnesis šurp, pašā koku biezoknī, teica:

—   Pasēdēsim, paklausīsimies.

—        Pasēdēsim, — piekrita Dorohovs un sniedza Kozļenkovam cigaretes. — Uzsmēķēsim, paklausīsimies, bet tu pastāsti man par šiem muzikantiem.

—        Lapenītes pastāvīgo apmeklētāju ir kāds desmits, bet vispār tur iegriežas dažādi puiši. Šodien vieni, rīt citi. Dažu vakaru — cilvēku divdesmit sa- lasas. Ja klubā jaunu filmu rāda vai ir koncerts, tad lapenītē sēd kāds grūtdienis, kas palicis bez biļetes. Manuprāt, visu kompāniju kā magnēts pievelk Gcnadijs Zitkovs, Pāvels Ļvovskis un Vasjka Zjuzins.

—   Pastāsti par katru sīkāk.

—        Zitkovs strādā rūpnīcā par lekālu izgatavotāju, viņam 27 gadi, gadu vecāks par mani, neprecējies, nopelna labi, dzīvo kopā ar vecākiem, gandrīz nemaz nedzer, kopš bērnības mīl mūziku, spēlē dažādus instrumentus. Pagājušajā gadā speciāli brauca uz Maskavu un nopirka akordeonu, lielu, itāļu firmas ražojumu, ļoti dārgu. Viņš šim akordeonam naudu krāja vairākus gadus. Kad bija vēl pusaudzis, aizbēga no mājām, lai iestātos mūzikas skolā, viņu uzņēma, mēnešus divus pamācījās, bet pēc tam puisi no skolas izslēdza. Par ko izslēdza, tā arī lāgā nezinām. Pats viņš par to nemīl stāstīt. Dzirde viņam izcila. Sēd kino, noklausās tur jaunu dziesmu, bet otrā vakarā lapenītē to nekļūdīgi spēle uz akordeona. Zitkovam ka ēna seko viņa draugs Pāvels Ļvovskis. Tam ir ģitāra. Viņš jaur.uk; par Zitkovu, bet, tāpat kā tas, spēlē lieliski. Pāvels mīcās mūsu rūpnīcas tehnikuma pēdējā kursī. Sīkumā viņi abi tehnikuma mūzikas pulciņā bija. bet pēc tam pārgāja uz Kultūras pili. Zitkovs džezu noorganizēja. Lielisks bija džezs! Bet tas izira Gen- kas vainas dēļ. Genka aizgāja, bet pēc viņa arī Pāvels. Pilī Zitkovs vairākkārt piedzīvoja nepatikšanas. Spēlēja viņš ar kluba akordeonu. Atnāca uz Kultūras pili jauns masu darba vadītājs, ne no gudrajiem, jāsaka atklāti. Atņēma Zitkovam akordeonu, no kura tas nešķīrās. Neuzticēja. To Zitkovs nespēja izturēt, aizgāja. Pēc dažām dienām Kultūras pilī — zādzība. Pazudis saksofons, fleite un šis pats akordeons. Masu darba vadītājs sacēla troksni, tūdaļ pie mums, sak, tas viss ir Zitkova un Ļvovska roku darbs. Boriss Vasiļjevičs pats šo zādzību izmeklēja, vairākas reizes ar Genadiju un Pāvelu runāja. Pēc dienām piecām vai nedēļas satiek mani Zitkovs un saka: «Paziņo Afanasjevam, ka visi instrumenti ir septiņstāvu ēkas bēniņos, nekas tiem nav nodarīts. Kas tos nozaga, zinu, bet neteikšu, tikai ievērojiet, man ar šo lietu nav nekāda sakara.» Mēs turp — un visu atradām. Boriss Vasiļjevičs aizsūtīja mani pēc mūsu ekspertes, viņa turpat uz vietas atklāja uz instrumentiem daudzus pirkstu nospiedumus, bet pēc tam kartotēkā sazīmēja noziedznieku. Arī mūsējo, vietējo — Kirilu Jermolajevu. Viņam, starp citu, nekādu kontaktu ar lapenes apmeklētājiem nebija. Zādzību viņš bija izdarījis viens pats. Kultūras pilī divreiz līdis iekšā. Sākumā paņēmis akordeonu, bet pēc tam visu pārējo. Es Genadijam vairākas reizes jautāju, kā viņš uzzināja par instrumentiem, bet viņš ne man, ne Borisam Vasi|jevičam nekā neteica. Afanasjevs mēģināja pierunāt Zitkovu atgriezties Kultūras pilī, bet viņš saka: «Kamēr tas tur ir savā vietā, es Kultūras pilī kāju nesperšu!» Pāvels Ļvovskis uzskata Zitkovu par savu skolotāju un neatkāpjas no viņa ne soli. Spēlē viņi labi, Paškam laba balss, un lūk, līp pie viņiem zēni, bet šiem tas patīk. Viņiem taču klausītāji vajadzīgi.

—   Kāds viņiem ir repertuārs?

—    Visdažādākais. Reiz vakarā eju garām: lape- nīte pilna, bet šie abi Oginska polonēzi spēlē, un visi pieklusuši klausās. Bet citreiz klaidoņu dziesmas gandrīz vai pilnā rīklē auro. Bija te, pie mums, viens tips — Aleksejs Prihodjko. Jau gados, mūsu Afanasjeva vienaudzis. Reizes četras bija tiesāts par aplaupīšanu. Mēs viņu novērojām un noskaidrojam, ka viņš nekādos noziegumos pats nepiedalās, bet padomu dod katram, kas vien pie viņa griežas. Izstāsta, kā labāk atslēgu atmūķēt vai dzīvoklī ielavīties. Mēs nekādi nevarējām viņu pieķert kūdīšanā. Sis Prihodjko tik daudz klaidoņu dziesmu prata, ka ne saskaitīt. Balss nekur neder, bet atmiņa lieliska. Gandrīz vai no nepa laikiem dziesmas atcerējās. Uz Sibiriju meža darbos salīga. Boriss Vasiļjevičs uz turieni milicijai sīku vēstuli par viņu uzrakstīja. Trešais barvedis — Vasjka Zjuzins par atslēdznieku autobāzē strādā. Izdarīgs, nopietns, bet tur: kur puiši sapulcējas, Zjuzins pilnīgi pārvēršas: ākstās, māžojas, anekdotes bārsta kā no maisa. Un kur gan viņš tās sameklē?

It kā apstiprinot leitnanta vārdus, lapenīte smieklos nodārdēja.

Dorohovs piecēlās un teica:

—    Iesim turp, iepazīsimies ar šiem puišiem.

Lapenītē uzsāka jaunu dziesmu. Tagad jau varēja atšķirt arī vārdus. Dziesma skanēja aizvien skaļāk un skaļāk, atlika nodziedāt vēl pēdējo pantu, bet dziedātāji pēkšņi apklusa: viņi ieraudzīja Dorohovu un Kozļenkovu.

—   Nu, kāpēc tad jūs pārtraucāt? — ncvīpsnāja Dorohovs. — Dziediet! Lieliska dziesma, tai simt gadu, varbūt arī vairāk, bet vai jūs zināt, kur tā sacerēta?

Lapenītē pie galda sēdēja kādi desmit puiši. Mazliet nomaļus, uz atsevišķa sola, bija apmetušies divi ģitāristi un akordeonists. Pienākot nepazīstamam cilvēkam, kuru pavadīja visiem labi zināmais Kozļenkovs, kāds novāca no galda glāzi, kāds apsedza ar avīzi uzkožamos: maizi, dažus tomātus un siļķes paliekas.

Puiši acīm redzami kļuva piesardzīgi.

—   Stāsta, ka jūs esat braši, drosmīgi, bet izrādās — jūs pat runāt kautrējaties. Pavirzies, — pulkvedis palūdza malējo no sēdošajiem pie galda, apsēdās, aplūkoja visus, pacēla avīzi, ar kuru bija apsegti uzkožamie. — Diezgan trūcīgi pie jums.

Dorohovs nolauza gabaliņu maizes, lēnām sakošļāja.

—   Nu, labi. Klusējat — tātad nekā nezināt par šo dziesmu. Pats pastāstīšu. Pagājušā gadsimta sākumā taigā, aiz Irkutskas, uzcēla revolucionāriem lielu katorgas cietumu un cara Aleksandra vārdā nosauca to par Aleksandra centrāli. Tur gāja bojā daudz cilvēku — labu, īstu, talantīgu. Lūk, tur ari radās šī rūgtā dziesma . .. Nu, ko tad klusējat? Labs jūsu klubs, neko sacīt. Pašauri, tiesa, un arī jumts mazliet caurs. Tagad gan nekas, bet ka būs ziemā?

Apsviedīgs puisis, gadus deviņpadsmit vecs, tas, kurš noslēpa glāzi, paskaidroja, ka rudens un ziema pie viņiem silta, bet jumtu varot pielabot. Otrs puisis teica, ka dažkārt viņus ielaižot arī kopmītnē, sarkanajā stūrītī. Taču tur ir stingra kārtība, ko gribēsi, nedziedāsi, bet pulksten vienpadsmitos komandants dzēš gaismu un visus raida projām. «Vai tad mēs bērniņi esam?» Puisis nicīgi nospļāvās pār plecu. Bet bija redzams, ka visus tomēr satrauc ziemas problēma.

Pie galda, iepretī Dorohovam, sēdēja nedaudz vecāks cilvēks. Viņš vērīgi noskatījās uz pulkvedi, bet pēc tam jautāja:

—   Jūs esat MK.M dienesta pulkvedis?

—    Ne gluži tā, — pasmaidīja Aleksandrs Dmitrijevičs. Atbildēdams viņš domāja, ka pārāk ātri tomēr izplatījusies vēsts par viņa atbraukšanu un vai nu gluži nejauši tā nonākusi līdz lapenītei.

Aplūkodams klātesošos, Aleksandrs Dmitrijevičs īpaši ievēroja puisi, kurš sēdēja vidū. Viņš bija ģērbies baltā vējablūzē, bet viņa rūpīgi sasukāto matu cirtas krita uz pleciem. Puisis sēdēja saspringti un nikni raudzījās uz Dorohovu un Kozļenkovu. Pamanījis, ka pievērsis sev uzmanību, viņš jautāja:

—   Pie mums atbraucāt kārtības sargus izpestīt? No viņiem tāpat nav vairs glābiņa. Mēs viņus, redzat, traucējam, dzīvojam ne tā. Ne tās dziesmas dziedam, šņabi dzeram. Bet dzeram par savu naudul — Puisis ākstīgi izpleta rokas. — Nu, bet ko sliktu mēs darām? — viņš izaicinoši griezās pie Dorohova.

Kozļenkovs piegāja pie runātāja, uzsita viņam uz pleca:

—   Tā jau nu nekā? Bet tu, Vasja, izstāsti pulkvedim paris savu anekdošu, un viņš pats tiks skaidrībā. No taviem stāstiem pat, lūk, tam pelēkajam kaķim spalva slienas stāvus. Vai labāk palielies, kā Ļošku Cipļakovu piekāvi!

—   Zjuzja nesita Cipļakovu, — iejaucās kalsnējs liela auguma puisis, kurš sēdēja blakus Dorohovam. — Taču sadots viņam tika pelnīti. Viņš p.o pusaudža arodskolā aizņēmās naudu un neatdod. Bet šis pusaudzis veselu gadu to krāja fotoaparātam.

—   Tā, tā, tātad pie jums šeit ne tikai izklaidēšanās, bet arī tiesa, arī izrēķināšanās. — pasmīnēja Dorohovs. — Iesim, Nikolaj, netraucēsim! Palieciet sveiki!

Puiši nesaskanīgi atbildēja un, līdzko pulkvedis un Kozļenkovs attalinājās no lapenītes, sāka dziedāt draiskulīgo «Murku».

—   Jūs ievērojāt, ka muzikālā trijotne visu laiku klusēja?

—   Jā, nepazemojās līdz sarunām.

—    Taču arī netraucēja. Bet tas jau ir sasniegums. Reiz ar Rogovu atnācām, gribējām aprunāties, bet viņi tādu koncertu sarīkoja, ka nemaz netikām pie vārda. Tas, kurš jums par MKM jautāja, ir Toļka Ščokins, dzīvo kopā ar māti, tēvs no viņiem aizgāja, bet Toļka mācības pameta, mātei viņa dēļ mūžīgas raizes. Strādāt negrib. Iekārtojam viņu kaut kur, viņš nedēļu pastrādā, pēc tam aizbēg, saka — neesot aicinājuma. Pagājušā gada pavasarī viņu par pieliekamajiem tiesāja. Plašā apkārtnē visus bija izložņājis. Kur ievārījumu, kur kompotu vai vēl kaut ko ēdamu atradis — visu pie- vācis. Afanasjevs izsauca pie sevis Zitkovu, Zju- zinu un vēl divus no viņu kompānijas un jautā: «Dzērāt vakar šņabi?» Saka: «Dzērām.» — «Toļkas marinētie āboli garšoja?» Tie klusē, bet Boriss Vasiļjevičs sāka viņus kaunināt. Sak, strādnieku cilvēki, bet zagtu ēdat. Maz tā — puiku zagt mudināt. Šņabi pērkat un Sčokinu cienājat. Naudas viņam nav, atbildēt nav ar ko, sāka ložņāt pa pieliekamajiem, jums uzkožamos gādā. Kaunināja, kaunināja, un Zjuzins apsolījās ar Sčokinu parunāt un nedzert, ja nav zināms, no kurienes dzeramais un uzkožamie. Vēlāk mēs tomēr nosūtījām Sčokinu uz koloniju. Viņš gadu tur sabija. Uzved'ās labi, un māte viņu izņēma. Tagad strādā un, pēc manām ziņām, nezog. Ļoška, tāds garš, kurš blakus jums sēdēja, arī nesen atbrīvojās. Divus gadus viņam piesprieda par dzīvokļa apzagšanu. Mājās viņam gaužām slikti. Tēvs dzer un diendienā rīko skandālus. Mēs viņu divreiz par sīko huligānismu ietupinājām. Apnika Ļoškam visas šīs mājas nesaskaņas, un nolēma viņš no mājām aizbraukt, bet pirms aizbraukšanas šo to paķēra no kaimiņu dzīvokļa. Kad atbrīvojās, atnāca pie mums uz pilsētas nodaļu, lūdza palīdzību. Iekārtojām viņu darbā, apsolījām rudenī dot vietu kopmītnē. Es no viņa acis nenolaižu, viss it kā būtu normāli. Vispār, Aleksandr Dmitrijevič, es tā saprotu: uz lapenīti puiši iet tāpēc, ka viņiem nav kur palikt. Vieni grib pa- līksmot, citi mājās nespēj nosēdēt. Uz kino aiziesi vienreiz, otrreiz, bet trešo reizi — nav pusrubļa biļetei. Vai arī visas filmas jau esi redzējis. Iet uz Kultūras pili — tur jāuzvedas pieklājīgi. Līdz tam viņi vēl nav izauguši, savukārt dejas ne visiem patīk. Tāpēc arī nāk šurp. Seit visi savējie, neviens neaudzina, neviens nesaka, ka viņi ir «nelabojami pašpuikas», kā tas klubā gadās. Viņi šeit jūtas brīvi…

—    Nu, bet par noziegumiem lapenītē arī var vienoties? — jautāja Dorohovs.

—    Atklāti, lai visi zinātu, — nē. Es par to esmu cieši pārliecināts. Kāpēc? Vienkārši tāpēc, ka vairums no tiem, kas pulcējas lapenītē, nepiedalīsies ne tādā sarunā, ne noziegumā. Atceraties, es jums stāstīju par mūzikas instrumentu zādzību? Reiz man ar Zitkovu bija garāka saruna, un es intereses pēc pajautāju, kāpēc viņš nepievāca akordeonu, kad tas bēniņos bija noslēpts. Genka izbrīnā uzlūko mani un saka: «Kam man vajadzīgs akordeons. j j tas zagts?» Es domāju, ka, ja viņi arī kaldina noziegumu plānus, tad kaut kur zem četrām acīm. Sakauties, huligāniski uzvesties viņi spējīgi, bet laupīt vai zagt neies. — Kozļenkovs aizsmēķēja cigareti, ievilka dūmu un domīgi piebilda: — Vismaz pagaidām ne.

—    Kā tu domā, Nikolaj, ja Zitkovs vai, teiksim, Zjuzins pēkšņi sadomātu kaut ko nozagt un uzaicinātu kādu no tiem, kuri ap viņiem grozās, — vai tie ietu ar viņiem izdarīt noziegumu?

—    Droši vien ietu, — ne uzreiz atbildēja Kozļenkovs.

—    Tātad visa tava pārliecība par lapenītes nekaitīgumu pamatojas tikai uz to triju puišu, kurus tagad nācis modē saukt par līderiem, godprātību. Bet ja viņus nomainīs tēvocis, līdzīgs tam, kurš savlaicīgi salīga darbā uz Sibīriju? Arī viņam taču bija autoritāte. Te viss ir daudz sarežģītāk. Protams, smieklīgi ir uzskatīt, ka lietas būtība pašā lapenītē. Nojaukt to nav grūti, bet viņi pulcēsies citā vietā. Tu pareizi ieminējies, ka lapenītes apmeklētāji pagaidām, tieši pagaidām nav spējīgi izdarīt noziegumu. Taču tādās kompānijās diemžēl loti ātri izplatās slikta ietekme. Puišiem nav nopietnas aizraušanās, viņu intereses diezgan primitīvas, neattīstītas. Un vēl kas ir bīstami — dzer viņi visai bieži un uzskata, ka tā tam arī jābūt. Jums ar Rogovu jāpadomā, kā «pieradināt» šos puišus. Zēl, ka sabiedriskos kārtības sargus viņi uzskata gandrīz vai par naidīgās nometnes pārstāvjiem… īpaši svarīgi ir atgūt Zitkova labvēlību. Pamēģiniet. Kaut kādas noteiktas receptes šeit nav. Un vēl kas, Koļa. Domāju, ka ne visus tu tur esi atšifrējis. Kāds cenšas šo kompāniju dabūt savās rokās. Ja tagad to nenoskaidrosim, būs par vēlu. Baidos, ka ar Voroņinu viss nav tik vienkārši.

Ap vieniem naktī Aleksandrs Dmitrijevičs bija jau savā viesnīcas istabā. Gatavodamies iet gulēt, nenocietās, paņēma no šķīvja dzeltenu, mīkstu bumbieri un izgāja uz balkona. Dienas tveice bija nokritusies, elpot kļuvis viegli. Dorohovs pārliecās pār margām un sāka vērot ielu.

Tieši pretim viesnīcai pie mājas sienas atradās vairākas tālruņa kabīnes. Kaut ko atcerējies, Aleksandrs Dmitrijevičs ātri uzvilka žaketi, izskrēja uz ielas un iegāja kabīnē. Uzgrieza 02, pagaidīja, kamēr viņam atbildēja pilsētas nodaļas dežurants.

— Biedri kapteini, te Dorohovs. Lūdzu jūs steidzami pārraidīt pa teletaipu uz Maskavu, uz kriminālās meklēšanas dienesta pārvaldi. Kur ņemt telegrammu? Es tūdaļ nodiktēšu. Rakstiet: «Lūdzu pārbaudīt un nekavējoties paziņot, kādas kompromitējošas ziņas ir par …» Pierakstījāt? Atkārtojiet, lūdzu, uzvārdu, vārdu un tēvvārdu, tā, labi, mans paraksts. Dienesta pakāpi nevajag, pazīst. Tikai lūgums, — Dorohovs paskatījās uz visām pusēm: blakus esošās kabīnes bija tukšas, — jūs šo telegrammu nevienam nerādiet. Arī nākamajam dežurantam piekodiniet, lai atbildi nodod man personiski. Paldies!

Svilpodams lapenītē dzirdētās dziesmiņas melodiju, Dorohovs atgriezās viesnīcā.

Agrā rītā svaigs, tāpēc ka bija lieliski izgulējies, gludi skuvies, labā noskaņojumā Dorohovs ieradās pilsētas nodaļā. Dežūrtelpā viņš sastapa Kiseļovu.

—   Labrīt, Aleksandr Dmitrijevič!

—   Labrīt, labrīt! Kas jauns?

—    Notikumu nebija. No Stepes raiona jau ieradušies, Dzelzceļa rajona biedri apmēram pirms pusstundas zvanīja un teica, ka izbraucot. Kur sapulcēsimies? Pie jums?

Pulkvedis sagaidīja atbraukušos, ar ka:ru iepazinās, palūdza apsēsties. Sapulcējās pavisam seši cilvēki: trīs no Dzelzceļa rajona, divi no S:epes rajona un Kiseļovs. Ieskatījies savās piezimē-s, Dorohovs piecēlās.

—   Es ataicināju jūs, lai aprunātos, apmainītos domām. Sāksim ar Dzelzceļa rajonu. Jums ir divas neatklātas zādzības?

—   Divas, biedri pulkvedi!

Piecēlās iznesīgs neliela auguma majors, trīsdesmit astoņus — četrdesmit gadus vecs. Pie formas svārkiem viņam spīdēja universitātes nozīmīte.

—    Sēdieties, lūdzu, — teica Dorohovs. — Nebūsim pārāk oficiāli. — Viņš ieskatījās sarakstā, sameklēja majora uzvārdu. — Stāstiet, Vitālij Alek- sandrovič.

Majors Cerņeckis nesteigdamies, neskatīdamies piezīmēs, kā cilvēks, kurš labi zina to, par ko runā, sāka ziņot.

—    Pirmā zādzība tika izdarīta pagājuša gada jūlijā, naktī no sestdienas uz svētdienu. Noziedz

nieki atslēdza piekaramo atslēgu šķūnim, kas piebūvēts cieši klāt apavu veikala sienai, un izlauza ķieģeļu mūri. Viņi iekļuva veikala noliktavā un nozaga vairāk nekā simt pāru vīriešu modeļu apavu. Kurpes bija dažādas: franču, austriešu — importa. Zādzību konstatēja pirmdienā, kad atvēra veikalu. Zagļiem bija automašīna, bet kāda — neuzzinājām. Šķūnim ir izeja uz pagalmu, bet tur dažiem iedzīvotājiem ir savi automobiļi. Kad atbraucām uz apskati, pēdas vairs nevarēja atšķirt. Ielaušanās vietā un arī pašā veikalā pēdas neatradām. Spriežot pēc visa, noziedzniekiem bija labi instrumenti. Ar šo lietu daudz nopūlējāmies, taču zādzību atklāt līdz šim laikam nav izdevies. Nākamā zādzība notika nesen, šā gada 4. augustā. Sākumā noziedznieki aizbrauca automobili «Moskvičs». Tas notika pulksten 21 un 15 minūtēs, konstatējām precīzi. Automašīnas īpašnieks piebrauca pie mājas, apstājās, uz brītiņu iegāja dzīvoklī nolikt kaut kādas mantas, iznāca ārā, bet automobiļa nav. Sākumā viņš domāja, ka kāds pajokojis, bet pēc tam atskrēja pie mums uz nodaļu. Es tieši tobrīd biju pie dežuranta. Pavēlēju pa radio paziņot posteņu un patrulējošajiem miličiem, autoinspekcijas inspektoriem. Pēc stundas mašīnu pamanīja mūsu posteņa milicis. Apstaigādams savu posteni, viņš devās uz veikalu «Audumi», gribēja pārbaudīt, vai tur viss ir kārtībā. No veikala puses viņam pretim — «Moskvičs». Virsbūve — furgons, krāsa — «baltā nakts». Milicis nosprieda: «Tas pats, kuru nupat nozaga.» Aizšķērsoja ceļu, gribēja aizturēt zagļus, bet viņi brauca milicim tieši virsū. Viņš laikus atlēca sānis, bet ar mašīnas pakaļējo spārnu viņu tomēr aizķēra un notrieca zemē. Guļus viņš paspēja divreiz izšaut uz noziedzniekiem un labi ievēroja, ka viņi bija divi. Abi pieauguši, tumšos

kreklos, bez cepurēm. Mēs nekavējoties sacēlām kājās visu sastāvu. Izķemmējām pilsētu, staciju, nomales un pēc četrdesmit minūtēm atradām mašīnu. Viņi to bija atstājuši tieši uz ceļa. Izrādījās, ka lode caursitusi rezerves riepu un iestrēgusi sēdekļa atzveltnē, nenodarot nekādu ļaunumu noziedzniekiem. Mašīnā uz grīdas starp sēdekļiem atradām veikala «Audumi» etiķeti. Metāmies turp — atslēgas neskartas, plombēs savā vietā. Katram gadījumam izsaucām veikala vadītāju. Kopā rūpīgi vēlreiz visu apskatījām. Sētas pusē durvīm plombēs bija norautas, trīs atslēgas atslēgtas, turklāt bez nevienas skrambas. Iedami projām, zagļi ārējo atslēgu bija atkal aizslēguši, kaut kā pat plombi piekāruši. Bija nozagti vairāki baķi dārgu audumu. Arī šai lietā pagaidām nekā nav.

—   Milicis noziedzniekus varēs pazīt?

—    Nē, biedri pulkvedi, nevarēs. Viņš nepaguva viņos ieskatīties. Starp citu, automašīnu noziedznieki izmantoja mazāk par divām stundām un, spriežot pēc spidometra, nobrauca pavisam 7 kilometrus. Mašīnas īpašnieks bija izbraucis ārpus pilsētas, gribējis uzzināt attālumu un precīzi iegaumējis spidometra rādījumu. Mēs te, burtiski, visu apgriezām ar kājām gaisā. Pārbaudījām iespējamās versijas, signālus, visus aizdomīgos, bet, — viņš noplātīja rokas, — gan noziedznieki, gan nozagtais kā ūdenī iekritis.

—    Kāds attālums ir no tās vietas, kur mašīnu nozaga, līdz turienei, kur to atrada? — jautāja Dorohovs.

—   Ja piebrauc pie veikala, tad sanāk ap trim kilometriem, precīzāk 2700 metru.

—   Ir jums kas piebilstams?

—   Attiecībā uz faktiem un apstākļiem — nav. Pieņēmumi un secinājumi ir.

—   Apspriedlsimies mazliet vēlāk. Tagad paklausīsimies Stepes rajona kriminālās meklēšanas dienesta priekšnieku. Lūdzu, biedri Grigorjev.

—   Pie mums zādzība notika 27. aprīlī, arī no sestdienas uz svētdienu. Veikals atrodas staņicas vidū. Jauns, nesen uzcelts. Noziedznieki pa šķērsielu naktī piebrauca ar «Moskviču» pie veikala sienas no sētas puses, uzrāpās uz jumta, atbīdīja sānis seguma šīfera plāksni un iekļuva bēniņos. Pārzāģēja griestu segumu un nokāpa palīgtelpās. Tur ir plaukti, un tad nu viņi tos izmantoja kā kāpnes. No direktora kabineta iznesa nelielu metāla kasti. Tajā bija dokumenti un tūkstoš deviņi simti rubļu naudas. Tas ir dažādu preču veikals. Vienā pusē rūpniecības preces, bet otrā — produkti. Gastronomijas nodaļā zagļi paņēma siera rituli, dažas sardīņu kārbas un ap pusotra desmita pudeļu labākā konjaka. Tur maiss ar rīsiem stāvēja. Viņi rīsus izbēra un visu laupījumu salika maisā. Arī pie mums zagļi darbojušies divatā, ja spriež pēc pēdām. Bet, izņemot riepu protektora nospiedumus, mēs nekādus lietiskus pierādījumus neatradām. Veikala sargs dzīvo iepretī. Viņš bija mazliet sasirdzis un visu nakti sēdējis pie savas istabas loga, bet nekā nav redzējis.

Dorohovs ierosināja:

—   Pārtraukumu netaisīsim. Man vēl tikai daži jautājumi, bet pēc tam parunāsim. Sakiet, biedri Grigorjev, — vai mašīnu kāds redzēja?

—   Nē, biedri pulkvedi, tikai riepu atstātās pēdas.

—   Pirkstu nospiedumus kaut kur atradāt?

—   Neviena. Sešus cigarešu «Opal» izsmēķus. Ir siekalu analīze.

—   Pie jums, biedri Cerņecki, veikalos bija pirkstu nospiedumi?

—   Arī ne.

—   Bet automašīnā?

—        «Moskvičā» mēs katru pēdiņu apstrādājām, bet, izņemot īpašnieka pirkstu nospiedumus, neviena pieskāriena neatradām. Izsmēķi bija no «Be- lomor» un divi konfekšu ietinamie papīriņi.

—        Kādu konfekšu? — sāka grozīties krēslā kapteinis Kiseļovs.

—        Maskavas Babajeva fabrikas ražojums «Vē- sumiņš». Mašīnas saimnieks un viņa sieva tās ciest nevar.

—        Interesanti. Ļoti interesanti, — pasmaidīja Dorohovs.

Kabinetā ienāca milicijas vecākais leitnants.

—        Biedri pulkvedi! Jūs aicina pie tālruņa dežūr- nodaļā.

—   No Maskavas?

—   Nē, saruna vietējā. Saka, ka ļoti steidzami.

—   Atvainojiet, biedri. Lūdzu uzgaidīt.

—        Aleksandr Dmitrijevič! — atskanēja klausulē. — Sveicināti, te Zina Maļceva. Oļegs saka taisnību, nazis bija. Mēs ar Zvjaginu atradām lieciniekus. Viņi redzēja nazi. Brauciet šurp drīzāk,— meitenes balss drebēja un brīžiem pārtrūka.

—        Kur jūs atrodaties? — apsvērdams, kā rīkoties, jautāja Dorohovs. — Tajā mājā, kur viss notika? Korpuss A, dzīvoklis 58? Bet zvanāt no kurienes? No automāta? Pagaidiet brītiņu. Mašīna ir?

—   Ir, biedri pulkvedi.

—        Zina, jūs dzirdat mani, Zina? Gaidiet pagalmā, tūdaļ atbraukšu. Vecākais leitnant, paziņojiet kapteinim Kise]ovam, ka es uz kādu laiku aizbraukšu, bet viņi lai izziņo pārtraukumu.

Zina nepacietībā nespēja nostāvēt uz vietas. Viņa te izgāja uz ielas, te atgriezās pagalmā.

Pamanījusi milicijas «Volgu», steidzās pretim automobilim.

—   Aleksandr Dmitrijevič! Mēs jau pirmajā dienā nodomājām, ka viņa melo un neļauj vīram runāt taisnību. Atnācām otru reizi, jo viņa gluži vienkārši neļāva vīram muti pavērt. Šodien mēs ar Zvjaginu paslēpāmies lapenītē. Tiklīdz viņa aizgāja — uzreiz pie Jegora Mihailoviča, un viņš visu izstāstīja. Iesim drīzāk.

Dorohovs lāgā nesaprata, bet steidzās Zinai līdzi. Durvis viņiem atvēra Zvjagins. Redzams, viņš jau bija iejuties svešajā dzīvoklī.

Plašā, tīrā istabā pie galda sēdēja dzīvokļa saimnieks. Viņš bija izspūris, satraukts, visu laiku slēpa acis. Ieraudzījis Dorohovu, padevīgi piecēlās, bet sabiedriskie kārtības sargi, viens otru pārtraukdami, izstāstīja Dorohovam, ka Jegors Mihailovičs Krivokoņs kopā ar savu sievu pirmie pienākuši pie nogalinātā un abi ieraudzījuši nazi.

—    Jā, es tur redzēju nazi. Lielu, spožu, ar baltu rokturi. Pēc tam pienāca kāds jauns cilvēks, paņēma šo nazi, piegrūda to man pie deguna un noslēpa kabatā. Bet man piekodināja, lai mēs ar Oļeksu klusējam. Viņš aizgāja, un mēs klusējām. Bet, lūk, šie bērni, — viņš norādīja uz kārtības sargiem, — man, vecam cilvēkam, sāka skaidrot, kas ir patiesība, un man kļuva kauns par sevi un par sievu. Un es nodomāju, ka man nav tiesību klusēt. Lai mani tagad soda, tā man arī vajag, tomēr es izstāstīšu visu, kā bija. Kad mēs pastaigājāmies, pie mums pieskrēja gara auguma jauneklis ar brillēm, teica, ka cilvēkam kļuvis slikti, un sāka lūgt, lai mēs pie viņa pastāvētu. Zem arkas es ieraudzīju frizieri. Viņš gulēja uz sāniem un pat nevaidēja. Netālu no viņa, labajā pusē, bija nosviests nazis ar baltu rokturi. Oļeksa noliecās pār frizieri, bet pie mums pienāca vēl viens jauns cilvēks, pataustīja frizierim pulsu, pēc tam pateica, ka stāvoklis bēdīgs, un paņēma nazi. Es ievēroju viņam tetovējumu. Uz katra pirksta bija ietetovēts pa vienam burtam, un es izlasīju: «Borja.» Viņš bija nedaudz iedzēris un atvēzējās ar nazi, pēc tam teica, lai mēs nebaidāmies, ka viņš joko, bet, ja mēs izstāstīsim, ka redzējām viņu un šo nazi, tad šis mūs atradīšot pat viņā saulē. Kad mēs gājām uz miliciju, sieva man teica: «Jegor, kāpēc mums uz viņpasauli? Dzīvosim klusi šai pasaulē un nevienam neteiksim, ka bija nazis un šis enerģiskais, jaunais cilvēks. Ja milicijai vajag, lai pati meklē.» Un mēs nepateicām.

Dorohovs, Zvjagins un Krivokoņs aizbrauca uz pilsētas nodaļu, bet Zina palika gaidīt saimnieces atgriešanos. Zinai vajadzēja pasacīt saimniecei, ka viņu steidzami izsauc uz miliciju.

Kamēr pratināja Jegoru Mihailoviču, bet Kiseļovs rakņājās arhīvos, meklēdams cilvēku ar tetovējumu «Borja», Dorohovs sapulcināja uzaicinātos. Viņš atvainojās par to, ka bijis spiests pārtraukt lietas iztirzāšanu, apsolīja turpināt to mazliet vēlāk un pa tālruni pavēlēja atvest pie viņa arestēto Lavrovu. Pēkšņi Dorohovs uzrunāja Cerņecki:

—   Gandrīz aizmirsu. Vai tur, pie jums, iepretim dzelzceļa stacijai, ir bufete?

—    Ir, — izbrīnījās majors. — Jauna, skaista, pirms pāris mēnešiem uzcelta.

—   Tad, lūk, paņem zīmīti, — pašķirstījis dokumentus, Dorohovs sameklēja lapiņu, kuru bija atradis friziera virsvalka kabatā. — Ej pie Kiseļova, viņš tev visu izstāstīs, bet pats bufetē apjautājies, kādi viesi pie viņiem bija sestdiena pirms zādzības. Domāju, ka bija atbraukuši ar automašīnu.

Durvīs parādījās Lavrovs konvoja pavadībā, un Dorohovs, pamājis Cerņeckim, norādīja Oļegam uz krēslu. Pirms apsēdās, puisis nolika uz galda pierakstītu burtnīcu.

Dorohovs palika divatā ar arestēto, piegāja pie viņa un uzsita uz pleca.

— Viss, Oļeg! Beigušās tavas nepatikšanas. Tava līgava, ievēro, tieši viņa sameklēja lieciniekus, kuri ir redzējuši nazi.

Gaidīdama atnākam Krivokoņu, Zina Maļceva satraukumā nezināja, kur likties. Viņai gribējās kaut kur skriet, ar kādu parunāt. Meitene baidījās, ka tad, kad Oļegu atbrīvos, viņš viens pats izies uz ielas un viens dosies mājup. Viņa iedomājās, kā Kalerija Viktorovna un Nikolajs Fjodorovičs sagaidīs Oļegu un, protams, stipri uztrauksies … «Aizskriešu un piezvanīšu viņiem, sagatavošu.» Zina metās skriet uz tālruņa kabīni.

No turienes meitene iznāca nomierinājusies un lēni devās uz savu novērošanas punktu. Pie vārtiem viņa apstājās. Zinai ienāca prātā doma, ka viņa gaida velti, ka tikmēr, kamēr viņa zvanīja, Krivokoņa jau atgriezusies mājās, bet viņa te stāv un varbūt novilcina Oļega atbrīvošanu. Meitene devās uz ieeju, lēkdama pāri diviem pakāpieniem, uzskrēja pa kāpnēm augšā. Uz viņas zvanu neviens durvis neatvēra. Zina pastāvēja kāpņu laukumā un tā, katram gadījumam, piezvanīja pie pretējā dzīvokļa durvīm. Uz sliekšņa parādījās drukns liela auguma vīrietis. Mugurā viņam bija nesapogāts, pelēks krekls un kājās zili džinsi, viņš stāvēja basam kajam un, ieraudzījis meiteni, kaut ko noslēpa aiz muguras. Diezgan rupji uzprasīja:

—   Ko vajag?

—        Jūs jau atgriezāties, bet kur tad Oļečka? — pārsteigumā Zina apmulsa un runāja acīmredzot ne to, ko vajadzēja. Krjučkovs noburkšķēja, ka tā nav viņas darīšana, un aizcirta durvis. Meitene piezvanīja vēlreiz. Nenogaidīdama, kamēr durvis atvērsies, viņa sāka runāt:

—        Atveriet, Stepan! Pirms nedēļas mani pie jums sūtīja Oļegs. Es nācu vairākas reizes, bet jūsu nebija.

Krjučkovs atvēra durvis un dusmīgi noprasīja:

—   Kāpēc tad Oļegs pats neatnāca?

—        Nu kā gan viņš var atnākt! — Zina piespieda rokas pie krūtīm. — Viņš taču cietumā.

—        Oļegs? Cietumā? Muļķība kaut kāda. Ko jūs — mani izjokot gribat? — sadusmojās Krjučkovs. — Ienāciet un izstāstiet visu jēdzīgi. Tam nepievērsiet uzmanību! — Viņš ar baso kāju pagrūda grīdas lupatu un paskaidroja: — Uzkopju telpas. Iesim virtuvē, tur jau piekopu.

Stepans kritiski aplūkoja Zinu.

—        Jūs jēdzīgi, cilvēciski varat pastāstīt, kas īsti noticis ar Oļegu?

Zina iesāka:

—        Septītajā augustā, kad Oļegs izgāja no jums, viņam uzbruka Slavins, gribēja nogalināt — atvēzējās ar nazi.

—        Pagaidi, — pārtrauca viņu Krjučkovs, — kas tas par Slavinu?

—   Frizieris Sergejs.

—   Serjoga? Dīvaini!

—        Nu, lūk, Oļegs aizstāvējās un lietoja sambo paņēmienu, izsita viņam no rokām nazi, bet frizieri atsvieda; Slavins nokrita, atsitās ar galvu pret asfaltu un nomira. Oļegu arestēja, nazis pazuda, un viņam netic, ka Slavins uzbruka pirmais.

—   Bet es nekā nezināju! Kur tas notika?

—   Pagalma otrā pusē, zem arkas.

Krjučkovs pielēca kājās, aizsmēķēja jaunu cigareti.

—   Kāds bija nazis?

—        Oļegs teica — liels, ar baltu rokturi, bet uz tā gravējums.

—   Kur tad nazis palika?

—        Līdz šai dienai neviens nezināja. Tikai šodien jūsu kaimiņš pastāstīja, ka redzējis nazi, bet to pievācis kāds tips, kurš piedraudējis jūsu kaimiņam un viņa sievai. Sak, ja neturēšot mēli aiz zobiem, tad viņš ar to pašu nazi viņus nogalināšot. Tam tipam uz pirkstiem bijuši ietetovēti burti «Borja».

—        Kļūdījies būs Jegors Mihailovičs, — nomurmināja Stepans un metās istabā, tāpat, bez zeķēm, uzāva kājās sandales un rupji pieprasīja: — Tu ej! Uz miliciju! Es turp pats aiziešu un atnesīšu nazi. Es pazīstu šo nazi un zinu, kur tas atrodas.

Dorohovs sāka lasīt Oļega piezīmes, bet pabeigt šo darbu viņam neiznāca.

Kabinetā kā lode iedrāzās Zina. Sākumā meitene pieskrēja pie Oļega, apkampa viņu, bet pēc tam sakaunējusies nogāja malā, sāka stāstīt, ka sastapusi Krjučkovu un viņš ļoti uztraucies un aizskrējis kaut kur, pateicis tikai, ka pēc naža.

Dorohovs piecēlās, piegāja pie meitenes un palūdza atkārtot precīzi, ko teicis Krjučkovs.

—        Stepans teica, ka viņš zina, pie kā ir nazis, paņems to un atnesīs jums.

—        Lūk, tas jau ir pavisam slikti! — Dorohovs piegāja pie tālruņa un steidzīgi uzgrieza numuru.

Ieraudzījis ienākam atbildīgo dežurantu, tālruni.

—   Es tieši jums zvanīju.

—   Jums telegramma no Maskavas.

Telegrammā bija teikts: «Pēc jūsu pieprasījuma

ziņojam, ka cilvēks, kurš jūs interesē, tiesāts četras reizes par veikalu apzagšanu un atzīts par bīstamu recidīvistu. Pēdējo reizi atbrīvots no ieslodzr'j-.e vietas pirms sešiem gadiem. Vienu gadu dzīvoja dzimšanas vietā, bet pēc tam aizbrauca, nenorādījis jauno dzīvesvietu. Ir tetovējums. Uz kreisā apakšdelma duncis, ap kuru apvijusies čūska.»

Dorohovs palūdza dežurantu izrīkot, lai viss pilsētas nodaļā esošais transports būtu uz vietas un visu dienestu darbinieki nekur neizietu. Ienācis kabinetā, Kiseļovs ar izbrīnu klausījās šos rīkojumus.

—   Vai kaut kas noticis, Aleksandr Dmitrijevič?

Dorohovs pasniedza viņam telegrammu, Kiseļovs to izlasīja, gribēja kaut ko jautāt, bet pulkvedis viņu atturēja:

—    Kaimiņi jau aizbraukuši?

—   Nē, sēž manā kabinetā.

—    Tad lai pagaida, droši vien ari viņiem atradīsies darbs. Es tevi lūdzu: paņem Lavrovu, sameklē brīvu kabinetu un nosēdini viņu tur, bet, lai viņam nebūtu garlaicīgi, atstāj tur arī Zinu. Starp citu, jautājumu par viņa atbrīvošanu saskaņojiet ar prokuroru. Domāju, ka kādu laiku viņam vēl nevajadzētu rādīties pilsētā. Un kopā ar Cerņecki un Gri- gorjevu nāciet pie manis.

Stepans Krjučkovs gandrīz skrēja. Viņš bija gatavs uz jebkuru strīdu, skandālu, pat kautiņu. Nolēma, ka nogrābs viņu pie rīkles un piespiedīs atdot nazi. Stepans, burtiski, iedrāzās dzīvoklī un jau uz sliekšņa sāka kliegt un lamāties.

—    Ko tu, Stepan, — prātu esi zaudējis? — vēsi sagaidīja viņu Bogdanovs. — Auro tā, ka visa māja skan, mu|ķis! Ienāc, parunāsim.

—    Par ko man ar tevi runāt? — turpināja kliegt Stepans. — Atdod friziera nazi, to, kuru es pats viņam uztaisīju.

—   Serjogas nazi? Kam tas tev pēkšņi ievajadzējies?

—    Es aiznesīšu uz miliciju, lai veltīgi neapvainotu krietnu puisi.

Bogdanovs joprojām bija mierīgs, viņš aizgāja uz virtuvi, atnesa pudeli konjaka, divas glāzītes, piepildīja tās, un Krjučkovs, redzēdams, ka rokas viņam nemaz nedreb, ari pats kaut kā nomierinājās.

—    Aiznesīsi nazi un pateiksi, ka paņēmi no manis? — Konstantins norija malku. — Esi nolēmis kļūt par slepeno?

—   Ja arī nepateikšu, tev no tā vieglāk nekļūs. Mans kaimiņš, kuram tu piedraudēji, jau stundu sēž pie Maskavas pulkveža un dod liecību. Viņš, tiesa, kaut ko ir saputrojis ar tetovējumu, bet es domāju, ka tur noskaidros, — Krjučkovs runāja mierīgi, jo saprata, ka ar kliegšanu nekā nepanāks.

Bogdanovs izdzēra konjaku, piepildīja glāzīti vēlreiz, piecēlās, ar nožēlu paskatījās uz Stepanu.

—   Nu, ko lai saka, es paredzēju tādu variantu. Iesim! Nazis ir tavā garāžā, atdošu.

—   Kāpēc jūs gribējāt nogalināt Lavrovu?

—   Tas ir garš stāsts, un ne tev par to spriest. — Bogdanovs vērīgi skatījās uz Stepanu, kaut ko apsvērdams. — Starp citu, ja tas tevi interesē, pastāstīšu: aptīrījām mēs ar frizieri veikalu gods godam. Braucam mājup, bet mums pretī — posteņa milicis, es saku, lai griež malā, bet Serjoga — tieši viņam virsū un notrieca zemē. Mēs aizlaidāmies. Milicis laikam izlaida garu. Pārbraucām mājās: viss labi, viss mierīgi. Sākām slēpt lupatas. Serjoga nesa, es paļiku pie mašīnas, bet tur preču kā noliktavai Un tā es skatos, bet garām iet sabiedriskais kārtības sargs. Es pacēlu motora pārsegu un izlikos, ka kaut ko laboju motorā, bet viņš apstājās, pienāca pie manis un jautāja, vai man nebūtu sērkociņi, viņam, redzat, vajagot uzsmēķēt. Es saku, ka nav, bet viņš atkal sienas klāt ar jautājumu: «Ko, dzirkstele riepā ieskrēja, varbūt palīdzēt?» Tad ne jau, saku, paldies, jau atradu šo nolādēto dzirksteli. Viņš pastāvēja, paskatījās, ieraudzīja saiņus. «Vai atvaļinājumā posies?» Uz dienvidiem, saku, domāju aizlaist, pie jūras, un viņš tad arī aizgāja. Labi, ka Serjoga no garāžas neiznāca. Bet otrā dienā mēs ieraudzījām, kā viņš tevi, piedzērušos, stiepa gandrīz visai pilsētai cauri. Tu taču droši vien izpļāpāji viņam par mūsu lietām? Nezini par kādām? Dīvaini!

Bogdanovs atvēra skapi, nesteigdamies uzvilka tumšpelēku uzvalku, iebāza kabatā tīru mutautiņu.

— Ejami

Stepans atstāja nedzertu savu glāzīti un izgāja aiz Bogdanova. Viņi soļoja ātri. Šķērsoja vairākas ielas, iegāja skvērā, pagāja garām lapenītei, kur vēl neviena nebija, un pienāca pie garāžām. Malējā pa kreisi, ar skārdu apsistā, piederēja Krjuč- kovam. Pareizāk sakot, tā bija viņa tēva garāža, ko Stepans mantoja. Pēc tam kad viņa tēvs un māte aizbrauca atvaļinājumā ar automašīnu un gāja bojā autokatastrofā, garāža ilgu laiku stāvēja tukša. Vēlāk Stepans, Bogdanova pierunāts, atļāva viņam novietot garāžā «Moskviču». Viņi šķērsoja grāvi, kas bija izrakts garāžas priekšā. Bogdanovs atslēdza piekaramo atslēgu, ar grūtībām atvēra sašķiebušās durvis. Viņi iegāja.

Bogdanova mašīnas garāžā nebija.

—   Kur tad tavs «Moskvičs»?

—   Tu esi ļoti ziņkārīgs, Stjopa. Es taču tev sacīju — esmu paredzējis, ka pulkvedim iegribēsies satikties ar mani vēlreiz, un katram gadījumam gatavojos.

Garāžā bija tumšs. Krjučkovs, sataustījis slēdzi, iededza gaismu.

Bogdanovs stāvēja līdzās un kaut ko apdomāja.

—   Paklausies, Stjopa, — bet kālab tev tas viss vajadzīgs? Tu taču pats iepīsies nelāgā lietā. Mēs ar Sergeju esam zagļi. Un arī tu neizskaties labāks: kas tev noticēs, ka garāžu man ļāvi izmantot tāpat vien? Ja ieskatīsies remontbedrē, ieraudzīsi zagtās lupatas. Domā, tev noticēs, ka tu par tām nekā nezināji? Atceries — es tavai Irkai uzdāvināju kleitu. Tā taču bija zagta. Arī svīteri tev atdevu, tāpat zagtu. Un melnās kurpes ar strupajiem purngaliem?

—   Bet es tev taču maksāju par tām naudul — sašuta Krjučkovs.

—   Lūk, par to gan neviens nekā nezina. Vari nešaubīties, pats es pratināšanā par tavu naudu neieminēšos. Varbūt tev vajadzīga nauda, Stjopa? Man ir. Šķirsimies ar labu.

—   Atdod nazi!

—   Nazi? Nu, lai notiek, ņem, lūk, tur tas ir, aiz ēvelsola.

Stepans atbīdīja ēvelsolu un ieraudzīja naža balto rokturi. Viņš pieliecās, gribēja to aizsniegt, bet šai mirklī uzgriežņu atslēga, kuru nezin kāpēc sauc par «franču», smagi krita viņam uz galvas.

Bogdanovs bija precīzi notēmējis sitienu, taču Stepans, saklausījis aizmugurē kaut kādu kustību, instinktīvi pagriezās, un atslēga tikai skāra viņu. Krjučkovs nokrita aiz ēvelsola. Viņš dzirdēja, kā Bogdanovs caur zobiem nošņāca:

—   Ej, rāpuli! Ziņo, ja spēsi!

Izskrējis no garāžas, viņš sāka vērt ciet durvis. Tās nepadevās, čīkstēja, bet Stepans pamazām atjēdzās. Pēkšņi viņa roka sataustīja naža rievoto spalu. Krjučkovs grīļodamies piecēlās. Siltas, biezas asinis tecēja acīs. Ar visu svaru Krjučkovs uzgula durvīm, un tās atvērās. Priekšā pavīdēja bēgošā Bogdanova siluets. Tikko apvaldīdams kliedzienu no sāpēm, kas pārņēma galvu, Stepans metās viņam pakaļ. Krjučkovs skrēja smagi, ar vienu roku slaucīja asinis, bet otrā bija sažņaudzis nazi.

Priekšā parādījās lapenīte. Tajā jau bija sapulcējušies daži puiši. Viņi drūzmējās pie galda, neievērodami tuvojošos Bogdanovu un Krjučkovu, un tad Stepans iekliedzās:

—   Ei, Zjuzja, turi viņu! Skaties, ko šis rāpulis man nodarīja!

Puiši apmulsuši skatījās uz asinīm notraipīto Krjučkovu. Tad metās pie Bogdanova. Viņš iebāza roku bikšu kabatā.

—   Nenāciet klāt! Visus nošaušu!

Puiši apstājās, tikai Zjuzja paspēra vēl dažus soļus uz priekšu. Viņu apsteidza Stepans. Izspraucies cauri krūmiem, viņš gāja Bogdanovam tieši virsū.

—   Nebaidieties! Nav viņam kabatās nekā. Manā klātbūtnē saģērbās.

Zjuzja satvēra Bogdanovu un aptaustīja viņa kabatas.

Arī Krjučkovs pienāca pie Bogdanova un asi parāva viņa moderno bikšu jostu. Aķi un pogas sabira zālē.

—   Tagad neaizbēgs.

—   Par ko viņš tevi tā? — jautāja Zjuzja, novilkdams kreklu. — Ļauj, pārsiešu, citādi uz tevi bail

skatīties.

Kamēr Zjuzja nemākulīgi tina pārsēju ap Stepana galvu, Stepans skaidroja:

—   Zaglis viņš ir, turklāt arī liels nelietis. Gribēja aizlaisties, bet es lai izstrebju viņa ievārīto putru. Es nepiekritu, un tad viņš nolēma no manis atbrīvoties. Maz viņam viena. Nu, ejam…

—    Uz kurieni? — izbijies noprasīja kāds jauneklis.

—    Kā tā — uz kurieni? Uz miliciju, tur viņu kāds pulkvedis nepacietīgi gaida.

—   Ā, tas no Maskavas! Viņš pie mums vakar bija, vīrs — tā nekas.

Viss bars devās uz pilsētas nodaļu, lapenīte palika tukša.

Bogdanovs gāja klusēdams, ar abām rokām pieturēdams lejupslīdošās bikses. Klusēja arī pārējie, tikai Stepans retumis caur sakostiem zobiem ievaidējās un izlamājās. Procesija ar katru soli kļuva kuplāka. Pievienojās paziņas un arī ziņkārīgi garāmgājēji. Kad viņi pienāca pie Kultūras pils, kāds ierosināja: varbūt doties uz sabiedrisko kārtības sargu vienību? Citādi, kas zina, Stepans vēl nespēs aiziet.

Rogovs, Zvjagins un Kudrjavcevs apmulsa, kad pie viņiem ievēlās visa lapenītes apmeklētāju kompānija. Istabā kļuva šauri. Stepans nolika uz galda nazi. Ar lielu piepūli, sāpes pārvarēdams, nočukstēja:

—    Izsauciet miliciju un ātro palīdzību.

Dorohovs nolēma iedzert tēju. Bet ko gan citu viņš varēja darīt? Pratināt Bogdanovu? Par agru. Ar Stepanu Krjučkovu viņš bija jau paguvis krustām šķērsām izrunāties slimnīcā. Iet atpakaļ uz viesnīcu nedrīkst: jāsagaida, kamēr darbinieki atgriezīsies no kratīšanām. Atlika tēja. Dzerdams to, pulkvedis atpūtās.

Kāds klauvēja pie durvīm. Dorohovs paskatījās pulkstenī: nakts, vienpadsmit. Klauvējiens atkārtojās. Pulkvedis uzsauca:

—   Ienāciet!

Ienāca sabiedrisko kārtības sargu vienības štāba priekšnieks Rogovs un vēl kāds gadus divdesmit piecus vecs puisis.

—   Aleksandr Dmitrijevič, mūsu rūpnīcas komjaunatnes komitejas sekretārs grib ar jums iepazīties.

—    Biedrs Zverevs!… Pazīstu jūs pēc uzvārda, pazīstu. Es taču arī posos pie jums aiziet… — Viņš paspieda puiša spēcīgo roku un gluži automātiski uzskicēja sev viņa vārdisko portretu: brūnēts, atklāta, patīkama seja, uz pieres rēta, veca, redzams, bērnībā bijis pārdrošs, iededzis — laikam maz sēd kabinetā. Ģērbies vienkārši, tātad nepretenciozs. Izturas brīvi, droši.

—    Kā beidzās gadījums ar Lavrovu, jūs, biedri Zverev, zināt. Bet es gribu ar jums parunāt par ko citu. Jūs lapenītē esat bijis, nu, tajā, kas ir skvērā?

—   Esmu pāris reižu. Pie lapenītes. Ari Rogovs man par to ir stāstījis.

—    Nē, tas viss nav tas. Rogovs un viņa kārtības sargi jauniešus no lapenītes gribēja izdzīt, bet pašu lapenīti nojaukt. Manuprāt, tas nav pareizi. Tur vajadzīgs vadītājs komjaunietis, gudrs un pievilcīgs, sportists, tūrists vai kaut kas tamlīdzīgs. Vispār — interesants cilvēks. Nevis lai runas teiktu un pamācības lasītu, bet lai prastu visus ieinteresēt aizraujošos pasākumos un pakāpeniski pārvestu uz klubu. Sajā lapenītē ir muzikālais ansamblis, ir arī daiļlasītāji. Repertuārs, protams, ne tas, — pasmaidīja Dorohovs. — Taču būs ļoti slikti, ja diriģēt lapenitēs sāks slavini vai bog- danovi, bet viņi, ievērojiet, jau mēģināja to darīt.

Saruna ieilga krietni pāri pusnaktij. Pulkvedis pastāstīja komjauniešiem, ko viņš redzējis citās pilsētās. Runāja par sekmīgu šefības organizēšanu, par jauniešu apvienošanu pēc viņu interesēm. Ari Zverevs un Rogovs izteica ne mazumu vērtīgu apsvērumu. Pavadīdams viņus, Dorohovs juta gandarījumu — ar lapenītes apmeklētājiem sāks nodarboties rūpnīcas komjaunatnes komiteja.

Bija jau uzaususi gaisma, kad Dorohova kabinetā sapulcējās visi vietējie un no kaimiņu rajoniem atbraukušie darbinieki. Kaut arī bija aizvadīta bezmiega nakts, noskaņojums visiem bija pacilāts.

Kiseļovs rezumēja operācijas rezultātus:

— Bogdanova dzīvoklī mēs nekā neatradām. Nevienas aizdomīgas mantas, ja nu vienīgi ap kilogramu konfekšu «Vēsumiņš». Mūsu rokās nonāca vairākas vēstules, starp tām arī interesantas, kas acīmredzot palīdzēs mums sameklēt tos, kam tika pārdotas zagtās mantas. Krjučkova garāžā atradām 32 pārus kurpju, daudz vilnas kleitu un blūžu un audumus no pēdējās zādzības — pilnīgi visus. Visinteresantākais atklājās «Moskvičā», kas stāvēja Borisa Voroņina mājas pagalmā. Paskatījāmies mēs — it kā nekā nav. Sākām meklēt, iztaustīt un zem mēraparātu paneļa, blakus stūrei, speciālā aizspiednī atradām pistoli pilnīgā kārtībā, pielādētu. Pakaļējā sēdekļa atzveltnī uzgājām slēptuvi,

tajā — naudu, ap trim tūkstošiem rubļu, un dokumentus ar Bogdanova fotogrāfiju, bet ar citu uzvārdu. Manuprāt, šis zaglis juta, ka kuru katru brīdi viņu atmaskos, un bija sagatavojies neuzkrītoši aizbēgt. Pie friziera, — Kiseļovs uzmeta skatienu Dorohovam, atcerēdamies sarunu par kratīšanas likumību, — Kozļenkovs un Grigorjevs atrada dažādus vilnas izstrādājumus, septiņus pārus kurpju, bet slēptuvē grīdā — trīsprocentīgā valsts aizņēmuma obligācijas par divi tūkstoši trīssimt rubļiem, — Kiseļovs uz brītiņu apklusa, bet tad palūdza: — Varbūt tagad jūs, biedri pulkvedi, mums kaut ko paskaidrosit? Jūsu secinājumos mums joprojām ne viss ir skaidrs.

— Nu, ko lai dara, atklāšu, kā saka, savas kārtis. Sākšu ar Slavina noslepkavošanu. Kad man pastāstīja, kāds puisis ir šis Lavrovs, es viņam noticēju. Noticēju ne tāpēc, ka viņš man iepatikās. Gluži vienkārši viņa godīgums objektīvi apstiprinājās. Uzreiz radās jautājums: kāpēc Slavins, būdams pilnīgi skaidrā, nolēmis izrēķināties ar sabiedrisko kārtības sargu? Nevarēja taču viņš tā gluži vienkārši paņemt nazi un sekot pirmajam pretimnācējam. Reti, ļoti reti mēdz būt nemotivētas 'slepkavības. Lūk, es arī sāku meklēt motīvus. Bez tam man ienāca prātā, ka, ja jau Lavrova noslepkavošana tika iepriekš sagatavota, tad kāds no šai lietā ieinteresētajiem varēja novērot tiešo izpildītāju — Slavinu. Pārbaudot šo pieņēmumu, atradu konfekšu ietinamos papīriņus. Sākumā es domāju, ka konfektes varēja būt apēdis pats Slavins. Pēc tam noskaidroju, ka viņš konfektes nemīlēja. Pilnīgi loģiski bija secināt, ka nazi paņēma novērotājs. Nav naža — un situācija uzreiz mainās. Taču tā varēja rīkoties tikai gudrs, aukstasinīgs, nelabojams noziedznieks. Tāpēc man arī nācās atcerēties dedukciju un indukciju un no atsevišķā gadījuma — mēģinājuma noslepkavot Lavrovu — pāriet pie vispārējā — pie operatīvā stāvokļa. Tūlīt uzradās zādzības veikalos. Katrai — citāds rokraksts. Vienā gadījumā — izlauzta siena, otrā — atmūķētas atslēgas, bet trešajā — pārzāģēti griesti. Varēja domāt, ka katrreiz darbojušies citi noziedznieki. Mani darīja uzmanīgu tas, ka nevienā nozieguma vietā netika atrastas pēdas. Ne apavu, ne pirkstu. Sākumā tas likās dīvaini, bet pēc tam es nospriedu, ka tas ir pilnīgi likumsakarīgi, ka, tā sakot, tas ir pieredzējušu noziedznieku rokraksts, un. lai cik tas būtu paradoksāli, nodomāju, ka dažādie zādzības paņēmieni arī ir maskēšanās. Tālāk faktiski pats no sevis izrietēja secinājums, ka zagļi dzīvo šeit, pašā pilsētā. Te viņi apzaga vienu veikalu, bet pēc tam pārsviedās pie kaimiņiem. Mājās taču drīzāk var iekrist, jo vairāk vēl tāpēc, ka frizieri ļoti daudzi cilvēki pazina.

Kad es viņa virsvalkā atradu zādzības priekšvakarā saņemto zīmīti, kur bija runa par bufeti iepretī dzelzceļa stacijai, tad gandrīz pilnīgi pārliecinājos, ka Slavins ir zādzības dalībnieks. Iepazīstoties ar Bogdanovu, uzkrita viņa tetovējumi, īpaši enkurs. Tas bija neveikli izpildīts, turklāt ar dažādas nokrāsas tušu. Ilgi nevarēju izdomāt, tieši kādu tetovējumu viņš pārtaisījis par enkuru. Vēlāk aptvēru, ka tas bijis duncis, ko apvijusi čūska. Kādreiz noziedznieku aprindās tādi dunči bija modē. Bet galvenais — Bogdanovu pievīla vecais ieradums. Viņš izlasīja protokolu, parakstījās, vēlreiz izlasīja un sāka ievilkt svītras rindās, kuras nebija līdz galam pierakstītas. Tā bija pilnīgi nepieļaujama kļūda. Kādreiz noziedzniekiem bija tāda maniere: baidījās, ka kaut ko pierakstīs klāt protokolā, tāpēc arī neatstāja savās liecībās nevienas neaizpildītas rindas. Lai kā slēpās šis pieredzējušais blēdis, viņu pievīla pārliekā piesardzība. Bet diktēja šādu piesardzību dzīvnieciskas bailes, kurās celmu notur par lāci. Arēji Bogdanovs turējās braši. Taču tikai ārēji. Es aizsūtīju pieprasījumu Maskavai. Atbildi jūs zināt. Starp citu, jau pirms atbildes telegrammas saņemšanas, tiklīdz jūs, Vitālij Aleksandrovič, pateicāt par konfekšu ietinamajiem papīriņiem «Moskvičā», uzreiz nodomāju — viss pareizi. Tagad vēlreiz par Lavrovu. Tieši bailes pamudināja noziedzniekus viņu nogalināt. Tūdaļ paskaidrošu. Mani ilgi nodarbināja jautājums: kur tad ir krustojušies Lavrova, Slavina un Bogdanova ceļi? Palūdzu Oļegu atcerēties visu, kas ar viņu noticis, kur viņš bijis, ar ko ticies, par ko runājis pēdējās dienās. Pierakstīja viņš pilnu burtnīcu, un ko jūs domājat? Tā arī neatcerējās, ka redzējis Bogdanovu un viņa automobili, kad Bogdanovs ar Slavinu slēpa nozagtās mantas. Kas attiecas uz viņa draudzību ar Krjučkovu, tad tā ir sena, kopš bērnības. Izrādās, ka Lavrovs ļoti pārdzīvojis, kad Stepans par huligānismu tika notiesāts. Uzskatījis sevi par vainīgu, ka draugu laikus nav atturējis. Nākamajā dienā pēc zādzības Bogdanovs Ieraudzījis Lavrovu kopā ar Krjučkovu un nospriedis, ka tagad viņam beigas. Bogdanovam nenācās grūti pierunāt frizieri nogalināt Lavrovu, jo frizieris taču toreiz ar automašīnu notrieca milici, bet tāds nodarījums labākajā gadījumā ir slepkavības mēģinājums. Lūk, tas laikam arī viss. Kaut gan jāpasaka vēl daži vārdi. Kad Bogdanovs aizsūtīja frizieri, lai tas izrēķinātos ar Lavrovu, viņš nolēma Sergeju novērot. Tā jasmīnu krūmos nokļuva «Vēsumiņa» ietinamie papīriņi. Tagad, ja atļausit, došu jums vienu padomu. Lai gan esat ļoti aizņemti, kaut pa retam satiecieties un apspriediet savas lietas. Un vēl — vairāk nodarbojieties ar jaunatni. Kā lai to labāk pasaka? — Dorohovs apklusa, meklēdams vārdus, un nobeidza: — Vajag jauniešu dvēselēs ieskatīties, tikai draudzīgi.

Visi aizgāja, kabinetā palika Dorohovs un Kiseļovs.

Pulkvedis, domās nogrimis, raudzījās pa logu, bet pēc tam jautāja Kiseļovam:

—   Tu vari sadabūt ģerboņa zīmogu?

—   Varu. Pie dežuranta ir.

—   Tad zini ko: apzīmogo manu komandējuma apliecību un pasūti biļeti uz rīta reisu, es paspēšu. Sagādāšu mājiniekiem svētkus, viņi mani negaida ātrāk kā pēc desmit dienām, bet es esmu ļoti noilgojies pēc savas meitiņas.

Kiseļovs izgāja no kabineta un drīz atgriezās.

—    Aizsūtīju Kozļenkovu uz lidostu, viņš atvedīs jums biļeti uz viesnīcu, bet te ir zīmogs. Dodiet šurp savu komandējuma apliecību!

Atvadīdamies Dorohovs juta, ka Kiseļovā nepalika ne miņas no tā piesardzīguma, ar kādu viņš Dorohovu sagaidīja.

Uz viesnīcu pie pulkveža Kozļenkovs atnāca kopā ar Kiseļovu. Nikolajam rokās bija neliels, pīts groziņš. Viņš nolika to uz galda un izvilka no kabatas biļeti.

—   Dabūju, Aleksandr Dmitrijevič, uz pirmo reisu, pēc četrdesmit minūtēm jūs jau lidosit.

Dorohovs noglabāja biļeti, samaksāja par to, gribēja ņemt savu čemodānu, bet Kiseļovs aizsteidzās viņam priekšā:

—   Mēs ar Kozļenkovu jūs pavadīsim.

Nikolajs smaidīdams piebīdīja groziņu pulkvedim.

—   Tas jums. Persiki.

—        Ko jūs, zēni, pie mums Maskavā augļi uz katra stūra!

—        Tie ir īpaši persiki, — iebilda Kozļenkovs, — tos mūsu Zahars Jakovļevičs pats izaudzējis.

Dorohovs mazliet pacēla avīzi, ar kuru bija pārsegts groziņš, bet Kiseļovs lūdza:

—        Paņemiet, Aleksandr Dmitrijevič, no tīras sirds, jūsu meitiņai. Es taču arī dzīvoju pirmajā stāvā, un balkona vietā man pie mājas ir dārzs, šos persikus es atvedu no Krimas, iestādīju, iekopu — un lūk,jau trešā raža.

Atvadīdamies Dorohovs nodomāja, ka no šī komandējuma viņš aizvedīs līdzi ne tikai persikus un līdz pēdējai lapiņai pierakstītu bloknotu — viņš aizvedīs atmiņā ari daudzu labu cilvēku vārdus.

«PENSIJA»

Desmit diennaktis nosēdēt aiz restēm pretīgā, ar karbolskābi un vēl kaut kādām smakām piesātinātā sprostā ir grūti. Divkārt grūti, ja zini, ka neesi vainīgs, zini, ka izpildīji savu pienākumu. Slikti ir būt bez darba un pastaigām, turklāt arī uzturs riebīgs. Šķidras viras bļoda brokastīs un tāda pati porcija vakariņās. Ja nebūtu pienesumu, tad kaut izlaid garu! Tiesa, ir radies milzum daudz brīva laika …

Bērnību viņš gandrīz nemaz neatcerējās, toties atmiņā skaidri saglabājusies skola. Mācījās viņš cītīgi un skolu beidza ar medaļu. Bet cik šo medaļu bija vēlāk! Protams, katra medaļa, godalga vai diploms sagādaja lielu prieku viņa draugam un audzinātājam milicijas vecākajam leitnantam Akimovam. Viņi kopā nostrādāja veselu mūžību — astoņus gadus, un, ja ne šī slimība, droši vien viss būtu pa vecam. Neliela saaukstēšanās, kurai viņš nepievērsa nekādu uzmanību, radīja komplikācijas, un viņu norakstīja, atzīstot par turpmāk neizmantojamu kriminālās meklēšanas dienestā.

Tagad, gulēdams uz salmu matrača, viņš jau kuro reizi pārcilāja atmiņā pēdējā mēneša notikumus. Pareizi saka, ka, ja jau neveicas, tad neveicas. Tai dienā pie viņa atnāca Akimovs un, apsēdies uz sliekšņa, sāka runāt. No drauga vārdiem viņš ne visu saprata, apjēdza tikai galveno — viņš nevar vairs strādāt, tāpēc ka pēc slimības zaudējis savu svarīgāko spēju — ožu.

Tā domāja, bet viņš droši vien visu saprata un spēja domāt — šis milzīgais dienesta pēdudzinējs suns Amūrs.

Amūrs klausījās Akimovu uzmanīgi, bet tas runāja un paslepus slaucīja asaras. Sacīja, ka nekad neaizmirsīs Amūru, ka tagad viņam vairs nebūs tāda gudra un apzinīga palīga, ka viņam nācies paņemt citu suni, jo viņš ir dienesta suņu pavadonis, bet pavadonis nevar palikt bez suņa, taču viņš, Akimovs, vēl nezina, kas no tā suņa iznāks. Pārcilādams uz parādes kakla siksnas piestiprinātās medaļas un žetonus, Akimovs aplūkoja tos tā. it kā agrāk nebūtu redzējis. Amūrs atcerējās visus apbalvojumus bez izņēmuma. Vairāki bija piešķir:: par apspalvojuma un auguma skaistumu — par eksterjeru. Lielākā daļa — par sacensībām. Amūrs mīlēja šīs sacensības. Viņam patika staigāt pa ringu publikas priekšā, iet citiem suņiem pa priekšu. Komandas viņš izpildīja precīzi un ar prieku, bet, kad bija atļauts izrādīt iniciatīvu, — ar īpašu izveicību rādīja visu, ko prata.

Kad Amūrs saslima, viņam nelīdzēja ne zāles, ne ārsti, kaut audzētavā ir ļoti laba ārste — Gaļina Viktorovna. Viņa dažkārt izārstēja gandrīz pilnīgi neglābjamus suņus. Visi atceras, kā pirms trim gadiem ievainoja Lādu — skaistu, tumšpelēku Austrumeiropas aitu suni. Lada piedalījās bruņota bandīta aizturēšanā, veikli satvēra savos stiprajos zobos roku ar pistoli, bet nepamanīja, ka otrā rokā noziedzniekam bija nazis. Bandīts sadūra Lādu. Uz suņu audzētavu viņu atveda pusdzīvu. Ai, kāds satraukums toreiz izcēlās! Audzētavas priekšnieks un suņu pavadoņi stipri uztraucās, bet suņi sacēla ,tādu kņadu, ka tos tik tikko nomierināja. Gaļina

Viktorovna operēja Lādu un izglāba. Kopā ar Aki- movu Amūrs apmeklēja slimnieci. Lada izveseļojās un atkal sāka strādāt. Amūrs šad un tad ar viņu satikās: gan treniņu laukumā, gan mašīnā, kad veda uz dežūrām, un pat mēģināja parādīt uzmanību …

Pēc tam kad Akimovs atvadījās no Amūra, viņš audzētavā iegriezās vēl vairākas reizes, nesa cukuru un citas gardas lietas, kas smaržoja pēc mājām. Bet reiz Amūrs, izskrējis Akimovam pretim, saoda, ka viņa draugam ir cits suns. Cits suns. Amūrs saprata, ka tās ir beigas, ka Akimovam jau ir cits palīgs. Amūrs nolīda apmācību laukuma stūrī un sāka smilkstēt. Tajā un arī nākamajā dienā Amūrs ēdienam nepieskārās. Nē, bada streiku viņš nebija pieteicis. Viņam gluži vienkārši negribējās ēst. Viņam nekā negribējās. Viņš iespiedās sava mājokļa siltākajā kaktā, nolika galvu uz izstieptām ķepām un nogrima klusās skumjās. Vairākas reizes pie viņa atnāca audzētavas dežurants, nāca arī Galina Viktorovna. Bet ko deva viņu laipnie vārdi, ja Amūram nebija vairs drauga …

Pēc tam atnāca dienesta suņu audzētavas priekšnieks apakšpulkvedis Ivans Jegorovičs. Pavadoņi no viņa mazliet baidījās, bet suņi Ivanam Jegoro- vičam uzticējās. Amūrs zināja, ka priekšnieks saprot suņus, neļauj darīt tiem pāri un cilvēkus tur stingrībā. Kaut vai, piemēram, tas gadījums, kad jauns suns treniņa laikā nobijās no trepēm un nekāpa pa tām augšā, bet suņu pavadonis, arī jauns, iesita bailulim ar pavadu. Apakšpulkvedis norāja pavadoni, apmīļoja suni, palaida pa trepēm Amūru, vairākus citus pieredzējušus, pieaugušus suņus, bet pēc tam jauno — un tas gāja.

Apakšpulkvedis notupās blakus Amūram, noglāstīja viņu, pakasīja sunim aiz auss un sāka runāt:

— Ko lai mēs darām ar tevi, Amūr? Tu esi vesels, spēcīgs, labi trenēts suns. Labi proti savu darbu. Bet bez ožas pie mums taču nevar. Pilsētā tik daudz dažādu blakussmaku uz pēdām, bet tagad tu tās neatšķirsi. Atceries, cik grūti tev bija vasarā, kad noziedznieki bija attiecīgi apstrādājuši savas pēdas.

Ausa vasaras dienas rīts, dežūra jau tuvojās beigām. Amūrs snauda nelielā piebūvē pie dežūrno- daļas. Šeit parasti novietoja suņus, kurus atveda no audzētavas diennakts norīkojumā. Viņš bija labi iegaumējis, ka dežūras laikā klusumam un mieram nevar uzticēties. Ir jāgaida. Kad Amūrs izdzirda ātrus soļus un ieraudzīja šoferi kaut kur skrienam, uzreiz saprata: kaut kas ir noticis, nāksies braukt. Drīz vien ar lauka somu un parādes kakla siksnu rokā atskrēja Akimovs. Ai, šis Akimovs, mīlēja gan viņš paspīdēt! Viņam patika aizbraukt uz notikuma vietu un parādīt klātesošajiem Amūru visā viņa godībā. Pēc sen ieviestas kārtības Amūrs noņēma no naglas cieši satīto garo pavadu un satvēra to zobos. Akimovs atvēra durvis un norādīja uz mikroautobusu, pie kura jau steidzās eksperts ar ādas koferi rokās un ārsts baltā virsvalkā. Parādījās arī sieviete izmeklētāja. Laikam jauna darbiniece, agrāk Amūrs viņu dežūrās nebija redzējis. Amūrs it kā sastinga pie durvīm: nevarēja taču viņš tā kā šie vīrieši spraukties uz priekšu, nepalaižot garām sievieti. Pēdējais no dežūrtelpām iznāca pats galvenais — apakšpulkvedis Viktors Ivanovičs. Kamēr visi sasēdās, Akimovs paspēja aplikt Amūram ar medaļām apkārto un tādēļ smago kakla siksnu.

Amūrs ļoti mīlēja šos steidzīgos, bet nebūt ne haotiskos izbraukumus, viņam patika raudzīties logā, just pretvēju, kurā vienmēr, pat tveicē, bija svaigums un dzestrums. Amūrs stāvēja autobusa vidū un skatījās uz Viktoru Ivanovicu. Tas, uztvēris viņa skatienu, kā parasti, saprata un pavirzījās, palaizdams Amūru pie loga. Akimovs atlaida vaļīgāk pavadu, un Amūrs izbāza galvu pa logu.

Aiz loga zibēja mājas un koki, pretvēja plūsmā mazāk kļuva pilsētas smārdu, izzuda kaitinošā benzīna smaka, nebija vairs sodrēju un dūmu. Amūrs saprata, ka viņi brauc uz nomali, un ieklausījās sarunā. Viktors Ivanovičs stāstīja:

—   Makšķernieks piecēlies, kad vēl tikko aususi rīta gaisma. Gājis garām veikalam, ieskatījies pie sarga, gribējis uzzināt, kā viņam vakar ķērušās zivis. Apgājis veikalam apkārt, bet sarga nekur nav. Redz: noliktavas durvis atvērtas. Iegājis — bet tur nogalināts sargs.

Dzirdot vārdu «noliktava», Amūrs uzreiz iedomājās daudzās smakas, iztēlojās, cik grūti viņam būs uzmeklēt to — pašu galveno smaku, kura jāatceras. Nemīlēja viņš šīs noliktavas: katrā ziņā tur būs kaut kas izliets, izmētāts kaut kas drausmīgi smirdošs, bet viņam jātiek skaidrībā. Tomēr — lai nu kā — nav pirmā reize, galā tiksim.

Autobuss apstājās pie 'jaunā veikala. Pirmais izkāpa Amūrs. Akimovs atlaida viņu visas pavadas garumā un ļāva apskatīt noriņu, atpūsties no brauciena. Pa to laiku operatīvās grupas locekļi piegāja pie vīrieša ar garām makšķerēm. Amūrs saklausīja, šķiet, stāsta nobeigumu. Makšķeru īpašnieks sacīja:

—   Noliktavā iekšā es negāju, paskatījos pa durvīm, ieraudzīju, ka draudziņš guļ uz grīdas, un metos pie tālruņa.

Amūrs nodomāja, ka, pirms sāk meklēt pēdas, pamatīgi jāaposta šis makšķernieks, lai vēlāk kaut ko nesajauktu.

Akimovs piesēja Amūru pie koka, bet pats kopā ar Viktoru Ivanoviču un ārstu devās uz veikalu. Amūrs vēroja, kā viņi gāja — lēni, sev zem kājām skatīdamies. Ar pateicību nodomāja, ka abi cenšas viņa labā, grib nenomīdīt pēdas, pēc kurām viņam nāksies strādāt. Kad Akimovs un apakšpulkvedis pazuda kaut kur veikala pagalmā, Amūrs sāka aplūkot makšķernieku. Vīrietis kā vīrietis, protams, uztraucies, atkārto savu stāstījumu izmeklētājai, bet tā visu pieraksta bloknotā. Viņu saruna beidzās, un makšķernieks piesardzīgi pienāca pie Amūra. Ar interesi, nekautrēdamies sāka viņu aplūkot. Saskaitīja medaļas un jautāja izmeklētājai, cik noziegumu tad Amūrs atklājis. Sieviete paraustīja plecus: daudz, bet, cik īsti, viņa nezinot. Protams, nezina. To arī pa(s Amūrs nezina. Tad makšķernieks atkal jautāja, par ko viņam medaļas, vai par noķertajiem noziedzniekiem. Kāds viņš savādnieks, nodomāja Amūrs. Suņiem piešķir apbalvojumus tikai izstādēs un sacensībās. Par noziegumu atklāšanu dažkārt apbalvo Akimovu vai viņa priekšnieku. Bet Amūru, protams, liela un cienā ar kaut ko garšīgu. Ja Amūrs prastu, viņš pastāstītu, ka Akimovam uz rokas ir pulkstenis par viņu noķertajiem laupītājiem, mājās — radio un fotoaparāts par atklātajām zādzībām un laupīšanām, ka viņa draugam ir goda raksti un pat medaļas par noziedzniekiem, kurus viņi abi notvēruši. Bet nevar taču viņš piespiest Akimovu stiept to visu līdzi uz notikumu vietām, pietiek jau ar šo kakla siksnu.

No veikala pagalma izskrēja Akimovs, apmierināts un jautrs. Amūrs ne uzreiz saprata, par ko priecājas viņa draugs, bet tas skrēja un kliedza:

— Dzīvs, dzīvs vecais, gulēja sasiets, ar lupatu vīkšķi mutē!

Akimovs veikli noņēma parādes kakla siksnu, noglabāja to lauka somā, pārbaudīja, vai pavada labi piestiprināta, un devās ar Amūru uz veikalu. Amūrs tikko spēja tikt viņam līdzi. Ir pieņemts iet pie pavadoņa kājas, bet draugs steidzās, un viņam, Amūram, nācās skriet rikšiem kā kādam kucēnam.

Vecais sargs, nebeigdams lādēt bandītus, stāstīja, ka viņam uzbrukuši divi tēvaiņi, atņēmuši šauteni, sasējuši, iebāzuši mutē lupatu, paņēmuši preces un aizlaidušies. Viņš parādīja to vietu, kur viņam uzklupa, kad viņš apstaigāja veikalu, pastāstīja, ka virve, ar kuru viņš tika sasiets, laupītājiem bijusi līdzi. Akimovs iedeva Amūram paostīt virvi, noglabāja to celofāna maisiņā un pavēlēja meklēt. Viktors Ivanovičs lika kriminālās meklēšanas inspektoram iet līdzi Amūram un Akimovam, it kā viņi paši nevarētu tikt galā ar kaut kādiem diviem noziedzniekiem.

Amūrs atcerējās, ka uzreiz saoda vajadzīgo smaku, uzņēma pēdas un sāka pa tām ātri skriet. Akimovs bija pie tā pieradis un neatpalika no Amūra, bet inspektors drīz vien aizelsās. Pēdas šķērsoja divas ielas, lielu birzi un izveda piekalnē. Amūrs bija iegaumējis noziedznieku smaku un gāja droši. Tā bija pretīga smaka, patiesībā kaut kāds maisījums: smirdēja pēc netīrām kājām, degvīna dvingas, tabakas dūmiem un vēl pēc kaut kā, bet, pēc kā īsti, to Amūrs nekādi nespēja izšķirt. Cenzdamies atcerēties, pēc kā vēl tie oda, viņš pat pagausināja soli. Viņi noskrēja lejā no piekalnes. Šķērsodams grāvi, Amūrs ar visu plaušu spēku ievilka gaisu un gandrīz pakrita. Viņam uzbrāzās iesaldenas, smacējošas smakas vilnis. Ja viņš būtu paostījis uzmanīgi, piesardzīgi, tad tāda pārsteidzoša iespaida nebūtu, bet te, iekarsis vajāšanas un skriešanas azartā, viņš elpoja dziļi un ievilka krūtīs milzu devu kaut kā reibinoša. Amūrs metās sānis, mēģināja apiet smacējošo vietu, sāka riņķot, izmeta likumu, izgāja uz ceļa, bet visur viens un tas pats. Bezvēja gaisā pretīgi smakoja — tā, kā smako cilvēku kabatas lakatiņi. Pēdas pajuka, izzuda jaunajā, visu nomācošajā smakā.

Amūrs atgriezās pie Akimova. ar visu savu vainīgo izskatu rādīdams, ka pēdas pazaudējis. Akimovs saprata to uzreiz. Saprata arī puisis, kas skrēja ar viņiem. Bet to, kāpēc viņš tās pazaudēja, viņi nenoģida. Viņi sāka meklēt mašīnas vai zirga pēdas, acīmredzot nosprieduši, ka bandīti ir aizbraukuši. Bet kas te ko meklēt, būtu paostījuši — un uzreiz kļūtu skaidrs. Akimovs nolēma atgriezties pie veikala un vēlreiz palaist Amūru pa pēdām. Bet inspektors pateica: «Skraidiet paši,» — un aizgāja pa ceļu uz ciematu.

Divatā ar Akimovu viņi atgriezās pie veikala. Pagalmā pie saliekamā galda sēdēja izmeklētāja. Viktors Ivanovičs kaut ko stāstīja viņai, bet izmeklētāja pierakstīja. Apakšpulkvedis jautāja:

—   Nu, ko? Vai tiešām pēdas pazaudējāt?

Amūrs nejutās labi. Viņš ievilka asti un vainīgi

nolaida ausis. Apakšpulkvedis pabužināja viņam kaklu.

—    Kā tad tā, Amūr? Tu taču esi labākais pēdu speciālists, un pēkšņi tāda izgāšanās? Biedri Aki- mov, pamēģiniet Vēlreiz. Bet kur tad inspektors?

—    Aizgāja uz ciematu, — ziņoja Akimovs. — Nolēma meklēt pats.

—   2ēl. Man vairāk nav neviena, ko ar jums sūtīt. Iztieciet paši.

Amūrs atkal uzņēma pēdas, viņi ar Akimovu aizskrēja. Pie grāvja viss atkārtojās no jauna.

Akimovs apsēdās zālē blakus Amūram.

—    Kas tad notika šeit, mans draudziņ Amūr? Mēģināsim noskaidrot, paostīsim kopā.

Tuvumā neviena nebija, un Akimovs nometās četrrāpus. Pēkšņi viņš priecīgs kaut ko atrada zālē. Tas bija za|š plastmasas korķis. Akimovs paostīja to pats un deva paostīt Amūram. Amūrs uzreiz novērsās. Korķis oda pēc tā, kas nomāca pēdu smaku. Akimovs ierunājās:

— Skaidrs, Amūr. Neviens suns, kas sevi ciena un ir apveltīts ar labu ožu, necieš odekolonu. Tātad bandīti to šeit izlaistīja. Kāpēc? Tāpēc, lai nojauktu tev pēdas. Ja viņus šeit gaidīja mašīna, viņi varēja gluži vienkārši iesēsties un aizbraukt. Bet, pag, cik tad mēs nogājām pa pēdām? Kilometrus trīs, ne mazāk. Kāpēc tad bandītiem riskēt, stiept mantas, ja viņiem ir mašīna? Varēja tajā iesēsties kaut kur tuvāk. Nē, Amūr, inspektors kļūdījies. Bandītiem nebija mašīnas. — Amūrs nopriecājās un sāka luncināt asti: arī šoreiz Akimovs viņu bija sapratis. Vecākais leitnants turpināja: — Ja bandīti dzīvo tajā ciematā, uz kurieni aizgāja inspektors, un ja viņiem nav mašīnas, kāpēc lai viņi ietu pa ceļu, kur var kāds ieraudzīt? Viņiem labāk iet caur birzi, tā taču stiepjas gandrīz līdz ciematam. Kāpēc tad viņi tieši šeit aplaistīja savas pēdas ar odekolonu? Kāpēc tieši šeit sadomāja mūs apmānīt? — Akimovs paskatījās uz nelielās sādžas pusi un, noglaudījis Amūram galvu, pajautāja: — Paklausies, Amūr, — varbūt šie blēži dzīvo, lūk, šeit, netālu, sādžā? Tad ir jēga — pirms dodas mājās, katram gadījumam sajaukt pēdas. Paiesim, lūk, pa to taciņu. Ar salaupīto viņi droši vien gāja cauri dārziem. Mēs abi apskatīsim dārzus. Tur arī uziesim viņu pēdas, nepietika taču viņiem odekolona tādai platībai.

Pie sādžas malējās mājas, pie akas, stāvēja sieviete ar tukšiem spaiņiem. Viņai laikam nekad nebija gadījies redzēt pavadoni ar suni, un sieviete izbrīnījusies abus aplūkoja. Akimovs piegāja klāt, sasveicinājās, izvilka no akas spaini ūdens, pēc tam otru, pielēja sievietei abus spaiņus. Iesmēla trešo, nelielā silītē pie akas ielēja ūdeni Amūram. Pats padzērās no spaiņa. Bet sieviete joprojām stāvēja, neuzdrošinādamās jautāt, kāpēc viņi atnākuši uz sādžu. Akimovs pastāstīja viņai, ka piepilsētā aplaupīts veikals un, lūk, viņi ar Amūru meklē bandītus. Pajautāja, vai sādžā nav kādu slaistu, kuri būtu uzdrošinājušies spert tādu soli.

Sieviete paņēma spaiņus uz nēšiem un padomājusi teica:

—   Nav mums sādžā savu slaistu. Bet, lūk, pie Ņuškas, piektajā mājā no viņas malas, paskatieties. Pie viņas bieži mēdz būt viesi. Dažādi.

Pasacīja un aizgāja. Akimovs izņēma no somas celofāna maisiņu ar virvi un piesauca klāt Amūru.

—   Se, paosti, droši vien aizmirsi, kā šie bandīti ož. Iegriezīsimies, protams, arī pie Ņuškas, bet tu osti. Sie nelieši var būt arī pie kāda cita.

Pirmie uz viņu ierašanos reaģēja sādžas suņi: viens, ierāvis asti, metās bēgt, citi, paskrējuši sānis, sāka riet, taču drīz vien pieklusa, jo Amūrs gāja klusēdams, sakoncentrējies darbam. No dažām mājām iznāca cilvēki. Priekšā caur vārtiņiem dūšīgs puisis izstūma motociklu. Nostādīja to uz atbalsta kājiņas un sāka darboties ap motoru.

Rūpīgi ostīdams, Amūrs centās nepalaist garām vajadzīgo smaku, un, kad viņi abi pienāca pie Ņuškas mājas, viņš ar kaut kādu īpašu nojautu uztvēra to. Viņš kļuva nemierīgs, nostiepa pavadu un, pieskrējis pie vārtiem, atrada pazaudētās pēdas. Amūrs pat iesmilkstējās aiz labsajūtas un devās pagalmā. Akimovs pavēlēja Amūram uzvesties klusi, atsprādzēja pavadu no kakla siksnas, sagatavoja pistoli, un viņi iegāja mājā. Istabā pie galda sēdēja sieviete un divi vīrieši. Blakus, uz dīvāna, kaudzē samesti gulēja lietusmēteli, blūzes, uzvalki. Amūrs uzreiz saprata, ka pēdas, pa kurām viņš gājis, atstājuši tieši šie divi vīri. Viņš ierūcās, un tad viens no bandītiem metās pie vaļējā loga. Vecākā leitnanta komandu Amūrs izpildīja zibenīgi un paspēja satvert bēgli, kad tas liecās pār palodzi. Ai, kā iekliedzās šis tips! Kad Amūrs ievilka viņu istabā, abi laupītāji pacēla rokas. Akimovs nosēdināja viņus tukšā istabas kaktā, lika Amūram apsargāt, bet pats vairākas reizes nosvilpa ar svilpi. Pirms mājā ieskrēja cilvēki un tas inspektors, kurš aizgāja uz otru pusi, Akimovs, vienā rokā turēdams ieroci, ar otru aplika Amūram parādes siksnu.

Inspektors palika Ņuškas mājā, bet Amūrs ar Akimovu veda bandītus uz veikalu. Gāja cauri visai sādžai: priekšā — bandīti, aiz viņiem — Amūrs visā savā godībā ar medaļām un blakus — vecākais leitnants…

Kaimiņu būrī ievaidējās un sāka rosīties maza kucīte ar netīru spalvu un asarojošām acīm. Amūrs piecēlās, piegāja pie stiepļu režģa un skumji paskatījās uz kaimiņieni. Viņam bija žēl nabadzītes, bet pats ne ar ko palīdzēt viņai nevarēja. Pagaidīja, kamēr tā nomierinās, atgriezās savā vietā. Apgūlās, pievēra acis un atkal iegrima atmiņās.

Amūrs atcerējās to dienu, kad pie viņa atnāca audzētavas priekšnieks. Viņš mierināja Amūru, teica, ka negrib nodot viņu sardzes dienestā, kur Amūram nāktos sēdēt piesietam ķēdē augu diennakti, ka viņš, Amūrs, ar savu darbu pelnījis labāku likteni, ka suņiem nav paredzēta pensija, bet ka apakšpulkvedis katrā ziņā iekārtos viņu pie labiem cilvēkiem.

Amūrs zināja, kā dzīvo mājas suņi: nekā nedara, guļ mīkstās gultās, garšīgi paēd. Daudzreiz bija viņus apskaudis. īpaši tad, kad nācās mirkt lietū, iet slapjdraņķī, apzinoties, ka tādā laikā meklēt pēdas ir bezcerīgi. Bet darbs ir darbs, un viņš strādāja salā, lietū, tveicē. Protams, labi būtu padzīvot siltumā. Audzētavā viņa mājoklis netika apkurināts pat ziemā: nav atļauts dienesta pēdu- dzinējus suņus padarīt par mīkstčauļiem. Citkārt nonīksti visu dienu salā, braucot mājup, mašīnā tikko paspēj sasildīties — un atkal jādodas salā. Arī uzturs nav diez kāds labais: visbiežāk auzu pārslu vira un gaļas atgriezumi, kaut kas gards reti gadās. Bez tam kriminālajā meklēšanā dienests ir ļoti nemierīgs. Tā vien skaties, ka kāds tevi sadurs ar nazi kā, piemēram, Lādu.

Reiz pievakarē apakšpulkvedis atnāca ar neliela auguma pusmūža vīrieti. Godāja viņu par Nikolaju Mihailoviču un pateica Amūram, ka tas ir viņa jaunais saimnieks. Lai Amūrs labāk saprastu, piesprādzēja pie kakla siksnas pavadu un svinīgi nodeva to Nikolajam Mihailovičam rokās. Iedams projām no audzētavas, Amūrs uzmeta skatienu garajām būru rindām, treniņa laukumam. Viņi pagāja garām medicīnas punktam, un viņš pēkšņi nejutās vairs vesels. Kājas kļuva smagas un pašas it kā stājās, redzams, negribēja iet projām no audzētavas, kur aizvadīts viss mūžs.

Mašīnā, kuru vadīja viņa jaunais saimnieks, Amūrs žēli iesmilkstējās. Visu ceļu Nikolajs Mi- hailovičs viņu mierināja, pastāstīja, ka, tāpat kā Amūrs, arī viņš nestrādā, aizgājis pensijā, ka pie viņa mājas ir mežs un viņi ies turp pastaigāties, ka viņam ir liels dzīvoklis un ka Amūram tur būs brīva dzīvošana, ka viņu mīlēs un glāstīs.

Sagaidīja viņu labi. Pabaroja, kaut ari viņš nebija izsalcis. Gaiteni, siltā, tīrā kaktā, iekārtoja mīkstu, ērtu guļvietu. Amūrs uzreiz aizmiga.

No rīta Amūram izrādīja visu dzīvokli. Baltā, tīrā bļodā iedeva garšīgu ēdienu. Pacienāja ar cukuru, kaut viņš nekā nebija izdarījis un, protams, nekādi nebija cukuru nopelnījis. Dienā Amūrs apgūlās balkonā, saulē, snauda un domāja, ka šeit viņam ir labi, ka tagad viņš dzīvos mierīgi, bez jebkādām dežūrām un notikumiem.

Amūrs drīz vien pierada pie Nikolaja Mihailo- viča, viņam iepatikās saimnieka mīlīgā sieva An- toņina Pavlovna, kaut, protams, nevienu no viņiem nevarēja salīdzināt ne ar Akimovu, ne ar Gaļinu Viktorovnu un nepavisam jau ne ar apakšpulkvedi. Nikolajam Mihailovičam bija automašīna, tiesa, maza un čīkstoša, bet uz notikumu vietām viņš nezin kāpēc nebrauca, nevienu neaizturēja, nelika Amūram meklēt pēdas.

Pagāja nedēļa, otra, un Amūram kļuva garlaicīgi. Dažkārt no bezdarbības viņš nekur nerada sev miera. Paguļ vienā kaktā, pēc tam pāriet citā. Ieskatās istabās, palūkojas, ko dara Nikolajs Mi- hailovičs, apmeklē virtuvē Antoņinu Pavlovnu — un atkal gulēt, kamēr no gulēšanas sāk sāpēt sāni. Citreiz bija pat kauns iet pie bļodas, un Amūrs nosprieda: slikti ir bez darba. Viņš priecīgi ķērās pie visa, kas bija darāms. Bet vai tad tas ir darbs — soļot blakus Nikolajam Mihailovičam un nest no veikala somu vai avīzes? Reiz viņš pats uzplijās aiznest atkritumu spaini, bet tas tik pretīgi oda pēc pipariem un lauru lapām, ka nācās to nosviest zemē. Labi, ka spainis neapgāzās.

Reiz pievakarē Amūram nezin kāpēc ienāca prātā, ka viņam pakaļ katrā ziņā atnāks Akimovs. Atnāks un paņems atpakaļ uz kriminālo meklēšanu, uz audzētavu. Nu, labi, tagad viņš nespēj dzīt pē

das, toties var aizturēt apbruņotus noziedzr.ie-:.;. var palīdzēt Akimovam apmācīt viņa jauno palīgu… Un viņš sāka raudzīties uz durvīm, sāka ieklausīties soļos uz kāpnēm. Apgūlies savā vietā ar galvu uz sliekšņa pusi, Amūrs iesnaudās un sapnī sāka žēli smilkstēt kā kucēns.

Nikolajs Mihailovičs apsēdās viņam blakus uz mazas taburetes.

—    Nevari dzīvot bez darba, sunīt? Es, lūk, ari jau cik gadus esmu pensijā, bet nekādi nevaru pierast. Pamostos naktī un neguļu. Domāju: kā tur tagad mana rūpnīca? Visu mūžu strādāju, no četrpadsmit gadiem. Tu pat iedomāties nevari, cik es agrāk biju vajadzīgs. Es taču strādāju par galveno inženieri lielā rūpnīcā. Bez manis, brāl, neviens svarīgs jautājums netika izšķirts. Bet tagad, lūk, veikalos rindās spaidos. Viss man ir: dzīvoklis, automašīna, vasarnīca. Lielu pensiju maksā, bet es gribu strādāt, rūpnīcu aizmirst nespēju.

Amūrs pacēla galvu, paskatījās uz Nikolaju Mihailoviču un ieraudzīja viņa acīs skumjas, tās pašas, ko dzirdēja viņa balsī. Tās pašas skumjas, kas nomāca arī viņu, un saprata, ka viņiem abiem ir viena bēda, ka abi, saņēmuši atpūtu, pelnītu atpūtu, sapņo par darbu. Amūrs sajuta, ka Nikolajs Mihailovičs kļuvis viņam tuvāks. Smilkstēdams viņš piecēlās, piegāja pie jaunā saimnieka, nolaizīja viņa roku un nolika savu lielo galvu Nikolajam Mihai- lovičam uz ceļgaliem.

—    Nesmilksti, Amūr, — turpināja Nikolajs Mihailovičs, — neskaties uz durvīm. Negaidi, neatnāks tavs Akimovs. Viņam ir cits palīgs. Viņam nav laika, bet varbūt viņš vienkārši žēlo tevi, negrib uztraukt. Arī es, tāpat kā tu, gaidīju. Skrēju pie tālruņa, tiklīdz tas iezvanījās. Domāju, lūk, ievajadzējās, lūk, aicinās. Sākumā nāca, mierināja,

pat lūdza padomu. Bet tagad jau arī nākt pārstājuši. Aizņemti viņi tur, rūpnīcā, pašiem savu rūpju līdz kaklam. Vispār — ne jau par mums abiem viņiem jābēdā. Labāk sāksim kopā mācīties atpūsties. Tā, brāl, ir sarežģīta zinātne. Es to jau vairākus gadus nekādi nespēju apgūt. Iesim paklejosim — tas ir veselīgi pirms gulēšanas.

Ja jau pastaigāties, tad pastaigāties. Amūrs paņēma no naktsskapīša savu kakla siksnu, pavadu un sāka gaidīt, kamēr saimnieks saģērbsies.

Pastaigājās viņi ilgi. Aizgāja līdz dīķim un skatījās, kā vizinās ar laivām. Paklejoja pa ielām, kioskā nopirka cigaretes. Mājās atgriezās caur skvēru. Vakars bija silts, no aplaistītajām puķu dobēm un asfalta vēdīja dzestrums. Viņi izraudzījās brīvu solu un nolēma atpūsties. Nikolajs Mihai- lovičs iesnaudās, sāka pat krākt. Amūrs vēroja, kā skvērs pakāpeniski kļuva arvien tukšāks. Sievietes aizstūma ratiņus ar bērniem. Pēc tam negribīgi izklīda vecenītes. No tālīnajiem soliem aizgāja pārīši. Garām pagāja puišu kompānija. Gāja, dziesmu aurodami, un pamodināja Nikolaju Mihailoviču. Amūrs katram gadījumam piecēlās. Pazina viņš tādus puišus. Tagad auro dziesmas, lamājas, bet vēlāk izraisa kautiņu vai izdara vēl ko sliktāku.

Nikolajs Mihailovičs aizsmēķēja.

— Gulsties, Amūr. Lūk, uzsmēķēšu, pasēdēsim vēl mazliet — un mājup. Te tiešām ir ļoti jauki, bet mājās — karsti, smacīgi. Saposīsimies rīt un laidīsim projām uz vasarnīcu.

Bet uz vasarnīcu aizbraukt viņiem neiznāca. Amūrs nokļuva nevis vasarnīcā, bet sprostā.

Klaudzinādama balto kurpju papēdīšus, garām aizgāja jauna sieviete. Acīmredzot, lai izietu pa taisnāko ceļu, nogriezās sānu alejā, bet, tikko viņas stāvs pazuda aiz pirmajiem kokiem, atskanēja kliedziens. Sieviete sauca palīgā. Amūrs pietrūkās kājās, uzmeta skatienu Nikolajam Mihailovičam un saprata, ka saimnieks ir apjucis, tomēr viņš paņēma no sola pavadu un arī piecēlās. Kāds jauneklis un meitene, kuri sēdēja uz blakussola, ātri aizgāja. Amūrs nostiepa pavadu, un Nikolajs Mihai- lovičs viņam lēni sekoja. Nogājuši soļus divdesmit, viņi ieraudzīja, ka kāds vīrietis satvēris sievieti baltajās kurpēs. Viņa mēģināja izrauties, atbrīvot rokas, kliegt, bet huligāns aizspieda viņai muti, un viņas balss gandrīs nemaz nebija dzirdama..

Nikolajs Mihailovičs nezināja, ko darīt, bet Amūrs nepacietīgi gaidīja. Te viņam bija darbs. Viņa parastais ikdienas darbs, pie kura viņš bija pieradis, kuru lieliski prata un pēc kura pavisam nesen ilgojās. Bet darbu nedrīkst sākt bez pavēles, un Amūrs gaidīja pavēli. Tā vietā, lai uzkliegtu «rokas augšā» vai «padodies», kā vienmēr tādos gadījumos pieprasīja vecākais leitnants, Nikolajs Mihailovičs sāka huligānu rāt. Tas nošņāca:

— Ko tu, vecais kraķi, ar savu mājas suni svešās lietās jaucies? Gribi, lai tev ribas pakutina?

Huligāns paspēra soli uz viņu pusi un izvilka nazi. Tas nu bija par traku! Te jau vairs nebija ko gaidīt pavēli. Amūrs izrāva pavadu Nikolajam Mihailovičam no rokām un divos lēcienos atradās blakus huligānam. Amūrs nebaidījās ne nažu, ne pistoļu. Akimovs viņam bija iemācījis, kā un kurā vietā jāsatver apbruņotā roka. Nākamajā lēcienā Amūrs ielika visu savu spēku, visu māku. Noziedznieks sāpēs iekliedzās, nazis izkrita viņam no rokas. Amūrs saspieda žokļus mazliet stiprāk, nekā vajadzēja, taču varbūt tā arī vajadzēja, jo blakus stāvēja nevis Akimovs, bet Nikolajs Mihailovičs. Kad Amūrs atlaida roku, huligāns metās bēgt. Amūrs tūlīt panāca viņu un notrieca no kājām. Vīrietis vēl vairākas reizes mēģināja piecelties, bet Amūrs viegli koda viņam, un huligāns lādēdamies atkal pieplaka pie zemes. Tad atbrauca automašīna ar zilu svītru uz sāniem. Milicijas kapteinis «pieņēma» aizturēto, pārmeklēja viņu un kabatā atrada sievietes pulksteni.

Nav vārdam vietas, kādreizējos cienastus par tamlīdzīgu aizturēšanu nekādi nevarēja salīdzināt ar tām svinībām, ko Amūram tajā vakarā sarīkoja Nikolajs Mihailovičs un Antoņina Pavlovna.

Bet otrā dienā viss pavērsās citādi. Nikolajs Mihailovičs mājās atgriezās uztraukts un paziņoja, ka Amūram nāksies desmit diennaktis nosēdēt sprostā. Amūrs bija dzirdējis, ka desmit diennaktis piespriež huligāniem, un nesaprata, par ko grib sodīt viņu. Viņš taču rīkojās pareizi, un pat kapteinis tur, skvērā, palielīja viņu. Nikolajs Mihailovičs paskaidroja Antoņinai Pavlovnai, ka poliklīnika, kur pārsēja aizturēto, paziņojusi par notikušo sanitāri epidemioloģiskajai stacijai, un tur dots rīkojums: Amūram desmit diennaktis jāpavada veterinārajā slimnīcā, kamēr pārbaudīs, vai viņš neslimo ar trakumsērgu. Nu ko, lai pārbauda! Protams, slimnīcā ir slikti, jaunajās mājās daudz labāk. Arī Nikolajs Mihailovičs viņam bija iepaticies. Ar viņu var dzīvot. Viņš nāk šurp katru dienu. Bija atnākusi ari Antoņina Pavlovna, pat tā sieviete baltajās kurpēs.

Amūrs izstiepās uz matracīša, kuru atnesa viņa jaunie saimnieki, un iesnaudās. Sapnī viņš redzēja dežūrnodaļu, un viņam likās, ka viņš atkal strādā kriminālajā meklēšanā, ka tūdaļ ieradīsies šoferis, Akimovs, operatīvā grupa un viņi brauks uz notikuma vietu,

ESIET UZMANĪGI: KRĀPNIEKI!

Zeņa Vaščenko staigāja pa Maskavu un nekādi nevarēja noticēt, ka vēl pirms dažām stundām bijusi mājās, Ccboksaros. Vecāki sadomāja viņu iepriecināt un ziemas brīvlaikā aizsūtīja uz Maskavu pie attāliem radiniekiem. Vecāki teica: desmitajā klasē mācīties grūti, priekšā eksāmeni, lai nedēļu atpūšas.

Un lūk, Maskava. Mājās nosprieda, ka Zeņa patīkamo apvienos ar lietderīgo un ne tikai apmeklēs muzejus, bet arī šo to nopirks. Nauda, ko Zeņa vasaras brīvlaikā kolhoza nopelnīja, bija paredzēta jaunajam kažokam. Tagad te, Maskavā, viņa kažoku katrā ziņā nopirks!

Bija auksti, un, lai sasildītos, Zeņa iegāja «Bērnu pasaulē». Jaungada sagaidīšanai izrotātais veikals viņai likās īpaši viesmīlīgs. Meitene apskatīja rotaļlietas, apģērbus vismaziņākajiem un, pienākusi pie kādas letes, ieraudzīja cigeikas kažociņus.

Pārdevēja viņai pavēstīja, ka «Bērnu pasaulē» mēdzot būt arī 46. izmēra kažoki, bet pašlaik to neesot.

Zeņa devās uz nākamo zāli. Vēl jau vesela nedēļa laika, un droši vien kādā citā veikalā viņa atradis sev piemērotu kažoku.

Kāpnēs meiteni apturēja simpātiska, jauna sieviete. Zem l'ormas halāta, kas viņai bija mugurā,

pavīdēja dārgs, adīts kostīms. Smaidīdama sieviete

teica:

—    Es pārbaudīju preces bērnu apģērbu sekcijā un dzirdēju, ka jūs interesē kažoks. Jūs man nezin kāpēc iepatikāties, un es gribu jūs iepriecināt. Pie mums noliktavā ir viens 46. izmēra cigeikas kažoks, tikai mazliet garāks, nekā vajag: jums otrais augums, bet kažoks — trešajam. Nu, nekas, jūs varēsit to nogriezt īsāku, kažokāda vēlāk noderēs labošanai. Ja vēlaties, tūdaļ atnesīšu. Tikai, pati saprotat, kažoks ir viens, ja es nodošu to sekcijā, diez vai tas jums tiks. Pastāviet šeit! — Un labā feja devās uz dienesta ieeju.

Sekcijas vadītāja nelika sevi ilgi gaidīt. Viņa ieradās, tērpusies gaišā mētelī, ar kārtīgu saini rokās. Uz pelēkā iesaiņojamā papīra lēkāja zaķīši un lācēni, lieli, oranži burti sveica Zeņu ar tuvojošos Jaungadu. Mazliet ieplēsusi papīru, sekcijas vadītāja parādīja viņai melnu, spīdīgu kažokādu.

—    Kažoks maksā 178 rubļus un 50 kapeikas. Naudu samaksājiet man, bet dienas beigās es pati to nodošu kasē.

Zeņa sameklēja maciņu, kas pēc mātes neatlaidīgā ieteikuma bija noglabāts dziļāk, un noskaitīja astoņpadsmit desmitrubļu banknotes.

Sieviete gandrīz vai uztiepa viņai atlikumu — jubilejas rubli un piecdesmit kapeikas — un atsveicinājusies nozuda aiz dienesta ieejas durvīm.

Laimīga meitene steidzās mājās. Jau pie veikala izejas viņa nodomāja, ka tādā salā kažokā viņai būs siltāk, un nolēma pārģērbties. Zeņa izspraucās pie loga un nepacietīgi atraisīja vairākus stingri nosietus mezglus … Sainī, ietītas stipri novalkātā un uz pusēm pārgrieztā bērnu kažociņā, bija kaut kādas lupatas. Zeņai sākumā pat prātā nenāca doma, ka viņa ir piekrāpta, meitene nosprieda, ka noticis pārpratums, ka simpātiskā sieviete sajaukusi saiņus un iedevusi viņai to, kas bija jānes uz atkritumu kasti. Pietiek tikai pasacīt par kļūdu — un viss noskaidrosies. Viņa aizskrēja atpakaļ uz sekciju, kur pārdeva kažociņus. Ar asarām acīs sāka skaidrot pārdevējai, ka viņu sekcijas vadītāja kļūdījusies un iesaiņotā kažociņa vietā iedevusi viņai citu saini…

Maskavas 18. milicijas nodaļas priekšnieka vietnieka — majora Aleksandrova kabinets atrodas universālveikala «Bērnu pasaule» trešajā stāvā. Iegājis tur, es ieraudzīju viņu nodarbojamies ar neparastu lietu. Pieaicināto liecinieku klātbūtnē Nikolajs Fjodorovičs ar resnu adatu un rupju diegu šuva kopā bērnu cigeikas kažociņu, kas bija mugurpusē pārgiezts divās daļās. Es jautāju, kāpēc viņš to dara, un Aleksandrovs izstāstīja man par notikumu ar Zeņu Vaščenko.

—   No kurienes tad kažociņa otra puse?

—   No Centrālā universālveikala. Nākamajā dienā ta pati krāpniece apmānīja vēl vienu iebraukušu sievieti.

—   Kāpēc tad šūt kopā? Tas taču ir lietisks pierādījums!

—   Kādā vietā tika izdarīta zādzība, kur līdz ar citām mantām nozaga arī bērnu kažoku. Gribu uzrādīt sašūtu, pa daļām to nepazīs. Pēc šāda lēmuma arī kļuvu par drēbnieku.

Es sapratu: ja neiešu projām, iespējams, traucēšu. Norunājām, ka Nikolajs Fjodorovičs kādā vaļas brīdī pats man piezvanīs.

Pagāja apmēram mēnesis, un reiz, pacēlis tālruņa klausuli, es izdzirdēju:

—       Pulkvedis? Labdien! Te Aleksandrovs. Gribat redzēt to personu, kas pārdeva kažokus? Atbrauciet.

… Nelielais kabinets bija piesmēķēts. Pie galda sēdēja pratināmā — diezgan simpātiska, jauna sieviete ar modernu, bet mazliet sajauktu frizūru. Aleksandrovs, cenzdamies atjaunot manas ierašanās dēļ pārtraukto nopratināšanas pavedienu, nogrima domās un, redzams, ne pirmo reizi lika priekšā:

—    Izstāstiet labāk visu vaļsirdīgi pati.

Sieviete, kāri smēķēdama cigareti, sāka pierādīt,

ka izstāstījusi visu, ka izdarījusi tikai tos noziegumus, kuros atzinusies, ka ar kaut kādām citām lietām viņai neesot nekāda sakara. Viņa runāja tik pārliecinoši, ka es biju gatavs noticēt. Bet Aleksandrovs, ieskatījies bloknotā, salīdzināja savus ierakstus ar nopratināšanas protokoliem un teica:

—   Man jau apnicis jūs pārliecināt par to, ka jāstāsta tikai patiesība, — pievērsdamies man, viņš paskaidroja: — Viņas līdzdalībniece pirmā atzinās un minēja vairākus noziegumus. Es parādīju Raisai, — viņš pamāja ar galvu uz sievietes pusi, — nopratināšanas protokolu, atļāvu izlasīt epizodes, un, lūk, viņa bez ilgas domāšanas nosauca tikpat daudz apkrāpšanas gadījumu, bet daudzi no tiem nav tic paši, kas figurē viņas palīdzes liecībās. Šodien mēs jau pusi dienas mēģinām pierunāt viens otru. Es pārliecinu Raisu, ka jāstāsta patiesība, bet viņa mēģina pārliecināt mani par savu vaļsirdību. Tad es atgādinu viņai konkrētu gadījumu, un viņa sāk stāstīt. Šodien «atcerējās» četrus apkrāpšanas gadījumus, bet, pēc manām ziņām, tie vēl nebūt nav visi.

Sieviete lūdza:

—   Lieciet aizvest mani uz kameru. Padomāšu, atcerēšos un rīt visu izstāstīšu.

Mēs palikām divatā. Nikolajs Fjodorovičs nesteidzīgi sāka stāstīt:

—   Atceraties, toreiz ieminējos par zādzību. Nu, to, ar kažociņa uzrādīšanu cietušajiem. Nekas man neiznāca, nepazina. Un nav brīnums. Tagad viņa izstāstīja, ka pārgriezusi savas meitas kažoku. Tā sakot, izauga meitene no kažoka, un, lūk, māmuļa, lai manta neietu zudumā, laida to apgrozībā. Bet labāk jūs pats paklausieties.

Aleksandrovs pārtina magnetofona lenti. Majora balss, ko pastiprinātājs bija mazliet pārvērtis, paziņoja, ka tālāk sekos uz aizdomu pamata par krāpšanu aizturētās Raisas Sergejevnas Carjovas nopratināšanas ieraksts.

Aizturētā mierīgi un droši stāstīja, ka viņai nav nekāda sakara ar noziegumiem, ka viņa apmelota, ka notikusi kļūdīšanās un tuvākajā laikā majors pats par to pārliecināsies. Aleksandrovs jautāja, vai viņa agrāk ir sodita. Carjova, redzams, apsvēra, kā atbildēt, — pauze ieilga. Smagi nopūtusies, Raisa teica, ka dzīvē viņai neesot veicies un viņa tiešām ir sodīta par spekulāciju. Viņas apgādībā bijuši divi bērni un vīrs slaists, un viņai nekas cits neatlicis, kā sākt nodarboties ar deficīta preču uzpirkšanu un tālākpārdošanu. Aleksandrovs pajautāja, ar kādām mantām viņa spekulējusi. Carjova lēni un kaut kā negribīgi paskaidroja, ka viņu aizturējuši kolhozu tirgū, kur viņa pārdevusi vilnas jakas, divas jakas konfiscētas uz vietas un vēl dažas — mājās.

Bija dzirdama pāršķiramo lapu čaukstoņa un pēc tam diezgan pikta Aleksandrova balss:

—    Kāpēc jūs runājat nepatiesību pat par acīm redzamiem faktiem?! Es izņēmu no tiesas arhīva jūsu veco lietu, skatieties: te ir izziņa par to, ka jūsu vīrs strādāja, otrā rakstīts, ka bērni atradās pie jūsu vecākiem Ukrainā. Visbeidzot, no lietas zināms, ka jūs sauca pie atbildības par spekulāciju ar bērnu cigeikas kažokiem.

Tālāk lente pavēstīja, ka pēc atbrīvošanas Car- jova maskēšanās nolūkā iekārtojās darbā par oficianti ārpilsētas restorānā, bet pēc tam uzmeklēja savu draudzeni Jūliju Sarafutdinovu, arī jau pabijušu labošanas darbu kolonijā. Viņas nosprieda izmantot lielo pieprasījumu pēc dažām precēm un izstrādāja krāpšanas plānu. Sākumā abas sestdienās brauca uz Piemaskavas pilsētām, bet pēc tam, kjuvušas drošākas, saka darboties galvaspilsētā, apkrāpdamas galvenokārt iebraucējus.

Carjova izklāstīja izdarīto noziegumu deta|as, un viņas balsī nebija saklausāmi ne sirdsapziņas pārmetumi, ne nožēla. Pat ar zināmu labpatiku viņa runāja par to, kā pēc kārtējās «operācijas» abas ar Sarafutdinovu dalījušas naudu, pie kam Raisai par «galveno lomu» pienākusies lielāka summa. Es atcerejos viņas izskatu, pieglaimīgo, patīkamo balsi un nodomāju, ka tieši arējā pievilcība un prasme iemantot simpātijas palīdzēja Carjovai apkrāpt lētticīgus cilvēkus.

Interesanti, kā Carjova vērtēja savu rīcību? Acīmredzot arī Aleksandrovs bija vēlējies to zināt, jo viņš jautāja:

—   Sakiet, Carjova, — vai jūs nekad nejutāt sirdsapziņas pārmetumus, kad jūs apkrāpāt, nu, sacīsim, lūk, to skolnieci, Zeņu Vaščenko?

Aleksandrova jautājums uz krāpnieci neatstāja nekādu iespaidu. Ilgi nedomādama, viņa atbildēja:

—   Es neesmu sentimentāla. Nolēmu sakrāt naudu, nopirkt dzīvokli, vasarnīcu, bet skolniece, — bija jūtams, ka viņa pasmīnēja, — turpmāk būs gudrāka.

Majors izslēdza magnetofonu.

—    Pastāstiet, Nikolaj Fjodorovič, kā jūs viņas notvērāt.

—    Sākumā bija pavisam slikti. Neviens no cietušajiem neatcerējās noziedznieces pazīmes. Visi sacīja^ labi ģērbusies, piemīlīga, simpātiska, laipna, bet, kads deguns, kādas acis, — pateikt nevarēja. Pat viņas vecumu lāgā neizdevās noskaidrot. Pats saprotat, ka atrast Maskavā noziedznieci pēc tādām ziņām grūti. Atcerējos es vienu senu zādzību, toreiz vēl 83. nodaļā strādāju. Pazīstamai māksliniecei no sekretārā izzaga ģimenes relikvijas. Es tās atradu — tas bija vecs zelta pulkstenis un broša. Māksliniece gribēja uzgleznot manu portretu. Nu, sakiet — kam man portrets? Tagad, kad krāpniecei nekādi nevarēju tikt uz pēdām, es uzmeklēju šo mākslinieci un lūdzu palīdzību. Viņa pati runāja ar cietušajiem un pēc viņu stāstījuma uzzīmēja daudz skiču, bet pēc tam paprātoja, vispārināja — un iznāca lielisks portrets. Parādīju to cietušajiem, tie teica: ļoti līdzīga. No šī portreta izgatavojām fotokopijas un izsūtījām visām milicijas nodaļām. Nācās parbaudīt vairāk nekā desmit sievietes. Galu galā palika viena — Raisa Carjova. Tad viņa jau bija darbu pametusi un no vīra aizgājusi, bet dzīvoja netālu no Maskavas, uz laiku īrēja istabu. Dažas dienas mani inspektori padežu- rēja pie viņas mājas, bet, kad Carjova izgāja, sekoja viņai. Carjova iebrauca Maskavā, Komjaunatnes laukumā satikās ar savu pārinieci, un viņas devās uz veikaliem. Kārtējā krāpšanas reizē abas tika aizturētas. Bet naudu Carjova tiešām krāja: bija iemaksājusi avansu par trīsistabu kooperatīvo dzīvokli, iegādājusies dārgas mantas. Tā ka cietušo civilprasības ir ar ko apmierināt.

Aleksandrovs apklusa, bet pēc tam ierosināja:

—       Uzrakstiet par šo lietu. Lai izlasa! Lai zina, ka vēl mēdz būt tamlīdzīgi gadījumi, un lai neuzticas dažādiem «izdevīgiem» priekšlikumiem! Ja cilvēki zinātu, ka, maskēdamās ar laipnību, lūk, tādas «labdares» gatavojas viņus apkrāpt, ja zinātu, ar ko beigsies šie darījumi, droši vien šo noziegumu nebūtu.

Nav»jābūt juristam, lai saprastu, ka katra dārga manta, ko pārdod slepus vai par pusvelti, var izrādīties zagta vai viltota.

Pirms dažiem gadiem no Galējiem Ziemeļiem uz Maskavu atbrauca laulāts pāris. Kamēr vīrs kom- postrēja biļetes, sieva staigāja pa veikaliem. Pie juvelierizstrādājumu veikala viņai piedāvāja briljantus. Par puscenu. Sieviete gribēja pārliecināties, vai briljanti ir īsti, un pēc pārdevēja ieteikuma gāja konsultēties. «Speciālists» ilgi pētīja briljantus caur lupu un pateica, ka tie ir reti, gandrīz vai unikāli «tīrā ūdens» akmeņi. Inteliģentā sieviete ārste saprata, ka iegādāties dārgas mantas, kā saka, pa kluso, par puscenu, labākajā gadījumā nav godīgi, bet alkatība ņēma virsroku. Viņa taču nezināja, ka «pārdevējs» un «speciālists» ir krāpnieki, un atdeva par briljantiem naudu, kas bija krāta vairākus gadus. Vēlāk noskaidrojās, ka viņa nopirkusi pudeļu stikla lauskas.

Vai arī cits gadījums. Tādu, kas vēlas iegādāties automobili, pie mums daudz, viņu vidū ir arī tādi, kuri grib apiet noteikto kārtību. Viņi ir gatavi pat pārmaksāt. Krāpniekiem tas ir izdevīgi. Līdzīgi Ostapam Benderam viņi zina tūkstošiem paņēmienu, kā pārdot neesošas automašīnas. Viens no šiem «dižajiem kombinatoriem» automobiļu veikalā sameklēja tādu pircēju un pastāstīja kā noslēpumu, it kā veikala direktors, viņa draugs, saņēmis vienu automašīnu pārdošanai ārpus rindas un ir gatavs to realizēt par nelielu, tā sakot, draudzīgu pacienājumu. Bet direktors nevarot pieņemt skaidru naudu tāpēc, ka kasi kontrolējot sabiedrība, un iesakot samaksai par automašīnu paredzēto summu noguldīt krājkasē tā, lai naudu varētu saņemt krājkases grāmatiņas uzrādītājs. Kad noguldījums tika noformēts, krāpnieks sava upura acu priekšā ielika krājkases grāmatiņu aploksnē, aizlīmēja to, atdeva noguldītājam un palūdza viņu uzgaidīt pie veikala direktora kabineta durvīm. Līdzko direktors atbrīvošoties, viņš pircēju tūdaļ izsaukšot un pazīšot pēc aploksnes, kas šinī gadījumā būšot parole. Kad noskaidrojās, ka nekādas ārpus rindas pārdodamas automašīnas nav, pircējs sāka uztraukties un atvēra aploksni. Ieraudzījis krājkases grāmatiņu, viņš nedaudz nomierinājās. Taču priecāties bija pāragri, jo noziedznieks bija paspējis grāmatiņas samainīt un noguldījums uz tās grāmatiņas, ko pircējs izņēma no aploksnes, bija nevis pāri par četriem tūkstošiem rubļu, bet gan tikai četri rubļi. Kamēr pircējs gaidīja uz «pieņemšanu» pie direktora, krāpnieks bija paspējis krājkasē izņemt viņa naudu. Daudz nācās nopūlēties kriminālās meklēšanas dienesta darbiniekiem, lai atrastu un aizturētu afēristu, kurš, starp citu, ievērojamu daļu svešās naudas jau bija paspējis izšķiest.

Krāpnieki «pārdod» dzīvokļus, paklājus, kažokādas, Orenburgas lakatus — visu, pēc kā ir pieprasījums. Nesen kādam nevērīgam arodbiedrības darbiniekam nozaga ceļazīmju veidlapas uz Melnās jūras dziednīcām. Pēc saviem ieskatiem noziedznieks aizpildīja šīs ceļazīmes un pārdeva lētticīgiem cilvēkiem par 180 rubļiem gabalā.

Tādu noziegumu varētu arī nebūt, ja mūsu cilvēki neļautu sevi krāpt un neielaistos darījumos ar noziedzniekiem un savu sirdsapziņu.

TRIJNIEKS, SEPTITNIEKS, DŪZIS

Tas notika pirms pāris gadiem, rudenī. Kādā A'taskavas krājkasē ienāca trīs cilvēki. Pavērās visapkārt. Apsēdās pie galdiņa. Sāka par kaut ko apspriesties, sastrīdējās. Nojautusi kaut ko nelāgu, krājkases darbinieki kļuva piesardzīgi. Kad no telpas izgāja visi pārējie apmeklētāji, viens no aizdomīgajiem metās pie barjeras, kas šķir zāli no dienesta galdiem, un pārlēca tai pāri. Kasieris vienā mirklī paķēra no atvilktnes pistoli un vērsa to pret svešinieku. Tas pacēla rokas. Divi viņa līdzdalībnieki aizbēga.

Krājkases aplaupīšana mūsu zemē ir rets gadījums. Pēc dažām minūtēm notikuma vietā ieradās operatīvā grupa.

Noziedznieks (sauksim viņu par Petrovu) uzvedās visai divaini. Pretēji loģikai viņš ļoti nopriecājās par milicijas ierašanos un sāka juceklīgi skaidrot, ka viņu piespieduši to darīt, ka viņam nav bijis citas izejas.

Maskavas kriminālās meklēšanas daļā laupītājs, izdzēris vairākas glāzes ūdens, nomierinājās un izstāstīja par notikušo sakarīgāk.

Tajā nelaimīgajā dienā viņš atlidojis uz galvaspilsētu no Galējiem Ziemeļiem. Vnukovas lidostā, kompostrējot biļeti uz Sočiem, iepazinies ar diviem vīriešiem, kuri arī it kā tikko atlidojuši uz Maskavu. Līdz lidmašīnas izlidojumam uz Sočiem bija vairākas stundas, un jaunie paziņas ierosināja, īsinot laiku, uzspēlēt kārtis. Sākumā gribējuši spēlēt uz knipjiem, tad nosprieduši, ka tas nebūšot solīdi, un sākuši ar kapeikas likmi. Petrovs nolēmis nebūt sīkumains un uzlicis desmit kapeikas. Spēle uzņēmusi tādu kā sprinta tempu. Drīz vien bankā bijusi milzu naudas summa, ko nevērīgi uzlikuši partneri, bet pašam Petrovam trāpījušās ļoti labas kārtis. Tik «drošas», ka varējis uzskatīt: laimests ir tikpat kā kabatā. Sākumā Petrovs šaubījies, bet viņš jau esot pēc dabas riskētājs — un licis bankā akreditīvu par tūkstoš rub|iem. Atklājuši kārtis. Noticis neticamais. Partneriem tās bijušas mazliet labākas nekā Petrovam. Spēlējis trīsdesmit minūtes — un palicis bez naudas. Zaudējis iespēju atpūsties dienvidos un, galvenais, nopirkt pūriņu bērnam, kuram drīz bija jānāk pasaulē, un dāvanas sievai. Laimējušie partneri gandrīz vai ar varu iesēdinājuši Petrovu taksometrā un atveduši uz krājkasi, pieprasīdami, lai viņš pēc akreditīva izņem naudu. Petrovs aptvēris, ka kļuvis par krāpnieku upuri, sācis novilcināt laiku… Viņš jutis, ka kases personāls sasprindzina uzmanību, redzējis, kā sāk uztraukties viņa partneri, un meties pāri barjerai — kasiera aizsardzībā…

Vnukovas lidostas dispečers parādīja man veselu žūksni tranzīta pasažieru iesniegumu. Sie pasažieri, žēlodamies par zaudējumu kāršu spēlē, lūdza lidojumam uz dienvidiem nopirkto biļešu vietā izsniegt viņiem biļetes atceļam — uz mājām vai arī lūdza izsniegt biļetes uz kredīta, vai, palikuši vispār bez kapeikas, lūgtin lūdzās nogādāt viņus mājās, solīdamies samaksāt par biļeti pēc atgriešanās. Skaidri redzams, ka līdzīgi gadījumi nav retums.

Pēc adreses, kuru man iedeva Maskavas kriminālās meklēšanas pārvaldes priekšnieks Vladimirs Fjodorovičs Korņejevs, vienā no klusajām Maskavas šķērsielām es uzmeklēju un iepazinos ar diezgan interesantu personu. Tas bija vecs virs, sen jau pārkāpis astotā gadu desmita slieksni. Kad es uzrādīju viņam savu «akreditēšanās rakstu», sirmgalvis sarosījās un lepni paziņoja, ka ar kriminālo meklēšanu viņam jau sen nav nekādu darīšanu. Pēdējo reizi, pirms gadiem piecpadsmit, viņu par krāpšanu arestējis Korņejevs. Notiesāts, izcietis sodu un, kā saka, «ņēmis vērā». Nē, ne tāpēc, ka redze kļuvusi vāja un sāp kājas, gluži vienkārši nolēmis mūža nogali padzīvot mierīgi. Pensiju viņam, protams, nemaksā, bet palīdz bērni — meitas un dēls. Visi viņi strādā un tēva taku nav minuši.

Es pasacīju, ka mani interesē kāršu spēlmaņi.

—   A, šuleril — priecīgi uztvēra vecais vīrs. — Agrāk arī es nelaidu garām. Atceros, braucu pa Volgu. Pirmās klases biļete, pieklājīgs uzvalks, monoklis un iezīmētas kārtis, «/e vous prie, s'il vous plait…» Iemantoju kāda tirgoņa uzticību un visu naudu no viņa izkratīju. Tagad ir citādi. Ar iezīmētām kārtīm vairs nespēlē. Cita skola. Prasmīgi sadala, blēdīgi sajauc kārtis, nu, kā tie paši… — viņš atcerējās aizmirstu vārdu un priecīgi nobeidza: — Kā iluzionisti cirkā. Nu un, protams, psiholoģija pirmajā vietā. Šuleram vispirms jāiemanto uzticiba, sev labvēlīgi jānoskaņo izraudzītais «klients», jāuztver tā noskaņojums, tā sakot, jāielien viņa dvēselē.

Es pajautāju, kur tagad pulcējas kāršu spēlmaņi. Sirmgalvis padomāja un sāka stāstīt:

—   Nav tagad īstu kāršu spēles perēkļu, žargonā tos par «dzirnavām» sauca. Sapulcējas laiku pa laikam dažos dzīvokļos, bet reti. Šie dzīvokļi uzreiz

kļūst zināmi kriminālās meklēšanas dienestam. Spēlē lielākoties dzelzceļa stacijās, lidostās, vasarā pagalmos, skvēros. Tagad nācis modē spēlēt kārtis taksometrā. Protams, tādos gadījumos šoferis ir īpaši uzticams cilvēks un viņam pienākas attiecīga samaksa. Spēlē arī biljarda zālēs, galvenokārt tajā, kas atrodas Kultūras parkā.

—   Vai tad arī tur kārtis?

—   Reti, — atbildēja sirmgalvis, — un arī tad paslepus. Tur spēlē «amerikānieti», «piramīdu», bet dažkārt arī «karambolu». Uz naudu, protams. Tie, kas drūzmējas pie galdiem, arī spēlē, tikai uz sīknaudu. — Vecais vīrs ieskatījās pulkstenī. — Tagad ir divpadsmit, minūtes četrdesmit brauciens, tātad uz vietas būsim īstajā laikā, ap vieniem. Aizbrauksim uz Centrālo parku, uz biljarda zāli, — viņš ierosināja. — Tur es jums parādīšu šulerus, turklāt ari pats mazliet izvēdināšos.

Biljarda zālē ap galdiem grozījās kaut kādi jauni cilvēki, cienīgi pastaigājās vīrieši sirmuma skartiem deniņiem, visi labi ģērbušies, daudzi ieskurbuši. Bija parastas darba nedēļas dienas vidus, un es jautāju savam ceļabiedram, kāpēc viņi ir šeit, bet ne darbā. Tas paraustīja plecus un nopūzdamies atbildēja:

—   Gandrīz visi strādā. Vieni atnāk uz darbu, tā sakot, piereģistrējas un aiziet. Citi vienkārši skaitās darbā…

—   Kā tā — skaitās?

—   Nu, kaut kādos amatos — un pat algu saņem.

Es gribēju nokļūt pie galdiem, kas atradās aiz barjeras, bet biļešu pārdevēja mani nelaida un rupji pieprasīja stāties rindā, nelielā, cilvēku desmit, tomēr rindā. Un tūdaļ, vēlīgi smaidīdama, palaida garām labi ģērbušos, solīdu vīrieti. Norādījis uz laimīgo, es spriedu, ka tas ir kāds aktieris.

—    Kas viņš par aktieri! Sulers viņš ir. Es viņu pazīstu, iesauka «Capliks».

Maskavas kriminālās meklēšanas pārvaldē es dalījos savos iespaidos ar pulkvedi Korņejevu.

—   Jā, jums taisnība. Protams, mēs pārbaudām biljarda zāles, dažu blēdi notveram, bet nevaru taču es pie katra galda norīkot kriminālās meklēšanas inspektoru … Acīmredzot ir lietderīgāk atstāt biljarda zāles tikai tur, kur pulcējas pastāvīgi apmeklētāji, — rūpnīcu klubos, kultūras pilīs, zinātnieku, žurnālistu namos.

—    Vladimir Fjodorovič, sirmgalvis teica, ka daži kāršu spēlmaņi nestrādā, bet tikai skaitās iestāžu štatos. Kā tas notiek?

Korņejevs kjuva domīgs un tad ieteica:

—    Bet jūs aizejiet uz Timirjazeva rajona Tautas tiesu. Tur izskata interesantu lietu, gandrīz vai pirmo KPFSR, kad šulerus sauc pie kriminālatbildības par krāpšanu. Lūk, viens no tiem nestrādāja, bet tieši skaitījās darbā.

… Tiesas sēžu zālē notika cietušā nopratināšana. Stāvēdams tiesneša un piesēdētāju priekšā, Pod- gornovs stāstīja, ka veselu gadu krājis naudu motociklam un atlidojis uz Maskavu, lai nopirktu sev «Javu». Veikalā uz Horoševskas šosejas šīs markas motociklu nebija. Podgornovs jau gribējis iet projām, kad viņu apturējis jauns gruzīns un piedāvājies palīdzēt nopirkt iecerēto motociklu. Viņu sarunu dzirdējis kāds cits vīrietis un lūdzis pie reizes palīdzēt arī viņam. Izrādījies, ka ar starpnieka palīdzību motociklus var nopirkt kādā Piemaskavas veikalā, pārmaksājot 25 rubļus. Trijatā devušies uz taksometru stāvvietu. Bet mašīnu tur nav bijis, un viens no cietušā jaunajiem paziņām apturējis garāmbraucošu taksometru un palūdzis aizvest viņus uz Lianozovu. Pasažieris, kas sēdējis priekšējā sēdeklī, neiebildis un teicis, ka viņiem esot pa ceļam, bet viņš izkāpšot agrāk. Braucienā Podgornovam, laiku īsinot, ieteica saspēlēt kārtis. Vīrietis, kas sēdēja priekšā, Komarovs, sadabūja jaunu kāršu komplektu un pasniedza to Abramovičam, tam, kurš arī gribēja iegādāties motociklu. Sajaucis kārtis, Abramovičs atdeva tās izdalīšanai starpniekam — Kontaradzem.

Spēli, kuru iesāka taksometrā, sauc par «spekulantu». Pēc noteikumiem bankas turētājs lika zināmu summu, un nākamajam, spriežot pēc savām kārtīm, vajadzēja vai nu pasēt, iemaksājot tikpat, cik stāv bankā, vai arī spēlēt, palielinot likmi. Drīz vien Kontaradze uzmeta galdā piecus rubļus un no spēles izstājās. Abramovičs paspēlēja četrdesmit piecus rubļus un pasēja. Palika divi spēlētāji: Pod- gornovs un Komarovs, turklāt kārtis dalīja Pod- gomovs, bet tās sajauca Abramovičs. Bankā bija sakrājies daudz naudas, bet Komarovs uzlika vēl piecsimt rubļu. Podgornovs ieskatījās savās kārtīs un izbrīnā sastinga. Pēc spēles noteikumiem spēlētājam maksimāli var būt 33 punkti, bet viņam rokā bija 31! Drošs laimests! Vienas «Javas» vietā viņš nopirks divas — sev un brālim, nosprieda Podgornovs. Pēc neilgas svārstīšanās viņš paziņoja, ka liek deviņus simtus rubļu, vienīgi šī nauda viņam jāsaņem pēc akreditīva. Abramovičs ieteica Podgornovam parakstīties uz Komarova kārtīm, lai Komarovs tās nesamainītu, kamēr viņi izstaigās krājkasi, kā arī ņemt līdzi cepuri ar naudu. Kopā ar Abramoviču un Kontaradzi Podgornovs iegāja krājkasē, pie kuras piestāja taksometrs. Iznākuši ārā, viņi atkal sasēdās mašīnā un devās tālāk. Podgornovs noskaitīja 900 rubļu (jaunas «Javas» vērtība), nolika naudu bankā un atklāja savas kārtis. Komarovs mirkli nogaidīja un aukstasinīgi atklāja savas … Viņam bija par vienu punktu vairāk. Nevērīgi pievācis visu naudu, viņš samaksāja šoferim, lika apturēt mašīnu un izkāpa.

Es iedomājos, kā pilnīgi apjucis sēdēja Podgor- novs, kā viņš pēc tam metās pakaļ Komarovam, bet atgriezies ieraudzīja, ka pazuduši arī pārējie …

Milicijā Podgornova iesniegumu pieņēma. Kriminālās meklēšanas darbinieki aizturēja Kontara- dzi, Komarovu un Abramoviču, kuri jau bija sameklējuši jaunus upurus pie tā paša veikala uz Ho- roševskas šosejas. Taksometra šoferi atrast neizdevās.

Nākamajā dienā tiesā pratināja Kontaradzi Z. B., 24 gadus vecu, dzīvojošu Maskavā, pēc profesijas šoferi, Abramoviču A. J., 33 gadus vecu, bez noteiktas dzīvesvietas un nodarbošanās, Komarovu L. D., 25 gadus vecu, nekur nestrādājošu. Viņi apstiprināja visu, ko izstāstīja cietušais, bet dažādi centās spēlei piedēvēt «godīgu» raksturu, mēģināja iemantot tiesnešu simpātijas, nomelnot cietušo un, protams, noliedza, ka bijuši agrāk pazīstami un darbojušies grupā.

Taču fakti liecināja pretējo. Tā, piemēram, Kon- taradze bija solījis nokārtot «Javas» iegādi ar pazīstama veikala darbinieka starpniecību. Noskaidrojās, ka «Javas» Lianozovā netiek pārdotas, bet paziņu šā rajona veikalos Kontaradzem nav. Abra- movičs bija paziņojis, ka atbraucis no citas pilsētas. Tiesa konstatēja, ka viņš no Maskavas nekur nav izbraucis. Ja pieņemam, ka Kontaradze, Abra- movičs un Komarovs nejauši satikās tajā dienā, kad viņi apkrāpa Komarovu, tad viņu satikšanās nākamajā dienā runāja pretī tādam pieņēmumam. Pēc arestēšanas Abramovičs gribēja sarežģīt lietas izmeklēšanu un mēģināja nosūtīt vēstuli saviem draugiem. Sī vēstule tika atrasta, pievienota lietai un pilnīgi atklāja, ka Podgornovs apkrāpts ar iepriekšēju nodomu. Izrādījās, ka Podgornovs izdalījis kārtis, kuras Abramovičs jaucot attiecīgi salicis. Tas arī bija visas afēras sekmju pamatā.

Tiesā atklājās, ka Komarovs nestrādāja, bet skaitījās kādas Maskavas veļas mazgāšanas fabrikas štatos. Liecinieki — šīs fabrikas darbinieki — apgalvoja, ka Komarovu viņi redz pirmo reizi un nekad nav ar viņu tikušies darbā. Tiesa konstatēja, ka Komarova ricībā ir nozieguma sastāvs, kas paredzēts KPFSR kriminālkodeksa 92. panta 2. daļā, un inkriminēja viņam valsts īpašuma izlaupīšanu, piesavinoties darba algu. Pie kriminālatbildības tika saukts arī fabrikas direktors, kurš bija ieskaitījis Komarovu štatos.

Tiesas process turpinājās vairākas dienas. Komarovs un Abramovičs tika sodīti ar brīvības atņemšanu uz sešiem gadiem, bet Kontaradze — uz trim.

Liekas, te šim stāstam varētu pielikt punktu. «Netikums sodīts, tikums triumfējis.» Bet vai nu gluži bez vainas ir Podgornovs un citi, kuri uz- ķērās uz krāpnieku makšķeres? Ja neviens nespēlēs kārtis ar šuleriem un nemeklēs aplinku ceļus deficīta preču iegādei, tad taču dažādu pasugu krāpnieki nevarēs izdarīt savus noziegumus! Varbūt ir jēga paredzēt zināmu atbildību arī cietušajiem? Katrā ziņā preses izdevumos jāraksta, radio un televīzijas raidījumos jāstāsta par mūsdienu ostapu benderu paņēmieniem, ar kādiem viņi krāpj vientiešus.

SATURS

Parasts komandējums . .

«Pensijā» ………………….

Esiet uzmanīgi: krāpnieki!

Trijnieks, septītnieks, dūzis

Igors Dmitrija d Skorins MES - NO KRIMINĀLĀS MEKLESANAS DIENESTA

Redaktore I. Vaitmane. Māksi, redaktors A. Grinbergs.

Tehn. redaktore V. Brālēna. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 1976. g. 6. augusts. Parakstīta Iespiešanai 1976. g. 7. decembri. Ofseta papīrs Nr. 2. formāts 70X100/32. 4,75 flz. iespiedi.; 5,56 uzsk. iespiedi.; 6.52 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 24 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. lzdevn. Nr. 77/281680- Pcl-110. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Skorins Igors Mēs no kriminālās meklešanas dienesta

PARASTS KOMANDĒJUMS

«PENSIJA»

ESIET UZMANĪGI: KRĀPNIEKI!

TRIJNIEKS, SEPTITNIEKS, DŪZIS

SATURS