Felisati Masimo

Pitorru Fabio

Mīlestība un nodevība

Masimo FELISATI

Fabio PITORRU

Mīlestība un nodevība

romāns

I

Farnezīni iela ir viena no visaristokrātiskākajām, elegantākajām un klusākajām Romas transporta artērijām. Tā atrodas netālu no centra, Montē Mario pakājē. Zaļa priežu un ciprešu siena atdala ielu no dienvidu pilsētas kņadas, Augstas un pamatīgas sētas sargā greznas villas un savrupmājas kā nepieejamus cietokšņus. Simtgadīgu koku paēnā nesteidzīgi veras Romas sabiedrības krāšņākais zieds, izredzētu ļaužu pulciņš — valsts likteņu vadītājs. Te zelts nespēj sacensties ar Farnezīni ielas iemītniekiem piederošo zemes sauju vai zālaja kvadrātcentimetru. Par to jāpateicas apbūves gabalu tirgotāju izveicībai. Vienīgā nelaime — ielas braucamā daļa. Tā cieta no šaurības, un sastrēguma stundās uz tās izveidojās nebeidzama un gurdena automobiļu straume, liecinādama, ka lepno ļaužu prieku oāzes neatrodas Romas centrā. Un jaukāko oāžu apdzīvotāji, sēdēdami modernākajos limuzīnos, gaidīja to brīdi, kad varēs atstāt savus braucamrīkus un spert kāju uz savas dārgās zemes. lai atvilktu elpu.

Pie savrupmājas sētas vārtiem profesoru Andrea Kārpi jau gaidīja portjē. Atskanot automobiļa signālam, vārtu sargs metās atdarīt vārtus un, pielicis roku formas cepurei, goddevīgi sveicināja limuzīnā sēdošo saimnieku. Ar šo brīdi no profesora pleciem novēlās darba dienas un sastrēguma stundas uzveltais slogs. Viņš juta, ka atgriežas dzīvinošs elpošanas ritms, un prieku sagādā automobiļa liega stūrēšana pa grantēto celiņu uz garāžu pusi.

Piebraucis pie ģimenes transporta novietnes un izkāpis no automašīnas, atstādams motoru strādājam, profesors cerēja ieraudzīt pierasto situāciju: garāžas vidū, aizšķērsojot ceļu citiem transporta līdzekļiem, piedauzīgā pozā sastindzis sievas limuzīns. bet kādā no garāžas stūriem burtiski vāļājas meitas mocis … Un to konstatējot, viņam vajadzēja darboties. Vispirms pacelt meitas divriteņu braucamrīku. Pēc tā novietošanas «uz kājām» iesēsties sievas automašīnā un, protams, to nobraukt parocīgā vietā… Taču tajā liktenīgajā vakarā neredzēja ne sievas automašīnu, ne meitas moci.

Andrea Kārpi jutās pārsteigts un tūliņ pakļāvās dusmu vilnim. Sajā vēlajā stundā visam ģimenes transportam vajadzēja atrasties zem viena jumta! Forellai, meitai, sen jau sēdēt mājās un gatavot rītdienas stundas, nevis kaut kur vakarēt. Vai viņa nedomā par avīžu rakstiem … Tik nelabvēlīgs laiks Fo- rellas vecuma meitenēm! Varbūt mocis atstāts pie mehāniķiem? Sī atziņa mierināja un lika domāt par saldā miegā snaudošo meitiņu …

Pie mājas durvīm saimnieku sagaidīja divi pointeri. Tie savus priekus izpauda ar nemitīgu smilkstēšanu, luncināšanos un riešanu. Aiz suņiem parādījās kalpone Antuanete. Viņa jau gadus četrdesmit strādāja 'Kārpi ģimenē. Antuanetes čaklumu nemazināja nodzīvotais laiks, kuplās miesas formas un saimnieku nesaskaņas. Kalpone lepojās ar visiem veseliem zobiem un pāris sirmām matu šķipsnām. Un tikai viena slimība bija viņu kādreiz piemeklējusi. To sauca par apendiksa iekaisumu. Pateicoties profesora un viņas saimnieka Andrea Kārpi zelta rokās turētajam ķirurga nazim, nelāgā kaite ātri un laimīgi beidzās.

—   Kur ir Forella? — profesors iejautājās, kad kalpone bija apklusinājusi karstgalvīgos suņus.

—   Kā nopratu, — Antuanete nedroši atbildēja, — viņa sacīja sinjora! par braukšanu pie draudzenes. Tur gatavošot rītdienas stundas.

—   Par kuru no draudzenēm viņa runāja?

—   Man liekas, ka par Adrianu. Taču, sinjor, es neesmu pārliecināta. Viņas abas runāja …

—   Un kur pati sinjora? — Kārpi neslēpa sašutumu. — Uz kurieni viņa aizlaidusi?

Viņu satrauca sievas nevērība par Forellas vakara gaitām. Ari sieva atkal kaut kur vakarēja.

—   Sinjora neinformēja mani, — kalpone atzinās.

—   Pats par sevi saprotams, — viņš nespēja koncentrēties, jo sajuta pilnīgu savu fizisko spēku izsīkumu.

Līdz šim profesors jutās stiprs un nākotnes ieceru bagats mediķis. Pēc dažiem mēnešiem viņš ieies sestajā gadu desmitā. Pagaidām profesoram nav vēl piecdesmit, taču nogurums un apātija liek sevi manīt pēc dienas darbiem slimnīcā un klīnikā. Nelāgas pārdomas pēc operācijām un slimnieku sūdzībām, finansu ķibelēm un gluži sīkām ikdienas rūpēm. Brīžiem liekas, ka tenisa spēle, tāpat peldēšana nenoņem, kā viņš sev mēdza ieskaidrot, neatbrīvo no pieaugošās vecīguma nastas. Rodas vēlēšanās pabūt vienatnē, pasnauduļot klubkrēslā, aizvērt acis un ļauties nesteidzīgam domu klaiņojumam. Spraigā trauksmē pavadītie gadi prasīja mieru, atelpu. Un pēkšņi meitas negaidīta prombūtne… Un atkal nemiers… Varbūt lieka nervozē- šana? Nē, viņš bija nojautis, paredzējis …

—   Sinjor, vai jums sagatavot un pasniegt vakariņas? — Antuanete laipni jautāja.

Kārpi piecēlās no krēsla.

—   Tu ieminējies par, — viņš devās pie tālruņa, — Adrianu. Adriānu Formentīni, kas ir no Forellas klases. Viņas māja tepat mūsu ielā. Kādus divsimt metrus no mums. Es piezvanīšu. Tu atnes viskiju.

«Varbūt draudzene piedāvāja vakariņas», tālruņa ciparnīcu griezdams, Kārpi domāja.

—   Formentīni nams, — klausulē atskanēja sievietes balss.

—   Te profesors Kārpi. Es gribētu uzzināt par savu meitu Forellu.

—   Acumirkli! Tūlīt klaususi paņems sinjora.

Viņš saņēma neapmierinošu ziņu. Forella te neesot redzēta ne šodien, ne vakar, vispār — vairakas dienas. Adriānas māte jautājusi meitai, vai abas draudzenes būtu sastrīdējušās… Un nu Forellas tēvs atmeta piesardzību.

—   Sinjora, atvainojiet mani! Lūdzu, pajautājiet Adriānai, vai viņa nezina, uz kurieni varēja doties Forella.

Adriāna neko nezināja par draudzenes vakara gaitām. Pēc skolas viņas vairs nesatiekoties.

Nemieru nomainīja trauksme. Viņš tūdaļ gribēja izgāzt dusmas uz sievu. Vajadzētu noprasīt Antuanetei, vai viņa tik tiešām dzirdējusi par Forellas iešanu pie Adriānas. Centīgā Kārpi mājas kopēja neuzdrošinājās strikti apgalvot, ka skaidri dzirdējusi saimnieces sarunu ar sinjorinu. Profesors, mazliet nomierinājies, sēdās pie vakariņu galda. Un kārtējo reizi vakariņoja vienatnē. Tā sagadījās — Forella jau bija devusies naktsmierā, bet sieva kaut kur klaiņoja. Pie vakariņu galda darbojās kalpone, bet zem galda šiverēja mieloties alkstoša kompānija — pointeri. Tikai šoreiz suņu ālēšanās nespēja ne mierināt, ne uzjautrināt pārāk uzbudināto saimnieku. Viņš domāja par Forellas vēlīnām vakara gaitām. Kad viņa pārnāks, tad sekos ļoti nopietna pārruna. Vai nu skolas darbi būtu jākārto līdz pusnaktij? Un ja arī viņas māmiņa, mazprātiņa īpašniece, nespēj atlicināt laiku savas trīspadsmitgadīgās meitas dzīvei, viņš nepieļaus, lai nelaime piemeklē neaizsargātu bērnu. Viņš pratis nosargāt savu lielo mīlestību — Forellu! Likteņa labvēlības gadījumā Kārpi ģimenē varētu bagātīgi dzīvot vismaz pusducis vai arī ducis bērnu. Diemžēl sinjora Emīlija Kārpi, būdama brīvību mīloša sieviete, pirmkārt rūpējās par savu figūru. V[ņa, atklāti runājot, nepārdzīvoja grūtas dzemdības, jo meita nāca pasaulē ar ķeizargriezienu. Arī šī operācija pārāk satrauca Emīliju. Viņa skaļi šņukstēja par rētu. Jaunā māte nespēja iedomāties, kā spēs pārdzīvot atteikšanos no divdaļīga peldkostīma un pastaigām jaunu dāmu un vīriešu pārpildītās pludmalēs. Emīliju neinteresēja, kam devusi dzīvību — zēnam vai meitenei…

Andrea Kārpi izdzirda piebraucošas automašīnas troksni. Caur terases durvīm varēja redzēt grantēto ceļu un Emīlijas automašīnu. Tumsā klīda starmešu strēles. Sieva droši vien, kā jau parasti, ērti atlaidusies pie stūres, dungoja kādu populāras dziesmas melodiju. Vēlīnā braucēja, protams, vēl neapzinājās par gaidāmo satikšanos ar nikno sagaidītāju, ļ

Pamanījusi vīra sejas vieblību un naidā gailējošās acis, Emīlija apstājās pie durvīm.

—   Kas noticis? — viņa neizpratnē jautāja, jo sen vairs nesniedza parkaidrojumus par savām gaitām. — Es biju pie Me- riolīnas .. .

Profesors strauji piecēlās no sava krēsla, neko neatbildējis uz sievas jautajumu, iecirta viņai pliķi pa vaigu. Emīlija sagrīļojās.

—   Kur ir Forella?

Emīlija, pirms izkliegt savu sašutumu par vīra mežonīgo rīcību, neizpratnē jautāja:

—   Vai tad viņa nav mājās?

—   Nē, viņas nav mājās! — Andrea iekliedzās.

Pastūmusi vīru sāņus, viņa drošā gaitā devās pie tālruņa aparāta.

—          Viņa solījās iet pie Adriānas, — Emīlija paskaidroja.

—   Stundas gatavošot.

—   Nezvani! Viņas tur nav.

—   Un kur viņa varētu būt? — Emīlija mulsa un lūkojās sienas pulkstenī.

Līdz pusnaktij vairs nebija tālu.

—   Dievs, kur viņa varētu aizmaldīties! — Emīlija iesaucās un atslīga krēslā.

Andrea neskatījās uz sievas pusi, taču dzirdēja viņas klusās vaimanas. Un tieši šajā brīdī viņa loģiskā domāšana deva kategorisku secinājumu: Forellu piemeklējusi nelaime. Susinādams ar kabatas lakatiņu sviedraino pieri, viņš juta savu kāju nemitīgu dreboņu. Varbūt Forella viesojas pie kādas citas draudzenes? Vai nevajadzētu ieskatīties meitas piezīmju grāmatiņā un papētīt draudzeņu tālruņu numurus? Un kad tiks piezvanīts pieciem vai septiņiem dzīvokļiem …

Pēc dažām atbildēm profesors nometa tālruņa klausuli.

—   Nekrāpsim sevi! Tik vēlā stundā Forella nenīks svešās mājās. Ja ari viņai nāktos uzkavēties pie kādas no klasesbiedrenēm, viņa noteikti mums piezvanītu.

—   Mūs piemeklējusi baiga nelaime, — Emīlija skaļi ieraudājās.

—   Tu domā par avāriju?

—   Tā negribētos domāt, taču satiksme ir tik nepārskatāma …

Viņš no sirds atbalstīja sievas pareģojumu. Caur skumjām no tumsas varēja uzplaiksnīt gaismas stariņš. Daudzus jauniešus, viņš, būdams ķirurgs, bija salāpījis un atgriezis dzīvē.

— Forella nokrita no motocikla, — viņš jau uzdrošinājās apgalvot.

—   Un tagad, būdama šoka stāvoklī, nevar mums piezvanīt…

—   Ko tagad varam iesākt? — Emīlija noprasīja un tūliņ pati deva atbildi. — Piezvanīt slimnīcām. Tā ir tava darbības zona. Zvani!

—   Nē! Vislabākais, — viņš bija atradis sengaidīto atrisinājumu, — piezvanīt policijai. Tur ir informācija par jebkuru avāriju vai satiksmes negadījumu …

—   Policijai? — Emīlija noprasīja.

—   Es varu piezvanīt pašam Mordīni. Viņš ir varens vīrs!

—   Un ko gan viņš izdarīs?

—   Sacels kājās visu policiju.

—   Tu domā?

Atbildes vietā Andrea sameklēja piezīmju grāmatiņā «varenā vīra» mājas tālruņa numuru un piezvanīja. Mordīni kalpone pazina populārā ārsta balsi un paskaidroja, ka saimnieks devies ciemos. (Kaut gan Mordīni bija pieteicis par viņa netraucēšanu viesību laikā, kalpone, saklausījusi lielas bēdas profesora vaicājumā, paziņoja viesību nama tālruņa numuru, piebilzdama:

—   Tur viņu, kā man sinjors Mordīni pieteica, drīkstot traucēt tikai Viņa Augstība … Arī jums ir tiesības …

Profesors Kārpi izmantoja «varenā vīra» kalpones dotās tiesības.

Mordīni uzklausīja nelaimīgā tēva satraukto stāstījumu un, novērtējis situāciju, apsolīja kriminālpolicijas mobilās vienības atbalstu.

Tikko profesors nolika tālruņa klausuli, atskanēja zvans. Viņš atkal nocēla klausuli. Varenais Mordīni bija turējis doto vārdu. Klausulē atskanēja sveša vīrieša balss, sarīnieša akcents.

—   Runā seržants Atārdi, kriminālmeklēšanas mobilā vienība. Vai man būtu tas gods runāt ar profesoru Kārpi?

—   Jā, pareizi. Vai jūsu tuvumā nebūtu policijas komisārs vai dežurējošais virsnieks?

—   Jums jāuzticas man, — seržants iebilda.

—   Es jums teicu, ka gribu runāt ar komisāru, — Kārpi nedomāja piekāpties. — Sinjors Mordīni uzskata …

Pēc dažām sekundēm klausulē ieskanējās jauna balss.

—   Te doktors Andžento. Es pacentīšos jūs uzklausīt, sinjor Kārpi.

—   Tagad ir jau pusnakts. Manai meitai sen vajadzēja būt mājās… Viņa droši vien būs cietusi avārijā.

—   Vai viņai ir kāds personību apliecinošs dokuments? — Andžento mierīgi pavaicāja.

Kārpi laulāto pāris saskatījās: kas nu tagad zinās, kā Forel- lai ar dokumentiem, varbūt ir …

—   Ja viņai būtu dokumenti, — Kārpi atrada izeju, — tad man noteikti kāds piezvanītu.

—   Sapratu, — Andžento vēl mierīgāk paziņoja. — Tādā gadījumā, lūdzu, profesor, sniedziet ziņas par savu meitu.

—   Forella Kārpi, trīspadsmit gadu veca, augums …, — profesors palūkojās uz sievu un, saņēmis atbildi, turpināja, — metrs un sešdesmit divi centimetri, svars piecdesmit kilogramu,, mati gari, gaiši.

—   Cikos viņa atstāja māju?

—   Ap pussešiem?

—   Vai viņa gāja kājām?

—   Nē. Viņai ir motocikls, pusaudžiem domāts. Manuprāt, č a o markas.

Andžento, uzdevis vēl dažus jautājumus, mierīgi paziņoja:

—   Mēs tūliņ uzsāksim jūsu meitas meklēšanu. Saņēmuši pirmo informāciju, mēs jums nekavējoties paziņosim. Jums jāpaļaujas uz visgodprātīgāko rīcību.

Pirms atsveicināties no pieklājīgā un neparasti mierīgā komisāra, Kārpi nedroši ieminējās:

—   Būtu labi, sinjor, ja manas meitas vārds neiekļūtu avīzēs. Es paļaujos uz jūsu goda jūtām.

2

—   Es dažkārt lieliski izprotu zagļu pašlepnumu, — operatīvās meklēšanas vienības priekšnieks Antonio Karraro sacīja.

—   Varbūt nevajadzētu spriedelēt par saprašanu, — Fernan- do Solmi uzdrošinājās apšaubīt sava priekšnieka kategorisko apgalvojumu. — Mums jārunā par skaudību. Profesionāļu, es lietošu nepareizu apzīmējumu, darbs pelna atzinību. Tu, domādams par atbilstību kriminālkodeksa pantiem, nevari brīvi un radoši rīkoties. Bet tāds čiepējs atdod visu savu talantu.

—   Taču apskati šo darbu! — Karraro pacēla apbrīnas objektu — neliela formāta, centimetrus trīsdesmit — četrdesmit lielu gleznu.

Tajā bija attēlots kāda dievnama, piemēram, klostera pagalma fragments ar neskaidri izgaismotu neliela auguma mūku priekšplānā. Glezna, spriežot pēc izpildījuma manieres, varēja piederēt izcilā Aleksandro Manjasko otai.

Solmi, cītīgi aplūkodams gleznu, neizprata priekšnieka sajūsmu. Par ko Karraro priecājas? Glezniņā attēlotais vēstīja par drūmu vietu un drūmu rudens ainavu… Ja tā būtu liela formāta krāsaina fotogrāfija, teiksim, kāds. elegants plakāts, tad varētu priecēt acis. Kā, piemēram, laimējās ar zivju audzēšanas plakātu! Uz zilas jūras nepārskatāma fona gozējas milzīga zivs. Paskatoties uz skaistajiem ūdeņiem un teiksmaino zivs muti, tūliņ gribas doties ceļā, lai pēcāk iegremdētos kādā ezerā vai upē. Zivju plakātu ierāmēja un pielika pie sienas goda vietā. Un vēl — «spožais darbs» nereti mudināja aizsākt sarunas par zivīm un ūdeņiem… Bet tāda bildīte ar kāda klostera pagalmiņu …

—   Vai tu zini, kur tā glezna bija novietota? — Karraro jau- taja un, protams, pats atbildēja. — Nožēlojamā būceni zem kāpnēm.

—   Un ko tad ar to bildi iesāks? — Solmi noprasīja.

—   Atdosim tās īpašniekam, — Karraro ne bez lepnuma atbildēja. — Glezna, pateicoties zaglim, būs ieguvusi lielāku popularitāti. Tai tagad tiks ierādīta īpaša goda vieta.

«Atradis «Džokondu»», Solmi nodomaja, «mans lielais

priekšnieks»! Šim vīram ir divas kaislības: operatīvās meklēšanas lieliska organizēšana un mālderu darbu apjūsmošana. Viņa kabinetā visas sienas apkarinātas ar Romas kartēm, Gutuzo, Morandi un citu izcilu itāļu gleznotāju darbu viltojumiem, pat gluži lieliskiem atdarinājumiem. Lai neviens no kabineta apmeklētājiem neiedomātos, ka tur izvietoti slaveno meistaru darbu oriģināli, Karraro pats ar savu roku «auriem» pāršņāpis sarkanus krustus.

Abu policistu pārdomas par tēlotājas mākslas sūtību pārtrauca Alberto Andžento ienākšana kabinetā. ,

—   Vai jūs zvanījāt tam Kārpi? — Karraro noprasīja.

—   Vispirms zvanīja Atārdi. Taču tas vīrs atteicās runāt ar seržantu. Viņš pieprasīja komisāru.

Šī ziņa iznīcināja Karraro miermīlīgo noskaņojumu. Kulturālais diplomāts pārtapa vulgārā darbonī. Kaut kāds profesors uzvedas gluži kā Viņa Augstība!

—   It kā profesora dēļ strādā visa Romas policija. Tikko skuķis aizbēg no mājām, tūdaļ gatavs traucēt Viņa Augstību ..

Karraro ienīda panikas cēlājus. Viņa darba gaitas bija aizsākušās Sicīlijā. Aizrautīgo likumu sargātāju piemeklēja veiksme. Viņš pēc nopietniem pūliņiem un smalkas izmeklētāja veiklības bija atklājis piņķerīgu noziegumu. Tūdaļ tika uzaicināts pilsētas galvenajā pārvaldē, bet pēc neilga laika sekoja vēl cienīgāks policijas posteņa piedāvājums. Karraro, starp citu, strauji kāpa pa dienesta kāpnēm, ietekmīgu vīru vai labvēlīgu ieteikumu neatbalstīts. Vienīgais labvēlis bija viņa … a p o 1 i- t i s m s. To varēja dēvēt par nemaisīšanos politiskajā dzīvē. Ikviens prātīgs policists saprata valdības izdabāšanu te kreisajām, te labējām parlamenta frakcijām. Frakcijas it kā rotaļājās ar vadošajiem policijas kadriem … Un kad rotaļas ieilga, tad nācās meklēt … «tīrasiņu dzinējsuņus». Par tādu «dzinēju» tika vērtēts arī Antonio Karraro. Vērtējuma iegansts — viņa politiska pasivitāte, toties māka savaldīt un saukt pie atbildības visbīstamākos noziedzniekus. Tā viņš kļuva par galvaspilsētas operatīvās kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku. Jaunais postenis bija apaudzis, bez pārspīlējuma vērtējot, ar vecām, neatklātām slepkavību lietām, papīra kalnos slēpās neizdibinātu noziedznieku vārdi. Sabiedrība un valsts gaidīja kriminālpolicijas brīnumdari. «Antonio Karraro sācis noziedznieku pasaules sagraušanu…» Par šo atziņu parūpējas Itālijas prese. «Viņa atbildīgais krēsls ir tīrs no ģineniskiem vai citiem aizkulišu atkritumiem …»

Antonio Karraro, profesionāli un cilvēcīgi apzinādamies noziedzības izraisīto postu Romas sabiedrībā, bez ierunām pieprasīja sava senā līdzgaitnieka Fernando Solmi pārcelšanu no Sicīlijas uz Romu, būtībā, iecelšanu krēslā līdzās. Uz Fernando varēja paļauties, viņam varēja uzticēties. Neliela auguma resnulis, neapolitānis, patriots no galvas līdz kājām, sparģeļu smalks baudītājs kļuva par slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītāju.

Karraro un Solmi sadarbība Romā deva labus rezultātus. Viņus slavēja par divu neparasti sarežģītu slepkavību atklāšanu. Karraro vārdu sumināja dažādās galvaspilsētas aprindās. Par viņu interesējās, policijas žargonā sauktie «piesūcekņi».. Tā Romā saukāja žurnālistus. Vienlaicīgi jāpiebilst, ka policiju ļoti interesēja «piesūcekņu» klātbūtne noziedznieku aizturēšanas reizēs, vispār — visos veiksmes gadījumos. Un lai piesūcekņi nebūtu tālu jāmeklē, Karraro kabinetam līdzās tika iekārtota istaba žurnālistiem… «Mūsu svētīgo darbu,» mēdza apgalvot Karraro, «vēro visa sabiedrība…» Un vēl viņš mēdza apgalvot: «Mēs neslēpjam ne savas uzvaras, ne arī zaudējumus, mēs esam neliekuļoti un cēlsirdīgi.» Aiz cēlajiem vārdiem, protams, slēpās gudrs un viltīgs policijas ierēdnis. Viņš prata vienlaicīgi slēpt un atklāt izmeklēšanas noslēpumus. Ja policijas intereses prasīja, tad neviens žurnālists nespēja rast sprau- dziņu, caur kuru varētu ielūkoties kāda nozieguma tumsā vai noziedznieka dvēselē …

—   Vai tiešām mums jāceļ ārkārtējā trauksme un jāliek auļot operatīvās nodaļas darbiniekiem? — Karraro jautāja sev un klātesošajiem, vērtēdams ministrijas satraukto aicinājumu steidzīgi uzsākt profesora Kārpi meitas meklēšanu.

Solmi steidzīgi piecēlās. Viņš uzskatīja, ka spraigā darbdiena beigusies, un, ja Karraro neliks ķēpāties ar profesora meitiņas meklēšanu, viņš dosies mājās; par nakts dežūru atbildēs Alberto Andžento.

—   Es aizeju, — Solmi paziņoja.

—  Uzgaidi! — Karraro noteica un jautāja Andžento. — Cik gadu ir profesora meitai?

—   Trīspadsmit.

Karraro apstulba. Andžento lakoniskā atbilde izraisīja drebuļus. «Arī manējai ir trīspadsmit», viņš domāja, pēc tam sacīja:

—   Trīspadsmit. Vai tu noprasīji ceļu inspekcijai?

—   Jā, tūliņ painteresējos. Nekādu ziņu.

—  Un tu devi rīkojumu sākt meklēšanu. Ir ziņas no ātrās palīdzības, no slimnīcām …

—   Arī no morga. Nekas nav zināms …

—   Tatad bez rezultātiem…

—   Vēl pāragrs. Turklāt mums nav viņas fotogrāfijas. Mēs neko nevaram paskaidrot par meklējamās pazīmēm.

Solmi stāvēja durvīs. Viņš nezināja, kā tālāk rīkoties — aiziet vai palikt. Karraro grasījās doties mājās. Pirmais solis, kuru viņš vēlējās spert pēc atgriešanās pie mājniekiem, ielūkoties savas meitas istabā, paskatīties un pārliecināties, vai viņa tik tiešām ir savā gultā. Pirms atstāt kabinetu, viņš sacīja:

—   Alberto, mums jāaprunājas. Tu, Fernando, uzgaidi! Es gaidīšu dežuranta zvanu. — Pēc nelielas pauzes piebilda.

—   Jebkurā nakts stundā.

Viņi aizgāja. Kalsnais, taču atlētiskais Karraro un nelielā auguma resnītis Solmi.

—   Profesors prot izsist morālo kapitālu, — Karraro nerimās, kad abi vīri atstāja policijas namu. — Tādus tipus neieredzu. Taču ari mēs neesam zelta gabaliņi. Un ja ar manu meitiņu kaut kas notiktu, arī es staigātu kā aptaurēts un zvanītu pat Viņa Augstībai.

—   Mēs esam tikai cilvēki, — Fernando Solmi, slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks, vienkārši' sacināja.

Solmi dēlam bija septiņi gadi, un trīs no tiem viņš bija bārenis. Puišelis bija viņa dzīvesprieks un reizē arī rūpju nasta. Atraitnis neatrada dēlam piemērotu aukli, nespēja nolūkot sev jaunu dzīvesbiedri. Tā puika nīka svaines vai kaimiņu mājās, dažkārt viņu pieskatīja uz stundām nolīgtās sievietes. Ja zēna tēvu nebaidītu vientulības rēgs, viņš iekārtotu dēlu koledžā un varētu neuztraukties par palaidnībām …

3

Pulksten četros ieskanējās talruņa zvans. Tas uzmodināja terases krēslā snaudošo Antonio Karraro. Viņš, bēgdams no sutoņas, bija atlaidies tikai uz dažām minūtēm un, lūk, iegrimis ilgākā miegā.

Klausulē skanēja Alberto Andžento balss:

—   Es pacēlu kājās visas pilsētas un kūrortu policijas vienības. Diemžēl nekādu ziņu. — Negaidīdams Karraro attieksmi, zvanītājs nedroši jautāja:

—   iKo tālāk …

—   Neko, — Karraro sašutuma un miegainības pārņemts, acis berzēdams, runāja savā nodabā. — Es piezvanīšu Fernando. Lai viņš sāk rīkoties. Bet kādi jaunumi mums bojā gaisu?

—   Pats nopietnākais ir daži dunča dūrieni mērenā kautiņā.

—   Skaidrs. Darbojies!

Karraro centās iemigt, taču bez panākumiem.

Solmi mājas miegu izjauca tālruņa zvanīšana. Pirmais to dzirdēja Marino. Viņš uzmodināja tēvu. Nocēlis tālruņa klausuli, Solmi izdzirda priekšnieka balsi.

—   Es tik jauks un sazinies ar Kārpi ģimeni, — Karraro bez lieliem ievadvārdiem sacīja. — Centies uzzināt meitas pazušanas cēloni. Kaut vai vienu …

—   Sajā stundā?

—   Tieši sajā stundā. Es esmu pārliecināts, ka neviens neguļ profesora mājā.

Solmi, uzklausījis rīkojumu, necentās lauzīt galvu par notiekošo Kārpi namā, bet domāja par savu dēlu. Kā lai kārtējo reizi zēnu atstāj vienatnē līdz pulksten septiņiem, līdz tantes atnākšanai?

Pie savas māja vārtiem Kārpi sagaidīja Solmi automašīnu. Par tās ierašanos profesoru bija brīdinājusi policijas dežūrdaļa. Mājastēvs, spriežot pēc izskata un apģērba, nebija devies naktsmierā. Vecā kalpone, rokas lauzīdama, staigāja pa istabām. Atbraucēja mājiens, ka viņš neatteiktos no tases kafijas, kaut vai uz brīdi pārtrauca viņas biedējošās pārdomas par Forellas nelaimi. Iegājusi virtuvē, kalpone pēc vislabākās sirdsapziņas centās izpildīt viesa lūgumu. Pa to laiku Kārpi un policists atslīga krēslos un aizsāka nepatīkamo sarunu.

—   Vai jūs nopietni meklējāt?

—   Es atļaušos apgalvot, ka visur meklējām. Meklējām ātri un vērīgi, paturējām prātā negadījumu uz ceļa. Viņai bija braucamrīks, var pagadīties kritiens, trieciens pa galvu, samaņas zaudēšana, tālāk — atmiņas zaudēšana vai tās traucējumi… Varbūt viņa, piedzīvojusi avāriju, nonākusi kādu cilvēku aprūpē. Bet tie nav paspējuši paziņot policijai. Tagad mums vienlaicīgi būtu jāizstrādā arī citas versijas.

Uzmanīgi uzklausījis un novērojis policistu, Kārpi diezin kāpēc izjuta nepatiku pret šo cilvēku. Viņš šķita netaisns, nereti sastapts laikrakstos… fotogrāfijās, īsts «mūsdienu varonis». Jā, tas bija lieliski trenēts aktieris …

—   Vai jūs būtu slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītājs? — profesors noprasīja.

Kad Solmi piekrītoši pamāja, Kārpi kļuva nervozāks.

—   Un kāds jūsu nodaļai sakars ar manas meitas pazušanu?

—   Mūsu nodaļa saskaras ar visiem noziegumiem, kas vērsti pret personu, — Solmi vēsi paskaidroja. — Kad cilvēks pazūd, mēs analizējam prombūtnes cēloņus.

Dramatiskā nakts bija iedragājusi profesora kundzes mieru. Policista divdomīgā spriedelēšana piespieda viņu iekliegties:

—   Nabaga meitene! Kur ir mana mīlucīte?

Sievas kliedziens un šņuksti lika profesoram piecelties no krēsla un viņai līdzjūtīgi tuvoties. Viņš paņēma sievu zem rokas un ar neuzkrītošu žestu lika manīt, ka zinjorai Kārpi jāatstāj viesistaba. Arī Solmi tuvojās satrauktajai sievietei.

Emīlija Kārpi tūliņ nomierinājās, šņukstus nomainīja klusa raudāšana.

—   Noziedznieks ir riebīgāks par pēdējo lopu! — viņa izdvesa. — Mana mazā meitiņa! IKo ar viņu izdarījuši?

—   Būtu meitiņu pieskatījusi, — profesors nikni čukstēja.

Šie vārdi spilgti izteica laulāto attiecības. Solmi juta līdzcietību pret raudošo māti.

—   Lai mēs atrastu Forellu, mums ļoti nepieciešama jūsu palīdzība. Jums jānomierinās, jādomā par to, ka jūsu meitas dzīvība nav apdraudēta.

Kad Solmi vārdi nedeva iecerēto mierinājumu, viņš lietišķi ierosināja:

—   Sinjora, vai jūs man neiedotu meitas fotogrāfiju?

Viņa lūgums tika izpildīts.

No sudrabotajā rāmītī ietvertās fotogrāfijas raudzījās deviņus, desmit gadus veca meitene. Viņa, kā Solmi novērtēja, bija līdzīga savam tēvam. Tā bija samērā apaļīga, pat padrukna meitene. Viņa rotaļājās ar pointeriem.

—   Kurā gadā uzņemta fotogrāfija? — Solmi pavaicāja.

—   Pirms četriem gadiem, — profesors nelaipni paskaidroja un tūliņ sameklēja albūmu. — Tur būs labāk pārskatāmi uzņēmumi.

Solmi, šķirstīdams albūmu, ielūkojās fotogrāfijās un centās atrast kopsakarību kādas nepazīstamas meitenes dzīves mirkļos, pat ieraudzīt laika atstātās pēdas, kas iezīmētu ceļu uz tikko notikušo vai arī notiekošo starpgadījumu, varbūt noziegumu … Kādā uzņēmumā varēja redzēt meitenīti slēpošanas kostīmā. Aiz viņas teiksmaini sniegoti kalni… Citā fotogrāfijā — meitene uz greznas viesnīcas fona, bet vēl kādā — tā pati meitene peldkostīmā pludmalē pie jūras. Šai būtnei ir gaiši mati, gracioza figūra, krūtis un gurni liecina par briestošu sievišķību. Nelielā auguma jaukā radība ir līdzīga savai mātei, netīšām varētu arī apgalvot, ka tās ir divas māsas… Solmi jutās pārsteigts — Forellas portrets sudrabotajā rāmītī nelīdzinājās Forellas portretiem albūmā… Viņš aizvēra albūmu un domās pārcilāja jautājumu, kuru viņš vēlējās uzdot sinjorai Kārpi. Diemžēl vaicāšana šķita netaktiska, aizvainojoša, pretrunīga … Un tomēr viņš uzdrošinājās.

—   Jūsu meita labprātīgi aizgājusi no mājām…

—   Vistotālākais neprāts! — policijas darbinieku pārtrauca profesora uzkliedziens. — Kā var aiziet no mūsu mājām!

—   Es to neuzskatu par brīnumu, — Solmi mierīgi iebilda,— policija pazīst daudzus tēva māju atstājējus. Bērnu kaprīzes ir pārāk dīvainas.

—   Tas neattiecas uz šo gadījumu, — profesors neslēpa dusmas. — Un kas tie par aizdomu pilniem mājieniem? Manai meitai ir tikai trīspadsmit gadi! Viņa ir jauniņa ģimnāziste!

—   Cienījamais profesor! Ir noticis. pārpratums. Izmeklēšanas situācija prasa nepakļauties emocijām, bet gan izvērtēt visas versijas. Un mūsu situācijā — domāt par visiem meitenes meklēšanas cejiem…

—   Tie nebūs pareizie ceļi, — profesors nepiekāpās.

—   Vakar vakarā policija saņēma jūsu paziņojumu par meitas pazušanu, — Solmi neuzklausīja profesora argumentus. — Un tāds ir mans apciemojuma iemesls. Pagaidām mums nav faktu, ka jūsu meita cietusi avārijā vai citādi pasliktinājies viņas veselības stāvoklis. Tāpēc mierīgi jāiznalizē visi priekšnosacījumi1 , kas izraisītu meitenes pazušanu. Tas nav ne viegls, ne smalkjūtīgs darbs. Jūs ļoti vēlaties, lai ātrāk atrastos jūsu meita …

—   Netērzēsim, — Kārpi neslēpa sašutumu. — Jūsu galva piestūķēta ar aplamiem secinājumiem. Tie novirza uz pārāk kļūdaina ceļa. Es neuzticos tādiem cilvēkiem…

Solmi, nepievērzdams ievērību profesora pārmetumiem, šķielēja uz seržantu Atārdi un centās viņa sejā saskatīt kādu ironijas vai pārsteiguma grimasi, un tādējādi rast nosodījumu gan savaf, gan profesora mutes dzesēšanai. Seržanta smīns ļautu secināt kādreiz Karraro izvirzīto atziņu: kas konkrētā gadījuma nosaka izmeklēšanas panākumus — versiju sistēmas ievērošana vai! pakļaušanās nojautām? Ko vērts ir izmeklētājs, ja viņš, nepārdomājis notikušā cēloņsakarības, pa galvu pa kaklu meklē noziedznieku? Turklāt šoreiz vispirms jāatrod nozieguma upuris.

Seržanta Atārdi seja neatspoguļoja ne smīnu, ne arī interesi par notikušo. Bloknotā, ko viņš turēja kreisajā rokā, nebija ierakstīta neviena rindiņa.

—   Sinjora! — Solmi pievērsās profesora dzīvesbiedrei, — ja jūs jūtaties mazliet labāk, tad esiet tik laipna — sniedziet izmeklēšanai nepieciešamās ziņas. Vispirms — par jūsu meitu, teiksim, par viņas apģērbu. Kas viņai bija mugurā, kājās un tā tālāk… Un vēl seržants Atārdi jums pavaicās par vienu otru detaļu. Būtu labi, ja mūs iepazīstinātu ar Forellas istabu. Varbūt tur ir kāda šī starpgadījuma atslēga?

Emīlija Kārpi saprata Solmi ierosinājumu un tūdaļ aicināja seržantu viņai sekot. Viņiem pievienojās kalpone Antuanete. Viņa pēc kafijas pasniegšanas policistiem bija stāvējusi pie durvīm un gaidījusi kādu ziņu par sinjorinas likteni. Kalpones acis bija izraudātas, taču dusmu pilnas. Kas atļāvies pacelt roku un aizskart neaizsargātu bērnu? Kalpone domāja par cietsirdīgu ļaundari… Viņa nezināja tā vārdu, taču nešaubījās par tā eksistenci.

Forellas pārziņā bija liela istaba. Tās stiklotās durvis vērās arī uz terasi dārza pusē. Istabā gaumīgi izvietojās baltas mēbeles. Te dzidrā baltumā spoguļojās rakstāmgalds, skapis, krēsli un gulta ar jūras zilgmes toņkārtās austu pārklāju. Mēbeļu spozmei it kā traucēja vienā istabas stūrī novietotais milzīgais grozs. Tas bija kā liels trauks, kura tilpums nav nosakāms. Seržants ielūkojās grozā un bija pārsteigts par tajā ieraudzīto. Lelles un to ratiņi, keramikas trauki — tas viss groza virspusē, bet kas tā apakšā, protams, nebija skaidrības. Pēc tam seržants pievērsās grāmatu plauktam. Sarindotie enciklopēdisko vārdnīcu un literatūras klasiķu darbu greznie sējumi varēja liecināt par istabas īpašnieces nopietno interesi par daudzām mākslas un kultūras jomām. Un tieši šis apstāklis izraisīja pretrunu. Te vienviet — lelles un dziļām studijām domāta literatūra, turklāt nekas neliecina par pusauga meitenes klātbūtni šajā viņai atvēlētajā telpā, te nav viņas vienaudžiem raksturīgo plakātu, atskaņotāju, spēles komplektu, tualetes piederumu. Un vēl — šī istaba šķiet pārāk akurāta un sterila. Kāda ir istabas apdzīvotājas patstāvība? Vai mēbeles un grāmatas, grozs ar leļļu mantu bagātību dod ciešamu liecību par viņas gaumi un interesēm? Vai viņa ir tikai jauniņa ģimnāziste, sava tētiņa prieks un māmiņas nepieskatīta meitiņa? Kādas ir viņas prāta noslieces, kaprīzes un gaume, ar ko viņa atšķiras 110 sava vecuma meitenēm? Kā gan jauniete ar iztikt bez sava kino, teātra un īpaši bez estrādes elka klātbūtnes… platēs un kasetēs. Un kuram vienaudzim piederēja Forellas sajūsma un sapņi… Pagaidām, kā seržants Atārdi uzskatīja, visapkārt blīva migla, tāpēc tās izkliedēšanai var noderēt priekšnieka doto norādījumu precīza izpilde, un tālab viņš jautāja Forellas mātei:

—   Kā bija ģērbusies jūsu meita, kad viņa atstāja māju?

—   Balta jaciņa, nē, precīzāk sakot, balta un dzeltenīga svītrojuma jaka, zilganas bikses, galvā dzeltenīgs lakatiņš.

—    Kā es saprotu, — Atārdi, ierakstījis bloknotā Forellas , mātes atbildf, turpināja, — viņa devās gatavot rītdienas stundas. Viņa paņēma grāmatas, burtnīcas … ;

. — To es nevaru apgalvot, — sinjora Kārpi pārtrauca seržantu.— Tam mēs nepievēršam uzmanību. ;

—   Sinjorina neņēma grāmatas, — kalpone Antuanete iejaucās sarunā. — Es jau jautāju, kā var mācīties bez grāmatām. Sinjorina apgalvoja, ka tās esot draudzenei.

Seržants pievērsās kalponei.

—   Vai viņai bija soma?

—   Sinjorina neņēma neko. Lai brauktu ar moci, viņa apgalvoja.

—   Vai meitenei bija nauda? — seržants nolēma pārbaudīt savu versiju («Varbūt meitene aplaupīta?»).

Par to nezināja paskaidrot ne saimniece, ne viņas kalpone.

—   Bet vai viņai bija naudas ietaupījumi, krājumi un kā tie palielinājās?

—Forellai bija savi ietaupījumi, — sinjora Kārpi paskaidroja un, teikto apliecinādama, izņēma no skapja noguldījumu grāmatiņu un to pasniedza seržantam.

Tā liecināja par neparasti turīga cilvēka uzkrājumu. Turklāt pēdējā laikā naudas noguldījumi bija tikai pieauguši. Un to novērtēdams, seržants skaļi secināja:

—   Jauka naudiņa! Un šie piecdesmit tūkstoši…

—    Ik sestdienu mēs pasniedzam mazu naudas summiņu, — sinjora Kārpi paskaidroja. — Bet dzimšanas dienā — simts tūkstošus …

Seržantam niezēja mēle iedzelt lielmanīšai. Kāpēc ar tik lielām naudas summām mulsināt bērnu? Vai tā nav nosodāma bērnu lutināšana? Un ja šitāda lutekle sāk tērēt bagātību, tad bez policijas klātbūtnes neiztikt. Lūk, kur tas lodziņš biezajā neskaidrības miglā! Taču seržants labi apzinājās savas darbības un izrunāšanās robežas. Lai neizrādītu savu satraukumu, viņš pievērsa uzmanību savam bloknotam un pajautāja:

—   Kurā klasē mācās jūsu meita?

—   Ģimnāzijas otrajā klasē, būtībā, karmelītu labdarības licejā.

—   Un kā jums šķiet…

—  Ta ir laba skola, — sinjora Kārpi, negaidīdama jautājuma turpinājumu, paziņoja.

—   Viņa pati dodas uz skolu?

—  Ar šo gadu. Pirms tam viņu pavadīja tēvs vai kalpone. Starp citu, viņa tur sāka ar bērnudārzu. Un tagad Forellai, tā-

, pat kā daudziem bērniem, ir savs rnocis. Un viņa brauc bariņā ar savām klasesbiedrenēm. Trīs, pat četras meitenes mums dzīvo kaimiņos.

«Viņa varbūt stāsta, ka brauc kopā ar citām meitenēm», seržants nodomāja, «bet rullē zēnu sabiedrībā. Arī vakar tā brauca …»

Solmi un profesora saruna gāja kā automašīna pa celmiem. Nevaldīdams satraukumu un nevēlēšanos uzklausīt dzīves nedienu atsūtīto viesi, Kārpi košļāja lūpas. Viņu līdz sirds dziļumiem aizskāra ikviens, kā viņš uzskatīja, nekulturālā un vīzdegunīgā policista jautājums. Ar kādām tiesībām šis varas kalps var jautāt tēvam, vai viņa meita esot vaļsirdīgi stāstījusi par savām gaitām skolā un draugu pulkā? Varbūt viņa patvaļīgi klaiņojot? Nē, policists nespēj pārvarēt savus ietiepīgos uzskatus! Ja tas notiktu citos apstākļos, tad tādam varas vīram būtu jāaizver durvis … Vai tādam cilvēciņam ieskaidrosi, ka kopīgi ar meitu esi apspriedis darbus, iešanas ciemos… 'Komisārs, šķiet kļuvis pārāk aergs un dzirdīgs un, lūk, pamanījis nesaskaņas ar Emīliju.

—   Meita varbūt sastrīdējusies ar māti? Solmi ieminējās.

—   Ar māti? — profesors aizsvilās. — Par māti labāk nerunāsim. Viņa nezina, ko meita dara. Meitenei, atklāti sakot, — viņš koncentrējās vaļsirdīgai sarunai, — jāiztiek bez mātes tuvuma un atsaucības. Cik labi, ka viņai ir tēvs, un starp mums nav noslēpumu.

—  Viņai trūkst atklātības, — Solmi iebilda. — Viņa apgalvo, ka dodas pie draudzenes, bet aizlaiž uz citu pusi. Un uz kurieni aizbrauc? Viņa, kā tagad zināms, nav nevienu pareizi informējusi…

—          Viņu varēja nolaupīt, — profesors pārtrauca komisāru.

—   Tas pilnīgi iespējams. Kaut gan es neesmu bagātnieks, taču palasiet avīzes, un jums būs jāpiekrīt, ka katru dienu kādu nolaupa un kādu izpērk.

—   Vai ir kāds aizdomīgs zvans? '

—   Nē, nav! — iKarpi atcirta. — Varbūt ir aizdomas…

Nesagaidījis policista apstiprinošu atbildi, Kārpi noteica:

—   Pagaidām neviens nav zvanījis. Un es nevaru nevienu cilvēku turēt aizdomās.

—   Mēs varētu paanalizēt, — Solmi kļuva aktīvāks, — jūs'ū izvirzīto versiju. Jā, bērnus nolaupa naudas izspiešanas nolūka. Dažos gadījumos — atriebības dēļ. Ja jūsu meita nolaupīta, tad gaidiet tālruņa zvanu, var atsūtīt kādu zīmīti. . .

Solmi pārtrauca nozieguma prognozēšanu. Ja nu tik tiešām apstiprinās meitenes tēva paredzējums, tad tūliņ var sākties naudas izspiešana. Kaut gan tikai daļēji ticēdams nolaupīšanas iespējai, viņš nolēma, ka jādod rīkojums par pieslēgšanos profesora tālrunim. Jāgaida ultimāta pieteicējs.

—   Jūs ieminejāties par atriebības motīviem, — profesors atkal sāka nervozēt. — Par ko gan es vai mana ģimene būtu pelnījuši tik baismīgu atriebību?

—   Varbūt tā ir atmaksa?

—   Kāda atmaksa? — Kārpi kliedza. — Man nav tādu grēku, par kuriem es butu pelnījis tādu atmaksu.

Kārpi ienīda komisāru. Kā var tik nemākulīgā un pretīgā manierē graut otra cilvēka un viņa ģimenes reputāciju… To var izdarīt policists plātīzers un analfabēts! '<

—   Jūsu nodarbošanās? — Solmi, labi apzinādamies profesora sakāpināto satraukumu, tomēr pajautāja.

—   Ķirurgs, — Kārpi atbildēja cieši un lakoniski, tādējādi pasvītrodams savas profesijas svaru, taču nepamanījis goddevību no komisāra puses, paskaidroja. — Es vadu ķirurģijas katedru universitātes klīnikā. Bez tam man kopā ar dažiem kolēģiem pieder personiska klīnika.

Solmi piecēlās un spēra dažus soļus uz durvju pusi, bet pēc tam pagriezies pret Kārpi, sirdīgi sacīja:

—   Profesor, es cienu jūsu darbu. Taču jums, lai mēs atrastu visgudrāko risinājumu, jāciena arī manējais, ko sabiedrībā dēvē par dzinējsuņu būšanu. Es jūs brīdināju par nepieciešamību izanalizēt neskaitāmas versijas, tas palīdzētu izdibināt jūsu meitas pazušanas iemeslus, kā ari meiteni atrast. Un jūs nedrīkstat ļaunoties par izmeklētāju jautājumiem. Un arī šīs. versijas sakarībā būs taisnīgi, ja sacīsim, ka pat zem neparasti izcila ķirurga naža paliek neviens vien pacients. Tāda ir dzīve. Ari jūs, būdami apveltīti ar zelta rokām, neesat dievi. Taču neizglābto tuvinieki, piedzīvojuši smagu zaudējumu (es tādus gadījumus zinu), tur ļaunu prātu uz āastu. Bēdās cilvēki kļūst zvēriem līdzīgi…

—   Tas ir neprāts, — profesors piekrita.

—   Jā, tā var rīkoties bēdu sagrauzti cilvēki. Es jau runāju par cēloņiem.

—   Tā var gadīties, — Kārpi necēla iebildumus.

—    Taču atriebība kā nozieguma iemesls varētu būt tikai viens no šā brīža pieņēmumiem. Es jau piesaucu citas versijas. Varam uzskatīt, ka meitene aizbēgusi no mājām. Kāpēc aizbēgusi? Viņu nolaupījis seksuāls maniaks…

Izteicis šādu nozieguma cēloni, Solmi gaidīja negaisu. Taču profesors, paslēpis seju rokās, klusi secināja:

_ — Es nesaskatu likumsakarības. Viss atgādina kādu baismīgu kinofilmu.

—   Dzīvē risinās daudzas aplamības, — Solmi teica, — taču daudzām aplamībām ir gluži loģiski cēloņi.

Viesistabā ienākusī Antuanete paziņoja par Adriānas un viņas māmiņas sinjoras Formentīni ierašanos. Viešņas ļoti interesējoties par Forellu. Vai būtu kādi jaunumi? :

—    Kas interesējas par Forellu? — Solmi kļuva neparasti ausīgs.

—   Tā meitene un viņas māte, pie kurām vakar solījās aizbraukt Forella, — profesors paskaidroja.

Solmi ar vieglu galvas pagriezienu lika Antuanetei manīt, ka viņš labprāt satiktu atnācējas.

—    Kas noticis? — iejautājās ienācēja, kā Solmi noprata, Adriānas māte. — Tālruņa zvans, kas vēlā stundā atskanēja mūsu mājā, neļāva iemigt ne Adriānai, ne arī mums pārējiem. Tāpēc atnācām uzzināt, kas atgadījies ar Forellu. Un iegriezušies jūsu pagalmā, ieraugām policijas automobili. Tātad nelaime. ..

Andrea Kārpi klusēja. Solmi atbildēja:

—    Forella nav atgriezusies mājās. Uzsākta viņas meklēšana.

—   Mans Dievs! — iesaucās sinjora Formentīni. — Kas noticis?

Solmi necentās paskaidrot. Viņš pienāca pie Adriānas un laipni pavaicāja:

—   Vai tu esi Forellas draudzene?

Adriāna, neliela auguma un trausla meitene, piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Man būtu daži jautājumi, — Solmi palūkojas uz sinjoru Formentīni, — jūsu meitai. Ja nebūtu iebildumu.

—   Lūdzu, lūdzu! — sinjora ierosināja.

Solmi, ieguvis sinjoras Formentīni atļauju, tomēr nesteidzās iztaujāt Forellas draudzeni. Vispirms viņš paaicināja seržantu Atārdi.

—    Seržant, jāpieslēdzas tālrunim, — Solmi čukstēja, — profesora Kārpi tālruņiem … Dodiet rīkojumu, lai to tūliņ izdara.

—   Bet tiesas spriedums? — Atārdi jautāja.

—   Būs lēmums.

—   To prasa likumība.

—   Protams, likumība, — Solmi piekrita. — Visu darām likumības vārdā, arī pazudušos bērnus meklējam.

Seržants nestrīdējās. Pirms izpildīt komisāra rīkojumu par pieslēgšanos Kārpi nama tālrunim, viņš painformēja par redzēto Forellas istabā, īpaši pieteikdams, ka Forellai pieder bagātīgs noguldījums. To apliecinošā grāmatiņa ir viņas istabā. Viņš esot pārliecināts, ka meitene ir nolaupīta. Uz Solmi jautājumu, kāpēc tik kategoriska atziņa, viņš paskaidroja.

—   Ja viņa būtu bēgusi, — Atārdi apgalvoja, — tad grāmatiņu neatstātu mājās. Atliek domāt — nolaupīta …

—   Tas nav noteicošais arguments, — Solmi iebilda. — Pagaidām tā ir pļāpāšana. Mūsu Karraro, dārgais seržant, mūs māca: lai runā fakti un tikai fakti! — To pateicis, viņš pievērsās Adriānai. — Es uzdošu dažus jautājumus. Uz tiem atbildi vaļsirdīgi. Tikai tā tu varēsi palīdzēt Forellai. Manuprāt, viņa ir nokļuvusi pārāk nelāgā situācijā. Ja tu, Adriān, man stāstīsi nepatiesību vai kaut ko svarīgu noklusēsi, mēs visi iemaldīsimies strupceļā, un viņa nesagaidīs savus glābējus. Tu mīli Forellu un arī gribi viņai palīdzēt. Un ja mamma neiebilst, tad mēs varētu paiet maliņā un aprunāties.

Klātesošo skatienu pavadīti Solmi un Adriāna spēra dažus soļus aiz profesora Kārpi klubkrēsla uz attālāku viesistabas nostūri. «Ko tas lielais izmeklētājs uzzinās no maza skuķīša?» profesors nodomāja.

Solmi, pārliecinājies, ka klātesošie nevarēs noklausīties viņa sarunu ar Adriānu, tomēr vilcinājās sākt, maigi vērtējot, izmeklēšanu. Pirmkārt meitene bija neparasti trausla un neliela auguma, pārāk bērnišķīga un nepiemērota nopietnai sarunai. Kaut gan šai stūrainajai būtnei bija lielas, mirdzošas un viltīgas acis. Vai tās stāstīja par Mazo Cilvēku Lielo Atklātību? Jaunākajās klasēs viņi it kā pārtika no atklātības, bet pēcāk to pārāk taupīja. Pienāca laiks, un Dzīve pieskārās Mazo Cilvēku lielajiem noslēpumiem. Vai nu ģimnāziste būtu vecāku pieskatāmā naivule? Vai pieaugusi (?) meitene izkratīs sirdi svešam policistam? Vai viņa ielaidīsies sarunā …

—   Jā, mums ar Forellu bija draudzīgas attiecības, — Adriāna iesāka, nesagaidījusi policista jautājumu. — Pēdējā laikā ir citādāk. Mēs vairs necieinojamies viena pie otras.

—   Kas ir noticis?

—   Forella kļuvusi lecīga un pārāk lepna, noslēpumaina .. .

—   Vai tā ir kāda zēna vaina?

—    Nē! — Adriana bija kategoriska. — Par to esmu pārliecināta. Ja viņai būtu kāds drauģelis, to nu gan es pamanītu. Man ir laba acs.

—   Vai viņa ļoti glabā savus noslēpumus?

—   Pēdējā laikā. Senāk par visu pārrunājām. Kaut gan ir arī tādas lietas, jums atklāti sacīšu, par kurām nestāsta pat sirdsdraudzenei.

—   Un par ko senāk runājāt?

—   Ari par viņiem.

—   Vai jums gadījās izbraukt zaļumos, teiksim, ar močiem un zēnu sabiedrībā?

—   Es neesmu braukusi, bet vienīgi lielākās kompānijās …

—   No jūsu klases …

—   Manā klasē, tāpat kā visā licejā mācās tikai meitenes…

—   Tātad zēni bija no citām klasēm … ;

—   No cita liceja … No tā zēni ielūdz mūs, un mēs izlaižam zaļumos.

—   Kā noprotu, — Solmi uzdrošinājās secināt, — arī Forella brauca …

—   Gadījās. Taču viņa uzskata, ka liceja zēniem vēl mātes piens aiz lūpam. Bet zēni pukst, ka Forella esot svētule. Tādas meitenes neiederas kompānijās.

Solmi, runādams ar Adriānu, neizlaida no acīm viņas māti, Sinjora Formentīni meta tramīgus skatienus gan uz Adriānu, gan uz policistu. Bet profesors Kārpi, it kā pasvītrodams neatkarīga cilvēka manieres, lēnām staigāja pa istabu, ļ

—   Tātad Forella, — Solmi konstatēja, — atturējās no draudzības ar jūsu klases meitenēm un kaimiņu liceja zēniem … Bet vai jūsu skolā, — viņš centās likt lietā visu savu policista asprātību, — nav kāds jauns vingrošanas vai peldēšanas pasniedzējs? ļ

—   Jā, ir ir viens jauns, — Adriana smīkņāja, — skolotāja!

Solmi centās noturēties seglos.

—   Vai kāds skolotājs nejūt īpašas simpātijas pret Forellu?

Adriāna sāka skaļi smieties un tādējādi pievērsa klātesošo

uzmanību. Viņa iesaucās:

—   Mūsu skolotājas, jums, komisāra kungs, jāzina, ir mūķenes.

—   Un ir taču kāds mūks …

—   Dažas vecmeitas…

Solmi nepiekāpās.

—   Vai pēdējā laikā Forellas rīcībā tomēr nebija kaut kādas •dīvainības?

—   Viņas lecīgums.

—   Bet kaut kas tāds, — Solmi cerēja, ka notiks brīnums, — izmeklēšanai svarīgs, kāds pieturas punkts…

—   Viņa man vairākkārt, — Adriāna apzinājās savu vārdu īpatsvaru, — atgādināja, lai es paturu prātā, ka saviem māj- niekiem viņa klārējot par stundu gatavošanu pie manis mājās. «Tikai neizmuldies», viņa piekodināja.

—   Viņa meloja vecākiem. Ja kāds piezvanītu un sāktu meklēt pie tevis, ko tu paskaidrotu?

—    Būtu maza putrošanās. Es palaistu kādu operu. Teiktu, ka aizgājusi pēc burtnīcām.

—   Meliem īsas kājas.

—   Taču draudzība jāsaglabā. Kādreiz varbūt ievajadzēsies viņas palīdzību…

—   Vai Forellai ir arī citas draudzenes?

—   Es esmu vistuvākā draudzene.

—   Paldies! Es visu sapratu.

Solmi, bērnu pratinādams, pats kļuvis par bezjēdzības upuri. Viņu it kā izglāba sinjoras Formentīni jautājums.

—   Vai jūs, komisār, neatļautu doties mājās? Adriāna ļoti grib atpūsties. Bet jūs, profesor, varat cerēt uz manas ģimenes palīdzību.

Komisāru tik tiešām nomierināja Adriānas mātes daudzsološais atgādinājums par nepieciešamās palīdzības sniegšanu. Un seržanta Atārdi atgriešanās viesistabā, domājot par rītdienu, viņam ļāva tieši jautāt Kārpi.

—   Kā varēšu ar jums kontaktēties un ziņot par Forellas meklēšanas rezultātiem?

Andrea Kārpi, protams, neticēja labam meitas meklēšanas iznākumam, taču paskaidroja:

—    Rīta pusē parasti no pusdeviņiem līdz vienpadsmitiem es darbojos slimnīcas poliklīnikas ķirurģiskajā klīnikā. Pēc tam no vieniem līdz pusdiviem strādāju savā klīnikā «Santa Lu- •čia». Tajā dažreiz ierodos tūliņ pēc pusdienām. Bet no sešiem līdz vakariņām mani var sastapt manā ambulancē 'Kasija ielā 263.

Profesora dienas gaitu sadalījumu seržants Atārdi ierakstīja savā bloknotā.

—   Taču šodien, kā es nojaušu, es neapmeklēšu nevienu no savām iestādēm. To jums vajadzētu saprast!

—   Tātad mēs jūs varēsim satikt mājās, — atvadoties sacīja Solmi.

Kad abi policisti bija aizgājuši, Emīlija Kārpi bāla un sagurusi tuvojās vīram.

—   Kā tu uzskati, vai viņi deva kaut kādas cerības par Forellas atrašanu?

Kārpi uzlika roku uz sievas pleca un, cieši viņu piekļāvis sev klāt, — tā viņš nebija darījis daudzus gadus, — atbildēja:

—   Tas cilvēks ir vājprātīgs!

To pateicis, viņš palaida sievu vaļā, atslīga krēslā un skaļi iešņukstējās …

4

—   Un ko varēsim secināt? — Karraro noprasīja pēc Solmī ziņojuma un stāstījuma uzklausīšanas.

—   Pirmkārt jāsecina par saskaršanos ar pretrunīgām parādībām, to skaitā pazudušās meitenes vecāku nesaskaņām. Tās, maigi izsakoties, ir pretīgas. Tās veicina bērnu nepaklausību, melus, vecāku autoritātes zudumu, pat neskatoties uz to, ka tēvs, ģimenes galva, būdams neparasti talantīgs un strādīgs mediķis, nespēj nosargāt savu ģimeni.

—   Un kāds tur brīnums! — Karraro ne bez sašutuma iesaucās. — Blēņas!

Viņu bija aizskāris Solmi nievājošais tonis un doma par paša trīspadsmitgadīgās meitas kaprīzēm, uzvedību un draudzeņu maiņu.

Karraro bija sagrābusi trauksme. «Ar kādām tiesībām mēs smīkņājam par citu vecāku nelaimi?»

Solmi nepiekāpās.

—   Brīnuma nav, bet secinājumi nav apstrīdami, — Solmi nepiekāpās. — Viņa patvarīgi atstājusi vecāku namu, pat nedomādama par savu tālāko dzīvi — neņemdama līdzi ietaupījumus, kuri, kā mums zināms, ir ļoti nozīmīgi. Viņas noguldījumu grāmatiņa …

—   Vai viņiem ir kalpone?

—   Ir. Man jāpiebilst, ka mājas apskates laikā mēs konstatējām, ka viņa nav paņēmusi savu apģērbu… Un par kalponi varu teikt tikai to, ka tā ir apmēram sešdesmitgadīga, centīga sieviņa. Viņu pratināja seržants Atārdi. Kalpone ir vienīgais cilvēks, kas šo un to konkrētu zina par meitenes dzīvi, es pasvītrotu, ikdienas dzīvi.

—   Kā var noprast, viņa aizgājusi no mājām, bez naudas, bez apģērba… Vai to varētu uzskatīt par brīvprātīgu mājas atstāšanu? Pagaidām pamaz secinājumu par meitenes stāju un rīcību. Un ko tur runāt par naudu, ja izcilā mediķa ģimenē tā nav izēstas olas vērta.

—   Arī tā var būt. Mani, atklāti sakot, visvairāk nodarbina Forellas Kārpi klases biedrenes un, kā viņa apgalvoja, sirdsdraudzenes persona. Tas skuķis izteica dīvainas, bet manuprāt atklātas pārdomas par savu draudzeni…

—   Kādas?

—   Viņa negribot draudzēties ar saviem vienaudžiem …

—   Arī tā ir normāla parādība. Meitenes ,varu droši apgalvot, agrāk nobriest. Ja tā nebūtu, tad — nenormāla parādība… >

Policijas priekšnieks, uzklausīdams darba kolēģa ziņojumu, mocījās pretrunās. Viņa paša meita Laura, trīspadsmit- gadīga skuķe, arī nepakļaujas tradicionālajiem uzskatiem par meitenes briedumu… Vai viņš nepārdzīvotu sāpīgu greizsirdību, ja Laura sāktu knakstīties ar kādu pieaugušu vīrieti… Kaut gan arī pusaudži prot ne tikai knakstīties, kalpot naivam romantismam. Lielpilsētas nelikumības labirintos policistiem nācās saskarties ar divpadsmit, trīspadsmit gadus vecām prostitūtām. Vienas labprātīgi kalpoja netiklībai, otras materiālu apstākļu dēļ, trešās — ļaunu cilvēku vardarbības žņaugtas. Vai Forella, tāpat Laura, kas abas nākušas no materiāli labi apgādātām ģimenēm, pakļautos kārdinājumam? Jā, šodien likteņa bardzībai vai spēlei bija pakļauta tieši Forella … Un neielaižot savas sirds dziļumos svešās meitenes tēlu, likuma sargātājā 'Karraro pārspēku guva nevis tēvs, bet gan policists, tāpēc viņš bikli ieminējās:

—   Tomēr vajadzētu pasteidzināt meitenes meklēšanu. To pieprasa priekšniecība. Tā jau trīs reizes zvanīja. Arī mūsu priekšniekus purina citi varenie. Taču visi ieinteresēti, lai notikušais, — to es nesaprotu, — paliktu ārpus avīzēm. Kas ir noticis … Ja mēs nevaram pilnīgi atklāti runāt, tad paši sarežģījam meitenes meklēšanu.

—   Kāpēc tāfla piesardzība? — Solmi satraukts jautāja.

—   Piesardzību un vēlreiz piesardzību! Operatīvajiem meklētājiem jāiztiek bez radio sakariem …

Tātad avīžnieki noīrējušu automobili radio sarunu pārtveršanai.

—    Būtu parastu ļaužu skuķis, — Solmi mēģinaja meklēt sociālās saknes», — neviena avīze neat6ūtītu savu korespondentu. Ar visu šo mūsu darbošanos «lielo ideālu vārdā» veiksmīgi tiktu galā iecirkņa priekšnieks. Viņš izrīkotu, labākajā gadījumā, divus aģentus. Tie aizietu pie meitenes kaimiņiem, pēc tam nosūtītu atklātu telefonogrammu …

Karraro bija policists ar neparasti redzīgām acīm, zināja tieši kuri Romas kvartāli visvairāk mudž no ielasmeitām, zagļiem un klenderiem. Tur dīga, auga un zēla netiklība, tur varēja sastapt visu «profesiju» noziedzniekus. Un redzīgais policists sen jau savu uzmanību bija veltījis nevis savrupmāju un augstceltņu rajonu elegancei, bet tieši tām vietām, no kurām varēja sagaidīt paša nelabā parādīšanos. Viņu neinteresēja vides greznība, bet gan upura vai nozieguma izdarītāja galvenās pazīmes.

—   Varbūt tas ir liktenis, — Karraro sacīja un tūdaļ piebilda, — es ļoti gribu, lai ar šīs Forellas Kārpi meklēšanu nodarbotos tieši tu. Nedomā, lūdzu, ka tas ir augstās priekšniecības interesēs. Meitenes pazušana vienmēr ir traģisks gadījums. Un ja mēs tiem pievērstu īpašu uzmanību, tad iegūtu valsts un sabiedrības tikumība, mēs kārtīgi aizsargātu sievietes tiesības un godu. Kaut gan viņu nosargāšana nav mūsu spēkos.

—   Paskaidro man, Antonio, tikai vienu, — Solmi nievīgi sacīja, — kurš no lielā priekšnieka norādījumiem man būtu jāievēro? Vai bailēs jābēg 110 avīžniekiem un jāklusē par meitenes pazušanu vai kopīgiem spēkiem jāmeklē viņu?

—   Tu gvelz muļķības!

—   Dod atbildi!

—   Ja avīzes uzzinās par šo atgadījumu, es galvoju, nepatikšanas būs man un tev.

—   Neatradīsi meiteni — nepatikšanas garantētas…

—   Jāatrod, draugs! Tikai tā mēs novērsīsim daudzas nelaimes. Meitenei ir tikai trīspadsmit gadiņi …

Karraro smagi elpoja. Viņš paņēma Forellas fotogrāfijas. No vienas lūkojās meitene bikini peldkostīmā, bet no otras policijas eksperta «ietērptā« meitene siltākās drānās, tādās, kādas Forellai bijušas mugurā, kad viņa izgāja no mājām. Pārlieku nepatika pirmā fotogrāfija. Tā uzbāzīgi vēstīja par simpātisku un naivu meiteni, kas gluži kā prece sevi piedāvā vīriešiem domātā, ilustrētā žurnāla lappusēs. Jā, tur ņirb kailas un puskailas …

—   Vai pie uzziņas strādā Atārdi? — Karraro noprasīja.

—   Liku pabūt skolā un pie Kārpi kaimiņiem. >

—   Un ko tu pats domā darīt?

—   Man ir tāds plāniņš …

Karraro kļuva laipnāks.

—   Neturi sveci zem pūra.

—   Benzīna tanki.

To pateicis, Solmi tūdaļ ņēmās izskaidrot savu «plāniņu». Forella, kā tas esot redzams, no fotogrāfijām, esot spilgta meitene. Tādas pamana sabiedrībā. Viņas braucamrīkam ir vajadzīgs benzīns. Tikko atklāsies, ka viņa vismaz divās vietās ņēmusi benzīnu, mums nebūs grūti noteikt viņas ceļojuma maršrutu . ..

—• Tā ir vērā ņemama versija, — Karraro atzina. — Taču Romā, ievēro to, ir milzīgs benzīna patēriņš. Un ja daudz ir patērētāju, tad arī apkalpotāju skaits ir pamatīgs. Lai visus benzīna tankus varētu apmeklēt, tev jātrod ne mazums automobiļu un darbinieku. Vai ar desmit mašīnām tev pietiks?

Solmi nolēma sākt tirgošanos. Labi pārzinādams Romas policijas tehnisko bāzi, viņš paredzēja, ka tiks piedāvāts tieši šis automašīnu skaits. Karraro žests —desmit automašīnas — deva cerības. Un Solmi uzdrošinājās pieprasīt vairāk. I

—   Pietiktu gan, ja tu vēl divtik piespēlētu no iecirkņiem.

—   Viena cilvēka meklēšanai tu gribēsi dabūt divdesmit mašīnas…. \

—   Un ja kāds negrib grēkot pret priekšniecības labvēlību,— Solmi iedzēla.

—   Tu neesi pie pilna prata! Ej pie joda! — Karraro dusmojās. Viņš vairs nebija tikai kolēģis un kādas pusauga meitenes tēvs. Viņš bija liels policijas priekšnieks.

—   Es domāju, ka man jāmeklē meitene, nevis tevis piesauktais jods…

—   Labi. Būs tev divdesmit mašīnas. Tikai sagatavo foto materiālus.

—   Dots rīkojums. Visu nokārtosim.

Pēc Solmi aiziešanas Karraro savā kabinetā ieaicināja žurnālistus. Viņu bija krietns pulks, un ziņām vajadzēja būt neparasti interesantām. Avīžnieki uzmanīgi vēroja Karraro un ar lielu interesi gaidīja ikvienu viņa sacīto vārdu. Diemžēl policijas šefa stāstītais nemudināja uz pārdomām, nelika traukties rakstāmrīkiem. Viņš vienkārši noskaldīja:

—   Viens cilvēks kautiņā sadurts ar nazi, strīds kāršu spēles laikā, divi laupīšanas gadījumi uz ielas, mēģinājums apzagt audumu veikalu. Kad policijas darbinieki ieradās notikuma vietā, zagļi bija aizbēguši.

Vai tas tik tiešām esot viss, žurnālisti jautajuši. Un kads no viņiem piebildis, ka Romā beigušies noziegumi …

Žurnālisti aizgāja ar tukšiem bloknotiem. Karraro kabinetā aizkavējas vienīgi Marija, jauna un glīta ietekmīgas avīzes līdzstrādniece. Viņa bija enerģiska un uzstājīga žurnāliste, arī viltīga sieviete. ‘Kabinetā viņa aizkavējās iKARRARO GLEZNU GALERIJAS kārtējo brīnumu pētīdama. Jā, kāds atkal veikli atdarinājis Renato Gutuzo. Te nu ir tas viltus strādnieks ar viltus karogu … 'Kolēģi nenojauta Marijas viltību. Viņi domāja, ka Marija tik tiešām grasās rakstīt par gleznu viltotājiem …

Marijas vecums, kā Karraro sprieda, bija tuvāk trīsdesmit, nevis divdesmit pieciem gadiem. Taču tam nebija nozīmes, jo viņas gaišpelēkās acis un labi koptie garie mati pauda nerimstošu sirds siltumu, klausoties viņas dzidro balsi, nedrīkstēja domāt par mānīšanos vai nepatiesības runāšanu. Jaunās dāmas vaļsirdība mulsināja pieredzējušo policistu, lika izvairīties no viņas skatiena. Burvīgi valdonīgais sievišķis, atklāti sakot, lika trūkties ikvienam vīrietim. Reiz pēc kāda žurnālistiem vel: tīta rauta viņš pavadīja Mariju mājās un brītiņu pavakarēja viņas sabiedrībā. V.iņa, kā Karraro kļuva zināms, bija vientuļ- niece, un ja viņš būtu ļoti vēlējies, ciemošanās ieilgtu līdz rītam … Ar Mariju pavadītās vakara stundas viņā raisīja saldsērīgas pārdomas un vēlmes pabūt viņas tuvumā. Ko pauda Marijas aizkavēšanās pēc preses konferences? Vai gaidāma jauna satikšanās viņas dzīvoklī? Karraro nespēja atbildēt uz šiem jautājumiem. Laulībā dzīvodams jau astoņpadsmit gadus, viņš neizvairījās lūkoties uz apburošu dāmu pusi… Ar Mariju varēja sākt nopietnu romānu, taču viņš nespēja sev izbrīvēt laiku kopīgam restorāna vai kafejnīcas apmeklējumam. iKaut gan tā būtu viņu iziešana sabiedrībā, jo visur, kur viņš spēra kāju, lai iebaudītu kādu mēriņu, nācās saskarties ar paša dienesta izvietotajiem aģentiem un okšķeriem. )

Marija, beigusi viltus Gutuzo gleznas aplūkošanu, savu jauko acu skatienu veltīja Karraro rakstāmgaldam un stiepa roku, lai no izklaidus izliktās dokumentu kaudzītes paņemtu kādu fotogrāfiju. Karraro paspēja aizkavēt jaukās žurnālistes nolūku.

—   Nu jau par traku! — policijas šefs iesaucās. — Es esmu ārkārtīgi iejūtīgs pret žurnālistiem, bet pret jums jūtu īpašas simpātijas, un tomēr …

—   Nojautas neviļ mani, — Marija atsmaidīja, — tātad kaut kas ir noticis …

—   Nekas tāds, kas būtu jūsu interešu vērts.

—   Kad Solmi devās prom, viņš lielījās Atārdi: «Mēs varam dabūt pat trīsdesmit automašīnas.»

—   Sivēns, — Karraro klusi nošņācās. — Transports paredzēts dārglietu transportam. Florcnces dārgumi pieprasa labu apsardzi…

—   Banāls stāstiņš. Pirmo reizi mēs dzirdam, ka ar dārglietu drošību nenodarbojas Andžento nodaļa. Šīs funkcijas, padomājiet tikai, pārņēmusi slepkavību izmeklēšanas nodaļa..

—   Andžento iepriekšējā naktī dežurēja, — Karraro tik tiešām nemeloja, toties centās izlaipot, — tagad atpūšas.

Marija neticēja Karraro tik tiešām patiesajai informācijai par policijas ierēdņa atpūtu, tāpēc glīto galvu šūpodama, jautajai

—   Vai tiešām Solmi sajūsma gāžas laukā ar tik plašu vilni kaut kādu trīsdesmit automašīnu dēļ? Un nu jūsu kolēģis vedis dārgumus… Iespurdzās tālruņa zvans. Vada otrā galā atskanēja Solmi balss. Pēdējās stundās tā bija kļuvusi pārāk spalga. Ta kliedza tikai neapolitāņi.

—   Atradām benzīna tanka darbinieku. Viņš vakar vakarā sastapis v i ņ u.

Karraro palūkojās uz Mariju. Viņa aušīgi sekoja no tālruņa klausules izsprukušajiem vārdiem, kā arī Karraro mīmikai.

—   Par detaļām informēsi, kad satiksimies, — Karraro centās pārtraukt informētāju.

—   Tas arī būtu viss, — Solmi lēma patstāvīgi, — vienīgi jāpiebilst par fotogrāfiju …

—   Par to vēlāk. Kad atnāksi, tad pastāstīsi!

Karraro nolika klausuli. Marija dziļdomīgi smaidīja.

—   Manām nojautām, dārgais draugs, netrūkst pamata.. .

—   Es nezinu, kā jums atbildēt un ko piesaukt par liecinieku, vai pastāv žurnālista lojalitāte pret nelaimē nokļuvušo cilvēku? No savas puses varu jums apsolīt, ka tiklīdz izmeklēšanas tumsā parādīsies pirmais gaismas stariņš, es informēšu visus žurnālistus, protams, tajā skaitā arī jūs, Marij.

—   Tātad arī mani informēsit. Taču jau šobrīd manā rīcībā ir vairāk ziņu nekā maniem kolēģiem. Turklāt tās nav no jums iegūtas.

—   Es piekrītu. Un tomēr es ļoti lūgtu nesteigties ar informāciju un secinājumiem šajā lietā, nesteigties līdz tam brīdim, kamēr es jums nesniegšu neapstrīdamus faktus.

—   Es ne visai piekrītu jūsu ierosinājumam. Pasakiet atkla- ti, kāpēc tāda noslēpumainība?

—   Tā saistīta ar kādas nepilngadīgas meitenes likteni.. .

—   Skuķis aizbēdzis no mājām, un visa policija, mans Dievs, nodarbojas ar pēdu dzīšanu. Naivs stāstiņš! Ja nu tā ir sabiedrības dižzaru atvase, tad, protams, ar trīsdesmit automašīnām nepietiks…

5

Benzīna_ uzpildes stacijas teritorijā, nostāk no svariem un mēriem, stāvēja policijas automobilis. Tajā sēdēja divi policijas aģenti. Stacijas strādnieks, jauniņs garmatainis, bažīgi un reizē nelaipni vēroja automašīnā sēdošos, kas bija ieradušies pirms kādas pusstundas. Jaunekļa saimnieks, drukns un sarkanmatains venēcietis, raidīja naidīgus skatienus uz policistu un stacijas strādnieka pusi. I<o tas puišelis sadarbojas ar tiem pēddziņiem! Viņš, Venēcijas dēls, nekad nav sadarbojies ar okšķeriem, izprāšņātājiem un visādiem aizdomīgiem tipiem. Kaut tas autiņš ātrāk aiztītos prom.

Tikko saimnieks bija izteicis savu vēlmi par policijas automobiļa pazušanu, piebrauca vēl viens īpatnējs auto. No tā izkāpa Solmi. Saimnieks tūliņ nojauta, ka viņa staciju apciemojis liela ranga policists. Atbraucējs deva mājienu aģentiem, un vīru trijotne pienāca pie saimnieka. Viņš, tīšprāt uzskatīdams atbraucēju par parastu klientu, gaidīja lūgumu vai ierosinājumu.

Solmi, atmetis jebkuras policista formalitātes, noprasīja:

—• Vai jūs atpazināt šajā fotogrāfijā redzamo meiteni?

Saimnieks parādīja ar roku uz garmatainā jaunekļa pusi. Solmi noprasīja puisim:

—   Tev šķiet, ka ta ir v i ņ a?

Uzrunātais norija uztraukuma izraisītās siekalas un, rādīdams uz aģentu pusi, nošļupstēja:

—   Par to jau sacīju šiem sinjoriem.

—   Mans uzdevums ir liecību precizēšana, — Solmi kļuva laipnāks. — Vai tu tiešām esi pilnīgi pārliecināts? '

—• Galīgi pārliecināts, — garmatainis kategoriski apgalvoja.

—   Es drusciņ šaubītos. Nereti gadās sastapt cilvēkus, kas, piemēram, kategoriski apgalvo par pašu acīm redzēto notikumu, aicina mūs ierasties. Mēs esam klat, bet tā sauktie acu liecinieki sāk pārāk putroties un varbūt, baidīdamies no nepatikšanām, apgalvo, ka neko nav redzējuši vai arī pārpratuši citu cilvēku rīcību. Mēs, policisti, vienmēr atsaucamies uz aicinājumu, ticam pilsoņu liecībām un paskaidrojumiem… Ja dzīvē viss ritētu gludi, tad arī mēs, policisti, dzīvotu paradīzē. Dažkārt mūs maldina netīši viena, otra cilvēka slimīga fantāzija …

—   Bet es nekļūdos, — garmatainais nepiekāpās.

—   Tas nav izslēgts. Kaut gan var gadīties ari tā, ka jūsmojot par meitenes glīto figūru (tāda ir šajā fotogrāfijā nedzamā meitene), neieskatās viņas sejā.

Puisis klusēja. Viņš mulsa par policista izmesto «cilpu».

—   Vai tu atceries meitenes acu krāsu?

Uzdodams jautājumu par meitenes acu krāsu, Solmi apzinājās savu pratināšanas taktiku. Fakts apstiprinājās, nepieciešamā uzziņa iegūta. Solmi jautāja, vienkārši lai apstulbinātu liecinieku …

Puisis diemžēl nespēlēja muļķīti.

—   Nekādā ziņāl Viņa ieradās, pie rokas dzīdama motociklu. Viņa sacīja, ka benzīns beidzies. Izčamdījusi savas kabatas, viņa, labi atceros, sacīja: «Vai, dieviņ, man taču nav naudas!» Es ierosināju: «Ieliešu vienu litru uz sava rēķina.» Viņa neatbildēja, bet turpināja rakāties kabatās. Es atgādināju: «Gadīsies braukt garām, parādu nokārtosi. Bet tagad, ko tur runāt, es ieliešu litru.» Pēkšņi viņa pārstāja čamdīties, jo bija atradusi… sīknaudu. Viņa to iebēra man saujā un piekodināja, lai par visu naudu tiktu ieliets benzīns. Es saskaitīju sīceni un pajokoju, ka par tādu naudu tālu neaizbrauks. Vai viņa saklausīja manus vārdus? Es par to šaubos. Kaut gan viņa maķenīt paraustīja plecus, pēc tam uzdeva pa pedāli un aizlaida.

Solmi vērīgi uzklausīja stacijas darbinieka stāstiņu. Viens bija skaidrs — puisis nepūš pīlītes.

—   Veco zēn, tavā runā netrūkst godīguma. Tikai tagad esi tik gudrs un pasaki, pa kuru ceļu viņa aizbrauca, protams, no tava benzīna tanka?

—   Manuprāt, pa augšējo.

—   Kā to saprast?

—   No autostrādes apvedceļa virzienā.

—   Vai tu nešaubies?

—   Nekad.

—   Vella puika! — Solmi iesaucās un pasniedza garmatai- nim roku.

Cildinātais cilvēkbērns to cieši saspieda.

—   Kā tevi sauc, godīgais puisi?

Uzrunātais blisināja acis.

—   Kāda vajadzība pēc mana uzvārda? Es visu godīgi izstāstīju.

Garmatainis nevēlējās iekļūt policijas protokolos, ne arī saņemt no tēva kāvienu. Par ko? Par «sasmērēšanos ar policiju» …

Solmi pasmaidīja un bezrūpīgi sacīja:

—   Ja kāds nevēlas sniegt pat sevi ziņas, mēs neuzstājam.

Tā paziņodams, Solmi skaidri apzinājās, ka no puiša ieguvis būtisku informāciju. Ja būs nepieciešamība, tad visu no- precizēs, arī puiša uzvārdu … Atrastais cejš vedīs tālāk …

Romu apskauj gruntīgs, vismaz piecdesmit kilometru garš apvedce|š. To šķērso visi ceļi, izšaudamies no pilsētas. ForeHa, ar savu ratu izkūlusies no M o n t e M a r i o, nokļuva pie apvedceļa SENPILSETA. Pirmā pietura — benzīna tanks… Ja viņai būtu jābrauc pa ceļu, kas ved no ziemeļiem uz dienvidiem, viņa drīzumā atrastos… savas māja tuvumā. Tātad viņa braukusi, kā nevar apšaubīt, gluži pretējā virzienā. Un t-ieši šis apstāklis varēs noderēt par izmeklēšanas starta punktu. Jāņem vērā viņas istabā atrastie «sīkumi»… tieši otrās kratīšanas laikā. Tie mudināja sazināties ar operatīvās daļas dežurantu un palūgt inspektores palīdzību.

—   Jūsu rīcībā tūliņ nosūtīsim, ja jums nav iebildumu, Nun- cianti. — Lūdzu! Mobilajā vienībā mēs dzīvojam kā vienā ģimenē.

Džovanna Nunciante lieliski pārzināja jauniešu dzīvi, īpaši to laimes lutekļu piedzīvojumus, kas, neatraduši dvēseles siltumu dzimtajās mājās, devās meklēt laimi vistumšākajās un netīrākajās vietās. Arī pati Džovanna sapņoja par savu dzīves laimi, bet par to būtu cits, toties jaukāks stāsts.

Solmi sapņoja par pagātni, murgoja par nelaimi uz autostrādes, negadījumu ar drausmīgām sekām. Viņam nācās mirkt baiļu sviedros un aukstu asaru plūdos, gaidīt garāmbraucošo automašīnu apstāšanos. Un kāda no tām apstājās. Sekoja tālākais traģēdijas etaps — joņošana līdz tuvākajai slimnīcai, drausmainu sekunžu un minūšu aizvadīšana pie operāciju zāles durvīm. Tad nāca ķirurgs asiņainā halātā un nelāgi purināja ar galvu. Tas bija traģēdijas fināls… pirms trijiem gadiem. Varbūt tas notika vakar? Tagad viņš varēja atgādināt strausu, kas, galvu iebāzis smiltīs, centās paglābties no jebkura ienaidnieka … Solmi atzina savu sakāvi, bet profesors Kārpi?

Viņš neizprata meitenes rīcību? Arī tas nav apšaubāms secinājums. Jā, bet kāpēc viņa steidzās uz autostrādes apvedceļu … pretējā pusē… Tur viņu droši vien negaidīja ne radinieki, ne tuvi ģimenes draugi…

Pirmajā brīdī Kārpi varēja uzskatīt par aukstasinīgu un bezrūpīgu cilvēku, taču no Solmi skatiena nevarēja noslēpt sirdī nobēdzināto nervozitāti. «Sis vīrs vienmēr jūtas patstāvīgs un apmierināts,» Solmi domāja, «ar savām veiksmēm, citu cilvēku bezierunu pakļāvību, vēlēšanos tikai viņam palīdzēt… Un pēkšņa klizma …»

Profesors, protams, neatkāpās no saviem dzežainajiem uzskatiem.

—    Kā sauc to puišeli, kas pie benzīna tanka sazīmējis Forellu? — Kārpi noprasīja.

—   Kāda tam nozīme?

—   Taču es ļoti gribētu zināt?

—    Par nožēlu nedrīkstu jums palīdzēt, — Solmi bija nepielūdzams… jo pats nezināja jauniņā liecinieka vārdu.

—   Es ļoti gribētu zināt…

—   Man vēlreiz jāatkārto, ka nevarēšu jums palīdzēt…

—   Meitas meklēšanu, ja drīkstu aizrādīt, uzticēšu detektīvu birojam.

—   Jūsu tiesības neapšaubīsim. Lai ar jūsu meitas meklēšanu nodarbojas detektīvi. Es atļaušos atgādināt, ka viņas meklēšanā jau piedalās pāris desmiti kvalificētu speciālistu. Arī par pazušanas cēloņiem tiek domāts.

—   Es uzskatu, ka Forella ir nolaupīta, — Kārpi it kā nebija dzirdējis policista sacīto, — un mums jāgaida izspiedēju zvans. Sajā situācijā policijai ir nulles vērtība. Pieaicinātie privātdetektīvi varētu uzņemties starpnieku lomu. Laupītāji uzticēsies viņiem, nevis policijai. Par to nav jāšaubās.

—   Vakar jūsu meitu redzēja uz autostrādes apvedceļa. Vai pēc tam sekoja nolaupīšana?

—   Tas ir jūsu nepārliecinošs apgalvojums, — profesora runā valdīja naidīga toņkārta. — Muļķīgs stāstiņš par benzīna tanka puišeli. Tā ir, ja drīkstu aizrādīt, klasiska pīlīte. Ja nu tāds zēns tik tiešām ir atrasts, tad nosauciet viņa uzvārdu!

Solmi atslējās krēslā un nervozi košļāja kūpošo cigareti. No Forellas tēva nesagaidīsi atbalstu un palīdzību. Vai viņā guvušas virsroku tēva jūtas vai nevēlēšanās ieklausīties līdzcilvēka loģikā? Lai profesors ārdās! Viņš ir vislielākais paš- soģis un cietušais. Nav pamata pilnīgai atziņai par jebkuras versijas, tajā skaitā arī atriebības iespējamību. Būtu jāpiespiež Atārdi, lai viņš liek saviem vīriem doties uz slimnīcu, klīniku… Jāizpēta slimnieku saraksti, jāatrod mirušo radi vai draugi. Ko var zināt! Varbūt kāds tēvs, kura meita vai dēls ir palicis «zem ķirurga naža»… Un ja nu viņš nolēmis atriebties neveiksmīgās operācijas ārstam … Neprāts nepakļaujas likumiem. Toreiz uz lielceļa vajadzēja šaut uz ikvienu automašīnu, kas neapstājās un nesniedza palīdzību viņa mirstošajai sievai. Toreiz piebiedrojās neprāts, kad pie operācijas zāles durvīm viņš dzirdēja ķirurga paziņoto nāves vēsti… Kāds bēdu samocīts vīrs bija uzbrucis kardiologam, kas nesot paredzējis viņa dēla infarktu. Vai tāpat nerīkotos ari Kārpi…

Džovanna un Antuanete izgāja no Forellas istabas. Džovanna neuzkrītoši papurināja galvu. Viņa lika manīt, ka neviens izmeklēšanai noderīgs «āķītis» nav atrasts… Forella iztikusi bez dienasgrāmatas, draugu tālruņu numuru saraksta …

Un tomēr pagadījās «āķītis» — peldkostīma birka. Uz neliela, glīti apdrukāta papīra gabaliņa bija norādīti mazā apģērba gabaliņa mazgāšanas noteikumi.

—   Un kas te sevišķs? — Solmi neizpratnē pavaicāja.

—   Birku atradām, bet kostīmu ne.

—   Tas jau sen novalkāts.

—   Tik dārgas mantas ātri nenovalkā.

—   Varbūt veltīgi nemeklēsim skuķi. Arī man šķiet, ka viņa būs aizlaidusi nopeldēties.

—   Komisār, runa ir par šā gada visjaunāko peldkostīmu modeli, — Džovanna neatkāpās no sava atraduma.

—   Un kas tur sevišķs? — Solmi vēlreiz atkārtoja. — Lai ir visjaunākais un viskārdinošākais. Viņa to uzģērba vai paķēra līdz. Vai varēsim atrast veikalu, kur tas greznums nopirkts?

—   Būs jāskrien.

—   Mūsu profesijas panākumi slēpjas skriešanā un prātošanā. Pusi uz pusi. Un pārējais ir veiksme vai noskriešana no sliedēm.

—   Uz birkas ir firmas zīme, — Džovanna neiedziļinājās Solmi spriedelēšanā. — Cik man zināms, modernākos peldkostīmus pārdod tikai dažos veikalos. Tāpēc jāskrien.

Džovannai nenācās ilgi skraidīt. Tālruņa zvans firmas pārstāvim tūliņ pavēra gan peldkostīmu vairumtirdzniecības bāzes, gan to pārdotavas durvis. Džovanna vispirms iegriezās veikala «Balduīna», Kārpi mājas tuvuma. Un laimējās. Pārdevēja atcerējās meiteni, peldkostīma pircēju, pēc pazīmēm spriežot, Fo- rcllu Kārpi. Viņa un arī sinjora Kārpi pastāvīgi iepērkoties šajā veikalā, elegantu mantu tirgotavā. Pārdevēja piebilda, ka sin- jorinas pirkums vēl neesot apmaksāts. Te valdot uzticēšanās princips: sinjorina, piemēram, izvēloties preci un to saņemot, vēlāk viņas māte apmaksājot rēķinu. Liktenīgais peldkostīms, sezonas «nagla», nonācis Forellas pārziņā, kā to apliecināja ieraksts preču pārdošanas žurnālā, 14. aprīlī, tātad sauļošanās atsākšanās pirmajās dienās. Džovanna, pat sievišķīgas zinātkāres mocīta, tomēr neuzdrošinājās tūlīt uzzināt peldkostīma cenu. To uzzinājusi, viņa apmulsa un palūdza kostīma reklāmas prospektu, lai steidzīgi paziņotu priekšniecībai. Ap pulksten septiņiem par neparasto peldkostīmu Solmi jau informēja Karraro.

—   Mēs varētu secināt, — Solmi izteica atziņu, — sinjorina Kārpi paņēmusi savu peldkostīmu un atstājusi ģimenes ligzdiņu. Mums ir zināms viņas ceļojuma maršruts. Tā ir apvedceļa autostrāde. Viņai vajadzēja braukt uz rietumiem — jūras virzienā. Taču tas ceļš, kā zināms, ved uz austrumiem. Tur atrodas daudzi jauki ezeri, tas pats Albāno. Tur ir, cik man zināms, daudzas debešķīgas pludmales, kabīnes un ģērbtuves, izbraukšanas ar katamarāniem.

Karraro neapšaubīja kolēģa prātošanu, taču piebilda:

—   Jā, tā varētu būt, tikai, kā mums zināms, izmeklējam vienu no visstabilākajām versijām, taču nepalaižam garām arī citas varbūtības. Un ja Albāno nav varbūtība?

—   Jāpatur prātā naudiņa, kas atrodas meitenes pārziņā. Kā tas varēja notikt, ka viņai nebija naudiņas dažu litru benzīna iegādei? Un vēl viena interesanta detaļa. Benzīna tanka strādnieks zināja stāstīt, ka viņa bijusi pārliecināta par parāda nokārtošanu atpakaļceļā. Tad viņa, lūk, būšot bagātāka!

Karraro ielūkojās pulkstenī — laiks ziņot par izmeklēšanu kvestoram.

—   Es vēl neesmu pārliecināts par sava ziņojuma objektivitāti. Kvestors var noprecizēt benzīna tanka strādnieka liecību. Bet mēs nezinām tā zeļļa uzvārdu. Un man būs jāblenž kā kurlmēmajam. Tā, lūk, mēs strādājam!

Pametis nedraudzīgu skatienu uz Solmi pusi, Karraro paņēma peldkostīma birku un ielika mapē pie citiem Forellas Kārpi meklēšanas materiāliem.

—   Tik traku naudu izdot par nieka peldkostīmu, — Karraro izmeta, taču pirms aiz sevis aizvērt durvis, mainīja sarunas tematu. — Neatmetīsam versiju par profesora pacientiem. Lai ar tiem nodarbojas Atārdi.

6

—   Ein, zwei, drei! — vīrietis komandēja.

Suns paklausīgi izpildīja norādījumus. Tas pieplaka zemei, uzbruka «ienaidniekam», tad pēkšņi apstājās, pēc briža drāzās uz priekšu, tad atkal pārtrauca skrējienu. Kad mācību uzdevums bija paveikts, suns atslāba un laiskiem soļiem atgriezās pie saimnieka. Suns gaidīja pateicību un uzmundrinājumu. Instruktors maigi noglāstīja dzīvnieka galvu un, to sev piekļāvis, laipni runāja:

—   Tu esi jauks, Bos! Vēl tev nav gadiņš, bet jau būsi čempions! Ieskaties acīs …

—   Jā, es ieskatījos, — Solmi vienaldzīgi sacīja, — tikai man tās neizraisīja tik lielas emocijas kā tev. Es gribētu apšaubīt Bosa talantu. Tajā ir būtiski robi…

Vecākais inspektors De AIesi, Bosa treneris, jutās nežēlīgi aizskarts.

—   Boss ir mūsu mācību centra lepnums! — treneris paziņoja.

—   Tālab policija nepazīst viņa varoņdarbus, — Solmi smīkņāja.

Plašajā laukumā cilvēku dzīves gudrības un dīvainās parādības apguva vismaz simts suņi. Tie kāpa pa sienām, šķērsoja «purvus», joņoja aizturēt «ienaidniekus», aiz sevis atstādami sviedru smaku un putek|u vērpetes.

—   Komisārs neatzīst mūsu saimniecību — suņu apmācības centru, — De Alesi sacīja. — Kaut gan, es nelielos, mūsu centrs ir vislabākais Eiropā.

—   Jā, es neko nesaprotu, — Solmi jutās aizskarts. — Man vajadzēja sumināt šo izrādi, slavēt ikvienu sunīti, bet es, lūk, atļaujos apgalvot, ka, piemēram, Boss ir parasts suns.

Boss, nopratis komisāra īgnumu, viņu vērīgi aplūkoja.

—   Vai tu dzirdēji, Bos? — De Alesi jautāja sunim. — Sin- jors komisārs zina, ko runā. Uz viņa vārdiem mēs pratīsim attiecīgi atbildēt. Lai viņš krīt mūsu priekšā uz ceļiem, bet mēs tik un tā viņam nekalposim.

—• Vai suņu dresūra vācu mēlē ir vislabākais paņēmiens dzīvnieku apmācībā? — Solmi centās rast izlīgumu.

—   Visā pasaulē suņu dresūrai pielieto vācu valodu. Tāds ir likums. Ja nu jūs esat iecerējis par mums pasmieties, mūs maķenīt apcelt…

—   Vecākais instruktors, protams, mil savus suņus, — Solmi meklēja izeju no sarunas strupceļa, — un droši vien ienīst visus, kas neslavē viņa mīluļus. Tos varbūt aizstāv ar lielāku pulveri nekā savu sievu.

—   Es vēl neesmu precējies. .

—   Tā jau domāju.

Solmi vairs neturpināja diskusiju par suņu dzīvi, jo baidījās, ka De Alesi tik tiešām var iesmērēt kādu pastulbu kranci, un tas, lai Dievs stāv klāt, nojauks visas pēdas.

—   Tātad tu uzskati, ka tieši Boss varētu noderēt šajā akcijā?

—   Tas ir tīrasiņu vācu aitu suns! — vecākā instruktora acis labvēlīgi vēstīja. — Viņš mierīgi nostrādās. Un vēl paņemsim dažus angļu dzinējus. Tie ir veikli un drosmīgi dzīvnieki. No liela, pat kilometra attāluma saož pēdas … '

Pēc vīru kašķīgās sarunas suņi strādāja. Pēddziņi, apostījuši dažas Forellas mantas, pirmkārt kurpes, jo tās vislabāk uzkrājušas sviedru smaku, pavadoņu uzmanīti, joņoja pa krastmalu. Ķemmēšanai vispirms pakļāva rietumu krastu. Te vairākas pļaviņas, pludmales, plaši lauki pilsētnieku atpūtai. Viņi, nobaudījuši ezera un tā apkārtnes labumus, aiz sevis atstājuši, kā jau tas visurzināms, ne tikai daudzas smakas un smaržas, bet arī vienu otru iztukšotu pudeli vai konservu kārbu. Taču vislielākā problēma, kas «nostājās» De Alesi suņu priekšā, kā Solmi saprata, bija ezera sastāvējušā ūdens dvaka. Šādā varzā, kā De Alesi apgalvoja, pat Eiropas labākie suņi sastingtu patoloģiskā apmulsumā.

Tuvojās saulriets. Virs horizonta viļņoja rūsgani mākoņi. To atspulgs sārtojās Albāno ezera ūdeņos. Solmi jutās pārguris un nomākts. Pārdomājot nesenos notikumus, viņš nespēja sev piedot… Viņa drošā versija — Forella draugu pulciņā traucas pie ezera, turklāt tieši uz to vietu, kur zaļo pļaviņas un veļas rātni vilnīši, kur kioski ar ēdieniem un atspirdzinošiem dzērieniem, kur laivu noma, kur jauno ļaužu čalas un bezbēdība. Te notiek peldēšanās sezonas svinīga atklāšana … Solmi aģenti pratināja Forellas draugus un skolas biedrus. Jā, senāk braukusi kopā ar pārējiem … Šoreiz — vienatnē uz satikšanos!? Vai tāpēc viņas jaukais tēvs celtu šo trakoto trauksmi? . . . gaidītājs satikšanās vietā… pieaudzis cilvēks? Kāpēc šis nebija ieradies Kārpi mājās un uzaicinājis meiteni doties uzbrau- kurnā …

Solmi izrīkoja meklētāju grupu.

—   Un tagad izpētīsim visu ziemeļaustrumu krastu. Tur ir blīvāks krūmājs …

Komisāru ērcināja izniekotā pēcpusdiena. Vēl bija atlikušas pāris stundas līdz tumsai.

—   De Alesi, — Solmi sauca, — visu uzmanību krūmājam un pļaviņai!

—   Jā, klausos, komisār! Kaut gan grūti pamest neizpētītu teritoriju.

—   Mani neinteresē kriminālistikas ābece. Es paļaujos uz savu loģiku un izjūtu. To visi zina. Es ceru, ka jūs mani pazīstat.

Ja kāds cits policijas ierēdnis atjautos tik klaji lielīties, De Alesi prastu pamatīgi atkosties.

Suņi, kā visās instrukcijās noteikts, pakļaujas tikai savam saimniekam vai instruktoram. Un neviens normāls cilvēks neatgādinātu, ka suņi pakļaujas «savai loģikai un izjūtai». Komisāra jociņš… par loģiku un intuīciju sajūsmināja De Alesi. Vienviet saaicinājis suņu pavadoņus, viņš paziņoja par komisāra norādījumu mainīt meklēšanas rajonu. Lai pilnīgi izskaustu ļaužu neapmierinātību «komisārs spēlē dambreti», — Solmi ieaicināja instruktoru savā automobilī un sirsnīgi sacīja:

—   Kādu dienu mēs ar dēlu dosimies apskatīt tavu interesanto saimniecību. Viņam patīk suņi un jūra. Ja tu, draugs, redzētu kā viņš stūrē jahtu un savalda buras! Tāds zēģelētājs…

Rācijas signāli pārtrauca komisāra «taktisko» lielību.

—   Vai bez jaunumiem? — klausulē skanēja Karraro balss.

—   Tikai tā, — Solmi dziļdomīgi atbildēja, — jo rnazas cerības uz lielu lomu. Un kādi ir jūsu panākumi?

—   Pagaidām izpaliek. Vienīgais «panākums» ir dažu žurnālistu uzmanība. Visus interesē tava persona. Viņi interesējas, kāpēc tu aizbrauci peldēties?

—   Kā noprotu, pēc dažām stundām daudzi joņos uz šejieni. Viņi prot pēdas dzīt…

Daba tikai suņiem devusi pēddziņu talantu. To spoži apliecināja De Alesi audzēkņi. Suņi, nikni riedami un cits citu apsteigdami, uzklupa cilvēku acīm neredzamām pēdām, kādai takai, kas veda krūmājā. Pavadoņi palaida vaļīgāk saites un pieskaņoja soli dzīvnieku skrējienam. Iespējams, ka suņi jau redzēja ceļa galamērķi… pļaviņu citā krastmalas rajonā. Arzo- biem un purniem ārdīdami zemi un koku saknes, viņi brīdināja pavadoņus, ka te ir bijusi meklējamā būtne. Pēc ārdīšanās un riešanas suņi atkal kā negudri traucās pa pļaviņu uz krūmāja pusi. Pavadoņi saskatīja taciņu, bet pēcāk — ceļu, pa kuru, prasmīgu roku vadīta, varēja braukt automašīna. Arī tās riepu nospiedumi kļuva saskatāmi.

—   Vislielāko uzmanību suņiem! — kāds no pavadoņiem izrīkoja. — Citādi eksperti mūs samizos.

—   Tikai tagad es redzu, — Solmi, sekodams suņu skrējienam, pievērsās De Alesi, — tavējie ir vislabākie Eiropā.

Komisāra atzinīgie vārdi, protams, aplaimoja pūcīgo instruktoru un lielisko dresūras meistaru. Solmi iekāpa automašīnā un devās meklēt tuvāko tālruni. Un pēc neilga laiciņa viņš jau klusa bāra stūri nocēla tālruņa klausuli. Abonents 113 atbildēja. Viņš palūdza Karraro.

—   Šķiet, ka mūsu pūliņiem būs labi rezultāti. Atsūtiet ekspertīzes nodaļas autolaboratoriju. pieredzējušus akvalangistus.. . Nāksies rakņāties prāvā dziļumā.

Solmi nolika tālruņa klausuli un bārā pamanīja divus kara- binierus. Viņi bija bruņoti un ar neslēptu ieinteresētību vēroja Solmi.

«Kas parūpējies par šiem pogainajiem,» Solmi sev jautāja. «Ja viņi sāk maisīties pa kājām, tad sagaidāma lielāka liksta nekā krietnu avīžnieku uzbāzība …» Ir nu gan smalka būšana! Tu nopūlies ar visnejēdzīgāko apstākļu izpēti, ievēro izmeklēšanas svētākos principus, te pēkšņi tavā priekšā izdīgst bruņoti žandarmi…

—   Kas te notiek? — viens no pogainajiem uzstājīgi noprasīja Solmi.

—   Un kam būtu jānotiek? — Solmi naivi atjautāja. — Viens cilvēks runā pa tālruni, bet divi brīnās.

—   Mūs brīdināja par policijas suņu ierašanos krastmalā.

—   Tos atveda, protams, ar nolūku. Arī lopiņiem ir nepieciešams ārpilsētas svaigais gaiss.

—   Par to mēs neesam informēti, — pogainais apmulsa.

—   Bet tikko apgalvojāt, ka jūs brīdināja.

—   Tā apgalvoja vietējie iedzīvotāji.

—   Godātais, — Solmi iekarsa, — izbeigsim aplamības! Vai tiešām suņu treniņi būtu jāsaskaņo aizsardzības un iekšlietu ministrijām? Varbūt suņu izbraukšanu no pilsētas jāpavada aizsardzības ministrijas eskortam? Un varbūt treniņu nometnes tuvumā jāsaaicina visa vietējā žandarmērija? Ja tāda ir jūsu vēlme, tad iesniedziet protestu savai priekšniecībai.

Solmi vienmēr uzskatīja, ka uzbrukums ir vislabākā aizsardzība. Ar tādu noskaņojumu viņš izgāja no bāra.

7

Galvaspilsētas ekspertu grupa strādāja pat nakts melnumā. Pārvietojamā elektrostacija nodrošināja pienācīgu apgaismojumu plašajai krastmalai, kā arī ezeram, kas svinīgs un reizē draudošs it kā vēroja cilvēku rosību. Pēc Solmi tālruņa avana te bija ieradies arī Karraro, līdz «paķerdams» kriminālās ekspertīzes priekšnieku De Mario.

Ekspertiem bija neparasti plaša darbošanās vieta. Pēc ģipša «maskas» noņemšanas no daudziem riepu nospiedumiem sekoja pļaviņā uzietās ugunskura vietas un tur atrasto apdegušo mietiņu izpēte. Ekspertus un klātesošos priekšniekus satrauca ugunskura tuvumā atrastais akmens. Uz tā bija brūngani plankumi… varbūt asinis… Visus atradumus tūliņ ievietoja aploksnēs. Pļaviņā atrada košļājamās gumijas iesaiņojumu, septiņus pusizdegušus sērkociņus, trīs cigarešu galus, trīs avīzes papīra strēmelītes … Visi meklēja mīklas atslēgu … Ekspertu grupas mākslinieks uzskicēja notikuma vietas ainavu, nofiksēja atrasto priekšmetu mērogus un «dzimšanas vietas».

Karraro, Solmi un De Mario centās iztēloties, kas noticis pie ezera, vai tiešām tas, par ko neviens neuzdrošinājās skaļi sacīt… Kaut gan pagaidām bija tikai skatāmi sīki un aizdomīgi indīga auga asni, bet k ā ar pašu augli… Jā, atrastie sīkumi veiksmes gadījumā varēja kļūt par neapgāžamiem pierādījumiem … Vienu cigarešu galu De Mario uzskatīja par narkotisko vielu perēkļa paliekām. Tātad tas bija speciāli uztīta smēķa gals… Kāda cilvēka rokas pirksti bija to deformējuši, kāda cilvēka lūpas uz tā bija atstājušas krāsu … Tie, protams, bija jautājumi stacionārajai laboratorijai. Arī tabakas, narkotisko vielu sastāvs interesēja izmeklētājus, bet īpaši Solmi un Karraro.

—   Varbūt tūliņ izdarīsim analīzes, — Karraro ierosināja.

—   Pāris stundas pagaidīsim, — De Mario smalkjūtīgi noraidīja priekšnieka sasteigto ierosinājumu, — kvalitātes dēļ. Stacionārā izpēte dos labākus, stabilākus rezultātus. Un mums jāprot saglabāt kaut vai tās uz avīžu papīriņiem atstātās pēdas. Zēl, ka mūsu rīcībā nav Forellas Kārpi pirkstu nospiedumi! Un kāpēc mēs neko nezinām par viņas asins grupu?

—   Jā, pagaidām mums nav ziņu par meitenes asinsgrupu,— Solmi piebalsoja, — taču pēc mirkļa arī to uzzināsim, arī pirkstu nospiedumus sagrabināsim. Par to jau esam parūpējušies. Es paņēmu dažas grāmatas un laka kurpes. Uz tām jābūt viņas pirkstu nospiedumiem. Varēsim sākt analīzi un salīdzināšanu.

De Mario atzinīgi vērtēja Solmi veikumu.

Operatīvās meklēšanas grupas ļaudis, protams, nedomāja par asinsgrupu un pirkstu nospiedumu sarūpi. Un drīzumā šī rūpe vispār izpalika. Akvalangistu pirmais reids Albāno dzelmēs atnesa ziņas gan par pirkstu nospiedumiem, gan par asinsgrupu … Tas vēstīja par traģēdiju… De Mario pieaicinātie ūdenslīdēji atrada meitenes līķi netālu no krasta, trīs metru dziļumā. Forella bija tieši tajās drēbēs, kā to bija «paredzējis» policijas mākslinieks. Meitenes maigo augumu ne bez svešu roku palīdzības bija piespiedis pie ezera dibena viņas… motocikls. Akvalangisti droši apliecināja, ka meitenes trauslās potītes bijušas piesietas pie motocikla. Sim nolūkam izmantots lakatiņš, protams, meitenes lakatiņš …

Ūdenslīdēji iznesa Forellas līķi ezera krastā un nolika uz vaska drānas. Nāve un ezers bija sākuši meitenes ķermeņa ma- eerāciju, kā parasti dēvē audu izmiekšķēšanos un ātru sairumu. Un tomēr operatīvie darbinieki, kuru rīcībā bija meklējamās meitenes fotogrāfija, tūliņ atrastajā līķi sazīmēja meklējamās meitenes portretu, bet mediķi pārliecinoši konstatēja, ka viņas nāves cēlonis nav saistīts ar noslīkšanu. Viņas kakla vienā1 pusē bija redzams neliels caurums. Aukstais ūdens bija devis tā malām tumši violeto, pat melno nokrāsu. Lai tieši noskaidrotu nāves cēloni, De Mario pacēla slīkones galvu un, protams, ar profesionāla eksperta prasmi to pagrozīja gan uz vienu, gan uz otru pusi. Viņš pamanīja divās vietās apdegušus matus un to vidū divus caurumus. Atklājums tika uzrādīts fotogrāfam. Pec tam sekoja abu vietu fotogrāfēšana tuvplānā.

—   Viņa nogalināta ar šāvienu pakausī, — Karraro sacīja.

De Mario piekrītoši pamāja ar galvu.

Dzeltenīgie plankumi uz slīkones drēbēm, vairs neizraisīja šaubas, tie bija asins traipi. Ūdens tos drusciņ bija izbalinājis.

«Es paredzēju šo noziegumu», Karraro domāja, «es nojautu šīs meitenes nāvi. Jā, tūliņ kad mani sasniedza profesora palīgā sauciens meklēt viņa meitu…» Un tomēr bojāeja tādā veidā pārsteidza pieredzējušo kriminālās meklēšanas speciālistu. Bija noticis smags, cietsirdīgs, ar iepriekšēju nodomu izdarīts noziegums. Viņu nogalināja dedzīgi… kā jaunu zvēru, turklāt nodevīgi, ietriecot lodi pakausī. Uz kluso un maigo dabas stūri viņa, bez šaubām, bija ieradusies labprātīgi, negaidīja ne uzbrukumu, ne nāvi. Trīspadsmit gadus vecā meitene te ieradās ar savu moci, nedomādama, ka no mājām jāpaņem naudiņa benzīna iegādei.

Automobiļu riepu nospiedumi un citas uz pļaviņas atrastas pēdas stāstīja: šajā vietā meitene bijusi vīrieša sabiedrībā. Un ja viņa, kā Solmi bija uzzinājis, nevēlējusies draudzēties ar vienaudžiem, tad noziedznieks obligāti jāmeklē pieaugušo vidū. «Forellai ir kārtīgi vecāki,» Karraro sevī sprieda. «Kaut gan māte varēja būt līdzsvarotāka…» Kā gan Forella varēja uzticēties cilvēkam, kas spējīgs iznīcināt vistuvāko cilvēku. Bet varbūt viņu nogalinājis kāds lūriķis vai no cietuma izbēgušais bandīts … Kāds var izskatīties pusaudzes slepkava? Briesmonis, murgains maniaks… Tikai tāds var nogalinātās meitenes potītēm ar lakatiņu piesiet viņas motociklu… Vai viņš gaidaatmaksas stundu vai arī domā, ka meitene ar savu mori uz mūžiem pazudusi ezera dzelmē? Taču noziegums bijis apslēpts tikai dažas stundas. Noziedznieks nespēja paredzēt, ka Džovanna atradīs peldkostīma birku, ka benzīna tanka strādnieks sazīmēs Forellu, ka De Alesi suņi būs vislabākie Eiropā . .. Taču galvenais mīklas atminējums: kas ir noziedznieks?

Pēkšņi uzradās žurnālists, gara auguma un nesimpātisks vīrišķis. Viņš sevi rekomendēja par «tiesiskās kārtības piekritēju».

—• Es varu derēt, ka šo «tiesiskās kārtības piekritēju» mums uzsūtīja bārā satiktie pogaiņi, — Solmi paziņoja.

Karraro, pieaicinājis vienu no policijas aģentiem, klusi sacīja:

—   Avīžnieka darbošanās bremzēšanai izmantojiet visu savu spēku un gudrību. Ja viņš sāks ložņāt pa ezermalu, jūs sagaida … darbs patālā provincē. Mēs paši te meklējam lietiskos pierādījumus. Svešām acīm te nav ko lūrēt.

Aģents steidzās izpildīt priekšnieka rīkojumu. De Mario saņēma savu tiesu.

—   Kāpēc nav atrasta? — Karraro noprasīja un paskaidroja. — Ja no šāviena ir pušumi pakausī un kaklā, tad lodei jā- iestrēgst zemē.

—   Tu taču vēroji mūsu darbu. Mēs meklējām lodi. Diemžēl nepaveicās. Mums jāattaisnojas, jo nakts un tumsa traucē. Pat pie vislabākā apgaismojuma gar acīm var aizslīdēt apjomīgāki priekšmeti nekā lode. Tā var iepīties kāda zāles cerā.

Mākslinieka zīmētajā notikuma vietas plānā bija norādīta vieta, kur atrasts «akmens ar brūnganiem plankumiem». Ekspertu atzinums «brūnganos plankumus…» var pārvērst asinīs. Pagaidām jāpakļaujas versijai — meitene nogalināta aizdomīgā akmens tuvumā. Tur atrasti izdegušie sērkociņi un cigarešu gali.

—   Meklēšana jāturpina, — Karraro vēlreiz atgādināja ekspertu grupai un pievērsās Solmi. — Jāpaziņo tiesu izmeklētājam. Ja viņš neceļ iebildumus, meitenes līķis tūliņ jānogādā morgā.

—   No kurienes lai es zvanu? Visur ir nomodā pogainie.

—   Izmanto rāciju. Dežurants, domāju, šodien ir prātīgs vīrs. Viņš visu sapratīs.

—   Mazas izredzes. Dežurē Moraldi. Viņš neko nezina par šo lietu.

—   Pacenties tā īsi un neskaidri pastāstīt pasaciņu…

—   Es domāju, ka mums sanāks radio preses konference.

—   Lai uzzinātu avīžnieku nolūkus meitenes nāves izgaismošanā, mums jāsāk pirmajiem par to runāt, — Karraro ieteica.

—   Iegaumē to, ja viens žurnālists kaut ko nojauš, tad arī citi nesnaudīs. Pēc brīža te būs vesels ducis rakstītāju. Tu tikai pacenties atbildēt…

No tiesu izmeklētājā bija saņemta atļauja par līķa nogādāšanu uz morgu.

Karraro uzrunāja Solmi:

—   Jābrīdina Forellas vecāki…

Es negribētu izlaist no rokām izmeklēšanas grožus, — Solmi bija nopratis Karraro mājienu, — to manā vietā labi izdarītu Atārdi… Te man dārga katra minūte.

—   Tev jāatrod brīvs brītiņš un jāaizlaiž pie viņiem. Es saprotu tavus piedzīvojumus. Nakts bija trakoti smaga. Taču iegaumē ar kādu ģimeni mums ir darīšana! Varbūt man pašam vajadzētu sastapt sinjoru Kārpi? Un tomēr — labāk tu, jo vismaz drusciņ viņus pazīsti. Bet te es pieskatīšu zēnus, lai viņi nebumbulē. Vai tu man neuzticies …

«Nolāpītā pakļaušanās priekšnieka gaumei!» Solmi šņāca, protams, savā nodabā. «Es izmocījos, lai četrdesmit astoņās stundās atrastu un izvilktu no ezera. Te parādās vecais un sūta mani nogādāt bēru sludinājumu. Tā ir caurnešana …»

8

Pēc divām stundām viņi satikās morgā. Kārpi un Solmi automobiļi bija sekojuši viens otram.

Tikko atskanēja viņu soļi morga gaiteni, atskanēja neprātīgs profesora kliedziens.

—   Kur viņa ir? Es gribu viņu redzēt.

Sinjora Kārpi skaļi šņukstēja. Lai gan klātesošos satrieca nogalinātās meitenes vecāku asaras un vaimanas, izmeklētajiem bija jāveic visnepatīkamākā procedūra — jālūdz, lai viņi oficiāli apstiprina, ka Albāno ezerā atrastā slīkone ir viņu meita … Pēc viņu apgalvojuma sākās sekcija …

Ne pirmo reizi redzēts morga ledusskapis uu ta atvilktnes, uz kurām gulējuši nogalinātie vai avārijās bojā gājušie cilvēki. Taču šī situācija ar Kārpi ģimeni atklāja īsto dzīves traģismu, ko izraisa bērna nāve. Solmi ausīs kā asi naži dūrās profesora Kārpi asarainie šļupsti.

—   Forella, Forella …

Karraro, kas bija ieradies, lai personīgi piedalītos nogalinā- tāsForellas Kārpi sazīmēšanas protokola apstiprināšanā, ierosināja nelaiķes vecākiem atstāt savu lolojumu tiesu mediķu pārziņā. Un Kārpi laulātais pāris atstāja nāves tvana pārsātināto telpu. Viņus pavadīja Karraro. Kopā ar viņiem iedams caur morga katakombām, komisārs vēroja savus ceļabiedrus un jutās kā traģēdijas līdzvaininieks. Viņi klusēja. Karraro it kā savu vainu izpirkt gribēdams, bēdu sagrauztajiem piedāvāja policijas automobili, kas viņus nogādātu mājās. Profesors noraidīja komisāra priekšlikumu.

Kad Kārpi laulātais pāris savā automašīnā sasniedza savrupmāju, nestuves, kurās atradās viņu meitas līķis, pieveda pie morga lifta, un tās tālāk devās uz operāciju sekciju zāli. Un nu «ceļotāja» tika nodota tiesu medicīnas institūta direktora pilnīgā pārziņā un rīcībā. Te plašās operāciju zāles sienas veidoja speciāls stiklojums. Ar tā starpniecību policijas un tiesas ierēdņi, izmeklēšanas un likuma uzraudzības dalībnieki, varēja vērot līķa sekcijas procesa norisi. Abu pušu telefoniskie sakari ļāva sniegt informāciju, atbildēt uz jautājumiem, kas saistīti ar upura izpēti un sekcijas norisi.

Forellas nedzīvais ķermenis tika noguldīts uz marmora galda. No tā vispirms tika novilkti visi apģērba gabali. Pēc tam eksperti tos vērīgi aplūkoja. Un jau pirmajās apskates minūtēs tika pasludināts pārsteidzošs atklājums! Zem jakas atrada lodi. Nāves nesēja droši vien, iznirdama no kakla brūces, pa lakatiņa audiem bija slīdējusi un pēcāk iestrēgusi jakas krādziņā…

Karraro palūdza atradumu nogādāt viņa rīcībā. Un kad komisārs ieraudzīja uz sanitāra rokas svina gabaliņu, viņš paziņoja:

—   Šķiet, ka septītais vai astotais kalibrs.

Solmi nešaubījās par komisāra pamatīgajām zināšanām ballistikā. /

Stikla sienas viņā pusē eksperti pabeidza līķa atbrīvošanu no pēdējiem apģērba piederumiem un kā pēdējo novilka peldkostīmu.

—   Tas ir mums jau zināmais… — Solmi, vērodams ūdenī, izmirkušo peldkostīmu, izmeta. — Tagad jāskrien pie vīriem, lai dod secinājumu par lodi. Un apvaicāšos, ko jaunu atraduši.

Solmi bēga no baismīgā «ekrāna», no tuvplāna, kas visā pilnībā un detaļās attēloja mediķu darbību līķa sekcijā. Arī juta, ka pienācis pēdējais brīdis, lai atstātu «ekrānu».

—   Mums vēl jāpaspēj gūt atbildes uz simts un vienu mīkIu, — Karraro centās saglabāt mieru un it kā ignorēt operācijas zāles nomācošo gaisotni. — Mums jāzina, ko paveikušas tas divdesmit Atārdi izveidotās nozieguma vietas apsekošanas grupas. Vai ir atrasti cilvēki, kas bijuši nozieguma vietas tuvumā? Varbūt viņi būs kaut ko dzirdējuši…

Tiesu mediķa — ķirurga nazis jau iegriezās Forellas nedzīvajā miesā … Tiesas izmeklētājs novērsās no «ekrāna» un nedroši jautāja Karraro:

—   Un ko varētu gaidīt no šķēršanas?

—   Daudzu mīklu atrisinājumu, — Solmi atbildēja Karraro vietā. — Gribas zināt: pulkstens cikos iestājās nāve? Vai meitenes organismā ir narkotisko vielu pēdas? Vai slepkava viņu pārsteidza piepeši…

Solmi nepabeidza jautājumu kaskādes izkāstu, Karraro iestarpināja:

—   Vai nu kāds meiteni nogalinātu tikai tāpēc, ka viņa viegli pakļāvusies narkomānijai…

—   Tāda atziņa, protams, nederēs. Mums toties būs svarīgi zināt, vai meitene bijusi nevainīga …

Karraro, uzskatīdams, ka tiek piesauktas kriminālistikas ābeces zinības, atgādināja par neatliekmu «operāciju» ar pirkstu nospiedumiem un Forellas asinsgrupas izzināšanu, jo pretējā gadījumā var iestāties pārāk garš «izmeklēšanas starpbrīdis». Viņš tūdaļ sazinājās ar De Mario un pieprasīja ekspertīzes rezultātus par tabakas sastāvu krastmalā atrastajos smēķ- galos.

—   Viena no cigaretēm bijusi pildīta ar marihuānu… Ja, augstas kvalitātes …

—   Bet kādi pierādījumi, ka to smēķējusi Forella?

—   Par narkotisko vielu ietekmi uz nogalinātās organismu spriedīs tiesu mediķi. Taču mēs, neaizmirsti, krāmējamies^ ar papīra izpēti, bet šajā gadījumā gan ar avīžpapīra, gan smēķējamā — analīzi. Un mums laimējās pamanīt lūpu krāsas traipiņus. Ja tie ir atrasti, tad atradīsim arī smēķētāju. Un nu jau noteicām ari sievietes asinsgrupu. Smēķētājas asinsgrupa — negatīva AB. Un tā ir Forellas asinsgrupa! Tātad mēs jau esam pie īstā ceļa…

— Bet plankumi uz akmens …

—   Asinis, AB grupa, negatīva.

—   Vai uz akmens ir pēdas?

—   Ja tu domā pirkstu nospiedumus, tad nav. Toties par autoriepu nospiedumiem — skaidra lieta. Ir darīšana ar pamatīgu dampi, domājams, sporta vāģi. Arī moča pēdas ir rokā.

—   Un kā ar citiem smeķgaliem?

—   Tie divi ir bez narkotikas. Kaut gan tikai vakarā būs pilnīgi precīzas ziņas.

—   Tātad ir kādi «āķīši»?

—   Es neteiktu.

—   Kā ar lodes apskati? .

—   Nekā jauna. Noprecizējām kalibru.

Saruna ar De Mario ieskicēja un paplašināja ieskatu nozieguma detaļās, pamazām zīmēja slepkavas ekipējumu. Tā bija automašīna, ierocis …

Karraro, kā jebkurš profesionāls kriminālists, labi zināja, ka atrastā lode ir tikai starpposms izmeklēšanas sarežģītajā procesā. Tā, protams, palīdz atrast tieši to ieroci, kas to izšāvis, taču nevienmēr izmeklēšanas sākumā tā spēj sniegt ziņas par šaujamrīka mārku. Vai lode raidīta no revolvera vai pistoles, uz to palīdzēs atbildēt nozieguma vietas apskate un citi pierādījumi.

Solmi kūpināja cigareti, nu jau diezin kuro pēc skaita. Uzkavēšanās morga gaitenī kļuva pārāk nomācoša. Tiesu mediķu dotās ziņas nepārprotami liecināja par tīšu slepkavību, pasvītrojoši tīšu meitenes nogalināšanu. Kāpēc …

Skaļrunī atskanēja ķirurga-eksperta balss.

—   Fernando!

Solmi piegāja pie mikrofona.

—   Kas jauns?

—    Tevi interesēja jaunavības plēve, — ķirurgs sacīja, — diemžēl viss ir daudz sarežģītāk. Meitenei vismaz devītā vai desmitā grūtniecības nedēļa …

Vai atklājās jauni Forellas noslepkavošanas motīvi? Ko ziņot kvestoram? Vai, atsaucoties uz tiesu medicīnas ekspertu aptuvenu atziņu, varētu informēt, ka meitenes nāve iestājusies noslīkšnas rezultātā … viņas plaušās atrastas ezera mikroflo- ras daļiņas… Tā pagaidām, tā aptuveni… Pēc šāviena, kad meiteni, piesietu pie motocikla, iemeta ezerā, viņā vēl mita dzīvība … Un kvestors var noprasīt: cik ilgu laiku Forella Kārpi atradās ūdenī? (Dzīva vai mirusi?) Eksperti domā — piecpadsmit, sešpadsmit stundas … Un ko sacīt par narkotiku? Mediķi uzskata, ka viņas asinīs ir hašišs. Cik ilgi varēs klusēt par Forellas grūtniecību …

Sēdēdams iepretī kvestoram, Karraro jutās kā uz krēsla, kuram jebkurā brīdī var pieslēgt elektrisko strāvu. Uz lielā policijas priekšnieka galda draudoši zvilnēja vakara avīžu kaudzīte. To pirmajās lappusēs, Karraro jau bija redzējis, lieliem burtiem bija rakstīts: ________ NOTIKUMA VIETA BIJA IERADUSIES — OPERATĪVAS MEKLESANAS NODAĻAS priekšnieks, SLEPKAVĪBU IZMEKLĒŠANAS NODAĻAS PRIEKŠNIEKS, KRIMINĀLISTIKAS EKSPERTĪZES NODAĻAS PRIEKSNIEKS …» Tatad priekšnieks priekšnieka galā…

—   Mūsu tā dēvētais noslēpums drīz nāks gaismā, — Kar- raro mierīgi sacīja. — Varbūt dažas stundas varēsim neatklāt ezerā noslīkušās meitenes vārdu.

—   No preses konferences mēs netiksim vaļā, — kvestors risināja savas pārliecības izklāstu. — Taču mēs nejausim, lai sensācijas kārie ļautiņi ievazā dubļos godīgas, bēdu sagrauztas ģimenes vārdu. Mums ir sava versija, savs viedoklis par at' radumu Albāno ezerā. Un to jums, Karraro, vajadzētu iegaumēt! Un vēl — es neciešu informācijas izvējošanu.

Karraro nestrīdējās ar kvestoru, jo viņš godprātīgi atbalstīja lielā priekšnieka viedokli. Vienīgā problēma — kā izvairīties no žurnālistiem… Kaut gan smieklīga būšana! Policija negrib stāstīt par sava sarežģītā un riskantā darba pieklājīgiem rezultātiem…

Pēc iziešanas no kvestora kabineta Karraro ļāva vaļu dusmām. Un kad grasījās tās visā pilnība izgāzt uz Solmi galvas, viņš izdzirda kolēģa mierinājumu.

—   Es gribētu atgādināt kaut ko no senās noziedzību vēstures. Šķiet, ka 1938. gadā mūsu valstī bija vislielākā noziedzība. Toreiz avīzēm nācās klusēt, jo tāda bija politika. Sabiedrībai varbūt likās, ka tā dzīvo zem mierīgām zvaigznēm…

—   Arī tā var pieveikt noziedzību, — Karraro valdīja dusmas, — tā domā mūsu kvestors. Kad mēs pakļausimies tikai tiesas varai, tad šī bēgšana atgādinās mazgadīgu bērnu spēli par gudro policistu un dumjo noziedznieku. Un zini, ko es ierosināju kvestoram? «Ja es nepiedalīšos preses konferencē, tad jums būs mazāks risks».

—   Viņš varēs noklusēt par Forellas grūtniecību …

—   Par to vajadzētu noklusēt. Piesardzības labad. Visnejēdzīgākās sekas var izraisīt muldēšana par meitenes nespēku. Tā būtu komiska anekdote… Ieskaties avīzēs! Tu, De Mario, suņu dienests ar visiem vadoņiem, tāpat es izmetīsimies no Romas laukā un joņosim uz Albāno ezeru kādas vārgas meitenes dēļ … Mūsu laime, godājamais kolēģi, neparastu notikumu godprātīgā izzināšanā.

—   Piekrītu. Lai preses konferencēs citi spodrina savu mundieru pogas, bet es tev noprasīšu, kā veicas operatīvajām grupām pie Albāno.

—   Viņi ir satikuši kādu zemnieku, kas dzīvojot netālu no tā meža ceļa. Es aizbraukšu viņu nopratināt.

—   Lai tev labas sekmes! Tikai drusciņ atvelc elpu.

Pie lifta Karraro satika žurnālisti Mariju.

—   Vai man būtu jāraksta, — viņa ļauni smīnēja, — Albāno ezerā meitene, vārgulīte, siltās saules upuris. Tā gandrīz mūs informēja preses konferencē.

—   Rakstīšana nodrošina maizi, — Karraro vientiesīgi sacīja. — Lasītāji jums ticēs. Es nemaisīšos pa vidu.

—   Jūs nevēlaties bāzt savu degunu tur, kur var iemantot priekšniecības pārmetumus. Taču preses konferencē jūsu zinošais deguns būtu noderējis. Kvestors būtu atbalstīts…

—   Priekšnieks stāv uz savām kājām stabilāk nekā es.

—   Vai meiteni nogalināja? — Marija mainīja sarunas tematu un ļoti vēlējās, lai viņu skatieni sastaptos. — I<ā mums ir ar melošanu? iKāpēc jānoklusē narkomānijas upuris? Vai «pašā augšā» bus liels skandāls?

Karraro klausījās žurnālistes jautājumus un sevī spriedelēja: «Lūk, cik vienkārša, bet arī sarežģīta padarīšana! Tu, taisnības meklētāj, melo cilvēkiem un pats sev, saceri nozieguma vēstures. Un kad tu stāstīsi patiesību, tevi uzskatīs par klačo- tāju…»

—   Es neko nevaru paskaidrot, — Karraro centās izbeigt sarunu. — To, ko mans vadītājs sacījis tik atbildīgā preses konferencē, es nedrīkstu apšaubīt.

—   Bet es nevēlos miekšķēt ļaudīm smadzenes. Jūsu izpūstās pīlītes ir kaitīgas, — Marija neatkāpās. — Kas būtu darāms?

—   Labāk blēņas nekā apzināta maldināšana.

Viņi izšķīrās.

9

Karraro namā jau krietni sen bija izveidojies brokastu rituāls. Mājas tēvs uzskatīja, ka rīta maltīte ir vienīgā reize diennaktī, kad visa ģimene ir vienviet pie galda. Ģimenes kopsa- nākšanai par godu tika lietota melhiora kafijas servīze. So jauko trauku komplektu viņš bija nopircis kādā izsolē, pārkāpdams savus naudas taupītāja principus. Servīze kļuva par ģimenes saliedētības simbolu. Tāda bija komisāra iecere… Un «simbola pavadoņi» — sausmaizītes, sviesta kubiciņi, džems, greipfrūtu sula …

Brokastu rituāls noteica, lai Laura, viņa un Mafaldas meita, noteiktā laikā ierastos pie galda. Meita bez ierunām pakļāvās vecāku gribai, jo ar vienmēr apbrīnojamu precizitāti nosēdās savā vietā un gaidīja, kad tēvs visiem novēlēs labu apetīti.

Noziegums uz Albāno ezera aplinkus ietekmēja komisāra brokastu ceremoniju. Forellas Kārpi slepkavības cēloņi, par kuriem īstas skaidrības vēl nebija, nejauši lika komisāram palūkoties uz savu meitu. Viņas uzskatos par dzīvi un attiecībam ģimenē bija parādījies es. Tas izpaudās ironiskos dzēlienos par tikumību un policijas necilo lomu tās gandēšanā, netika žēlots arī komisāra darbs. Nereti gadījās tā, ka viņš, ar ironiskām adatiņām sadurstīts, piecēlās no galda, lai dotos uz darbu.

Sajā rītā Karraro nepārsteidza meitas klusēšana un pāris izteiktie vārdi par kafijas aromātu, viņu pārsteidza paša organizētā, bet tagad galīgi nospēlētā izrāde. Vai to bija organizējis kāds nojucis režisors? Viņš, aizrāvies ar brokastu rituālu, neko nezināja par maltītes dalībniekiem, īpaši par Lauru, meitu, ko auklējis un lutinājies … Vai viņš bija labāks par Andrea Kārpi? Un tagad,izklaiņojies pa policista — jautātāja atziņas labirintiem, un tur neatradis tematu vaļsirdīgas sarunas aizsāk- šanai, tikpat kā kārtējās pilsoņa N pratināšanas reizē, noprasīja:

—   Lauriņ, saki man atklāti, vai es tev esmu slikts tēvs?

Pārsteigta par tēva negaidīto jautājumu, Laura pārtrauca malkot kafiju 1

—   Tēti, uz šo jautājumu es nevarēšu atbildēt, jo «labs» vai «slikts» neskar tevi personīgi. Tu esi saistīts ar sabiedrību, pret kuru man, nieka cilvēciņam, ir lielas pretenzijas. Tu jau neesi tas vislielākais ļaužu muļķotājs… Turklāt mēs tiekamies tik reti. Sīs brokastis …

—   Taču mēs abi kādreiz klaiņojām, un tu juties kā paradīzē. Mēs gājām roku rokā …

—   Uz leļļu izstādēm … Bet pirms cik gadiem?

—   Tev taisnība. Mums ir dažādi laika mērīšanas paņēmieni, pat sistēmas. Bet tagad tu man pastāsti par skolu. Kas tajā ir jauns?

—   Es jūtos apmierināta.

—   Un kurš no mācību priekšmetiem tev ir vismīļākais? Itāļu, latīņu valoda, varbūt matemātika?

—   Tētiņ, ģimnāzijā vairs nemāca latīņu valādu, bet itāļu valoda ir fakultatīva …

Par mācību procesu nebija vērts runāt. Bija strupceļš. Un

ja viņš vēl uzdotukādu jautājumu, Laura sacītu — nopratināšana. Karraro tomēr uzdrošinājās pajautāt:

—   Un kādas ir tavais attiecības ar skolas biedriem? Vai ir simpātiski zēni?

—   Ir simpātiski un ir pretekļi…

Kad Laura bija aizgājusi, Karraro pievērsās sievai.

—   Vai viņai kaut kas neštimmē?

—   Kādā ziņā?

—   Parastā ziņā, — Karraro apmulsa, — jo viņa taču mācās jauktajā klasē. Tur ir meitenes un zēni…

—   Ar vienu draudzējas, bet ar otru ecējas. Kā jau tādā vecuma.

—   Vai ir kāds zēns, kas Laurai patīk? Varbūt viņa ir iemīlējusies?

—   Un ja ir, tad par to nevajadzētu galvu lauzīt.

—   Vai tas ir no skolas, viņas vecuma zēns? ,

Sinjora Mafalda paskatījās uz vīru un dziļdomīgi pasmaidīja. Kas šo nopietno policistu pamudināja sākt tik intīmu sarunu par Lauru? Līdz šai dienai viņš nekad nerunāja par mīlestību.

—   Vari nemocīties, Antonio, jo viņa ir iemīlējusies Džako- ino Agostini, motorbraukšanas čempionā.

«Kāds gan izskatās šis čempions motobraukšanā?» Karraro, staigādams gar Albāno krastmalu, domāja par sievas sacīto pie brokastgalda. Ikvienam cilvēkam ir vismaz pārītis neatklājamu noslēpumu.

Tikko viņi ar ekspertu priekšnieku De Mario bija runājuši par Kārpi ģimenes naudas lietu slepenu pārbaudi. «Smalko» pārlūkošanu uzticējuši Astoldi, vīram, kas tiek dēvēts par politiski neatkarīgo ekspertu. Viņš kādreiz bija absolvējis ekonomikas fakultāti, taču sabiedrībai nezināmu iemeslu dēļ bija iegrimis finansu sfērā. Astoldi izpēte varēja dot atslēdziņu, ar kuru atvērtos Kārpi ģimenes materiālās nodrošinātības labirinti, ļautu Hopietnāk ieskatīties Forellas attieksmē pret naudīgiem vīriem. «Politiski neatkarīga eksperta» atradumi dotu pamatīgus argumentus Karraro vai Solmi sarunām ar profesoru Kārpi, viņa sievu un mājas kalpotāju.

Tātad Astoldi, kā militāri vīri sacītu, devās uz frontes pirmo līniju.

Tajā laikā Solmi un Atārdi automobilī devās uz Albāno ezeru. Viņi brauca tieši pa to maršrutu, pa kuru, kā jau apstiprināja izmeklēšana iegūtie pierādījumi, bija deviesies savā pēdējā braucienā Forella Kārpi. Policijas automašīna piestāja pie mājeles, kuru bija ieteikusi operatīvā meklēšanas grupa. Tur bija jānopratina zemnieks, kas varēja liecināt par šajā zonā pamanītajiem atpūtniekiem.

Nelielā celtne atradās dubļainā, vistu mēslu pārpilnā pagalmā. Ķēdē raustījās suns, neapmierināts ar nelūgto ciemiņu parādīšanos. Un tikko policijas vīri bija spēruši kāju ux dubļainās un mēslainās zemes, no mājeles iznāca sieviete. Viņa izskatījās sadrūmusi un nelaipna. Melnais lakats un tumšā kleita pauda par sēru vai kādas nelaimes klātbūtni. Aiz sievietes stāvēja sirms večuks.

Solmi, apsveicinājies ar mājeles iemītniekiem, tūdaļ sacīja:

—   Mēs ar kolēģi atbraucām pie jums, lai no jums kaut ko uzzinātu par ezerā noslīkušo meiteni. Vai ar jums vakar runāja divi policijas aģenti?

—   Tā bija, — zemnieks piekrita.

—   Un ko jūs viņiem varējāt pastāstīt?

—   Es teicu, ka neko nezinu, — večuks nikni nopurpināja.

—   Vai tik tiešām jūs neko nedzirdējāt un neredzējāt?

—   Neko neredzēju un neko nedzirdēju.

—   Taču jūsu tuvumā ir ezers, — Solmi apmulsa, — jūs atrodaties pie paša ezera. Un mūs interesē, vai jūs būtu redzējis šo meiteni? — Solmi kļuva uzstājīgāks. — Būtu redzējis?

Večuks negribīgi pameta acis uz piedāvāto fotogrāfiju un noraidoši purināja galvu.

—   Varbūt kāds no jūsu ģimenes ir redzējis? Sieva būs redzējusi?

—   Nē, — zemnieks purpināja, — nē, nav redzējuši.

—   Te ieradās ļoti smalks un ātrs automobilis. To jūs, protams, redzējāt.

—   Te daudzi atbrauc. Ja es būtu kādu ļoti ievērojis, es tūliņ izstāstītu.

Dīvaini. Kāpēc abu aģentu ziņojumā bija pieminēts tieši šis večuks? … viņš «varot sniegt nozīmīgu informāciju …»

—   Uz šo vietu brauc tikai negudrie. Te ir nelāga aizkļūšana pie ezera, — večuks apžēlojās par policistiem. — Ja arī tur nokļūsti, tad rēķinies — baigais dziļums. Pie ezera, protams, nav garlaicīgi. Pārīši atbrauc. Pa autostrādi brauc, bet pēc tam čāpo kājiņām. Taču uz lielā ceļa ir mašīnu biezums. Mums nav laika visas apskatīt un saskaitīt. Mēs strādājam.

—   Jācer, ka kāds no jūsu kaimiņiem vai paziņām būs kaut ko svešādu pamanījis.

—   Tā jau var gadīties, — večuks piekrītoši sacīja. — Es jau vakar brīdināju jūsu policistus par Momolo. Tas ir vīrišķis, kas noņemas ar zivju ķeršanu viņā ezera krastā. Viņš bez šaubām būs bijis krietni acīgāks nekā mēs ar sievu.

Aptauja ieilga, jo tikai retais ezermalielis zināja īsto Mo- molo vārdu — Enriko Tumoli. Viņš bija traktiera «Pie circeņa» oficiants, kaislīgs_ zivju ķērājs, neparastu lomu luteklis. Viņa aprūpētais restoraniņš apliecināja tikai sen pierastu samērā necilu provinciālismu — dubļainas grīdas, nospeķotu galdu, neēvelētus plauktus, sašķobītus krēslus un galvenais — īsu ēdienkarti un, protams, neparasti pieticīgu apmeklētāju pulku. Par pēdējo pārliecinājās Solmi, tikko spēra kāju krodziņā. Tajā nebija neviena apmeklētāja. Vienīgā dzīvā dvēsele — Mornolo! Viņš bija piecdesmitgadīgs vīrišķis, taču pārāk ātri novecojis cilvēks. Viņa resnulīgā nevīžība varēja kaitēt restorāniņa pievilcībai, taču, lai Dievs viņu sargā, virsroku guva oficianta meistarība — prasme saprasties ar jebkuru apmeklētāju. Pamanījis ienācēju Solmi, Mornolo, nezinādams, kas slēpjas aiz šī vienkāršā vīrišķa personas, tūdaļ viņam piedāvāja cūkas cepeti un makaronus. Solmi neieredzēja šos ēdienus, toties Atārdi tos dievināja. Un vēl — kad oficiants atgriezās ar restorāniņa «brīnumu», arī Solmi uzdrošinājās runāt par šo brīnumu, turklāt papildus pasūtīt vīna glāzi.

Pēc mielasta pieteikuma Solmi uzrādīja dienesta apliecību un lūdza oficiantu atbildēt uz jautājumu: kas jums ir zināms par negadījumu uz ezera?

—   Par to rakstīja avīzēs, — Momolo atbildēja. — Visiem uz mēles ir šī meitenes nogalēšana.

Runātāja intonācija pauda piesardzību un pārspīlētu atturību par notikušo. Uz to Solmi atsaucās ar Forellas fotogrāfijas uzrādīšanu un, protams, jautājumu, vai cienījamais oficiants kaut ko zina par šo meiteni. Un lai saruna kļūtu lietišķāka, Solmi it kā informēja sarunu biedru:

—   Mums ir izsmeļošas ziņas par jūsu makšķerēšanas vietām. Tāpēc aplūkojiet šo fotogrāfiju un pacentieties atcerēties, vai jūs neesat sastapis šo meiteni jūsu… makšķerēšanas ceļos…

Momolo necentās apskatīt fotogrāfiju. Solmi uzskatīja, ka tā ir … .laba pazīme, tātad «suns zina, ko ēdis …» Arī Momolo it kā nojauta policista tālredzību, tāpēc viņš, galvu nodūris un mazliet trīcošā balsī sacīja:

—   Man gadījās redzēt…

—   Lielāku uzmanību fotogrāfijai! — Solmi mudināja, jo izjuta oficianta divkosīgo attieksmi. — Koncentrējiet atmiņu!

—  Jā, tā ir viņa … Pēdējā laikā viņa ieradās tajā vietā, atbrauca ar moci, protams, ari gāja kājām.

—   Jūs viņu redzējāt no ezera.

—   Jā, kad es atrados uz ezera. Krastmalā darbojās pārītis. No tālienes grūti saskatīt, ko viņi tur darīja. Lai viņos ieskatītos, reiz es gāju garām …

—   Tikai vienreiz? — Atārdi noprasīja.

Solmi pamāja seržantam, lai viņš «neaizbaida zvēriņu, kas atnācis pamieloties ar mednieku piedāvāto barību»… Ja viņš pārstās uzticēties, tad nojuks visas medības.

—   Tikai vienu reizi, — Momolo apgalvoja.

—   Vai meitenes sabiedrībā bija vīrietis, kura ārējās pazīmes jūs varētu raksturot…

—   Viņa seja nebija redzama, vienīgi siluets un galvas veidols. Viņš bija vidēja auguma, gaišbrūniem matiem. Manuprāt, viņš atgādināja ārzemnieku.

—   Kāpēc ārzemnieku? Vai jūs dzirdējāt viņa runāšanu?

—   Viņam neparastas krāsas mati un dīvaina automašīna.

—   Kāda automašīna?

—   Liela, tumša, skaista.

—   Vai tai bija Romas numurs?

—   Nebija Romas numurs! Par to es gribēju runāt… Tai bija ārzemnieku autiņu numurs …

Ar šiem vārdiem beidzās oficianta apšaubāmie paskaidrojumi, liecība, kurā bija vairāk pretrunu nekā visslēptākajos melos. Momolo, protams, nespēja nosaukt «ārzemnieka automašīnas» numuru, jo neesot tam pievērsis vajadzīgo uzmanību…

—   Vai viņi, kā jums šķiet, brauca pie ezera satikties? Un kopš kura laika brauca?

—   Tikai satikties. Pirms kāda mēneša?

—   Tā varētu būt…

—   Varbūt pirms diviem vai trijiem mēnešiem?

—   Tā varētu būt.

Par šo pārīti, protams, Momolo tika stāstījis vietējiem iedzīvotājiem. Tagad stāstījums tika atkārtots neparasti nopietniem un kašķīgiem klausītājiem.

—   Un ko šis pārītis darīja uz pļaviņas? — Solmi uzdeva pēdējo jautājumu.

Momolo sejā iezīmējās viltīgs, pat izaicinošs smīns.

—   Ne jau dižu brīnumu dēļ viņi brauca uz šo ezermalu. Kad bija vēss laiks, viņi maigojās autiņā, bet siltāka — kaut ko noklāja zālītē …

Pēc viltīgā vīreļa nopratināšanas Solmi un viņa pavadoņi nesteidzās uz Romu. Viņi novietoja savas automašīnas līdzās ekspertu grupai, kas bija izvietojusies krastmalā, kur De Mario sēdēja_ uz ķeblīša un kaut ko rūpīgi atzīmēja bloknotā. Solmi nosēdās līdzās ekspertu priekšniekam un pavaicāja:

—   Vai kaut ko atradāt?

—   Visādus nieciņus. Ko tie slēpj, to tikai pats varenais liktenis zina. Pētīsim.

—   Kļūstu ziņkārīgs.

—   Ir kāds diedziņš. Tas bija aizķēries krūmājā. Sāksim pētīt. I

Solmi nepievērsa uzmanību nieka diedziņam, bet uzstājīgi noprasīja:

—   Un kas atrasts ezerā?

—   Ezerā?

—   Jā, ezerā. Tikai tu man nestāsti, ka akvalangisti bumbu- lē krastā …

—   Vai nevarēja iztikt bez sūtīšanas ūdeni? Karraro neierosināja līst ezerā. Un ko tur vairs atradīs?

—   Piemēram, pistoli.

De Mario atzina savu turedzību.

—• Tikko svīdīs gaisma, vīri bridis ezerā.

10

Karraro ieradās Kārpi mājās, taču nesastapa saimnieku. Viņš, kā kalpone paskaidroja, devies uz klīniku… apciemot sievu. Viņa nespējusi pārvarēt nelaimes atnesto nervu spriedzi. Karraro, profesoru gaidīdams, palūdza kalponi parādīt Forellas istabu.

—   Vai viņa vienmēr uzturējās savā istabā, — Karraro pajautāja.

—   Tikai dienas otrajā pusē. Sinjorina, atgriezusies no skolas, mīlēja darboties savā vietiņā.

—   Vai tik tiešām pieaugusī meitene auklēja lelles …

—   Tā nebija. Viņa sen jau nerotaļājās ar bērnu mantām.

—   Bet ko viņa darīja? Klausījās mūziku, lasīja grāmatas?

—   Nē. Viņa taisīja dzīvnieciņus.

—   Dzīvnieciņus. No kā viņa taisīja?

—   No papīra.

—   Tas ir gan darbiņš … /

—  Viņa zīmēja visādus dzīvnieciņus uz papīra. Pēc tam tos izgrieza un ielīmēja albūmā.

—   Vai tie būtu saglabājušies?

Antuanete izņēma no atvilktnes biezu albūmu. Karraro ņēmās to šķirstīt un pakļauties augošam izbrīnam. Zīmējumi bija neizteiksmīgi un neparasti naivi, toties atspoguļoja lielu… zooloģisko dārzu. Pētīdams kaķu, zosu, putnu, zivju, lauvu un zirgu figūras, Karraro jautāja:

—   Vai tiešām tie ir sinjorinas zīmēti?

—   Tikai viņas. Tie ir radīti vientulībā, vakara stundās …

Karraro, šķirstīdams albūmu, centās rast kopsaikni — meitene, kas cītīgi zīmē, izgriež un līmē dzīvnieciņu tēlus, un meitene, kas pie ezera mīlinās ar vīrieti, gaida bērnu… Un tagad zīmētāja-mīlniece guļ morgā uz marmora galda. Kas slēpās šīs meitenes dvēselē? Vai tās dziļumos ir ielūkojies kāds cilvēks, kā dēvēt tādu, kas spēja pacelt ieroci pret naivo mākslinieci?

—   Vai jums gadījās no sirds izrunāties ar Forellu?

—   Viņa nebija no runīgajām.

—   Taču ar māti un tēvu runāja …

—   Runāja par saimnieciskām būšanām, par apģērbu.

—   Ar abiem vecākiem?

—   Nē, tikai ar māti.

—   Un kādas bija viņas attiecības ar tēvu?

—   Profesors ir ļoti aizņemts cilvēks. Un tomēr viņš vienmēr atrada laiku, lai aprunātos ar Forellu. Vismaz novēlēt labu nakti. Arī rītos, kad viņš ceļas ļoti agri, brokastis ēd meitas sabiedrībā.

—   Tātad pie galda šo to pārrunā, — Karraro centās palīdzēt Antuanetei atstāstīt ģimenes jauko rituālu, kas paša dzīvē bija sairis pīšļos.

—   Maz runāja. Sinjorina kautrējās no tēva.

—   Kāpēc kautrējās?

—   To es neprotu izskaidrot. Kad profesors ienāca viņas istabā novēlēt labunakti, viņa slēpa zem segas savus suņus.

—   Kādus suņus? — Karraro neizpratnē vaicāja, jo viņš šajā namā nebija pamanījis ne vienu suni.

Antuanete piegāja pie skapja un izņēma no ta divus gumijas mopšus. To astes aizstāja elektriskie vadi. «Suņi» — modernas elektriskās lampiņas.

—   Profesors novēlēja mierīgu gulēšanu un atstaja istabu. Pēc tam man vajadzēja sadabūt «suņus», ieslēgt gaismu. Sin- jorinai ļoti nepatika tumsa.

—   Un viņa jums atzinās …

—   Nokad. Viņa tikai lūdza «iededzināt sunīšus». Dažreiz sinjorina paņēma manu roku savējā un turēja līdz iemigšanai …

Karraro un Antuanetes sarunu pārtrauca Andrea Kārpi ierašanās. Karraro nebija gaidījis bezjēdzīgu sarunu un nekorektu profesora rīcību. Slavenais ķirurgs tūdaļ metās uzbrukumā.

—   Pilsētā mudžēt mudž visādi narkomāni, liekēži, bandīti! — Kārpi kliedza. — Kāpēc šīs sabiedrības drazas nav mēslainē, ko sauc par cietumu? Mēslu savākšana ir jūsu tiešais pienākums, komisār! Bet kā jūs rīkojaties? Jūs ierodaties manā mājā un riebīgā veidā pulgojat manas meitas cēlo vārdu. Viņai ir tikai trīspadsmit… Bet jums uz mēles — narkomāne, grūtniece…

—• Mēs nevaram ignorēt tiesu medicīnas ekspertīzes slēdzienus, — Karraro atbildēja tik mierīgi, it kā sarunu biedrs būtu izkusis cieņas apliecinājumos. — Jūs, būdams pieredzējis ārsts, pieaiciniet neatkarīgus un vēl kvalificētākus speciālistus, jums uzticamus mediķus. Lai viņi pasaka pēdējo vārdu …

—   Es runāju par ļaunprātīgu nevēlēšanos iedziļināties manas meitiņas nāves apstākļos! Meiteni piekrāpa, apdullināja ur» zvērīgi izvaroja.

—  Mūsu rīcībā, kā arī jums zināms, ir pārliecinoši fakti par viņas grūtniecību.

Profesors pārstāja kliegt. Komisāra vārdi bija atsituši nikno uzbrukumu.

—   Bet kāds rāpulis varēja pacelt roku pret nabaga bērnu? Kāds nojucis hašiša sūcējs, amorāls tips, cilvēks bez goda … Jā, Romā klimst tūkstošiem neliešu. Un jūs esat viņu aukle. Tāda mīkstčaulība nes indīgus augļus, aug sakropļoti cilvēki …

Karraro nepārtrauca nelaimīgā tēva gaudas. Kad profesors atslīga krēslā, Karraro sacīja:

—   Godājamais profesor! Vai jūs neparaksturotu meitas sabiedrisko vidi, īpaši ārpusskolas draugus? Vai viņa apmeklēja tenisa kortu, peldbaseinu?

—   Nekādus kortus, nekādus baseinus… Tie ir skolā, tik cik vajadzīgs!

—  Vai es neaizskartu jūsu cieņu, ja vēlētos uzzināt, ar kuru no Romas klubiem ir saistīta jūsu atpūta?

Profesors izvairīgi blenza un neatbildēja.

—   Uzskatīsim, ka tā bija tikai pārruna, nevis oficiāla nopratināšana, — Karraro atvadījās. — Jūs pratinās izmeklēšanas tiesnesis. Es gribētu saņemt atbildi tikai uz vienu jautājumu: kas bija jūsu meitas ārstējošais ārsts?

—   Mana meita nekad neslimoja. Ja uznāca īslaicīgs vājuma bridis, tad es piepalīdzēju atlabt.

Karraro sadrūma. Viņš bija zaudētājs no galvas līdz kājām. Kārpi prata gan uzbrukt, gan aizstāvēties.

Karraro centās kalt dzelzi, taču tas atdzisa. Viņš steidzās uz liceju.

—■ Viņai bija labas sekmes mācībās, — stāstīja bijusī Fo- rellas audzinātāja, — nepieļāva kavējumus, disciplīnas pārkāpumus …

Peldēšanas instruktors bija neparasti lakonisks:

—    Sinjorina Kārpi apmeklēja peldbaseinu divas reizes nedēļā. Viņa trenējās jaunākajā grupā: piecpadsmit minūtes iesildījās un četrdesmit piecas peldēja. I

Tenisa treneris, šķirstīdams audzēkņu reģistrācijas žurnālu, nesteidzīgi konstatēja:

—   Forella Kārpi apmeklēja treniņus ceturtdienās un sestdienās, no pustrijam līdz pusčetriem. Uzdrošinos piebilst, ka te- niss neinteresēja meiteni. Viņa bija akurāta un reizē neparasti vienaldzīga audzēkne.

Un tomēr Karraro atzīmēja savā piezīmju bloknotā tās dienas, kurās akurātā audzēkne nebija apmeklējusi treniņu. Ceļā uz savu iestādi komisāram nācās secināt, ka arī no šīs puses Kārpi ģimenes cietoknis nav ieņemams. Tātad jāsecina — Kārpi mājās viss būtu vislabākā kārtībā, ja ezera dzelmē neatrastu nogalinātās meitenes līķi, un ja viņa nebūtu mātes cerībās … Vai Solmi un viņa pašaizliedzīgie vīri Kārpi acīs ir izcili ļaudis? Viņi paveikuši neiespējamo — dažās stundās atraduši nogalināto un nogremdēto… Kas notiks tālāk? Sastrēgums un profesora Kārpi neremdējams naids pret policiju, medicīnas «barons» ievirzīs izmeklēšanu viņam izdevīgā gultnē… No policijas krēsliem lidos priekšnieki, mēlneši un slaisti. Vai «barons» būtu nozieguma dalībnieks? Neticami. Toties aiz mediķu kastas valdnieka varētu aizslēpties… slepkava, ārēji jauks un simpātisks cilvēks… Bet varbūt klaidonis, narkomāns, izvirtulis…

Pieredzējušais policijas stratēģis un taktiķis jutās iznerrots. Kāds nojaušams spēks virzīja izmeklēšanu ačgārna virzienā. Un to darīja … cietušais, visādā ziņā normāls cilvēks. Preses klusēšana viesa šķebīgu sajūtu un vienlaicīgi — negaisa tuvumu. Šodien vai rit avīžu pirmajās lappusēs ar lieliem un trekniem burtiem tiks rakstīts Forellas Kārpi vārds un turpat līdzās tiks «svētīti» aizdomīgie slepkavas meklētāji. Sabiedrības acu priekšā pavērsies skandalozas Kārpi ģimenes dzīves ainas, un tūliņ visi pacentīsies uzminēt mīklu… Kad precīzas atbildes nebūs, vainos policiju, atcerēsies kvestora laipošanu preses konferencē. Kā reaģēs A'larija, žurnāliste, ka necieš aprautu informāciju. Pēc preses konferences tikai viņas rakstā bija izteiktas šaubas par meitenes bojā ejas cēloņiem. «Meitenes vārgums, par kuru runāja kvestors, diezin vai ir nāves iemesls,» Marija rakstīja. «Mums šķiet, ka aiz vārguma slēpjas sarežģītu attiecību kamols. Un kas baidās no patiesības?»

Taču Karraro bija gaidījis vēl skaļāku kliedzienu, īpaši no tām avīzēm, kas savā kareivīgumā gatavas saplosīt ikvienu policistu un tiesnesi, kura nolaidības vai nesmalkjūtības dēļ nav aizstāvēta pāragrā navē mirusi pusaudze. Avīzes pārņēma savā aizsardzībā bojā gājušo meiteņu piemiņu un viņu goda aizstāvēšanu, un sekoja preses «vētras un negaisi». Tajos iesaistījās visdažādākie sabiedrības slāņi. Taču šoreiz «negaisu» izraisītāji bija pārāk piesardzīgi ļautiņi.

Nedienas pagarināja policistu darbdienu. Kad vairs nevarēja pavilkt kājas, Solmi atgriezās mājup no Albāno ezera. Saule vēl atradās pie debesīm un it kā brīdināja, ka līdz vakaram vēl krietns laikasprīdis. Solmi, protams, nespēja steigties uz mājām, lai tur atlaistos uz dīvāna, ieslēgtu televizoru, jo tieši pa ceļam — Andrea Kārpi klīnika. Par to pēdējās dienās tika runāts. Ārstniecības iestādes vārds tika piesaukts no dažādiem, gluži pretrunīgiem viedokļiem.

Apstādinājis automobili netālu no apjomīga divstāvu nama, Solmi nesteidzīgiem soļiem devās pie vārtiem un jau bija sagatavojis savu pasaciņu iekšā laidējam. Diemžēl pie ieejas nebija neviena cilvēka, kas aizkavētu policistu. Arī caur klīnikas gaiteņiem un dažām palātām, kurās sēdēja vai gulēja slimnieki, viņš nepamanīts izgāja cauri. Te slimnieki izskatījās nesakopti, pat netīri. Daži sēdēja uz gultām un tērzēja, viens otrs skaļi smējās, vairāki vīrieši spēlēja kārtis. Nelielā būcenītī sēdēja sieviete baltā halātā un uz elektriskās plītiņas sev gatavoja omleti. Tā, protams, bija medicīniskā personāla pārstāve un, kā Solmi tūliņ noskaidroja, bija klīnikas žēlsirdīgā māsa, tuklas un labsirdīgas sejas īpašniece.

—   Vai jūs būtu tik laipna un man atbildētu uz dažiem jautājumiem, — Solmi ierosināja.

—   Prasiet, — viņa laipni sacīja.

—   Var sagadīties, ka man jānokļūst uz operāciju galda. Tāpēc es gribētu šo to uzzināt par šās klīnikas apstākļiem.

—   Riebīgi. Vai esat akls?

—   Arī redzīgais nesaskata visas nebūšanas. Mani interesē vienīgi ārstu māka sniegt palīdzību.

—   Ir meistari, ir miesnieki. Jums ir nauda? '

—   Atrastos. Es gribētu satikt profesoru.

—   Nevarēs satikt. Viņš te nav kopš baigās dienas. Viņam baiga nelaime. Nogalināta meita. Varbūt pašnāvība, varbūt slepkavība …

—   Par to rakstīja avīzes, — Solmi piebilda. — Tagad jūs —> kādu laiku bez vadītāja.

—   Iztiekam. Mums ir Kārpi vietnieks Džakometi. Ļoti aizņemts dakteris.

—   Vai labs ārsts.

—   Slimnieki saka, ka labs. Bet tagad aizņemts.

Māsa lika manīt par sarunas izbeigšanu. Arī olu kultenis bija gatavs baudīšanai. Solmi, izgājis no nemājīgā nama, ievilka plaušās svaigu gaisu, palūkojās debesīs uz saules disku un nosprieda doties ceļā pa autostrādi Kārpi otrās klīnikas «Santa Lučia» virzienā.

«Santa Lučia» varēja dēvēt par bagāto slimnieku krāšņu šūpuli. Te plaši un gaiši gaiteņi, ik uz soļa labiekārtoti atpūtas stūrīši, mājīgs klusums un neparasti jauka un sterili ģērbusies žēlsirdīgā māsiņa. Ja liktens neuzsūtitu smagu slimību, bet tās vietā dotu iespēju vismaz uz pāris dienām atvilkt elpu- Solmi tūliņ apmestos šajā namā un pakļautos skaistās Lučias valdīšanai.

Žēlsirdīgā māsa, it kā nolasījusi ienācēja domas un it kā ieskatījusies viņa «stiprajos papīros», laipni teica:

—   Cienītais sinjor, te jau bija ieradušies jūsu kolēģi, un es viņiem sniedzu nepieciešamo informāciju.

Solmi noslāpēja satraukumu un ,neko labāku neatradis kā klasiskos … melus, laipni apgalvoja:

—   Jā, esmu informēts par manu darbinieku apmeklējumu. Es labprāt aprunātos ar kādu no klīnikas vadošajiem ārstiem.

—• Es uzdrošinātos jums ieteikt doktoru Marini, šodien dežurējošo ārstu.

Sākumā ārsts šķita mazrunīgs, pat neparasti aizdomīgs mediķis, toties pretstats klīnikas īpašniekam Andrea Kārpi. Ārsts, melnmatains, bija kalsnēja auguma, šauru seju, spicu degunu, šaudīgām acīm. Solmi novērtēja — straujš un_kašķīgs mediķis,

—   Būtu labi, — Marini ierosināja, — ja jūs konspektīvi izklāstītu sava apmeklējuma iemeslus. Jums jāsaprot, ka dežurējošajam ārstam ir daudz pienākumu un liela atbildība. Masa jau teica, ka jūs pārstāvat policiju.

—   Patlaban izmeklēšana pārbauda vairākas Forellas Kārpi bojāejas versijas. Tāpēc nebrīnieties, ka mūs, piemēram, interesē ari Andrea Kārpi ārstniecisko iestāžu darbības kopaina. Kriminālā izmeklēšana arī ir sava veida diagnostika. Jums, mediķiem, zināms, ka nepilnības diagnostikā rada lielus sarežģījumus slimnieka ārstēšanā.

—   Jums ir mediķa secinājumi. Vai esat studējis medicīnu?

—   Fakultatīvi tiesu medicīnu, bez kuras neiztiek juristi. Taču es gribētu jums uzdot nevis mediķa vai jurista jautājumu.

—   Pacentīšos skaidri atbildēt.

«Un es domāju, ka baigais mošķis,» Solmi sev pārmeta, skāņi jautādams:

—   Dakter Marini, cik jūs nopelnāt?

Šķiet, ka šo jautājumu ārsts bija gaidījis daudzus gadus. Viņš bija gaidījis dienu, kad ieinteresēts cilvēks apvaicāsies par pašaizliedzīga mediķa algu.

—   Sīknaudu! — Marini nikni izgrūda, pēc tam eksplodēja.

—   Es par godu un slavu viņam netieku laukā no operāciju zāles. Nevaļa liedz apraudāt manu niecīgo algu. Lauri — profesoram, žagari — ārstiem. Un ja esam sākuši skaidri runāt par nepatīkamo «ekonomisko» jautājumu, tad es jūsu pārdomām, jūsu diagnostikai, versijām, ieteikšu vēl dažas mūsu darbības laukā saskatāmas ainiņas. Tikai es jūs palūgšu nesteigties ar iegūto ziņu klaju izmantošanu.

—   Arī mūsu diagnostikā gudri izmanto noslēpumus.

—   Tāpēc padomājiet! Viņa rīcībā nonāk lielu firmu reklamētie medikamenti, bezmaksas zāles. Tos, protams, pārdod slimniekiem. Un kas saņem naudiņu? Tikai viņš!

Solmi klausījās ārsta dusmu izvirdumu un iztēlē redzēja viņu. «Ar kādām tiesībām jūs iezogaties manā klīnikā un nopratiniet ķirurgu — murmuli? Tajā pašā laikā apkārt klaiņo narkomāni un bandīti…»

—   Tagad viņš saņem savu algu, — Marini rezumēja, — pēc nopelniem saņem draugu «pateicību».

—   Diemžēl saņēma… viņa meita, — Solmi iebilda.

—  Meitene nebija pelnījusi…

—   Viņa gāja sava tēva ceļu, — Marini nepiekāpās. — Es neesmu atriebīgs tips, taču, jums patīk vai nepatīk, ļaunumam ir savas likumsakarības. Cēloņsakarībām ir pakļauti gan ārsti un slimnieki, gan izmeklētāji un slepkavas. Viņa meita, viņa ceļa gājēja …

11

Vēlā vakara stundā Karraro kabinetā bija sapulcināti visi Forellas Kārpi slepkavības izmeklēšanas dalībnieki. Komisārs necentās analizēt dienā iegūtos pierādījumus vai atziņas, nevēlējās runāt par Kārpi ģimenes galvas neiecietīgo, pat Jauno attieksmi pret izmeklēšanas norisi. Komisārs visu uzmanību pievērsa iespējamā slepkavas personai. Viņa vārdisko portretu bija devis Enriko Tumoli, Momolo. Tātad — vidēja auguma vīrietis ar gašbrūniem matiem, brauc 1 ieljaudīgā vieglajā automobilī, kam ir «ārzemnieku numurs». Smalkais slepkava smēķē dārgas cigaretes, kuru izsmēķi atrasti nozieguma vietā, un pieskaitāms narkomāniem, — tas pagaidām atgādina apšaubāmo vārdisko portretu… Ziņas pieticīgas, taču tajās ir kāds stabils pierādījumu graudiņš. Tas izdzīs asnus. Lielas cerības jāliek uz Momolo, kaislīgo zvejotāju un viltīgo oficiantu. Sis vīrs, gluži kā apsūdzības galvenais liecinieks, jāuzmana un jāsargā no briesmām.

Tagad pie Albāno ezera un viņa tuvumā darbojās divdesmit aģentu grupas, katrā no tām divi vīri. Viņi meklēja pierādījumus, gaidīja… Karraro bija devis rīkojumu par Momolo atvešanu uz Romu. Lai kvestors iepazīstas ar kaislīgo zvejnieku, lai lielais policijas priekšnieks sirsnīgi aprunājas ar vienīgo no Albāno krastmalas ļaudīm, kas redzējis slepkavu, pārīša knak- stīšanos, pievērsis uzmanību automobilim ar «ārzemnieku numuru».

Interesantas ziņas par Kārpi finansinālo stāvokli un ģimenes budžetu atnesa Astoldi, «politiski neatkarīgais eksperts».

—   Kārpi ienākumi no abām klīnikām un mājas vizītēm ir vērā ņemarnī, taču ne pārāk lieli. Ar tādu naudiņu, protams, var nodrošināt ģimenes bezrūpīgu dzīvi. Ja es nekļūdos, tad drīzumā varēšu sniegi ziņas par slavenā profesora līdzdalību tik tiešām slavenās akciju sabiedrībās. Tad mēs varēsim runāt par pamatīgākām naudas summām, pat akciju kontrolpaketēm. Ja es nekļūdos, varēsim runāt par Andrea Kārpi kā par tik tiešām bagātu vīru.

«Vai tiešām Forellas slepkava būtu jāmeklē viņas tēva kompanjonu un paziņu vidū?» Tā domāja Karraro. «Vai ķirurgs Marini neapgalvoja: «Viņa meita, viņa ceļa gājēja.»» Tā domāja Solmi.

—   Pagaidām varu sacīt, ka profesora Andrea Kārpi rīcībā nav ne kriminālā, ne administratīvā pārkāpuma, — «politiski neatkarīgais eksperts» apgalvoja. — Mūsu rīcība nav ziņu par viņa nelikumīgiem noguldījumiem svešu valstu bankās. Pagaidām viņš ir godīgs nodokļu maksātājs, tātad godīgs pilsonis.

Karraro ļoti vēlējās, lai nodokļu kontrole atrastu kādu melnumiņu profesora gaišajā finansiālajā saimniecībā. Taču Kārpi, kā tikko bija apgalvojis Astoldi, — godavīrs. Komisārs nedrīkstēja turēt ļaunu prātu uz nelaimē nonākušo tēvu, kas, aizstāvēdams savas meitas godu, varēja būt ļauns pret policistiem. Kāpēc, domājot par meitas labo vārdu, izmeklēšana jāiedzen strupceļā, kāpēc slepkava jāmeklē klajā laukā? Ar ko beigsies negaiss, kad iKarpi uzzinās par okšķerēšanu viņa finansu lietās? Negaiss atnāks, jo Astoldi ir apsolījis izpurināt «godavīra» krājumus Šveices un citās bankās. Un Astoldi vismazāk domā par atriebšanos profesoram, jo viņš nav informēts par profesora adresētajiem lāstiem policijai. «Politiski neatkarīgais eksperts» pabeigs savu lietu, neskatoties pat uz vulkāna izvirdumu.

—   Jā, es apzinos, ka mums ir pārāk īsas rokas, — Astoldi sacīja. — Taču es palūdzu prokurora vietnieku Ravelli. Viņš palīdzēs kontu izpētē. Ravelli, kā jums zināms, ir trakoti piesardzīgs zellis, taču viņš ir jauns puisis ar vecu naidu pret mafiju. Viņš necieš augļotājus. Es viņam principiāli noprasīšu: vai iesi kopā ar mums un atbalstīsi šīs lietas izmeklēšanu vai art mūs pametīsi un ļausi, lai mūs apmētā ar akmeņiem? Un lai Dievs man piedod, es nekļūdīšos, sacīdams Ravelli, ka mūsu rīcībā ir tādi materiāli, kas Romu var apgāzt ar kājām gaisā. Lai viņš nodomā, ka mēs esam spēcīgāki par mafiju. Un kāpēc tā nevarētu būt vienmēr …

Prokurora vietnieks Ravelli uzraudzīja Forellas Kārpi slepkavības izmeklēšanu. Ar lielu godbijību viņš lūkojās, lai policijas dienesti ievērotu bojā gājušās meitenes tuvinieku likumiskās intereses, īsi sakot, bija nesatricināms burta kalps. Karraro, Astoldi un Solmi izteica aizdomas, ka Forellas slepkavībā varētu būt iejauktas «lielākas zivis», Ravelli tūdaļ nostājās policijas pusē, parakstīja mandātu banku un biržu izpētei, apsolīja personiski piedalīties «finansu afēru» atklāšanā. Kad pie Astoldi nonāca ziņas par Kārpi ietaupījumiem, Ravelli atzinās, ka nav neko sapratis no «skaitļu mīklām». Kad Astoldi centās populārā valodā izklāstīt, ka Andrea Kārpi noņēmis no saviem kontiem prāvas naudas summas un pārdevis akcijas, Ravelli paziņoja:

—   Kārpi finansiālais stāvoklis lai paliek kā mūsu noslēpums. Mēs meklējam viņa meitas slepkavu, nevis nodokļu nemaksātāju. Vai tā nav?

Karraro atbildēja:

—   Abus meklējam. Mēs esam ievadījuši sarunas ar inter- polu. Saņemts solījums par Kārpi partneru pārbaudi Šveicē. Es piemirsu jūs painformēt…

Forellas Kārpi slepkavības izmeklēšanā bija iesākusies «aizmirstību sērga». Solmi «aizmāršības» dēļ Karraro nekā nezināja par ekspertu priekšnieka De Mario tālruņa zvanu Solmi. Ekspertu vadītājs ziņoja, ka nozieguma vietas tuvumā uz krūma atrasts drānas diegs, uz tā — atklāti šūnakmens (!) putekļi. Apstirpinājās Karraro kādreizējais apgalvojums: «Tu, draugs, nemīli darbošanos kolektīvā. Tev nav pleca sajūtas, tāds detektīvs — vientuļnieks…» Solmi savukārt knābāja Karraro par pielīšanu valdībai. Taisnības labad — pielīšana notika … vienreiz gadā, kad Karraro saņēma glītu kartona strēmelīti — ielūgumu kopā ar sievu apmeklēt prezidenta pili. Kviri- nālā svinības — Republikas pasludināšanas diena!

Izvērtējuši profesora Kārpi materiālo stāvokli un atzinuši, ka viņiem ir darīšana ar bagātu un ietekmīgu cilvēku, izmeklēšanas vadītāji nosprieda, ka ar paslēpju spēlēšanu var izlaist no rokām slepkavu. Tādā gadījumā būs jāsaskaras ar sabiedrības nosodījumu, no preses var nākt brāzienu lavīna. Avīžu raksti var aprakt ne tikai policijas komisārus, bet arī pašu kve- storu …

—   Vai tu, Fernando, izsauci to Tuinoli — Momolo?

—   Izsaucu, — Solmi apgalvoja. — Tikai no tā acīgā zvejotāja negaidiet dižus atklājumus. Lai ar to jancīgo oficiantu nodarbojas Atārdi. Es labāk pastudēšu profesora draugus — ārzemniekus.

—   Tavā pārziņā ir viss, kas saistīts ar Albāno, — Karraro kategoriski noraidīja Solmi priekšlikumu. — Par Kārpi ģimeni jārūpējas man.

Pēc vairākām sarunām pa tālruni Karraro dabūja atļauju aprunāties ar sinjoru Kārpi. Viņa veseļojās klīnikā pie Apija ceļa. Ārstniecības iestāde nepiederēja viņas laulātajam draugam. Komisārs, pirms doties ceļā pie Emīlijas Kārpi, mapē ielika viņas meitas fotogrāfijas. Viņš vēlējās uzzināt, kurā kūrortā, kurā slēpju bāzē Forella pozējusi fotogrāfam. Un būtu labi, ja sinjora Kārpi pazītu fotogrāfijās redzamos vīriešus.

Aiz baltajām palātas durvīm Karraro sagaidīja Emīlijas Kārpi satrauktais un ražu pilnais skatiens. Tas it kā nesaderēja ar mājīgi un bagāti iekārtoto palātu, būtībā, atsevišķu dzīvokli, Mājokļa vienu pusi paplašināja balkons, otru — ziedošu puķu piebērta neliela halle, bet aiz tās — plaša vannas istaba.

—   Kāds ir jūsu priekšstats par manu vīru? — viņa negaidīti jautāja un pati pasteidzās atbildēt, — viņš ir brutāls tēviņš. Viņš nepazīst elegantas manieres. Andrea Kārpi ir nošļūcis no kalniem, pēc tam kļuvis par skolotu egoistu. Viņu interesē tikai karjera un nauda.

Emīliju pārņēma pieaugošs uzbudinājums. Ja apmeklētājs uzdrošinātos viņu pārtraukt jūtu uzplūdumu brīdī, viņam ar tukšām rokām nāktos atstāt šo ērto palātu.

—   Savā iedomībā viņš uzvedas kā barons, — sieviete iesaucās.

Karraro vēlējās uzzināt par kādu baronu tiek runāts. Vai tas ir viņas ienīstais vīrs vai cita persona?

—   Sinjora Kārpi, jūs tā domājat par savu vīru?

—   Jā! Taču viņa dzīve ir liels noslēpums. Pirms vairākiem gadiem esam pārtraukuši laulāto attiecības. Tikai uz papīra esam vīrs un sieva, mitināmies zem viena jumta. Mana persona viņu varētu interesēt tikpat, cik stulba kalpone var interesēt gudru kungu. Var padomāt, ka profesors ir iestājies mūka kārtā …

—   Profesoram ir iespaidīga darba slodze, — komisārs iestarpināja. — Un darbs, kā mums zināms, spēj pārvērst cilvēku.

—   Darbdienu pievakarēs viņš dažkārt iziet no mājām. Toties ik sestdienu runā, ka viņu izvilinot kāds mūziķis vai ari cita persona. Tad Kārpi pazūd uz visu nakti un svētdienas dienu. Pēc aktīvās vai neaktīvās atpūtas viņš atgriežās kā mēnessērdzīgais no jumta.

—   Lietojis narkotiku …

—   Ko gan citu? — Emīlija pārjautāja un paskaidroja. — No dulnuma neatsakās pat skolnieces… — viņa aprāvās. — Kaut gan es neko īsti nezinu. Ja arī kādas nelāgas ziņas nonāk līdz manām ausim, tad jau ir pārāk novecojušas. Es esmu aptverošās informācijas ķēdes pēdējā posmā.

—   Vai jums ir zināma vīra, kā jūs teicāt, «aktīvās vai pasīvās atpūtas vieta» sestdienās?

—          Nē, nē, — sinjora ;Karpi gandriz kliedza spalgā balsī,

—   es neko nezinu.

—   Vai jūsu mājās nekad neierodas ciemiņi, lai pavadītu kādu laiciņu «aktīvajā atpūtā»?

—   Mūsu mājās ierodas tikai profosora atzīti, pirmkārt neparasti cienījami cilvēki. Tā ir viņa darīšana. Bet pēdējā laikā arī tiem bija durvis slēgtas.

—   Vai jums ir zināms t ā mūziķa vārds.

—   Francis. Uzvārdu nezinu.

—   Vai viņš ir ārzemnieks?

—   Jā. Holandietis vai flāms.

—   Vai viņš ir apmeklējis jūsu māju?

—   Nekad.

—    Kā jūs par viņa pastāvēšanu uzzinājāt? Vai jūs kopā ar vīru ciemojāties pie ārzemnieka?

—   Es ar vīru? — Emīlija iesmējās. — Kas tie par nenopietniem jokiem? Ar Franci iepazinos Alpos.

—   Kā sauc šos pieaugušos vīriešus, kas kopā ar Forellu? — Karraro jautāja, uzrādīdams fotogrāfiju. — Vai te ir redzams Francis?

—   Kas jums ienāca prātā? — sinjora Kārpi bija sašutusi.

—   Un ko mēs redzam šajā fotogrāfijā? — komisārs nepārtrauca pratināšanu.

—   Lūdzu. Profesors, viņa klīnikas vadītāja vietnieks Džako- meti, viņa sieva, komodors Amirato, tur aiz viņa mazliet aizslēpies ļoti neparasts cilvēks, cieši saistīts ar Kārpi dzimtu ir mūsu ģimenes ilggadējais advokāts Roaci.

12

Ekspertīze varēja paātrināt mīklas atrisinājumu. Tāpēc Solmi jau kuro reizi tramdīja ekspertu vadītāju un lūdza, lai viņš steidzīgi ziņo par visniecīgo atklājumu, atradumu, par jebkuru sīkumu, kas noderētu izmeklēšanas paātrināšanai. De Ma- rio, būdams apzinīgs darbinieks un speciālists, regulāri ziņoja par ekspertīzes rezultātiem. Šoreiz viņš informēja par sērkociņiem.

—   Krastmalā atrastie sērkociņu gali ir dažādu fabriku ražojums. Seši sērkociņi nāk no «Minervas», bet viens — no cita «koka».

—   Kā to saprast?

—   Vienam sērkociņam ir galīgi cits koksnes sastāvs un ārējais veidols.

—   Es sāku saprast. Gaidi, es došos pie tevis.

Viegli pasacīt «es došos …», grūtāk nokļūt iecerētajā vietā. Solmi personiskais automobilis veselu stundu raustījās vai snauduļoja transporta līdzekļu masā, ko dēvē par sastrēgumu. Būtu braucis policijas autiņā, sirēnas un uguņu aizsegā, nebūtu pazaudējis dārgo laiku, ekspertu vadītājam nebūtu jāgaida komisāra ierašanās.

īpatnējais sērkociņa gals tika pasniegts kā glābšanas riņķis grimstošās izmeklēšanas stutēšanai. Solmi, saņēmis no De Mario rokām celofāna aploksnē ievietoto sērkociņa pārpalikumu, tam pievērsa pastiprinātu uzmanību, sacīdams:

—   Sis liecinieks mūs uzvedīs uz pareizā meklēšanas ceļa. Sērkociņi visos dzīves gadījumos veic neparasti atbildīgus uzdevumus. Dažas elitāras viesnīcas vai restorāni uzšķil uguni tikai ar savas firmas sērkociņiem. Ja ir «firmas» sērkociņi, tad jābūt arī «firmas» sērkociņu kārbiņām.

—   Jābūt arī cilvēkam, kam tie piederējuši, — De Mario piebilda. — Par sērkociņu izgatavotāju paliek jautājuma zīme.

Solmi uzmanīgi grozīja caurspīdīgo aploksni un no visām pusēm centās «aplūkot» savdabīgo glābšanas riņķi, iztēlē redzēdams nelielu fabriku, kur no dzeltenīgas koksnes klucīšiem veidojas skaliņi, pēc tam kāda roka katram no tiem uzspiež nelielus punktiņus. Nu tie ir smēķētāja rokās …

Pēc vairāku reklāmas prospektu izpētīšanas Solmi atrada sērkociņu fabrikas-darbnīcas adresi. Viņš tūliņ devās ceļā un drīz vien sēdēja darbnīcas īpašnieka un vadītāja dzīvoklī. Tas izvietojās tieši virs darbnīcas. Saimnieks nebija apmierināts ar vēlīno apmeklētāju, policistu — netiešu vakariņu maltītes iz- traucētāju. Viņš veikli atsita policista jautājumus. Kad tas nelīdzēja, saimnieks nokāpa darbnīcā un paņēma pasūtījumu veidlapu žūksni.

—   Sos sērkociņus būs saņēmis nakts lokāls «Pēdējā iespēja». Tas atrodas Sicīlijas ielā.

Arī šādu mīklas atminējumu Solmi bija nojautis. Viņš nekad nejūsmoja «par skaistuli Romu naktī», atklāti nosodīja «saldo dzīvi». Saldums, to ikviens romietis apzinājās, neslēpās saldsērīgās senatnes dziesmās un graciozās dejās. Saldums — atklāta rupjība, pat vardarbība. Vai naktī atvērtajās atpūtas iestādēs nevaldīja neķītras kaislības, vai tā dēvētie mūzas kalpi nebija caurkritušie mākslinieki un dzīves neveiksminieki? Viņu repertuārs varēja priecēt vienīgi pastulbos tūristus, nevis civilizētās sabiedrības meklētājus, bet prastus dēkaiņus. «Pēdējā iespēja» ja tā varētu apzīmēt, bija kultūras bāka, kas spogujojās banālo nakts sarīkojumu juceklī. Lokāla labo slavu nodrošināja talantīgi muzikanti, viena otra kinozvaigzne, dažs labs inteliģents apmeklētājs, mūzikas draugs.

Lokālā Solmi ieradās īsi pirms pusnakts. Sava «mundiera godu glābdams» viņš bija tērpies raibā uzvalkā un gaišā kreklā, spilgtā kaklasaite pasvītroja dēkainību. Nevajadzēja aicināt modes lietpratēju, lai vēlīno nakts viesi uzskatītu par dīvaini, nevis nopietnu policijas darbinieku. Arī pats komisārs neapskauda savu dēku meklētāja lomu, taču neko labāku nebija paspējis izdomāt. Turklāt Karraro vairākkārt bija pasvītrojis personisku atbildību izmeklēšanas neveiksmes gadījumā. «Pēdējās iespējas» izpētei noderētu Džovanna vai Atārdi. Viņi lieliski pakavētu viens otram laiku, rūpīgāk izpētītu apmeklētāju sastāvu.

Knapi ievilcis plaušās lokāla gaisu, Solmi ķērās pie savas ieceres taktiski gudra risinājuma. Diemžēl netika tālāk par savu kabatu, kurā atradās komisāra personību apliecinošs dokuments. Un to viņš uzrādīja pirmajam oficiantam, kas pagadījās tuvumā un izteica vēlēšanos runāt ar lokāla direktoru. Oficiants laipni paklanījās un piedāvāja komisāram galdiņu nelielā kabinetā gluži kā indiešu veikaliņā, kur pārdošanā ir pieklājīgi mākslas darbi, gleznas, ziloņkaula un nefrīta izstrādājumi, kā ar lēti kruzuļi — vizuļi.

—   Ar ko varu pakalpot? — Solmi izdzirdēja sulīgu un laipnu balsi, atbilstošu īpašniekam, kas nolēmis aprūpēt lokāla viesi.

Solmi paskatījās uz runātāju. Viņš vairs neuzdrošinājās uzticēties cilvēkam ar tik komiski garenu seju un krokainiem maisiņiem zem acīm. Pienākums pret uzdevumu lika antipātijām pierimt. Ne vārdu nebildis, komisārs izņēma no kabatas Forellas fotogrāfiju un pasniedza cilvēkam ar komiski gareno ģīmi.

Pirmajā brīdī lokāla direktors notēloja vienaldzīgo, kas nepakļaujas apmeklētāju dīvainajām interesēm. Tikai apmeklētāja ciešais skatiens viņu piespieda ar abām acīm ielūkoties fotogrāfijā, sasprindzināt redzi un atmiņu. Garenā seja kļuva vēl garāka. Fizionomijas steidzīgās izmaiņas Solmi novērtēja kā nakts lokāla turētāja bijību pret policiju.

—   Es nepazīstu šo meiteni, — direktors demonstrēja uzticību varas iestādes pārstāvim. — Tik tiešām nemaz nepazīstu. Manuprāt, viņa ir nepilngadīga. Manā iestādē neielaiž nepilngadīgos.

—   Pietiks aizstāvēties ar nepilngadīgo beztiesīgumu! Labak pasakiet, kas šis par vīrieti, kas stāv līdzās nepilngadīgajai?

Direktors bolījās un nesteidzās ar atbildi, jo viņš nezināja, ko vēlas policijas komisārs. Lokāla vadītājs izvēlējās aktīvas aizsardzības pozīciju.

—• Varbūt ir redzēts. Pie manis apgrozās visādi cilvēki. Kāpēc jūs interesējaties par šo personu?

—  Uzmanību fotogrāfijai! — Solmi kļuva skarbs. — Un atmetiet viltību, jo citādi nāksies dārgi maksāt.

Direktors respektēja policijas vīra dusmas. Viņš vērīgi ielūkojās komisāra uzrādītajā fotogrāfijā tik centīgi, it kā to būtu piedāvājusi viņa izredzētā. Taču kaut kas apmigloja viņa skatienu. Viņš sāka taisnoties:

—   Mūsu lokālam netrūkst apmeklētāju. Šķiet, ka uz šīs fotogrāfijas redzamais vīrietis ir pabijis pie mums. Es atceros kā caur miglu, jā, viņš te ir bijis un vakarējis. Taču es varu jums apzvērēt, ka mūsu lokālā netiek pārkāptas tikumības normas, piesuta vaļība. Starp citu, to var apgalvot arī jūsu cienījamais kolēģis … Saja jomā mēs esam tīri …

Klausoties direktora sulīgo balsi, Solmi pamodās vardarbīgs policists, kas spējīgs iekaustīt muldoņu. «Ko tu mels?» Solmi gribēja noprasīt, bet pēc tam iegāzt ar dūri pa gareno žokli. Lai ripo un nositas! Vismaz iecirst p|auku. Vai ir vērts… Sevī izvērtēdams direktora sulīgo pjurkstēšanu un sekas par roku palaišanu, Solmi pietrūkās kājās. Viņa nekustīgās acis un sarauktā piere vēstīja — komisārs dusmojas.

—   Es izmeklēju slepkavību, nevis lokāla prostitūtu … Palūgšu kategoriski atbildēt! Vai šī persona pastāvīgi apmeklē nakts lokālu «Pēdējā iespēja»? Kādu cilvēku sabiedrībā uzturas šJ persona? Kas jums zināms par šīs personas nodarbošanos? Pēcāk uz šiem jautājumiem atbildēs jūsu oficianti un skaistules. Tagad dota iespēja atbildēt jums!

—   Es nedomāju, ka mani darbinieki ir labāk informēti par mani.

—   Par to pārliecināsimies vēlāk.

—   Atļaujiet vēlreiz atgādināt. Pie mums nāk paklausīties mūziku, pavakarēt, iedzert vīnu.

—   Iegaumējiet! — Solmi, pienācis pie direktora, draudoši izdvesa. — Ja man radīsies vismazākās aizdomas, ka jūsu meli ir kaitīgi sabiedrībai, tad šitas jūsu bordiņš tiks aizklapēts uz mūžiem, bet jūs, cilvēku dvēseļu kropļotāj, iesēdinās krātiņā.

—   Godājamais komisār! — apstulbušais, taču agresivitāti nezaudējušais direktors iekliedzās. — Jūsu draudos, ja es nekļūdos, ir pārāk daudz absurda! Manā iestādē, kuru jūs apsaukājāt nelāgā vārdā, ir tikumiska atmosfēra un normāla kārtība. To jums, — lokāla vadītājs ieturēja pauzi, — varētu apstiprināt kvestora kancelejas priekšnieks Kests … ,

Direktora izmesto «trumpi» Solmi novērtēja:

—   Sajā bordiņā drīz ieradīsies puiši no narkotikas apkarošanas nodaļas. Un viņi, bez šaubām, atradīs to, ko vajadzēs. Un tad mēs parunāsim par kvestora kanceleju.

—• Manā iestādē nelieto narkotiku, — direktors centās aizstāvēt savu «trumpi»- — jūsu aģenti paliks ar gariem deguniem.

—   Pie jums visu atradīs, es dodu godavārdu, visu atradīs

Komisāra draudi iedarbojās uz direktora saprātu. Viņš kļuva piesardzīgāks.

—• Jūs, godājamais komisār, nu gan sarunājāt šausmu lietas. Man sāpīgi klausīties. Lūdzu iegaumējiet manu draudzīgo padomu — lokālu «Pēdēja iespēja» apmeklē solīdi cilvēki. Viņi ienīst pretsabiedriskas parādības, izvirtību …

—   Viltnieks! — Solmi grozīja galvu un divdomīgi smīkņāja. — Vai jūs tik tiešām atbildat par saviem vārdiem?

—   Un jūs atbildat? — direktors noprasīja.

—   Es atbildu arī par to, ka jūs, izmantodams savus krājumus, nopirksit labus advokātus, un viņi jūs izpestīs no krātiņa. Jā, būs brīvība «uz galvojuma». Jūsu advokāti, ja viņiem palaimēsies, pierādīs, ka jūsu bordiņš ir pieklājīgs nopietnās mūzikas salons. Taču brīvība un gods prasīs garu cīņu un lielas naudas summas. Es atjaušos aizrādīt, ka daži ļautiņi par narkotikas lietiņām sēdējuši cietumā… garus gadus. Un vēl jāpiebilst, ka viņi bijuši gudrāki un smalkāki vīri nekā jūs.

—   Tas ir absurds! — direktors gurdeni protestēja.

Solmi prata novērtēt nakts lokāla vadītāja gurdenos iebildumus,laipnāk ierosinādams:

—   Jums vajadzētu padomāt par policijas misiju. Tai ir dota liela vara. Kā to izmanto? Viens otrs, kas konfliktējis ar valsti, cenšas atgūt savu vietu sabiedrībā, atgūt cieņu …

Direktors vairs nemeklēja vārdus sevis aizstāvēšanai. Viņš neuzdrošinājās varas pārstāvi «raustīt aiz ūsām». Viņš neskaidri murmināja par viesiem, kas lokālā nākot jautri pavadīt laiku. Vakaros atgadoties neparastas iepazīšanās.

—   Par klientu tālāko izklaidēšanos mums nav ziņu, nav informācijas, pulkstens cikos atgriezušies mājās …

—   Jūs atkal lienat muklājā, — Solmi noskaitās. — Godīgi stāstiet!

—   Mani, protams, sasniedz klaiņojošās baumas.

—   Tā jau ir vīru valoda. — Solmi pasmaidīja.

Komisāra vārdi kā dārga sēkla krita jau labi sagatavota

augsnē. Direktors izņēma no kabatas mazu atslēdziņu un ar to atvēra sienā iebūvētu nelielu skapīti.

—   Mums arī tāpat kā citās līdzīgās iestādēs, — direktors, ņemdams no skapīša aploksnes, paskaidroja, — ir meitene, kura fotogrāfē apmeklētājus.

—   Interesanti! Jaunums?

—   Pie mums, es vēlreiz atkārtoju, nāk tikai solīdi ļaudis.

—   Par to es nešaubos …

—   Uzņēmums tiek izdarīts, varu jums paskaidrot, oficiālos apstākļos. Pirmkārt tikai tādos gadījumos, kad mūs apmeklē ievērojami cilvēki, piemēram, pasaules klases kinoaktieri, izcili politiķi, liela vēriena biznesmeņi. Tādos gadījumos, ja neviens no viesiem neiebilst, top tā dēvētais grupas portrets, kopēja bilde. Un, lūk, šis vīrietis, — direktors parādīja iztapību, — ja es nekļūdos, ir profesors Andrea Kārpi.

Solmi, it kā ļauna skurbuma pacilāts, vēroja direktora darbošanos ar fotogrāfijām, klausījās viņa paskaidrojumus, apgalvodams:

—   Skaisti!

Solmi pētīja fotogrāfijas un meklēja viņu. Direktors, komisāra nobaidīts un savus «grēkus» izpirkt gribēdams, no skapīša izcēla vēl dažas vērtīgas mantas. Lielais viltnieks, kā Solmi tagad droši pārliecinājās, bija pārspējis pats sevi. Viņam bija… viesu kartotēka un goda viesu saraksts. Vai tik tiešām viltnieks bija sagatavojis «goda rakstus», ar kuru uzrādīšanu iegūtu soda mīkstināšanu. Uzskatīdams komisāru par visvarenu vīru, direktors izņēma no skapīša vēl divas fotogrāfijas un nolika uz galda.

—   Tā nu ir visa mana bagātība.

—   Es sāku ticēt.

Pirmajā fotogrāfijā bija redzami četri vīrieši. Viņi sēdēja pie galda, uz kura atradās šampanieša pudeles. Viņu sejas staroja, rokas cieši turējā glāzes.

—   Kas tie par vīriem? Kādus divus no viņiem es esmu redzējis.

—   Viens no tiem, kā jau jumsir zināms, ir profesors Kārpi, otrs — viņa ekselence Mordīni, vīrs, par kura izcilo personu jums, policistam nevajadzētu paskaidrot.

Solmi piekrītoši pamāja ar galvu un skaļi sacīja:

—   Jā, tas ir mūsu valdnieks!

Direktors lepni pasmaidīja.

—   Un šis sinjors ir firmas LATIŅA īpašnieks. Nekustāmo īpašumu valdnieks.

Arī šo vīrieti Solmi pazina. Viņam pakļāvās lielo apbūves rajonu nākotne. Šķiet, ka tieši viņu Romā bija iesaukuši par kazarmju celtnieku. Prese plēsās ar viņu par krastmalas ainavas sacūkošanu, daudzkārt piesaucot mafiju — dabas postītāja aizstāvi.

—   Kas būtu ceturtais līksmotājs?

—   Izcils, gudrs jurists, liels speciālists civillietās advokāts Renato Roaci.

Advokāts izcēlās ar kolosālām darba spējām. Viņa aizstāvētie klienti, — nodokļu nemaksātāji no turīgām firmām, — parasti rādīja policijai garu degunu.

—   Otrajā fotogrāfija redzam, — direktors centās izpatikt komisāram, jo negaidīja jautājumus par «Pēdējās iespējas» apmeklētāju portretiem. — Pirmais, — profesors Kārpi, tie divi jaunek|i — Rauls Rivoli un Korrado Marki, ar iesauku Dino, kā ari doktors Amirato. Abi jaunekļi, — direktors pačukstēja,— mīl krietnāk palustēties.

«R. Rivoli un K. Marki — pleiboji…» Solmi rakstīja bloknotā un skaļi sacīja:

—   Skaistuļi…

—   Arī tā var dēvēt.

—   Un kā ar meičas bildīti?

—   Pacentīšos sadabūt.

—   Es sāku ticēt, — Solmi smīnēja, — ka nakts lokālam «Pēdējā iespēja» nedraud briesmas. Šīs fotogrāfijas es pagaidām nearestēšu, bet vienkārši aizņemšos, lai kādu brītiņu ar tām papriecātos. Iztiksim bez formalitātēm. Es nokopēšu, un pēc tam bildes tiks jums atdodas. Varēja manīt, ka direktors dusmojas, taču nikni vārdi nepārvēlās pār viņa lūpām.

—   Bet tagad drusciņ papļāpāsim, — Solmi ierosināja.

—   Man nav ko piebilst. Manā lokālā nāk atvilkt elpu, paklausīties mūziku, padejot…

—          Tā ir dzirdēta pasaciņa, — Solmi pārtrauca runātāju.

—   Jārunā par to, kas var interesēt slepkavību izmeklēšanas nodaļu.

—   Un tomēr klienti atnāk atpūsties, bet aiziet…

—   Jūsu dāmiņu pavadībā …

—   Tikai retais. Šie solīdie ļaudis cenšas izvairīties no svešām acīm — no pūļa skatieniem. Varu paskaidrot, ka viņu deju partneres nav tālu jāmeklē …

—   Par tām jau parūpējies pats direktors, — komisārs dzēla.

—  Viņas pašas nāk. Dejotājas, protams nav baleta zvaigznes, nav, kā mēdz teikt, pirmā svaiguma dāmas …

—   Toties ar pieredzi.

Direktora nervi pārcieta visus policijas komisāra dzēlienus. Labāk goda aizskārumi nekā uzbrukums brīvībai. Tā bija direktora morāle. Par tās veidošanu nevarēja turēt aizdomās komisāru, bet drīzāk — nakts lokāla īpašnieka dzīves pieredzi.

—   Kā noprotu, meitenes lokālā parādās no nekurienes, — Solmi dusmās pietvīka. — No kurienes tiek uzaicinātas meitenes. Kas tās savervē? Es pieprasu izsmeļošu atbildi!

Jautājumi bija pārāk principiāli. Tie lika direktoram iegrimt īslaicīgas pārdomās un galvā steidzīgi izspēlēt «šaha partijas galotni», aizdzīt bailes, kas pamazām stindzināja sirdi. No diviem ļaunumiem, kā mēdz apgalvot, jāizvēlas mazākais ļaunums, sevi jāpakļauj mazākam riskam. Un kurš gan uzdrošināsies aizšķērsot ceļu policistam, kurš sācis dzīt pēdas slepkavam?

—   Es visu paskaidrošu, — viņš gandrīz svinīgi solīja, — un pacentīšos palīdzēt jums grūtajā izmeklēšanas darbā. Tikai, godātais komisār, neprasiet no manis paskaidrojumus vai liecības… citu cilvēku klātbūtnē. Es jūs painformēšu pat par to, ko esmu dzirdējis pa ausu galam. Jel pacentieties mani saprast …

Solmi sajūsmināja šī tumsas vīriņa iznākšana gaismā.

—   Runājiet…

Sarunā netrūka atklātības. Pēc pusstundas Solmi lokāla direktora pavadībā izgāja no kabineta un iegāja apmeklētāju pārpildītajā zālē. Komisāru bija ietekmējis direktora lūgums noskatīties «šā vakara interesantāko numuru», un nu viņam nācās sveču gaismā mielot acis ap resnuli, vakara estrādes zvaigzni, caur zilgano dūmaku vērot smaidošos šampanieša baudītājus. Zāles centrā ap resnuli plivinājās vairākas meitenes — estrādes numura lielās zvaigznes mazās zvaigznītes. Zvaigznīšu kārnos augumus sedza peldkostīmi, pie viņu krūtīm un matos greznojās dažādu lielumu zvaigžņu veidoli. Resnule trallināja dziesmiņu angļu valodā. Solmi pieticīgās svešvalodas zināšanas ļāva apjaust dziesmas vārdu jēgu. Meiča dziedāja par nelaimīgu mīlestību. Zālē sēdošie noņēmās ar savstarpējām sarunām, saskandināja glāzes, nepievērsa uzmanību «zvaigznīšu» dejai. «Vai lokāla viesiem pietiek ar šo estrādes brīnumu?» Tā sev jautāja komisārs un sev atbildēja. «Lokāls — savedēju iestāde …»

13

Rīta agrumā sabruka Antonio Karraro izauklētās ieceres — tēvišķīgas rūpes par savu meitu. Viss noritēja ačgārni. Iemesls — steidzīga došanās uz policijas pārvaldi. Iziedams no mājas, viņš pukojās uz sevi par nespēju tikt galā ar Forellas Kārpi slepkavības izmeklēšanu. Viņš steidzās. Normāli pabrokastot, pie galda aprunāties ar meitu par viņas gaitām skolā neļāva sinjoras Kārpi nosauktais vīrieša vārds. Un ja tas bija ari Forellas Kārpi slepkavas vārds? Tieši tāpēc viņš bija sasaucis operatīvās vienības vadošo darbinieku sanāksmi. Agrāk sāks, agrāk beigs… Rīta agrumā negadīsies traucējumi no lielās priekšniecības, kā arī avīžnieki nemaisīsies pa kājām. Tagad pienācis īstais brīdis, lai spiestu uz visiem pedāļiem un apsteigtu notikumus …

Tieši pulksten astoņos visi operatīvās vienības vadošie vīri jau sēdēja Karraro kabinetā, apzinādamies, ka priekšnieks gatavojas spraigam un vērienīgam uzbrukumam. Panākumus varēja nodrošināt visu policijas dienestu līdzdalība. Pirms sanāksmes sākuma Karraro palīgs ziņoja:

—    Ir ieradušies: Andžento «nodaļa cīņā pret laupīšanu», Astoldi «krāpniecības un dzīvokļu zādzību apkarošanas nodaļa», Moraldi «tikumības sargāšanas nodaļa», Komisso «narkomānijas apkarošanas nodaļa», Burri «nodaļa cīņā pret mākslas darbu nolaupīšanu», Kotaldo «operatīvās meklēšanas nodaļa» …

Uz apjomīgā galda tasēs kūpēja karsta kafija, arī iepretim Solmi krēslam. Karraro vairākas reizes palūkojās uz vietu, kur parasti sēdēja Solmi. Ieskatīdamies savā rokaspulkstenī, komisārs sprieda cik minūtes nokavēs slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks, šis Megrē lomas tēlotājs Itālijas policijā… Ja viņš pārkāps piecu minūšu robežu, tad, lai vaino pats savu personu! Laika īsināšanai, viņš paņēma avīžu kaudzīti. Pirmo lappušu virsraksti šķita pārāk nodrāzti, pazīstami, neinteresanti. Neizlasījis ne pāris teksta rindiņu, viņš nolika avīzes uz galda un ierosināja:

—   Sāksim! — taču nodomāja, — «Ej, draugs, pie joda vecmāmiņas!»

Pulkstens rādija četras minūtes pāri astoņiem.

—   Forellas iKarpi slepkavības izmeklēšanas lietā, — Karraro balsī bija jūtami skarbi toņi, — vakar iesaistīja sešdesmit policijas darbiniekus. Es ceru, ka jūsu ļaudis jau pazīst cits citu un nerada traucējumus mūsu kopējā lietā. Piecpadsmit grupas meklē notikuma tiešos un netiešos lieciniekus Albāno ezera apkārtnē. Desmit grupas cenšas atrast ārstu, kurš konstatējis Forellas Kārpi grūtniecību. Viena grupa atrodas komisāra Solmi tiešajā pakļautībā un rīcībā. Mūsu dienesti mīņājas uz vietas. Es pārskatīju visus Kamisso aģentu ziņojumus. Aizvadītajā naktī neesam neko jaunu uzzinājuši, ne atklājuši…

Karraro ielūkojās pulkstenī. Viņa uzruna sanāksmes dalībniekiem ilgusi desmit minūtes. Solmi diemžēl aizkavējas. Vecais kolēģis kļuvis pārāk nedisciplinēts. Karraro nocēla talruņa klausuli un izsauca Solmi vadīto noda|u. Dežurants neko nezināja par sava priekšnieka nakts un šā rīta gaitām, apsolīja tūliņ piezvanīt uz Solmi mājām un painteresēties, vai nav noticis ārkārtējs gadījums. Nodaļas un tās priekšnieka pārziņā nav tikai Forellas Kārpi slepkavības izmeklēšana … Ko gan nesatiek ceļā …

—   Par šo sanāksmi viņu brīdināja, — Karraro sacīja un nolika klausuli.

—   Es personīgi brīdināju, — Komisso piebilda, — tas notika pirms septiņiem. Taču padomāsim par nejēdzīgo transporta kustību …

—   Neviens no mums nebrauc pa klaju tukstesi, — Karraro pārtrauca aizstāvi. — Visa Roma cieš no sastrēguma.

—   Un tomēr pagrūti nokļūt pie mūsu namiņa, — Komis60 nepadevās.

—   Solmi vienmēr izvēlas visabsurdāko ceļu, — Moraldi iestarpināja, — taču pirmais sasniedz pareizo mērķi.

—   To es nenoliedzu, — Karraro piekrita, — tikai viņam ir nelāgs niķis. Viņam patīk, ka citi gaida Megrē parādīšanos. Es negribu teikt, lūk, mēs spriežam, bet viņš klenderē.

Karraro zināja par Solmi pūliņiem dēla audzināšanā. Ar tik lielu morālo un fizisko slodzi nesaskārās citi precētie un neprecētie nodaļu priekšnieki. Parastos darba apstākļos viņš nevirinātu muti un nedusmotos uz īstu vīru, kurš nekad citu nepagrū- dīs bandītam priekšā, nekad neļaus izvērsties muldonim. Šorīt ārkārtēji apstākļi. Ap Forellas Kārpi zārku sāk pulcēties ne tikai tie, kas vēlētos pilnīgu skaidrību, slepkavas aizturēšanu, taisnīgu tiesu. Solmi aizkavēšanās paralizē visu policijas dienestu darbību, turklāt viņa padoms tūdaļ dotu jaunu pavērsienu slepkavas meklēšanā. Forellas mātes stāsts par mūziķi Franci varēja ļoti ieinteresēt arī Solmi. Diemžēl jāiztiek bez viņa. Un Karraro izklāstījā sapulces dalībniekiem sinjoras Kārpi sniegto informāciju par mūziķi Franci.

—   Kas jums zināms par šo cilvēku? — Karraro noprasīja darbiniekiem.

—   Mūziķis, Francis, flāms? — Ardžento pārjautāja un papurināja galvu, apliecinādams, ka viņš, būdams mobilās vienības, tā sakot, konsultants kultūras jautājumos, nepazīst šādu mākslinieku.

Komisso, brītiņu pārdomājis, sacīja:

—   Kādreiz ir pinies ar narkomāniem. Manējie ļaudis zinās šo tipu. Kāds viņš mūziķis, tas, protams, nav mūsu nodaļas prātiem izlemjams. Pārcilāsim dažas lietas.

—   Es domāju, ka «smadzenes» šo vīru atradis.

Par smadzenēm saukāja elektronisko skaitļošanas mašīnu, kas savās «rievās» glabāja noziegumu arhīvu. Ievadot mašīnā kaut vai vienu no noziedznieka pazīmēm, piemēram, palamu, pēc brīža var redzēt jau garu garo sarakstu ar «pieteiktās» personas vārda brā]iem un māsām. Var pieteikt meklējamās personas augumu — Ir metrs un 80 centimetri. Un visi 1,8 metri vīrieši, kuri «iesaukti» mašinā, būs izmeklētāja rīcībā… Forellas Kārpi slepkavu meklējot, «smadzenēm» jāuzdod konkrēts uzdevums — sameklēt Franci, flāmu, mūziķi. Un drīz vien mašīnas arhīvs informē par visiem valsts kriminālistikas pasaulē pazistāmajiem Frančiem — flāmiem — mūziķiem. Mūziķi, protams, var būt aktīvie, kā ari pasīvie, var būt tādi, kas ar iesauku «mūziķis» nostaigā visu mūžu, palikdami svešnieki šim cēlajam māklas veidam. Ja izmeklētājs savos jautājumos mašīnai spēj ietvert piecas vai vairākas meklējamās personas pazīmes, tad «smadzeņu» darbībai ir stabilāka atdeve, izpaliek nedrošāki «jā» vai «nē», toties papildinas ziņas par meklējamās personas sodāmību un arestiem, tiesāšanas laiku un vietu, attaisnojošiem vai notiesājošiem spriedumiem, «smadzenes» informē par aizdomās turētā dzīves un darba vietām, ģimenes stāvokli, pat automašīnas numuru, kā arī par viņa necilajiem draugiem un paziņām. īsi sakot, ja kāds centīgs likumu pārkāpējs būs piemirsis savu dzīves stāstu, tad «smadzenes» atgādinās viņam to. Bet kā būs ar mūziķi Franci?

—   Es nešaubos par mūziķa vietu «smadzeņu» arhīvā, — Karraro kategoriski sacīja, — taču lietas labad uzklausīsim, tā sakot, oficiālu vēsti…

Karraro secinājumi aprāvās. Kabinetā bija ienācis grēkāzis Solmi.

—   Vai tu apjēdz, ko tu dari? Tu veselu pusstundu liec mums visiem tevi gaidīt. Būtu bijis laikā, mēs jau atrastos ce|ā uz nozieguma vietu …

—   Darbs lika aizkavēties, — Solmi mierīgi paskaidroja.

—  Visiem tika paskaidrots, ka sanāksme sāksies astoņos nulle, nulle. Tas sakarā ar svarīgu paziņojumu.

Solmi, ieņēmis savu vietu pie galda un iedzēris atdzisušas kafijas malku, pievērsās Karraro.

—   Un kas tas par paziņojumu?

Kavētāja izaicinošais jautājums, protams, aizkaitināja priekšnieku. Tikai dzīves pieredze nejāva zaudēt auksta isnību, un viņš, uzsitis ar plaukstu pa galda virsmu, it kā turpinot tērzēšanu, sacīja:

—   Sinjora Kārpi pavēstīja mūziķa vārdu. Tas ir Francis…

—   Francis Hekers, — Solmi piebilda. — Kā redzi, ari man palaimējies kaut ko uzzināt.

Ar pāris vārdiem, toties ar pārliecinošu informāciju bija izsists no sliedēm stiprais vīrs. Viņš apmulsa un nezināja, kā tālāk rīkoties, dusmoties vai skaļi smieties. Viņš izvēlējās uzbrukumu.

—  Kais tev, vecais draugs, atļāva noklusēt izmeklēšanai nepieciešamo informāciju? Vai tev nav zināms, kāda atbildība paredzēta par priekšnieka dezinformēšanu?

—   Tik traki nebūs! Kad es uzgāju to puisi, benzīna tanka ne visai izdarīgo strādnieku, es piezvanīju tev un paskaidroju, ka atrasts nozīmīgs liecinieks. Tu uzmeti lūpu, pat kļuvi nikns un atcirti: «Par tādām lietām nerunāsim pa telefonu! Tas jāpasaka uz auss.» Arī šorīt notiek saruna «uz auss». Tāpēc esmu ieradies.

Karraro jutās apspēlēts. Viņš norija kārtējo rūgto malku. No talantīga cilvēka saņemtais belziens nesāpēja. Viņš ierosināja:

—   Nelauzies un necentrē uz sensāciju, bet pastāsti mums par šo neparasto muzikantu vai koncertmeistaru! ļ

Bija iestājies pamiers. Solmi stāstīja aizraujoši un tēlaini. Pat aktieri vai rakstnieki varēja viņu apskaust par tekošo stāstījumu, māku veidot intrigu, novest klausītāju, lai klausās ar vaļēju muti. Daži no kolēģiem uzskatīja, ka Fernando Solmi būtu lielisks aktieris jebkurā Romas teātrī. Un tomēr virsroku guva sajūsma par kolēģi — policistu, vēlēšanās dzirdēt viņa sacīto vārdu.

—    Francis Hekers, — Solmi stāstīja, — unikāla personība. Viņš vismaz divas reizes nedēļā ierodas nakts lokālā «Pēdējā iespēja». Te viņu pazīst kā muzikantu un kinorūpnieku. Lai gan viņa klavierspēle atgādinot plinkšķināšanu, bet filmas — pašķidrs sentimenta un seksa maisījums. Tā runā. Par viņa filmām neko cilu spriest nevaru, jo nav gadījies tās apskatīt. Cik man zināms, muzicēšana un filmiņu taisīšana uzskatāma par labu aizsegu pretlikumiskajai darbībai. Viņa kinorūpniecību varētu dēvēt par padauzu pulcināšanu un pārdošanu nakts lokālu klientiem. Kino, kā mēs zinām, spēj sagrozīt galvu gan cienījamām sinjorām, gan pusauga skuķiem. Francis Hekers, ķer uz mušpapīra meitenes ļoti vienkāršā manierē. Pusaudzēm piedāvā lomas firmās, kas nekad netiks uzņemtas. Un skuķši, nekļūdamas par aktrisēm, ar apdedzinātiem sapņu spārniem pakļaujas sava režisora — direktora «rekomendācijām» — izvēlas jaunu ceļu. Vienas dabū darbu modes salonos. Viņam, atklāti jāsaka, ir paveicies. Otras izklaidē naudīgus vīrus ar striptīzu un sevis pārdošanu. Ņemiet vērā arī to, ka Franča prece ir ar su- perkvalitāti — meitenes, īsti jaunības dailes ziedi.

—   Vai Forella Kārpi bija to vidū?

—   Par to precīzu ziņu nav. Taču ir aizdomas.

—   Ja jau viņš izrīkojies ar nepilngadīgām meitenēm …

—   Par to nav šaubu. Kaut gan tas pats «Pēdējās iespējas» direktors dievojās, ka viņa lokālā nepnlngadīgie netiekot ielaisti. «Kā jūs uzdrošināties tā domāt,» viņš sākumā klaigāja, «par mana lokāla nelietīgo darbību!» Noprazdams apmeklētāju īpatnējo «apetīti», es apgalvoju pretējo, sacīdams, ka nepilngadīgās meitene6 gaida to mirkli, kad lokāla viesi dosies mājās. Par to ir parūpējies savedējs. Viņas piedāvā «lielām zivīm». Paskaties uz šīm bildītēm, — Solmi ierosināja, pasniegdams divas fotogrāfijas Karraro. — Profesoram Kārpi, tagad bēdu sagrauztajam cilvēkam, līdzās ir mūsu cienījamais Mordīni, ko- mandors Amirato, advokāts Roaci un divi pleiboji. Ko varam secināt?

Karraro, apskatījis fotogrāfijas, padeva tās apkārt pie galda sēdošajiem. Un reizē ar pateicīgu skatienu palūkojās uz Solmi. Vecais draugs bija devis labu brīdinājuma zīmi — esi uzmanīgs un padomā, kas stāv aiz Franča muguras…

—   Sīs fotogrāfijas, cienījamie kolēģi, es nosauktu par ikdienišķām un tikumiski tīrām, oficiālām. Tajās mēs neredzam ne pretsabiedrisku darbību, ne personas kompromitējošu momentu. Sīs bildes ir piedeva vakarēšanas reizēm, kā direktors apgalvoja, kad lokālā ciemojas «izcili cilvēki». Un nu varam secināt — šajā bordelī iegriežas tikai nopietni vīri, kā mūsu priekšniecība, nevis kaut kādi sētmalu skuķi. Vai ir nepareiza mana informācija par Franča Hekera darbību «maigās preces» sagatavošanā un realizēšanā solīdiem vīriem?

—   Un kas vēl tika uzzināts «Pēdējās iespējas» apmeklēšanas laikā? — iKarraro bija saņēmis sevi rokās un turpināja sanāksmes vadīšanu un, protams, centās iegrožot Solmi daiļskanīgo stāstījumu.

—   Francis Hekers ir beļģis vai flāms, sen dzīvo Itālijā, taču nav tās pavalstnieks. Romā pastāvīgā dzīves vieta ir «Viktorija», gluži eleganta viesnīca.

—   Vērtīga informācija, — Karraro piebilda.

—   Diemžēl sekla, — Solmi necieta nepelnītu uzslavu. — Šorīt, precīzāk, agrā rītausmā, kad vēlējos Franci Hekeru satikt hotelī, viņš vēl nebija atgriezies.

—   Tūdaļ jauzsak viņa pieskatīšana, — Karraro paziņoja.

—   Uz viesnīcu jau nosūtītas divas grupas, — Solmi nevērīgi izmeta.

«Tas nu gan ir čūsku dresētājs», Karraro sevī nosprieda. «Viņš strādā bez hipnozes, toties ar baigo prātu».

Solmi turpināja savu «numuru».

—   Viņi man ziņos par visām mūziķa gaitām. Viņš, protams, var nozust ar vilcienu vai lidmašīnu. Vecais žurka no «Pēdējas iespējas» var viņu brīdināt par policijas briesmām. Ja viņš taisīsies pazust no mūsu redzesloka, liku, lai viņu aiztur sakarā ar personības noskaidrošanu. Vai es pareizi rikojos, godātais komisār?

Karraro vērtējums izpaļika. Lai izvairītos no Solmi lielmanīga skatiena, viņš pievērsās fotogrāfijām, kas, darbinieku caurskatītas, bija atgriezušās viņā rokās. Cik lieliski ar pokāliem rokās vienviet pulcējušies it kā gluži pretēju interešu vīri! Kā kopā saderas Mordīni un Roaci, Amirato un profesors Kārpi, un vēl pāris jaunekļi — pleiboji? Profesors savu glāzi bija pacēlis augstāk nekā viņa galdabiedri. Turklāt profesora viena acs spīguļoja nenovēršamu ļaunumu … Par to bija vainojams vai atzinīgi vērtējams foto zibsnis, kas bija izgaismojis sabiedroto pulciņu.

—   Mēs nedrīkstam kavēties, — Karraro neatrada prātīgākus vārdus sanāksmes pabeigšanai. — Vienosimies par konkrētiem darbiem un izklīdīsim. Andžento pieprasīs izziņu no «smadzenēm», Komisso un Moraldi, zinādami aizdomās turētā personu, savāc papildus materiālus, pirmkārt, par cilvēkiem, ar kuriem viņš kontaktējies pēdējā laikā, otrkārt, nofiksē visas viņa gaitas pilsētā.

Sanāksmes dalībnieki vēl nebija izklīduši, kad Andžento jau atnesa «smadzeņu» izdrukāto kartīti. Tajā bija rakstīts: «Francis Hekers, viņš arī — Frančesko Pogano, Hekers — mātes uzvārds, tēvs, itālis, Viktors Pogano. Hekers — Pogano 2 reizes tiesāts, pēdējo reizi — pirms diviem gadiem Bernē. Notiesājošs spriedums par narkomāniju. Ziņas par Franča Pogano personību atrodamais arī narkomānijas apkarošanas nodaļā, tikumības sargāšanas nodaļā.»

No Šveices policijas iestāžu ziņojumiem varēja secināt, ka Frančesko Pogano nav ievērojams narkomānu vides indivīds. Vietējā tikumības atestācija pauda pavisam nelāgu Franča He- kera veidolu. Pret viņu bijusi ierosināta krimināllieta par Rozālijas Cenoci izvarošanu. Kā Moraldi atcerējās, šajā lietā netrūka absurdu un pretrunu.

—   Mēs jau labu laiku pazinām Rozāliju, četrpadsmitgadīgu palaidni, faktiski, prostitūtu. Viņas vecāki uz savas neizdevušās atvases rēķina centās izspiest krietnu naudas summu. Šķiet, ka viņi nevinnēja prāvu. Lietu izbeidza pierādījumu trūkuma dēļ. Kaut gan pastāv uzskats, ka Frančesko Pogano, lai sevi pataupītu lielajam kinorūpnieka godam, ir izpurinājis savu naudas maku. Šis tas no viņa ietaupījumiem nokļuvis arī Rozālijas vecāku pārziņā. Un ja jūs interesē mans personiskais viedoklis, Francis bija uzņēmies kāda dižvīra grēkus. Iespējams, ka viņš gulēja ar meiteni, taču vēlāk veica savedēja lomu. Ziņotājs, policijas aģents, no lokāla «Pēdējā iespēja» kategoriski apgalvojis, ka Franča «kino prece» redzēta pavisām nelāgos namos, kā arī solīdu sinjoru sabiedrībā.

—   Tātad pazīstams darbonis, — Karraro konstatēja. — Kāpēc viņš staigā uz brīvām kājām?

—   Katram auglim ir savs ienākšanās laiks, — Moraldi atgādināja sen zināmu patiesību. — Tagad visas augļa brieduma aprises atbilst tā noraušanas brīdim. Franča Hekcra — Pogano portrets kļūst precīzāks. Jaunu meiteņu pavedējs, bet pēc tam šķebīgs savedējs, es pat sacītu manīgs tirgotājs tiks aiz dzelzs gardīnēm. Es nešaubos, ka caur viņa rokām ir izgājusi arī Fo- rella Kārpi.

—   Nesteigsimies ar secinājumiem, — Solmi iebilda.

—   Toties atstāsim kā pārliecinošu versiju. šis cilvēks pazina profesora Kārpi māju.

—   Tas vēl neko nenozīmē.

— Lieta no mūsu puses ir pabeigta, — Komisso iejaucās sarunā. — Viņš ir iestidzis ne tikai narkomānijā, bet vēl smagākos noziegumos.

—   Netrakosim ar secinājumiem, — Karraro brīdināja, —• nesvinēsim uzvaru, kad ienaidnieks vēl nav sakauts. Iespējams, ka mēs esam uz pareizā ceļa. Taču no iepriekšējām sodāmībām vai izbeigtām krimināllietām slepkavību nesašūsi. Šis Francis Hekers — Pogano pagaidām ir ārpus apsūdzības, mēs varam turēt aizdomās …

—   Ir vēl viens pierādījums mūsu labā, — Solmi ieminējas, it kā vēlreiz pasvītrodams savas priekšrocības noziedznieka meklēšanā, kā arī pārsteigts par Karraro vienaldzību pret Franča aizturēšanu. — Viņa izskats atbilst liecinieka raksturojumā dotajam. Viņš ir no Kārpi ģimenes loka.

—   Mums jāņem vērā nozieguma īpatnības, tā sabiedriskais skatījums. Pirms kādu cilvēku apsūdzēt noziegumā, jāņem vērā visi «par» un «pret». Šajā argumentā Solmi saklausīja laiposanu un bailes no sabiedrības «krējuma» atriebības. To aizskarot var ne tikai Karraro zaudēt. Karraro visus vairākkārt brīdinājis par Forellas Kārpi noslepkavošanu kā par ārkārtēju noziegumu. Vai krietnais Antonio būtu sācis domāt par savu krēslu? Vai viņš būtu aizmirsis, kādu līķi izvilka no Albāno ezera. Meitene nošauta un noslīcināta ar piesieto moci pie ķermeņa, kurā pulsējušas divas dzīvības? Nē, policists, kam pašam ir meita, neaizmirsīs šo skatu.

—   Rīkosimies! — Karraro atgādināja. — Rīkosimies gudri. Fernando, veikli sameklē viņa fotogrāfiju un aizlaid pie tā zvejnieka — oficianta. Lai viņš uzmet aci, lai vērīgi apskatās.

—   Par to nevajadzēja atgādināt. Visi mani aģenti gaida Franča parādīšanos viesnīcā. Viņi ir apgādāti ar kino un foto kamerām. Varam cerēt un Hekera — Pogano portretu pārprodukciju.

—   Portreti noderēs. Pagaidām es neticu par tā oficianta liecības iespaidīgo svaru. Toties viņa liecība būs liels trumpis. Galvenais pierādījums — pistole! Paātrināsim tās meklēšanu! Pistole jāmeklē ezerā, mežā, katrā krūmā! Jāmeklē gar ceļmalām, jāmeklē pilsētā. Visām grupām meklēt pistoli!

—   Ja pa to laiku neaizbēg slepkava, — Solmi klusi noteica.

Pēc sanāksmes Moraldi un Komisso vēlreiz devās izpurināt savu nodaļu arhīvus, sadabūt papildus ziņas par mūziķi Franci. Karraro un Solmi, palikuši divatā, centās godprātīgi novērtēt savu rīcību.

—   Tu, draugs, mani atvaino! — Karraro iesāka. — Es iekūlos ķēpīgā lielībā. Bet tu mums esi viens no tiem rikšotājiem, kas noturams ar laužņiem mutē. Un tomēr, esi tik prātīgs, atjauj pārrunāt ar kvestoru. Jācer, ka jau pievakarē būs savākti spēcīgi pierādījumi, un mūs neviens neaizkavēs uzrādīt apsūdzību šim Francim. Fotogrāfiju un oficianta liecību…

—   Mēs atkārtojamies …

—   Lai tā būtu. Taču mums ātrāk vajag orderi par šā darboņa arestu. Un vienlaicīgi domāsim par viņa labvēļu pret- spēli.

—• Tā vairs nav strādāšana, kad tu domā, kā tevi apcūkos noziedznieka līdzbiedri, viņa kaimiņi un piederīgie. Un kas notiks, ja viņš mums uzrādīssavu alibi ar lielo vīru parakstiem un zīmogiem? Vai tāpēc mēs laidīsimies pa diegu? Nolaidīsimies!

—   Un ja mūsu celtās apsūdzības pilis pret viņu sabrūk? Vai tikai jaunu versiju izstrādāšana šajā slepkavības lietā nav daudz lielākas nepatikšanas? Drusciņ vairāk. Tas būs ne tikai

Kārpi un kvestora nopēlums. Tāpēc esi cilvēks, Fernando, un pasaki atklāti: vai tev vēl ir kaut kāda ziņas par meitenes noslepkavošanu?

—   Es tev varu apzvērēt, ka man vairs nav nekā…

Karraro gandrīz noticēja kolēģa zvērestam. Un neko saprātīgāku neizdomāja, ļaudams viņam doties meklēt Franci Hekeru — Pogano. Kad Solmi jau bija pie kabineta durvīm, viņš dzirdēja apsaucienu.

—   Kādi norādījumi? — Solmi noprasīja.

—• Par tām divām uz viesnīcu nosūtītajām grupām… Ja ir jaunumi, liec ziņot tieši man, jebkurā laikā un stundā. Pēc tam es informēšu tevi.

—   Tātad tu man neuzticies, vecais draugs! — Solmi smīnēja. — Kā vēlies. Ziņas saņemsi pirmais no pirmajiem…

14

Pulksten vienos pēcpusdienā uz Karraro galda iezvanījās tālrunis. Klausulē atskanēja viesnīcas «Viktorija» novērotāja informācija:

—   Viņš izgāja no viesnīcas …

—   Tātad bija iegriezies.

—   Jā.

—   Nepazaudējiet!

—   Būs kārtībā. «Pielipināti» trīs vīri.

—   Lai notiek. Bet tagad dodies pie portjē un piesardzīgi- uztausti visu par viņa personu. Pacenties uzzināt, ko viņš darījis slepkavības dienā.

—   Es skrienu. Bet ko man darīt ar fotofilmām?

—   Kā ar bilžu kvalitāti?

—   Jābūt normālai. Arī citi vīri uzņēma. Arī viņu filmas ir manā kabatā.

—   Dod savas koordinātes. Aizsūtīšu paka].

Pēc stundas Karraro kabinetā ieradās pats novērotājs.

Tajā laikā, kad Karraro kabinetā izvērtēja Franča Hekera — Pogano dienas gaitas, Solmi un vēl divi policisti ar automobili brauca uz Ariču. Viņi veda Franča fotoattēlus liecinieka Momolo apskatei.

Karraro kabinetā viesnīcas novērotājs ziņoja par Franča dienas gaitām. «Viktorijas» portjē stāstījis, ka slepkavības naktī Francis negulējis savā numurā. Un jau no rīta piegājis pie portjē un lūdzis, lai viņu uzmodina pulksten astoņos vakarā, kad jasākas vakara tualetei. Tā ari noticis. Hekers sakopies un noskaņojies nakts darbiem, protams, bufetē ieturējis vēlīnu launagu, no viesnīcas izgājis desmitos, bet atgriezies tikai no rīta …

—   Tātad viņam nav alibi! — Karraro komentēja.

Pienāca ziņa no cita aģenta. Viņš aizčāpojis līdz Veneto

ielai, restorānam «Vimpelis». Tur ēdis vārītas olas, kūpinātas desiņas, dzēris alu. Pēc mielasta izgājis no restorāna, iesēdies taksometrā un devies uz savrupmāju Nomentāna ielā …

Atgriezās Solmi sūtņi no Aričas un atveda nedrošu informāciju. Momolo, kaislīgais zvejnieks un acīgais glūņa, ilgi pētījis uzradītās fotogrāfijas un beidzot sacījis: «It kā redzēts cilvēks. Taču nevaru apgalvot, ka viņš bija pie ezera …» Momolo šaubu iemesls — meklējamā vīriešu matu krāsa. Vīrs, kas ezermalā gulšņājis un mīlinājies ar meiteni, bijis gaišākiem matiem nekā fotogrāfija redzamais. Un galvenais Momolo šaubu punkts: «Es vīrieti redzēju tikai no mugurpuses …»

Karraro nolēma apspriesties ar prokurora vietnieku Ravelli. Prokurors, uzmanīgi uzklausījis komisāra informāciju, secināja. Policija tik tiešām centīgi un lietišķi strādājusi. Atrastas slepkavas pēdas, zināma tā uzturēšanās vieta.

—   Jūsu pierādījumi pret augšminēto personu, manuprāt, ir nopietni un izceļas ar likumsakarīgu motivāciju, — Ravelli paziņoja. — Es esmu jūsu rīcībā. Ja vēlaties, tiks parakstīta pavēle par viņa meklēšanu, tāpat orderis par viņa aizturēšanu.

—   Jums jāsaka pēdējais vārds.

Prokurora vietnieks Ravelli parakstīja orderi par Franča Hekera — Pogano aizturēšanu.

Vēlreiz pārbaudījis un salīdzinājis policijas aģentu ziņojumus, Karraro nolēma tūliņ rīkoties, ielūkoties savrupmājā Nomentāna ielā, tur aprunāties ar Franci zem četrām acīm. Operatīvās vienības priekšnieks bija pārliecināts, ka aizdomās turētā aizturēšana dotu atbildes uz daudzu policijas dienestu pretrunīgajiem secinājumiem, ienestu skaidrību arī Solmi «dižajos atklājumos» …, varbūt aizturēšanas orderis pārtaptu par arestēšanas orderi, lielā mūziķa draugi un aizstāvji paliktu aiz drošas barjeras. To nepārkāptu Franča advokāts un visa bordeļu mafija. Komisārs, tur nebija šaubu, apzinājās, ka savāktie pierādījumi balstās uz apstrīdamu secinājumu, ķēdi, kas var pārtrūkt jebkurā brīdī. Ķēde saglabāsies tikai tad, ja atradīsies vismaz pāris galveno argumentu. Tie palīdzēs viņu apsūdzēt slepkavībā pie Albāno ezeraš Paviršāks kolēģis, pārlapojis policijas dienestu un aģentu ziņojumus, uzbūvētu nesagraujamu apsūdzības mūri un asos roku dzelžos iekaltu maigās mūziķa rokas. Karraro vienmēr deva priekšroku pamatīgai nozieguma norises un noziedznieka personas vienotībai. Pagaidām bija domstarpības viņa teorētiskajās atziņās un Forellas Kārpi slepkavas meklēšanas praktiskajā gājumā. Par došanos uz Nomen- tana ielas savrupmāju vajadzēja informēt Solmi. Viņš ir slepkavību izmeklēšanas nodajas priekšnieks, kvestors sacītu, pirmā vijole lielo noziedznieku ķeršanas ansambli. Seni policijas priekšraksti apgalvoja, kā «priekšnieks rīkojas saskaņā ar situāciju …» Sās dienas situācija prasīja neatliekamu darbību. Mūziķis atstās savrupmāju — meklē vilni jūrā! «Tās jādara bez Megrē. Citādi viņa neloģiskās «teorijas» izjauks šo grūto dienu panākumus, Francis, veiklā žurka, ielīdīs citā caurumā!» Arī Moraldi lai sargā tikumību ārpus Franča Hekera dārziņa!

Karraro nosprieda: tā būs diskrēta operācija, tā būs operatīvās vienības priekšnieka akc-ija! Viņš pats atbild par savu iniciatīvu, atbild par savu rīcību. Viņš pārkodīs riekstu!

Karraro devās ceļā. Viņu pavadīja daži operatīvās nodaļas vīri un policijas aģentu pulciņš «aizmugures segšanai». Franča Hekera — Pogano paņemšana aiz dziesmas vairs nebija atliekama.

Karraro un vēl trīs policijas ierēdņi, iegājuši pa atvērtiem vārtiem savrupmājas pagalmā, pa nekoptu celiņu steidzīgi soļoja caur aizaugušu dārzu un pienāca pie nelielas mājas ar apaļiem tornīšiem jumta korē, ovāliem logiem nama centrālajā daļā. Ēku greznoja dzelzs balkoniņi. Tie neizcēlās ar metālkaluma smalkajām niansēm, toties formas ziņā liecināja par nama celtnieku noturīgumu. Mājas apsaimniekotājus nevarēja slavēt par noturīgumu, jo viņi bija ļāvuši izbalēt un drupt nama sienām, liecināt par nesakoptību un panīcību.

Kad policisti piezvanīja, no aizdurves atskanēja aizčerkstē- jusi sievietes balss.

—   Kas zvana?

—   Policija, — Karraro paziņoja. — Tūliņ atveriet!

Varēja dzirdēt, ka namā sākusies jezga. Karraro apzinājās

savu vārdu spēku, tāpēc piebilda:

—   Mums nav laika, mēs steidzamies.

Arī nama iemītnieki, nezinādami, ka tas ir ielenkts, steidzas to atstāt pa īsāko ceļu. Ceļā, protams, pagadījās Karraro drūmās izmeklēšanas ļaudis. Viņi nebija žēlīgi, domājoši cilvēki. Divas krāsainās meičas centās pazust no policijas ļaužu skatiena, taču neveiksmīgi. Vispirms viņām pieskārās Solmi darbinieku rokas, bet pēc tam savā varā pārņēma policijas ikdienišķie likumi. Meičas gaidīja sarunas par prostitūcijas ļaunumu un piespiedu ceļojums uz saules bagāto dzimteni.

Durvju atvērēja bija vismaz sešdesmit gadus veca sinjora, kaulaina kā hiēna,ploslga kā nelabā vecmāmiņa. Viņas skaistos sejas vaibstus deformēja nepareizi veidots vai dzīves vētrās sagandēts žoklis. Saimniecei bija rūsgani krāsoti mati. Viņas ķērkšana pauda draudus, protams, nevēlēšanos pakļauties policijas prasībam. Ta bija lielīgas vānas ķērkšana — tuvumā bija aizstāvis …

—  Mani draugi parūpēsies, lai neķītros policistus ietupinātu Sicīlijas kazemātos, — viņa gandrīz jautri ķērca.

Draudētāja izvairījās atbildēt uz Karraro jautājumu, kāpēc no mājas izmukušas divas krāsainās skaistules, kāpēc divi kungi, kuri uzdevās par lieliem rūpniekiem, centās izskaidrot meiču negaidīto aizlaišanos, apgalvodami, ka viņām nepatīkot policija …

Karraro neuzbudināja netikības perēkļa saimnieces ķērkšana un draudi, vislielākais negaiss pārgāzēs pāri komisāra galvai, kad viņš uzgāja… vannas istabā ieslēgtu kailu skuķi. Viņš novērtēja meitenes vecumu — trīspadsmit vai četrpadsmit gadiņi. Meitene raudāja. Tātad — pavešana vai vardarbība ..

Karraro lika sameklēt meitenes drēbes. '

Policijas iebrukumu un darbošanos necentās izvērtēt vīrietis, kurš gulēja gultā un ciniski smīkņāja. Karraro pieprasīja, lai vienaldzīgais tips sniedz paskaidrojumus par savu personu. Vīrietis, atbalstījies uz elkoņiem, paskaidroja:

—   Es esmu mūziķis Francis …

—   Mēs jūs aizturēsim, — Karraro pavēstīja.

—   Lūdzu, — vīrietis paziņoja.

Savrupmājas, kā policijā mēdza teikt, apskate deva interesantus «atklājumus». Drīz vien uzradās klade ar nama apmeklētāju uzvārdiem un tālruņu numuriem un albūms ar daiļavu fotogrāfijām. Saimniece paskaidroja, ka tās esot viņas draudzenes, kuras nākot viesiem pakavēt laiku un nobaudīt vieglu vīniņu. Viesi esot ontllgi sinjori, neskopi un sirdsšķīsti vīri.

Vannas istabā iespundētā meitene, kā fotoalbums vēstīja, bija Džūlija, neparasti skaista pusaudze, trīspadsmit gadus veca, domājams, ka vecās hiēnas bēdīgā nama zieds. Un skaistu ziedu, kā albūms apliecināja, te plūca izredzēti vīri, «ontli- gi un neskopi…»

Aizdomīgās mītnes apskate sniedza vēl vienu atklājumu. Aiz spoguļu sienas operatīvās meklēšanas puiši atrada seifu. Tasbija pilns ar dulnuma izraisīšanas mantību: simts cigaretes ar marihuānu un vismaz trīssimts heroīna un kokaīna smēķi. Sie «ieroči» tika laisti apsūdzībā pret ķērcēju. Redzēdama, ka tuptū- zīs ir deguna galā, kļuva kluscietīga. Nerunīgums pasargāja viņu no komisāra dusmām. Viņš vairs nešaubījās, ka pie Albāno ezera atrasto dulnuma smēķu gali saistīti ar savrupmāju Nomentāna ielā. Forellas Kārpi «zārka naglas» ņemtas no večai piederošā seifa.

Nepiepildījās Karraro nodoms atrast savrupmājā slepkavības ieroci. Tika uzieta 6. kalibra pistole, taču zināmie ekspertīzes secinājumi liecināja, ka Forella Kārpi nogalināta ar lielāka kalibra pistoli…

Savrupmājas pārmeklēšanas lielākais ieguvums, Karraro uzskatīja, netiklības perēkļa uziešana un narkotiku atsavināšana. Vismaz daži cilvēki izglābti no netiklības un dulnuma sērgas, īsi sakot, no sabiedrības sirdsapziņas noņemts mazs augo- nītis, izgaismota mūziķa Franča personība. Tagad bija atrasti pierādījumi viņa aizturēšanai. Darbonis pagaidām bija tīrs slepkavības lietā, taču tas nenozīmēja, ka absolūti tīrs… Komisārs domāja par «lapseņu spietu», kas metīsies dzelt un vajāt policiju, aizstāvot savu labvēli, savedēju, «dzīvās preces» piegādātāju. Kas uzvarēs? Uz kuru pusi nosvērsies svaru kausi?

Karraro beidzot lika, lai runā rācija. Likums prasīja prokurora līdzdalību tālākajā izmeklēšanas gaitā. Prokurora vietnieks Ravelli varēja noderēt kā zibensnovedējs nestundā, kad sāksies Franča «lapseņu» negaiss.

—   Baismīgie sivēni, — tikumības sargāšanas nodaļas inspektors izvirda sašutumā, — strādājuši ar trakoti dižu peļņu. Večafirmai vislabākās preces, visnaudīgākie pircēji, visgudrākais konsultants Francis… Melnās un baltās skaistules, pat dvīņu māsas ar savu trīsdesmitgadīgo māti piedevām, seksa mācību stunda un aizraujošs seanss, protams, par neparasti augstu naudas likmi…

Policista moralizēšanu pārtrauca Ravelli atsaukšanās uz Karraro rācijas aicinājumu.

—   Neliešu banda! — tādu vērtējumu saņēma Karraro uzietā netiklības firma. — Klientu sastāvu izpētīsim. Tikai, komisār, parūpējieties, lai tas telefonu saraksts nekļūst par avīžnieku sensāciju avotu. Visādus uzvārdus var ierakstīt, pat jūsējo un manējo. Pēc uguņošanas iestājas tumsa …

Lai sensāciju meklētāji netraucētu darbā, Karraro pēc prokurora ierosinājuma operācijas vadības centru pārcēla uz galvaspilsetas nomales policijas iecirkni. Un no turienes deva rīkojumus vienības nodaļām, patruļām un aģentiem, kas darbojas viņa personiskajā pakļautībā.

Iecirknī ieradās Moraldi un bija ērcīgs par komisāra «pašdarbību» Momentāna ielas «firmas» likvidēšanā.

—          Es varēju tev palīdzēt, — Moraldi sacīja komisāram.

—  Tā, dārgais priekšniek, ir mūsu kopēja lieta.

—   Ja tu vēlies dzirdēt manu atklātību, — Karraro nedusmojās par sava apakšnieka dzēlību, — uz Nomentāna ielu devos tikai ar vienu nolūku — arestēt mūziķi Franci. Man nebija informācijas, ka tur ir narkomānijas un citu izdarību mītne. Tīrais skaisto verdzeņu tirgus!

—   Es vēlētos personīgi nopratināt namā atrasto pusaudzi, — Ravelli ierosināja.

—   Lūdzu. Blakus istabā ir iespējams ar meiteni aprunāties. Es ceru, ka viņa vairs nepinkšķ. Džūlijas vecums ir trīspadsmit, četrpadsmit gadu.

—   Es lieku lielas cerības uz Džūlijas atklātību …

Arī Moraldi devās aplūkot Džūliju, kā saka, ar speciālista aci. Viņš tūdaļ atgriezās un apgalvoja:

—   Jā, tā ir Džūllja, īstajā vārdā Džozefīna Rostelto, viņas vecums ir vismaz divdesmit gadu. Tikai viens fakts no prieka- māju turētāju izmanības klientu piešņākšanā.

—   Es esmu vecs un stulbs suns, — Karraro atzinās, taču sevi aizstāvēdams, piebilda. — Es vēlreiz atkārtoju, ka uz turieni mēs braucām, lai nogrābtu mūziķi Franci. Un operācija, kā zināms, beigusies veiksmīgi. Un piedevām — atrasta narkotika, dažāda vecuma priekameitas. Pirms žurnālistu ierašanās vajadzētu parūpēties par apsūdzības motīviem. Galvenais apcietināšanas pierādījums ir narkotisko vielu glabāšana, pārējo pierādīs … laiks. Mūsu rīcībā ir solīds materiāls, un tas dod pamatu, lai izdarīgo Franci aizvizinātu uz cietumu.

—   Vai jūs, komisār, nevēlētos kopīgi ar mani nopratināt aizturēto Franci Hekeru? — Ravelli pajautāja.

—   Jā. Es atnākšu pēc pusstundas. Tagad izrīkošu ļaudis.

Karraro atrunājās. Viņu gaidīja neatliekama saruna ar Moraldi.

—   Vai tu zināji par midzeņa pastāvēšanu? — komisārs noprasīja Moraldi, kad prokurora vietnieks bija aizgājis pie Franča.

—   Mans uzskats gluži neatbilst jūsējam viedoklim. Es novēroju namiņa klientūru. Kādas zivtiņas tur apgrozās …

—   Kāpēc tu mani neinformēji? — No Karraro izgāzās dusmu brāzma. — Kā Romā var mierīgi darboties tāds iestādījums! Un, lūk, to tikai novēro kāds gudrais teorētiķis! Kā lai vērtē tavu «pašdarbību»? Manai pacietībai var pienākt gals, un tev nāksies atbildēt ar savu krēslu! Vai tev neliekas, ka tu esi atbalstījis sabiedrībai kaitīgu darbību?

Moraldi pagaidām neatbildēja uz komisāra jautājumiem un draudiem. Viņš spēra soli uz priekšnieka pusi un mierīgi sacīja:

—   Es jau paskaidroju, ka šis no ārpuses noplukušais un no iekšpuses piecūkotais nams tika novērots. Vai komisāram nebūtu zināms, kādā manierē un ar kādiem dokumentiem rokās vardarbīgi var pārkāpt sveša nama slieksni? Kurš prokurors, noklausījies manu stāstiņu par pretējo dzimumu atklātu satikšanos normālu romiešu namā, man dos orderi? Lai to saņemtu, ir vajadzīgi fakti un vēlreiz fakti. Tos mēs pamazām vācām vienviet.

—   Mani neapmierina tavas manipulācijas ar faktiem, kas nepieciešami ordera izrakstīšanai.

—   Kāpēc manipulācijas? Ja pašķirstīsim šo savrupmājā arestēto kladi, papētīsim tajā terakstīto personu vārdus un viņu tālruņu numurus …

Nolicis kladi uz galda, Moraldi atteicās no morālista lomas, diemžēl netika skaidrībā par savu turpmāko rīcību. Vai pilnīgi uzticēties komisāram un izklāstīt par visiem novērojumiem un aģentu ziņojumiem vai arī sazvērnieciski pakļauties priekšnieka radītajai situācijai?

Karraro bija noskaņots darbinieka sodīšanai. Ar sazvērniekiem un Lielo Atklājumu medniekiem nedrīkst auklēties. Bīstamos perēkļus jāiznīcina, novērotājiem jāsaņem pēriens. Dzīves pieredze un nerimstošie godprātības impulsi, kas neatstāja komisāru arī dusmu brīdī, Moraldi pasargāja no lielām nepatikšanām. Kararo nolēma paskatīties uz savedēju firmu, tā sakot, no ķēķa puses, turklāt Moraldi bija atklāts un principiāls darbinieks.

—   Es neapgrūtināšu ar garu ekskursiju pa «firmas» klientu sarakstu, — Moraldi sacīja, — bet tikai pajautāšu kaut vai par dažiem savrupmājas apmeklētājiem. Vai ir zināms par liel- sinjoru N, kurš aizvadītajā mēnesī tur iegriezies divas reizes…

—   Kas par N, lūdzu, runā konkrētāk!

—   Komisārs … Mordīni… Un viņš nav ta lielākā zivs, kas peld uz šo netīro dīķi… Es varu sastādīt brīnumjauku personu sarakstu …

Karraro klusēja. Viņš nedrīkstēja pieļaut paslēpēs operatīvās meklēšanas vienībā, nedrīkstēja atstat nesodītu vadošu darbinieku, kas mainās kā hameleons briesmu brīdī… Viņš jau grasījās paziņot par savu kategorisko lēmumu, kad iezvanījās tālrunis. Klausulē atskanēja valdonīga balss.

—   Galvenās kancelejas priekšnieks vēlas runāt ar komisāru Karraro.

—   Es sapratu. Tūliņ došos pie viņa. Bet tu, Moraldi, iesi palūkoties, ko dara Ravelli un mūziķis Francis. Es solīju prokuroram… Un ari pats aprunājies ar Džūliju. Lai viņa palīdz tikt galā ar Franci…

Karraro paņēma kladi ar tālruņa numuriem un devās uz kvestora kanceleju. «Vai doktoru Resto jau kāds paspējis brīdināt?» Karraro sprieda. «Manā vienībā ir spiegs …»

—   Parunāsim atklāti, — Karraro ierosināja, kad viņi ar priekšnieku bija palikuši aci pret aci starp biezajām kancelejas sienām. — Es meklēju Forellas Kārpi slepkavu, un mani nespēs ietekmēt vienas vai otras personas vēlme lietu novirzīt neceļos.

—   Izpildiet savu pienākumu, — atskanēja Resto atbilde un solījums. — Es pacentīšos jums palīdzēt tikt galā ar jebkuru spēku, kas jūs mēģinās aizkavēt pienākuma izpildē. Tikai šo tālruņu sarakstu, es ļoti iesaku, izmantojiet ar lielu apdomu un piesardzību. Es neizprotu, kā tik abstraktas ziņas, — šie tālruņu numuri, — varētu palīdzēt profesora nepilngadīgās meitiņas slepkavas meklēšanā. Jā, es to nesaprotu, jo pavirši zinu lietas fabulu. Un vēl man gribas jūs brīdināt par jau pieminētajiem neceļiem. Aizturētais Francis Hekers, cilvēks bez goda un civilizētu cilvēku morāles, protams, izmantodams draudus, mēģinās šantažēt sabiedrībā cienījamus cilvēkus. Viņam būs ērtāk aizstāvēties. Ko jūs mani liekat cietumā, ja tie sabiedrības dūži nav bez grēka …

—   Būs grūti padarīt baltus tos, ka sasmērējušies, — Karraro piebilda.

—   Sajā sarunā mēs, protams, nesaliksim visus punktus uz i, — kancelejas saimnieks objektīvi novērtēja stūrgalvīgā komisāra piezīmi. — Es jums vēlreiz gribu atgādināt par manu godprātīgo līdzdalību lietas izmeklēšanā. Es nežēlošu ne bagātos, ne nabagos, un neviens mani neapstādinās, līdz lietai nebūs pielikts pēdējais punkts.

Karraro jutās pārsteigts. Kāds Dievs bija licis kancelejas priekšnieku uzņemties tik ikdienišķu darbu?

—   Jāatklāj ikviens noziegums un īpaši — slepkavība.

—   Es pilnīgi piekrītu, — Resto kļuva vēl runīgāks. — Mēs vēlamies, lai cietsirdis, mežonis slepkava ātrāk nostātos taisnas tiesas priekšā. Un tomēr, protams, ar jūsu kā speciālista atļauju še uzdrošinos apšaubīt, vai Francis Hekers būtu tas zemiskais izdzimtenis, kas paceltu roku pret otru cilvēku, turklāt meiteni. Vai viņš vispār spēj kādu apdraudēt? — Resto, uzlicis roku Karraro plecam, pavadīja viņu līdz durvīm. — Dārgais Karraro, mēs jūs uzskatām par vienu no vistalantīgākajiem darbiniekiem un vadītājiem. Kaut visi mūsu priekšnieki būtu tādi kā jūs! Ja jums izdosies pierādīt šā Hekera vainu Kārpi meitas noslepkavošanā, tad jūs sagaida spoža dienesta karjera, slavas augstumi.

—   Es gribētu jums uzdot tikai vienu jautājumu, — Karraro sacīja, pirms iziet no kabineta. v

—   Jā, lūdzu, — Resto nespēja savaldīt savu satraukumu, kā arī nespēja attaisnot komisāra uzdrošināšanos jautāt tad, kad saruna jau pilnīgi pabeigta. «Sis Karraro savu posteni sasniedzis, izvairīdamies no politiskajām spēlēm. Toties tagad jau sāk diktēt savus noteikumus. Viņa seja un augums izstaro paralīzi, bailes, mazvērtību. Viņā nav ne kripatiņas diplomāta, taču tieši šī viņa rakstura īpašība tevi atbruņo un pazemo.»

—   Es vēlos, lai Moraldi tiek pārcelts no vienības uz citu iestādi, — Karraro it kā vienā elpas vilcienā izteica savu lūgumu, nevis pieprasīto jautājumu.

—   Moraldi nav slikts darbinieks, — labākā atbilde, ko Resto steigā spēja izgrūst no savas sausās mutes. Taču tūliņ atguva kontroli pār notiekošo, vaļsirdīgi paziņodams: — Viņa gudro piesardzību nevajag uzskatīt par nekvalitatīvu darbu vai disciplīnas pārkāpumu.

—   Es protu cienīt piesardzību. Taču nespēlēsim paslēpes. Divkosība ir pretīga īpašība, īpaši policistu vidū. Tu nezini, kurš ir draugs un kurš ir ienaidnieks. Man, piemēram, kā operatīvās vienības priekšniekam ir jāatbild ne tikai par savu darbinieku godu. Man jāatbild arī par viņu dzīvību, veselību, cieņas aizskārumiem. Mana prasība — darbinieku atklatība un vaļsirdība.

—   Man šķiet, komisār, ka jūsu izvirzītie pārmetumi priekšniekam Moraldi nav pamatoti, nav taisnīgi. Izskalojiet viņam smadzenes un izrunājieties kā vīri. Lai viņš atvainojas, ja ir piemirsis policijas dienesta baušļus.

—   Mans lūgums ir negrozāms. Viņš jāpārcc] darbā uz citu vietu,pretējā gadījumā — es vai viņš … Izlemiet!

Bija pavēsa atsveicināšanās. Tā atnesa mieru komisāram un nelāgas pārdomas kancelejas priekšniekam. Karraro juta, ka varēs_ brīvi darboties, un izpūstās pīlītes par Hekera lielajiem aizstāvjiem izčabēs pat niecīgā vēsmā. Ja arī mūziķis pilnīgt pazudis zem apsūdzības sloga, tad viņa pļāpāšanai’ par lielo vīru līdzdalību neatļautās izpriecās būs politiska, nevis krimināla jēga. Francis Hekers ir tikai netikumības oāzes sargs, kurš neļauj svešai acij ielūkoties šajā iestādījumā.

Ja Karraro būtu karjerists, tad viņš šaubīgajā situācijā nepieļautu divas liktenīgas kļūdas, Pirmo — neatcerētos Nomen- tāna ielas namā atrasto kladi ar dižvīru tālruņu numuriem, otro — principiālā soģa draudošo pirstu paceltu vienīgi pret Franča Hekera mazvērtīgo personu, izmantojot kā vairogu cienījamāku ļaužu aizstāvēšanā. Karraro piedzīvotu slavas dienas. Viņa labā strādātu vadošais policijas aparāts, visi ietekmīgie vīri mestu akmeņus uz saņurcīto muzikantu, slepkavu — briesmoni, steidzinātu pabeigt lietas izmeklēšanu un necilvēka notiesāšanu. Karraro saņemtu tautas atzinību un laimes vēlējumus … no paša kvestora. Kvestoru cildinātu Viņa Gaišība, profesors Kārpi, plašais draugu un apakšnieku pulks. Un slepkava — briesmonis sen vairs nespētu ietekmēt sabiedrības pārliecību. Iznīcībai nolemto tipu neuzklausītu neviens normāls cilvēks. Iestātos policijas un tautas saskaņas svētku dienas …

Karraro elks, protams, nebija dons Kihots, un atteikšanās no telefonu saraksta, ieguvuma savrupmājā, atgādinātu morālo donkihotīsmu, sevis ziedošanu rupjam un viltīgam pārspēkam. Vai, aizdomīgi Vērtējot savāktos materiālus par mūziķi Franci, viņš nekļūtu par viņa līdzinieku? Jā, «dzīvās preces» sagādnieka biogrāfija jau ļāva gatavot apsūdzības materiālus un no tiem secināt — Nomentāna ielas savrupmājā aizturēts Forcl- las Kārpi slepkava, taču komisāra godprātība izvirzīja gluži pretējas atziņas, no viņa esības izzuda viltnieks, kas ar neskaitāmām viltības cilpām lamatās ievilinājis nevaldāmu zvēru.

Komisāra sirdsapziņa guva uzvaru. Dažreiz varas pārstāvja kļūda ir līdzvērtīga noziegumam, bet Fortūnas likteņkausi var nogalināt godīgu cilvēku. Un tomēr Karraro baidījās nokļūt strupceļā. Neizvirzot būtisku apsūdzību pret Franci Hekeru — Pogano, viņš varēja zaudēt savu autoritāti gan priekšniecības acīs, gan darba kolēģu vidū. Pierādījumi, kas tūdaļ visā pilnībā atklātu slepkavas nēģelīgo rīcību, nemētājās pa ceļmalām.

Karraro iestrēga pārdomās, nespēja atrast atbildi uz kancelejas priekšnieka izvirzītajiem jautājumiem.

15

Karraro atgriezās savā kabinetā. Aiz galda sēdēja Solmi. Viņš saglabāja savus ieradumus, neņemdams vērā vidi, kurā viņš atradās. Solmi bija nevērīgi atlaidies krēslā, dziļi plaušās vilka cigaretes dūmus un tos izpūta virs galvas. Dūmu strūklas skaistināja viņa dzīvi, radīja vienaldzīgu sajūtu pr.et apkārtni.

—   Mēs nogrābām mūziķi Franci, — Karraro sacīja, ieņemdams savu vietu pie rakstāmgalda.

Solmi pamāja ar galvu. Viņš nedroši pajautāja:

—   Vai apsūdzība jau uzrādīta?

—   Pagaidām tikai par narkotiku un savedēja darbību. Par slepkavību nesanāk.

—   Tu pareizi rīkojies. Lai nedod Dievs, ja tu viņam piešūsi slepkavību …

—   Ko nozīmē tavs «piešūsi»? — Karraro nojauta klizmu, nojauta savu šaubu apstiprinājumu, noprata Solmi viltīgo smīnu. Tas neļāva aizsākt vaļsirdīgu sarunu. Tātad slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšniekam bija savdabīgāka informācija.

—   Mēs ar tevi labi pārzinām šādus gadījumus. Sabiedrība ļoti vēlas ātrāk ieraudzīt slepkavu. Policijai, domājot par noziedznieka uzrādīšanu sabiedrībai, atslābst interese par pierādījumu vērtību.

Karraro it kā bija izsekojis kolēģa domu ritējumam. Vai tā bija gaišredzība? Tā bija nojauta, kas balstījās uz personības vērtējumu. Solmi prata glabāt noslēpumus. Arī šoreiz glabā. Kad beigsies šī spēlīte! Karraro nenocietās:

—   Kad tu sāksi runāt atklāti? Ko tu mani muļķo?

—   Nedusmojies! Es tevi nemuļķoju. Kāpēc strēbt karstu putru?

Solmi nemainīja nekautrīgā viesa sēdēšanas un cigaretes kūpināšanas pozu. No malas skatoties, varēja nodomāt, ka viņš ir garlaicīgas un pārāk ikdienišķas sarunas vienaldzīgs dalībnieks, kura vienīgā nodarbošanās ir cigaretes pelnu smalka no- birdināšana.

—   Es gaidu atbildi, — Karraro neslāpēja savas dusmas.

—   Arī es strādāju.

—   Par to es nešaubos. Man vienīgi ir būtisks iebildums — tava strādāšana ir ietīta noslēpumainības plīvurā. Tavs «Pēdējās iespējas» apmeklējums. Tu sīki neizklāsti …

—   Ko tu izklāstīsi un izstāstīsi, ja tev neļauj runāt.

Karraro piespieda sevi nomierināties.

—   Runā! Es klausos.

—   Es atradu garāžu, Franča ope|a novietni. To autiņu viņš izmanto tūrismam. Vai tev kaut kas zināms par šo autiņu?

—   Nosacīti, — Karraro meloja.

—   Es nofotogrāfēju. Te ir tas dampis. Apskati bildīti!

—   Tumšs, tumši zils …

—    Krāsa saskan.

—   Tas oficiants apgalvoja, ka bijis tumšas krāsas automobilis …

—    Šis autiņš, — Solmi ievilka dzi]u dūmu, — nav visai piemērots mīlestības «darbiem» …

—   Manuprāt, — Karraro sarosījās, — tevis piesauktajiem «darbiem» nebūtu noteicošā nozīme.

Solmi paņēma fotogrāfijas, paskaidrodams:

—    Es tās parādīšu Momolo. Es viņam neticu. Vīrelis sāk atšālēties, gaidīdams mūsu lielo prēmiju vai baiļodamies no atriebības. Vai mums vēl būtu jādiskutē par liecinieka neaizskaramību . . . Man šķiet, ka viņš jau zaudējis apetīti mūsu acīs uzkalpoties. Ja tev kāds palūdz, tad tūliņ atmaksā.

—   Vai stāsts ir galā? — Karraro bija atgriezies priekšnieka pozīcijās. — Autiņa krāsa nav pierādījums.

—   Taču noderētu pierādījumu kopumā.

—   Vai tādi atrastos?

—   Šis un tas atrastos.

Karraro jau grasījās nosaukt Solmi par lielisku aktieri un pieprasīt izbeigt velna dzīšanu, āzēšanos, ķircināšanos. Solmi ievilcis kuplu dūmu, sacīja:

—   Riepas nesaskan …

—   Citas riepas …

—    Citas firmas riepas. Pie ezera atrastie nospiedumi ir no cita autiņa riteņiem.

Karraro bija gatavs cirst pļauku, protams, citam, nevis kolēģim Solmi. Te velk un velk kaķi aiz astes, tad palaiž vaļā … kad tas izlaidis garu.

—    Pretīga ekvilibristika, — Karraro noburkšķēja, vienlaicīgi nodomādams. «Un tomēr bez tās un aktiera Solmi izmeklēšana zaudētu savu dramatisko pievilcību …» — Varbūt nomainītas riepas?

—    Izslēgts! Es runāju ar garāžas mehāniķi. Ar šīm riepām Francis nobraucis četrdesmit tūkstoši kilometru. Mehāniķis jau sen ieteicis tās mainīt.

—   Viņš varēja izmantot kāda sava drauģeļa mašīnu.

—   Neloģiski. Neviens neaizņemsies autiņu, kad dosies piepildīt savu ieceri — cilvēka nogalināšanu. Pēc tam atgriežas mājās un atdod autiņu īpašniekam un klaiņo riņķī kā nevainīgs jērs … Ar zagtu mašīnu — cita lieta. Slepkavas automašīna cītigi jāmeklē.

—   Kur?

—   Visur, — Solmi nopūtās.

«Atkal krāpjas komisārs «Megrē», Karraro nodomāja. «Uzspēlēta bravūra vai pārdzīvojums par neveiksmi…»

Solmi būtne ir pilna ar radoša meklējuma lādiņiem, lieliem darboties gribas krājumiem, līdz sirds dziļumiem pārdzīvo neveiksmi. To apzinājās Karraro, neskatoties uz savu stūrgalvību, nevēlēšanos pievērsties otra cilvēka ārējām pazīmēm un spontānai rīcībai. Komisārs parasti rūpējās par policijas darba metožu pilnveidošanu, atbilstību augošās noziedzības savaldīšanai. Vērodams dūmu grīstis, kuras cēlās virs Solmi galvas, viņš noprasīja:

—   Un tomēr, Fernando, ko tu domā par nejēdzīgo situāciju?

—   Man šķiet, ka tas ir v i ņ a darbs.

—   Mani spēcina tava atbilde.

—   Ja mans apgalvojums būtu klintī iekalts. Atklāti sakot, mūsu pierādījumi pret mūziķi Franci ir pie bankrota sliekšņa. Tās «riepas» pārbrauca pāri manam optimismam. Mūsu rīcībā nav galvenā pierādījuma — pistoles, ar kuru nogalināta Forella Kārpi. Ieroča atrašana izgaisinās mīklu.

It kā bija pienācis brīdis, un vajadzēja vienības priekšnieku informēt par nozieguma vietā atrasto vilnas diegu. Uz tā, kā De Mario apgalvoja, atrasti šūnakmens putekļi. Vai atklāta valoda neizraisītu Karraro dusmas? Viņš atkal kliegtu: «Kāpēc tik vēlu? Kāpēc tāda slēpšana?» Noņems no priekšnieka amata, izlidinās no vienības… Visi jau runā par Moraldi likteni. Viņš bijis ziņu pienesējs augstākajai priekšniecībai. Hekers —' Pogano ir kā izmēģinājumu poligons policijas godprātības pārbaudei… Tagad jāizpēta it kā sīkums — pie ezera atrastā diega izcelsme. Vai mūziķim Francim ir krēmkrāsas vilnas uzvalks? Vai uz uzvalka ir šūnakmens putekļi? Ja pārbaude dos labus rezultātus, tad tiks piedota «aizmāršība», bet ap slepkavas kaklu savilksies cilpa. Diedziņš var «nostrādāt». Ja var paklusēt, kāpēc meklēt jaunas nepatikšanas?

Karraro turēja savā priekšā baltu papīra lapu.

—   Mūsu pienākums ir paturēt prātā visas iespējamas versijas, — viņš švīkāja papīra lapu. — Jāpatur prātā pat visapIamākās. Rakņājoties šajā slepkavības lietā, es aizrāvos ar parocīgāko materiālu izmantošanu … ;

Solmi nodzēsa cigaretes galn un, ērtāk atlaidies krēslā, uzklausīja Karraro pārdomas. Viņš neatzina priekšnieka metodes, ta saukto grodo izmeklēšanas sistēmu, tāpat neņēma vērā vienības vadības ierosinājumus par paaugstināšanu darbā. Viņš nosvīda līdz matiem, kad iedomājās sevi aiz platā rakstāmgalda, kas apkrauts ar dažādu dokumentu kaudzēm. Visi papīri jāizskata, jāadresē darbiniekiem un jāgaida, kad tie atkal atgriezīsies vecajā vietā. Toties noziedznieka atrašana un aizturēšana — gandarījums, otrā alga par bīstamo darbu. Labāk staigāt ar atpogātu virskrekla krādziņu nekā ar modernu kaklasaiti.

—   Izanalizēsim nozieguma norisi…

—   Pēc tavas sistēmas, — Solmi iestarpināja.

—   Labprāt. Redzi, Forellai Kārpi, kā mēs domājam, sirdsdraugs bija nobriedis vīrietis, nevis viņas vienaudzis. Draugs, mums nezināmu iemeslu dēļ nevēlējās reizē ar viņu uzturēties sabiedrībā. Viņas izredzēto mums noraksturoja Momolo. Pacentīsimies atbildēt tikai uz vienu jautājumu: kur un kādos apstākļos meitene iepazinās ar viņu? — Kararo uzvilka lielu jautājuma zīmi. — Pirmais variants. Viņi iepazinās ģimenes lokā. Tajā varam iekļaut mūziķi Franci, kas labās attiecībās ar meitenes tēvu. Vai profesora namā apgrozījušies daudzi vīrieši? Tikai viens, otrs un trešais … Un tie ir solīdi ļaudis. Piemēram, komodors Amirato un viņa znots Džakometi, arī profesora tuvākais palīgs, kā arī advokāts Roaci…

—   Komisārs Mordīni, — Solmi piebilda.

—• No viņiem neviens nav ārvalstnieks. Hekers — Pogano ir… Mūsu rīcībā jābūt Kārpi nama ciemiņu sarakstam. Par ikvienu ciemiņu jābūt informācijai…

Karraro iegrima savā «sistēmā». Solmi, domādams par atrastā diega putekļiem un Amiralo, celtniecības firmas īpašnieku, iztēlē veidoja savu sistēmu — pierādījumu, ķēdi, kas palīdzētu atrast slepkavu. Viņa uzvalks būtu pārpilns ar celtniecības putekļiem. Tā varētu būt, ja Amirato mati krāsa atbilstu Momolo raksturojumam, ja Amirato būtu ārzemnieks …

Karraro izklāstīja savus argumentus, protams, sistēmas robežās.

—   Un nākamais variants. Forella satikusi savu mīļāko kāda no skolas sarīkojumiem. Viņš nav saistīts ar pedagogu vai treneru kolektīvu. Iemīļotais nāk no viņas klases biedreņu vecāko brāļu, brālēnu vai citu radinieku vidus … Skolā vienīgie vīrieši ir treneri… — Karraro pameta aci uz snaudošo Solmi.

—   Kas jauns tavos sapņos? Kādi putni lido?

—   Es visu saprotu, — Solmi pamodās no snaudiena. — Vismaz desmit aģentu jānosūta tevis izvirzītās versijas pārbaudīšanā. Viņi nopratinās Forellas draudzenes un, protams, draugus … «Mūsu skapjos izaugs jauni aprakstīta papīra kalni…»

—   Un cita versija. Viņa nejauši iepazinusies ar kādu vīrieti. Tas noticis ārpus skolas un mājas. Ko iesāksim? Mūs gaida strupce|š, kapitāli apgrūtināta slepkavas meklēšana.

Solmi grasījās piecelties no krēsla. Karraro ieteica nesteigties un piepalīdzēt vēl vienas versijas izvērtēšanā.

—   Un vēl viena mūsu izpētes zona. Tā būtu profesora darbavieta, būtībā, darbavietas — slimnīca un klīnika. Jā, nebūsim pārgudri karstgalvji un papētīsim šos iestādījumus…

—   Sī zona tiek pārbaudīta. Pamatīgi pētīsim. Tu varbūt domā, ka es nenopelnu sev maizi?

«Gluži kā aptaurēts!» Karraro novērtēja Solmi kaprīzo toni, tūdaj jautādams. — Un kādi rezultāti šajā «maizes pelnīšanas zonā»?

—   Profesora Andrea Kārpi iestādēs vismaz pēdējos trijos gados neviens slimnieks nav nomiris. Smagi slimos te neuzņem. Ja kāds no pacientiem taisās uz viņu sauli, tad viņš tiek nosūtīts mājās. Tu mani atvaino, slimnieku nāvi tur uzskata par nesmalkjūtīgu dzīvības procesa izbeigšanu.

—   Pārstāj jokus dzīt!

—   Tie nav joki. Kaut gan dzīve izspēlē vienu, otru joku. Tā gadījās ar divām cienījama vecuma sinjorām. Viņas pēkšņi nomirušas … Kārpi slimnīcā …

—   Vai viņām ir kāds sakars ar šo lietu? — Karraro uztraucas.

—   Pagaidām ilustrācija par Kārpi vienas iestādes darbu tautas veselības nosargāšanā.

—   Ko varam secināt? — Karraro neatkāpās.

—   Viņa slimnīcās pacienti nenīku|o, bet steidzīgi dodas uz viņpasauli…

—   Es tevi puslīdz sapratu, — Karraro bija kļuvis pavisam mierīgs. — Ej mājās un atvelc elpu! Tavs dēlēns gaida tevi. Es saprotu tavu sarežģīto saimniecību. Kā iet puisim? — Karraro centās revanšēties par savu nesavaldību.

—   Ja tu nopietni taujā, tad varu sacīt, bēdīgi. Viņam iestājušies sirds darbības traucējumi. Mātes nāve bija pārāk smags pārbaudījums. Taču tā ir manas ģimenes lieta. Kārpi «saimniecībā» es saskāros ar bēdīgāku gadījumu. Tur miris kāds zens no Itālijas dienvidiem, ja nemaldos Pjetro. Es, kā tu noproti, pētīju versiju: vai kāds no Kārpi medicīniskajās iestādēs mirušajiem tuviniekiem nav atriebies viņa meitai?

—   Svarīga versija!

—   Taču bez pozitīviem rezultātiem. Pjetro tēvs, kā noskaidroju, nav mūsu meklējamais ārzemnieks. Turklāt mūsu ārzemnieks, kā liecināja Momolo, ticies ar Forellu jau pirms vairākiem mēnešiem… Tātad atkrīt slepkavības motīvs — tēva atriebība profesora meitai.

—   Kaut gan tu, draugs, iegaumē, — Karraro atrada sprau- dziņu iebildumam, — mēs nedrīkstam piejaut liktenīgu kļūdu. Piemēram, nedrīkstam par pierādījumu stūrakmeni uzskatīt Mo- moio liecības. Veiklais vīrs tīšām stāsta savu pasaciņu, cenšas izjaukt mūsu kārtis …

—   Uz ko balstās mūsu neticība Momolo?

—   Es neizslēdzu saputrošanas iespēju. Pie ezera nemīlinā- jās tikai viens pārītis. Tur bija dažādi pārīši un mīlnieki. Momolo liecībā var būt kāds desmits visdažādāko iemeslu liecības sagrozīšanai, mainīšanai un tā tālāk.

—   Momolo, protams, ir necilas iestādes necils vīriņš, — Solmi piekrita. — Viņš spēj kaut ko redzēt caur rozā brillēm, bet kaut ko — cauf melnām brillēm. Grūta dzīve tāda nomales krodziņa apkalpotājam. Visi jāj uz viņa. Dzertuves ienākumi — tikai no klaiņojošajiem pārīšiem …

—   Kādas mums ir tiesības atteikties no versijas, ka meiteni noslepkavojis vīrietis, kura rīcībā bijusi ārzemniekam piederoša automašīna? — Karraro cieši jautāja, jo viņa «sistēma» neļāva izslēgt šādu varbūtību. — Kāpēc tas nevarētu būt kāds šoferis vai viesnīcas kalpotājs? Un kādas man ir tiesības neņemt vērā iespējamību, ka meiteni nogalinājis nevis viņas mīļākais, bet gluži svešs cilvēks? Mūsu arguments, — meiteni iznīcinājis mīļākais, tāpēc, ka viņa bijusi mātes cerībās, — ir diezgan apšaubāms. Slepkava varēja būt kāds ārprātīgis, pataloģisks dēku meklētājs, pats Momolo… Pēdējais, sacīšu atklāti, man neiedveš uzticību… '

—   Tāpēc ka tas ir manis atrastais liecinieks, — Solmi atkodās.

—   Tu pārāk rupji kļūdies.

—   Arī tas ir iespējams.

—   Ja Forellas Kārpi slepkava nebūtu viņas mīļākais, turklāt ar lielu stāžu, mēs neuzsvērtu viņas nogalināšanas cēloni… grūtniecību. Es uzskatu, ka viņas grūtniecība, pēcāk bērna dzimšana varēja kompromitēt viņas mīļāko. Viņš bija cietsirdīgs un viltīgs. Negaidot ietriekta lode pakausī. Tas notika mežā — asinis uz akmens apstiprina, — Karraro pašķelēja uz Solmi, — mūsu atziņu. Uz viņas sejas un ķermeņa neatrada zilumus, skaidrs, ka viņu iepriekš nesita un neapdullināja. Vīrietis, kas iešāva lodi viņai pakausī, bija līdzās. Sim cilvēkam viņa u^ticējās.

—   Loģiski. Man nav iebildumu.

—   Iespējama neliela niansīte. Viņa smēķēja marihuānu un bija apdullusi.

—    Neiebilstu, — Solmi jutās pārguris un centās neapšaubīt sava priekšnieka secinājumus. Viņa acu priekšā plivinājās aprakstītas papīra lappuses. Tie bija Forellas Kārpi ģimenes draugu un skolas biedru pratināšanas protokoli. Tos ļoti vēlējās redzēt Karraro… Kā visu papīru lēveni dabūt gatavu?

Karraro it kā bija nolasījis Solmi domas. Viņš paziņoja:

—   Atārdi savāks paskaidrojumus. Viņš ir taktiķis un ar vēsāku prātu …

—   Nevis tāds stūrgalvis kā tavs padevīgais kalps …

—   Tādi kalpi nogāž karaļus… Un tomēr vēlreiz jāprecizē Hekera un Momolo liecības.

Pēc Solmi aiziešanas Karraro nokāpa pagrabā un iegāja nelielā istabiņā. Tajā atradās tālruņu noklausīšanās aparatūra. Visi tālruņa zvani, kuri bija sasnieguši Kārpi māju, bija ierakstīti kasetēs…

Darbinieks, kas bija sekojis visām sarunām, apgalvoja, ka nekā interesanta, nekādu ziņu, ne mājienu par meitenes nolaupīšanu, naudas izspiešanu …

Karraro paziņoja prokurora vietniekam Ravelli, ka jāatslēdzas no Kārpi nama telefoniem, jo neesot vērts bezjēdzīgi tērēt dārgo laiku. Ravelli piekrita. Taču Karraro neatstāja istabu. Palūdzis aģentam ierakstu kaseti ievietot magnetofonā, viņš sāka vērīgi klausīties …

Solmi izgājā no priekšnieka kabineta un jutās it kā uzvarētājs, taču apziņā smeldza pārmetumi par savu puiciskumu, bravūru. «Tikai nepieļaut jaunu kļūdu!» viņš sev apsolīja, un, iesēdies automobilī, devās uz Albāno ezera pusi, uz Ariču. Izmanīgi vadīdams automašīnu, domās pārcilāja Karraro pārmetumus par pārāko uzticību Momolo liecībai. Ja tagad līdzas salonā atrastos viltīgais oficiants, varētu noprecizēt vienu otru pierādījumu, uzdot jautājumu. Momolo — pagaidām vienīgais apsūdzības liecinieks, kurš spēj raksturot vai pat uzburt slepkavas tēlu, cietsirdīgu un bīstamu cilvēku… Taču Momolo ir tips. kurš var saduļķot ne tikai Albāno ūdeņus.

Lai izkultos no automašīnu straumes, Solmi iebrauca autobusiem un taksometriem paredzētajā ceļā. Taču pēc pāris nobrauktajiem kilometriem atskanēja transporta inspektora griezīga svilpoņa. Viņš sevi neuzskatīja par disciplinētu braucēju, tāpēc piedeva gāzi, un svilpējs palika pusceļā. Viņš centās pēc iespējas ātrāk izkļūt no pilsētas ceļu zonas. Diemžēl sastrēguma stundā visi ceļi bija piestūķēti ar visu veidu braucamrīkiem. Viņš nolēma mainīt maršrutu, bet uz Ariču doties krietni vēlāk. Ja palaimēsies, tad slimnīcā satiks žēlsirdīgo māsu. Toreiz viņu saruna aprāvās. Kāds tagad ir noskaņojums Kārpi vadītajā slimnīcā?

Solmi ienira kāpņu un gaiteņu labirintā. Pēc minūtēm desmit viņš sasniedza Adeles nodaļu. Viņa bija aizņemta profesora Džakometi apgaitā, ārstu un žēlsirdīgo māsu cienīgā gājienā caur gulošo un sēdošo slimnieku savdabīgajām špalerām. Slimnieki, tāpat māsas ar lielu ieinteresētību vai sajūsmas spožām acīm kāri tvēra ārsta aizrādījumus, padomus. Procesijas galā čāpoja Adele. Viņa turēja rokās kladi, kurā reizēm kaut ko iešņāpa ar zīmuli. «Kārpi ir slimnīcas superzvaigzne,» Solmi vērtēja, «bet Džakometi nav mazāks spīdeklis pie medicīnas tumšajām debesīm…» Stalts un gudrs vīrs. Kārpi prombūtnes laikā — slimnīcas saimnieks un sargs. «Arī šodien tieši tāds kā fotogrāfijā!» Solmi iztēlē salīdzināja Forellas albūmā redzētās fotogrāfijas. «Ko sacītu Karraro, ja es uzdrošinātos paziņot: ir atrasts, ekspertu izvērtēts četrdesmit gadus vecs, stalts, glīts vīrietis… Kāda pārgalvība! Taču tu, dārgais draugs, apgalvoji, ka jāpārbauda visas versijas …» Lai Solmi ceļi nekrustotos ar apgaitas dalībniekiem, viņš pagrieza tiem muguru, tēloja slimnieku apmeklētāju un centās ieklausīties sarunās. Diemžēl caur jautājumu jucekli un lakoniski skaldītajām atbildēm nevarēja iedziļināties sarunās. Taču varēja pārliecinoši konstatēt, ka ar slimniekiem un ārstiem runā gudrs skolotājs. «Es nedrīkstu pieļaut, ka viņš strauji novājē!» profesors bija kategorisks, un viņa sacītais liecināja par stipru raksturu.

Apgaita varēja krietni ieilgt, turklāt tās dalībnieki vairs neinteresēja Solmi. Te viņš iegriezās, lai novērstu dažas pretrunas ar savu sirdsapziņu un gluži neignorētu Karraro padomus … Viņš izņēma no kārbiņas cigareti un bija noskaņots to aizkūpināt, tiklīdz aiz sevis aizvērs šī nemājīgā nama durvis. Viņa nodomu bija izpratusi Adele. Viņa, atstādama ap profesoru aplipušo baltsvārču pūlī, pienāca pie Solmi.

—   Jūs nesen interesējāties par mūsu slimnīcu?

Solmi piekrītoši pamāja un draudzīgi pasmaidīja.

Vīrieša siltais smaids patika žēlsirdīgajai māsai, kura nebija no daiļavu vai koķetētāju vājā dzimuma. Viņa bija vīrišķīgi lietišķa.

—   Un izlēmāt nākt pie mums?

Solmi noplātīja rokas.

—   Draugi iesaka nākt pie jums, bet nedraugi attur. Es vienkārši baidos. Mans kaimiņš stāstīja …

—          Blēņu stāsti nepalīdz cilvēkam, — Adele piebilda.

—   Daudzi prot sacerēt nostāstus par ļaunajiem ārstiem …

—   Tas «blēņu stāsts» ir par jūsu slimnīcu.

—   Un kas gan noticis? Vai kāds cilvēks nomiris? Arī tā gadās, jo dzīve prasa savu …

—   Puišelis nomira. Sirds neizturējusi…

Adele vienaldzīgi uzklausīja šķietama pacienta «blēņu stāstu», brīžiem piebildzdama:

—• Jā, tā notiek … jā tā notiek … Arī mūsu mājā kļūdās… Zēna nāve, ja tā atklāti runā, bija likumsakarīga. Viņu operēja jauniņs ārsts. Būtu bijis profesors Kārpi vai profesors Džako- meti! Vajadzēja pārbaudīt sirdi, jo aizdusa ir pārāk sarežģīta kaite. Un kam varēja ienākt prātā? Ja tas būtu profesors Džakometi!

—   Un ja nav klāt profesors?

—   Tad ir pārāk sarežģīta būšana. Te diagnostikas centrs aizņemts …

Viņi tērzēja vismaz pusstundu. Adele paspēja izstāstīt par zēna ģimeni. Tēvs esot ministrijas šveicars, ģimenē četri bērni, mirušais — no tiem vecākais. Mātes pārdzīvojums, protams, neaprakstāms. Viņai — slima sirds. Pēc dēla nāves ziņas pati gandrīz aizgājusi uz viņpasauli. Adele viņu ievedusi savā istabiņā un iedevusi spēcīgas sirdszāles.

—   Un kā profesors Džakometi vērtēja nelaimes gadījumu un kā viņš rīkojas ar saviem pacientiem?

Adele, nesaklausījusi neko aizdomīgu ziņkārīgā apmeklētāja jautājumos, vaļsirdīgi atbildēja:

—   Viņš ir lielisks ķirurgs, nerunīgs un sevī noslēgts cilvēks.

—   Un profesors Kārpi?

—   Vienmēr rosīgs, vienmēr runīgs.

—   Varbūt Džakometi ir pārāk lepns cilvēks?

—   Drusciņ ir iedomīgs uz savu darbu, spējām. Es varētu sacīt, ka viņš ir mazliet brutāls. Taču tāds darbs … Viņš nav kaitīgs cilvēks.

«Mazliet brutāls…» Solmi sevī atkārtoja, «mazliet brutāls …» un jautāja:

—   Vai profesors ir ģimenes cilvēks?

—   Viņam ir sieva, bērni. Uz profesora galda vienmēr izvietotas fotogrāfijas. Viņam ir glīta sieva un bērni — gluži kā eņģelīši, tikko kā atlidojuši no Paradīzes dārza. Jā, bet kāpēc jums jāzina par profesora ģimeni? — Adele bija neizpratnē.

—   Ja gulsies zem profesora naža, tad visu gribas zināt, un pirmkārt — par iejūtību pret otru cilvēku.

—   Iejūtības viņam netrūkst.

Drīz varēja iestāties tumsa. Ko vairs varēja dot saruna ar žēlsirdīgo māsu. Solmi baidījās, ka viņa sāks cītīgi izprašņāt par viņa «smago slimību», mierināt, slavēt talantīgo profesoru… Vēl jānokļūst pie Momolo un blēdis jāizprāšņā no visām pusēm. Bez tam Solmi sāka ienīst savus melus. Viņam šķita, ka Adele ar savu atklātību stāv viņa priekšā pilnīgi kaila, bet viņš pats ir uzvilcis mugurā neskaitāmus netīrus kažokus. Viņš steidzīgi atsveicinājās un atstāja slimnīcu. Sevi gandrīz negribīgi pakļaudams Karraro sistēmai par visu versiju rūpīgu pārbaudi, nolēma iziet caur tā saukto dienesta izeju . . .

Pa neparasti platām kāpnēm viņš nokļuva slimnīcas pagalmā. Tajā bija daudz automobiļu. To vidū bija melns vai tumši zils mersedess… Lai gan Romā netrūka šādas krāsas lielisko automašīnu, viņš nespēja apspiest meklētāja ziņkārību. Pienācis klāt un ieraudzījis automašīnas numuru, sastinga… caur ķermeni izskrēja karstas trīsas. Jā, bija Šveices numurs! Pēc mirkļa viņš jau rīkojās. Izņēmis no kabatas šķiltavas, noliecās pie mersedesa riteņiem. Šaurā uguns mēlīte izgaismoja riepā iekausēto vārdu «Fairstoun» .. . Solmi, trīsas valdīdams, piecēlās kājās un palūkojās apkārt. Tuvumā nevienu cilvēku nemanīja. Viņš apzinājās, ka tuvojas lielā noslēpuma atklāšanas bridis, vai arī viņš pilnīgi kapitulēs noziedznieka izliktajām la- matam. Tikai uz priekšu! Solmi pavēra automobiļa durvis un vēlreiz iešķīla uguni. Viņu vispirms interesēja sadales dēlis … ieraksts braukšanas tiesībās … Viņš ieguva atbildi… Taču kāds bija pamanījis šķiltavu radīto gaismiņu. No tumsas iznira vīrietis. Solmi izdzirda kategorisku jautājumu:

—   Ko jūs meklējāt manā automašīnā?

Solmi strauji pagriezās pret jautātāju. Viņa priekšā stāvēja profesors Džakometi.

—   Man iztrūka poga, — Solmi meloja, — un biju spiests meklēt.

Atbilde, protams, apmierinātu policistu vai kaimiņieni. No profesora mutes izgāzās dusmu vērpete.

—   Nelietība! Arī slimnīcā un pie Adeles tika meklēta poga! Pazūdiet! Citādi pasaukšu policiju. Te vazājas visādi tipi, nelaimes putni!

Solmi necentās sniegt paskaidrojumus. Viņš bija apmulsis un nevēlējās sev piesaistīt uzmanību. Viņš veikli aizlavījās līdz savai automašīnai un, tajā iespraucies, tūdaļ sameklēja cigareti. Šķiltavas, sviedros izmirkušas, gaidīja uzliesmojumu.

Automobilis uzņēma skrējienu, nevis uz Aričas pusi, bet gan uz Romas centru un tieši pie Karraro.

Komisāra kabinetā vairāki policijas aģenti lasīja un savstarpēji salīdzināja aptaujāto pilsoņu paskaidrojumu pierakstus.

—   Vai ir kādi nedzirdēti jaunumi? — Karraro noprasīja, uzlūkodams kabinetā steidzīgi ienākošo Solmi. Tas nebija miegainais vīrs, kas pirms dažām stundām izvilkās no kabineta.

—   Momolo iedeva izmeklēšanas atslēdziņu? Citas nianses? Es necerēju, ka šovakar satikšu tevi. — Taču atbildi nesagaidījis, paskaidroja. — Bet es, kā redzi, noņemos ar protokolu precizēšanu, top saraksts, kurā būs uzrādīti visi tie cilvēki, kas zvanījuši Kārpi ģimenei… Varbūt atradīsim kādu pieturas punktu… Runa Tr par līdzjūtības izteicējiem un detektīvu biroja, kā mūs profesors brīdināja, uzaicinātajiem lieciniekiem.

—   Lai izsaka līdzjūtību. Bet daži šķiet aizdomīgi… Piemēram, kuri ir aizdomīgi. . .

—   Viņam tuvi cilvēki. Mums viss jāsalīdzina …

Solmi, klausīdamies pa ausu galam Karraro atziņās par tālruņa sarunu nozīmi izmeklēšanas procesā, pētīja izstīdzējušā cilvēka figūru «slavenā mākslinieka ofortā». Cilvēciņš balstījās uz vienu trijstūra formas kāju. Ko iemiesoja cilvēks, vīrieti vai sievieti?

—   Kas ir šī oforta autors? — Solmi uzdrošinājās pariraukt priekšnieku.

Kararro bija noskaņots atbildēt ar niknu uzbrēcienu, taču palūkojies uz jautātāja tik tiešām nopietno un nevainīgo sejas izteiksmi, saprata, ka no Solmi puses neizskan izsmiekls vai cenšanās nosist laiku.

—   Kaut kāds Bonelli, — Karraro mierīgi paskaidroja.

—    Tas, protams, nav oriģināla autors, te ir kopija. To konfiscējām kādam veiklam tipam un bagāto ļaužu skalpētājam. Viņš bija iekārtojis «īsto mākslas darbu galeriju». «Es neesmu vainīgs, ja mākslinieks ir neskaidri parakstījis savu darbu!» viņš paskaidroja tiem pircējiem, kuri apšaubīja preces kvalitāti.

—   Un tomēr cs gribētu zināt oforta īsto autoru?

—   Manuprāt, Džakometi, — Karraro atbildēja un piecēlās no krēsla. Pieversies savai «viltoto mākslas darbu sienai», kļuva par ikdienišķu mākslas vēsturnieku. — Viņš ir tēlnieks, dažu mākslinieku aprindās atzīts grafiķis, vairāku izstāžu dalībnieks.

—   Vai viņš ir itālis?

—   Manuprāt, šveicietis …

—   Tiešām …

Karraro nespēja novērtēt slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieka pēkšņo interesi par moderno mākslu. Atgriezies pie pie galda un no mapes izņēmis fotogrāfijas, sacīja:

—   Kā atceros, arī profesora Kārpi vietniekam ir uzvārds Džakometi. Lūk, te ir viņa persona lielisku ļaužu sabiedrībā. Viņš ir četrdesmit gadu vecs, vidēja auguma, šatens …

—   Viņam ir tumši zils mersedess ar Šveices numuru, autiņam «Fairstoun» riepas, — Solmi nobēra. — Viņš perfekti pārvalda itāļu valodu. Es atceros, kā mēs skolā zviedzām par vienu zēnu, kurš apgalvoja, ka Šveices iedzīvotāji runājot šveiciešu valodā … Viņš nezināja, ka viņu valoda ir franču, vācu vai itāļu …

—   L’n tomēr viņi ir frankošveicieši, vācšveicieši un italo- šveicieši, — Karraro piemetināja. Bet es tūliņ piezvanīšu, — viņš nocēla tālruņa klausuli, — mūsu draugam. — Vai slimnīca? Es vēlētos runāt ar profesoru Džakometi… Vai neatbild … Lūdzu nenolieciet klausuli.. . Man tikai sīks jautājums. Es gribu nosūtīt ielūgumu, bet nezinu profesora vārdu… Tātad — Pjetro … Džakometi. Pateicos … — Viņš pievērsās Solmi. — Aizlaid un paskaties …

Solmi devās uz slimnīcu. Bija vēla stunda. Nu viņš nebija šķietamais slimnieks, bet slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks un no dežurējošā administratora uzzināja, ka 26. maijā, Forellas Kārpi nogalināšanas dienā, profesori Kārpi un Džakometi tikuši galā ar sarežģītu kuņģa operāciju, tā ilgusi trīs stundas, no pulkstens sešiem līdz deviņiem vakarā. Vai slepkava pēc sava «darba» varētu tūliņ nostāties pie operācijas galda … Tā nevar notikt!

Pēc Solmi aizbraukšanas uz slimnīcu Karraro pārdomāja likteņsakarības. Džakometi ir tēlnieks, grafiķis, ārsts — profesors… un pēkšņi šī drausmīgā lieta. Solmi domā, ka tajā piedalījies viņa autiņš un… Tālāk seko pārāk sarežģīta situācija …

Kad Solmi piezvanīja pa tālruni un pateica, ka 26. Džakometi un Kārpi veikuši smagu operāciju, Karraro nomierinājās.

Oforts, kas greznoja kabineta sienu, likās maigāks un tuvāks. Par Pjetro Džakometi vairs nedrīkstēja jauni domāt. Kaut gan Solmi stūrgalvībai nav robežu …

Piezvanīja kvestors un palūdza ierasties. Karraro tūdaj noskaņojās ziņojuma sniegšanai par vienības darbu un īpaši — Kārpi slepkavības izmeklēšanu.

—   Doktors Resto mani jau informēja par jūsu vienības lielisko darbu, — kvestors atzinīgi sacīja, spiezdams Karraro roku. — Tātad ir apcietināts galvenais vaininieks Francis …

—   Hekers — Pogano, — Karraro piebilda.

—   Jā, kaut kāds kroga muzikants, — kvestors bija informēts. — Vīrelis ar netīru pagātni, uzdzīvotājs un narkomāns. Paši dabūnam ciest, kad pret noziedzniekiem esam pārāk lojāli. Ja muzikants būtu ietupināts tajā reizē, kad viņu turēja aizdomās par nepilngadīgās pavešanu, tagad nebūtu nepilngadīgas meitenes slepkavības.

Karraro pievienojās kvestora viedoklim par noziegumu profilaksi, taču necentās apgalvot, ka Francis būtu tūliņ jāuzskata par slepkavu. Izmeklēšanā vēl pārāk daudz jautājumu.

—   Kad pieteiksim preses konferenci? — kvestors jautāja.

—   Mēs vēl neesam gatavi… ’

—   Žurnālisti mūs gaida. Jau šovakar …

—   Pāragra tikšanās …

—   Kāpēc? — kvestors bija pārsteigts. — Darbs ir padarīts un…

—   Pagaidām tikai sācies nopietnas pierādījumu izpētes process, — Karraro paskaidroja.

—   Taču viņam tiek uzrādīta apsūdzība, — kvestors apgalvoja.

—   Līdz šim brīdim tikai par narkotisko vielu glabšānu un savedēja darbību …

—   Un kā ar slepkavību?

—   Līdz šim brīdim, vēlreiz atkārtoju, nav droša pamata smagākas apsūdzības uzrādīšanā. Ir lielas pretrunas. Un ne jau man jums aizrādīt, ko tiesa dara tādos gadījumos…

—   Jūs, Karraro, atradāt pistoli.

—   Atradu, bet ne vajadzīgo. Tagad meklējam ieroci. Daudz ļaužu iesaistīts meklēšanā.

Kvestoru apmierināja komisāra paskaidrojumi. Viņš vēlreiz pateicās par operatīvu un mērķtiecīgu darbu slepkavas meklēšanā.

—   Iepriekš man nelaimējās strādāt ar augsti profesionāliem un iejūtīgiem policijas vadītājiem, — kvestors klusi sacīja. —

Man jums vaļsirdīgi jāatzīstas, tikai pateicoties jums un Fer- nando Solmi, es vēl neesmu nosalis baiļu sviedros. Tos rada mūsu dienestu paviršais darbs. Un kad jums divas reizes dienā zvana no Viņa Gaišības kancelejas un pieprasa sniegt paskaidrojumus par šo lietu, tad jābūt modram un jādomā par rītdienu. Ja paskaidrojumi izpaliek, tad lieta sāk atgādināt parak plānu ledu — ja iesi pāri, tad ielūzīsi! Sīs lietas izmeklēšanā var uzdurties uz kādas slavenības vārda.

—  Vai mūziķis varētu nākt no slavenību vidus, — Karraro piebilda.

—   Iespējams, ka ir bijis saskarē… Ja tas apstiprināsies, tad lūzīs ledus, līs karsti un auksti sviedri, no skandāla plaisās bungādiņas. Arī tas vīrelis, nieka mūziķis, var sacelt trakotu skandālu. Pierādot, ka tas narkomāns, klejonis un meiteņu pavedējs ir slepkava, mēs iegūsiain sabiedrības atzinību. Mēs esam cītīgi strādājuši tautas likumības un morāles nosargāšanā.

—   Tā jau ir politika, nevis jurisprudence, — Karraro nenocietās. — Es kalpoju noziedzības izskaušanas jomā.

—   Pilnīgi pareizi, — kvestors piekrita. — Mūziķis Francis, tikai labi padomājiet, ir sen nosodāmā anarhista tēls. Un, starp citu, vai ir kādas ziņas par Hekera politiskajām nosliecēm?

—   Tā nav mana darīšana.

—   Tik kategorisks apgalvojums var kaitēt mūsu sadarbībai. Es vēlreiz apliecinu savu cieņu jums, komisār, un silti iesaku padomāt par muzikantu — sabiedrībai neparasti bīstamu tipu …

—   Slepkava ir pārāk bīstams elements.

—   Es runāju par viņu plašākā nozīmē. Mums jāapspēlē prese.

—   Visu izšķirs mūsu spējas un likumība.

—   Es nojaušu, ka jūs moca nelielas šaubas. Un tomēr viņš ir slepkava!

—   Tā ir tikai viena no versijām.

Kvestors sadrūma, kategoriski jautādams:

—   Ko ziņosim avīžniekiem un televīzijai? Vai jums ir citas versijas, varat nosaukt citus nozieguma izdarītājus?

—   Cienījamais kvestor, jums nav svešas manējās un Solmi darba metodes, es teiktu, mūsu sistēma. Mēs meklējam pierādījumus, nevis cilvēkus. Mūsu rīcībā ir ziņas par automašīnu, riepām, augumu, matu krāsu, vecumu. Viss tiek rezumēts, salīdzināts, meklēts. Pacietību un vēlreiz pacietību.

Kvestors, runājot policijas žargonā, nebija ar pliku roku ņemams.

—   Jel nosauciet citu «kandidātu», — viņš ierosināja, — ja jums ir citas versijas. Varbūt tiek gatavota sensācija?

—   Ne uz to pusi. Vienu brīdi tā šķita, bet tagad pārbaudījām … — Karraro aprāvās, taču ūdens bija izliets.

—   Mums jārunā atklāti, cienījamais Karraro!

Atpakaļce|š bija nogriezts. Karraro nolēma tēlot naivu un

vaļsirdīgu ierēdni.

—   Mūsu redzeslokā pagadījās kāds profesora Kārpi kolēģis. Mēs sākām pētīt viņa personu. Tas ir kāds Džakometi…

Kvestors nobālēja. Pats bija uzprasījies, lai komisārs piedāvā vēl kādu «kandidātu»…

—   Vai ir runa par Pjetro …

—   Jā, par Pjetro Džakometi, profesora Kārpi vietnieku.

—   Vai jums ir vēl kaut kas zināms par šo cilvēku?

—• Jā, viņš ir komodora Amirato znots…

—   Un diplomāta un konsula dēls …

—    Mana informācija, protams, ir izmeklēšanas noslēpums, — Karraro centās izkļūt no ietekmes. — Tā ir nedroša versija …

—   Bīstama, — kvestors secināja, — aizdomās tiek turēts ļoti izcilas ģimenes pārstāvis.

«Ar vēderu uzšķēršanu vien viņš netiktu par Kārpi vietnieku!» Karraro gribēja bilst. «Tur vajag labu laulības partiju, tur virs galvas ir jābūt sievastēva saulei!»

—   Vai mēs gudri ievērojām likumus? — kvestors noprasīja un strauji piecēlās. Paspēris dažus soļus tālāk no rakstāmgalda, strauji apstājās un, neslēpdams pieaugošo nervozitāti, nobēra. — Es gribu atgādināt, priekšniek Karraro, mums ir darīšana ar ārzemniekiem! Viņiem ir diplomātiskā imunitāte. Jā, kaut gan… — kvestors stostījās, — mums ir darīšana ar diplomāta dēlu. Tik un tā saskaramies ar delikātu bušanu.

—   Es garantēju piesardzību un, — Karraro piebilda, — likumību. Visu izšķirs pierādījumi.

—    Jums, Karraro, nav man jāzvēr. Es jums ticu un centīgos iejūtīgi izskatīt problēmas, kuras var sarežģīt lietas, kā saka, laimīgas beigas. Bez palīgspēkiem, kā es nojaušu, jums šo lietu nepabeigt. Ziniet ko, jums tiks piekomandēti divi vīri no ārzemju nodaļas.

—   Nevajag, paldies! — komisāram izspruka. — «Mums uzliek roku dzelžus …» viņš nodomāja.

—  Viņi jums palīdzēs izskatīt materiālus, kas attiecas uz, — kvestors klusi pabeidza, — Pjetro Džakometi.

—   Tādā gadījumā būs jāiztiek bez manis un manas vienības līdzdalības, — Karraro balsī ieskanējās nepiekāpība. — Lietas materiālus nodosim jums… «Un diviem vīriem no ārzemju nodaļas …» viņš domās piemetināja. — Lai Ravelli viņiem palīdz …

—   Jums nevajadzētu pārprast manu nolūku.

—   Es nedomāju par sīkiem pārpratumiem, — Karraro smaidīja, — ar tiem mēs visi esam apgādāti. Lielāko pārpratumu sagādās prese. «Divi vīri no ārzemju nodaļas būs gards kumoss.»

—   Cienījamais komisār! Jūs, talantīgu darbinieku, sagaida spoža karjera. Vienīgais šķērslis, kurš jūs sagaida, ir paša ietiepīgais raksturs.

—   To apzinos, cienījamais kvestor, taču slepkavības izmeklēšanas lietā negūsim panākumus, ja laidīsim papīra kuģīšus rāmajos Albāno ūdeņos. Es nevaru domāt tikai par sevi, man jādomā par visiem lietā iesaistītajiem cilvēkiem. Tā ir dzīva un pulsējoša ķēde, kura sagūsta ļaunumu. Piemēram, Solmi. Viņš ir lielisks un populārs cilvēks, objektīvs parādību vērtētājs. Vai šis profesionālis strādās ar kaut kādiem vērotājiem, protokolu kontrolieriem? Arī jums ir zināmi viņa «gājieni» — izvairīšanās pat no manas kontroles. Taču izmeklēšana ir radošs darbs, vismaz šahista pūliņi saspringtā spēlē.

—   Taču pacentieties izprast mana ierosinājuma iemeslu, — kvestors laipni iestarpināja.

—   Iemesls nespēj izmainīt manu viedokli, un es esmu pārliecināts, ka tas neizmainīs arī Solmi viedokli. Es silti iesaku — dodiet rīkojumu, lai lietu pārņem jūsu ieceltie ļaudis. Ar manu riebīgo kaiti nebūs glābiņa.

—   Es ļoti augsti vērtēju jūsu atklātību, Karraro, — kvestors neslēpa uzbudinājumu. Viņš nevēlējās sastrīdēties ar komisāru un pēc tam pārņemt lietu no viņa vienības, radīt sprādzienu policijas aprindās un galā rezultātā iznīcināt sevi. — Par ko tieši tiek turēts aizdomās Pjetro Džakometi?

—   Pret viņu nav pārliecinošu pierādījumu, — Karraro turpināja spēlēt naivo ierēdni. — Tikai tādas valodas…

«Un ja viss ir tikai versija …» kvestors nodomāja.

—  Viens liecinieks paskaidroja, ka Forellas Kārpi pastāvīgajam pavadonim bijis merseress ar ārzemju numuru.

—   Pirms pieņemiet galīgo lēmumu … lūdzu, piezvaniet, — kvestors vairs nemeklēja vārdus komisāra pierunāšanai.

«Ja es būtu piekritis kvestora ierosinājumam par «diviem vī- ried no ārzemju nodaļas,» Karraro domāja, iziedams no elegantā kabineta. «Bet kāds spēks apturētu Solmi? Ne es, ne arī kvestors. Solmi traucas uz mērķi…»

17

Solmi nesteidzās uz mērķi. Viņš vēl īsti nezināja tā atrašanās vietu. Viņa domas klaiņoja bezmiega naktī. Tās grupējās dažādās atziņās, kombinācijās, joņoja, apstājās, sastinga. Jebkurā gadījumā palika tikai trīs vārdi: MOMOLO, FRANCIS, DŽAKOMETI. Momolo, saki, vai tu esi tikai liecinieks, kas slēpjas aiz tavas sirdsapziņas? Tādā ūķī var darboties savedējs, nevis kārtīgs saimnieks un viesmīlis. Jā, tāds namiņš noder slepenām kaislībām, pārīšu saietiem. Iztrakoties gribētāji kaut ko ēd un iedzer, neprasa gardu ēdienu un tīrus traukus, istabu ar baltiem palagiem un dūnu spilveniem. Restorāniņā sākas oficiālā daļa, bet krūmos … neoficiālā. Un tu, Momolo, vērodams savas būdeles apmeklētājus, izjūti skaudību un gaidi, kad arī tevi piemeklētu kāds gards kumosiņš — daiļš vaidziņš, sprigans augumiņš. Jā, viena, otra ineiča, kura iegriežas tava krodziņā, neizceļas ar tikumu un cēlu pagātni. Ar tādām var vienoties… Pēkšņi zvejotājs meta aci uz Forellu…

Kā vērtēt psihiski slima cilvēka liecības? Zinātne māca — kritiski. Vāja prāta cilvēki saskaras ar pataloģiskām reakcijām, vīzijām un tā tālāk… Pat vismācītākais psihiatrs nespēj izvērtēt tādu indivīdu izdarības. Un ja Momolo liecība ir slimīgas uztveres rezultāts? Kāpēc viņš vispār stāstīja, liecināja … Bezmiegs mudināja secināt: Momolo ir nesimpātiskās sadzīves dalībnieks, vērotājs, liecinieks. Arī intrigu vērpējs. Viņš ir redzējis daudzas traģēdijas. Vērojis un klusējis, bet reiz palielījies un izmuldējies. Viņa stāstītais ir sasniedzis policijas ausis. Ja būtu nopietnāki liecinieki, tad policija neskrietu pie Momolo un nesāktu izprašņāt. Policija skrien tikai tad, ja pa rokai nav liecinieku un pierādījumu. Tāds ir policijas darba stils. Tagad Momolo stāsta tikai to, kas nevar sagandēt viņa dzīvi pie un uz ezera. Viņa liecību es nedrīkstu uzskatīt par caļarādītāju slepkavas meklēšanā. Viņa portretu, gribot negribot iezīmējis Momolo… •

Kāds apšaubāms stāstiņš par autiņu ar ārzemju numuru! Varbūt tas palīdz nodrošināt Momolo alibi… Lai Momolo uzskatītu par viltnieku, jānoliedz lietiskie pierādījumi, kas atrasti ezera tuvumā. Riepu nospiedumi, cigarešu gali… Ja Momolo liecība ir visu pamatu pamats, tad Francis tūdaļ jāuzskata par slepkavu, izmeklēšanai jāpieliek punkts. Paliek būtiskas šaubas par… automobiļa riepām. Riepu, nospiedumi izglābj Franci! Viņa automašīnai ir «Pirelli», nevis «Fairstoun» riepas, kuru pēdas atrastas pie ezera. Varbūt uzrodas ekspertu kļūda? Kaut gan riepu «rokraksts» ir nemainīgs. Jāievēro objektīvie apstākļi par pļaviņas «apdzīvošanu». Uz tās meņģējās ne tikai Forella ar savu mīļāko, arī citi pārīši pabija jaukajā dabas stūrītī …

Solmi klaiņoja pa šaubu labirintiem. Viņš apstājās pie Pjetro Džakometi. Tikai uz brītiņu pakavējās pie cienījamā vīra. Viņš neiederējās slepkavas lomai, kaut gan būtiskie pierādījumi nerunā profesoram par labu. Viņam ir Momolo redzētais automobilis — tumšas krāsas mersedess… Viņa automašīnai ir «Fairstoun» riepas … Viņa augums un portrets atbilst Momolo raksturotajam vīrietim, kurš uzturējies Forellas sabiedrībā … Un vēl ir vilnas diegs. Nav jāšaubās, ka, Pjetro, būdams paklausīgs un centīgs znots, pavadījis savu sievastēvu uz kādas celtnes būvlaukumu un tur cietis no šūnakmens putekļiem … Un tomēr ir viena pārāk liela pretruna. Kā gan Pjetro Džakometi vienlaicīgi var atrasties pie Albāno ezera un pie operāciju galda? Jā, laikā no pulkstens 6 līdz 9 vakarā viņš asistēja profesoram Kārpi. Tas apliecināts ar ierakstu operāciju žurnālā. Vai cilvēks, turklāt ārsts, pēc zvērīgas slepkavības var doties uz slimnīcu un tur kopā ar nogalinātās tēvu trīs stundas stāvēt pie operāciju galda … Tādas atziņas murgu formā var piemeklēt cilvēku tikai bezmiega stundās…

Nakts tumsā Solmi domāja par Karraro brīdinājumu. «Tikai ar kādu būtisku pierādījumu no baigās tumsas mēs izkļūsim gaismā.» Viegli pateikt, bet pilnīgi neiespējami šo būtisko atrast. «Un kas man ir atlicis? Tikai putekļainais vilnas diedziņš. Vai tas izturēs slepkavas apsūdzības lietas «svaru»? Ja Pjetro Džakometi būtu parasts pilsonis, tad par diedziņa svaru nebutu jālauza galva. Materiālu pietiktu kratīšanas ordera momentānai izrakstīšanai. Nepaietu ne stunda, un viņš jau zinātu, vai sinjoram N ir tieši tāds uzvalks. Ja arī neatradīs, tad pacentīsies noskaidrot, vai viņš kādreiz to ir valkājis. Uzvalka atrašana būtu Karraro piesacītais pierādījums slepkavas sazīmēšanai. Līdz šim brīdim ir daži pierādījumi, toties neparasti daudz nojautu un nepārliecinošu secinājumu, un nudien trūkst Karraro sistēmas atslēgas. Kā sadabūsi atslēgu, ja tev darīšana ar sabiedrībā iecienītu vīru, diplomāta delu?

Noliksi pierādījumu kaudzīti prokuroram uz galda un prasīsi orderi okšķerēšanai cienījama sinjora mājās … Izsmies!

Karraro ierosināja atrast pistoli. Jā, visbūtiskāko pierādījumu, Forellas dzīvības atņēmēju … Tā ir prasmīgi noslēpta vai iznīcināta. Kaut gan iespējami arī citi varianti…

Solmi, lai aizdzītu miegu, kas rīta agrumā sāka uzmākties, devās uz vannas istabu, palīda zem aukstas dušas, zobus klabinādams, izturēja atspirdzinājumu, pēc tam iegāja virtuvē un tur izdzēra glāzi ūdens, un atkal spēlēja pokeru ar trim kārtīm — Francis,Momolo, Džakometi… Bez rezultātiem. Vienīgais «ieguvums» — viņa krekšķināšanas un klaiņošanas dēļ bija uzmodies dēls. Taču saņēmis tēva mierinājumu, — līdz rītam vēl pāris stundas, — iemiga.

Pārdomas par trijiem vīriem atvairīt nespēdams, Solmi meklēja sabiedroto secinājumus. Viņa bezmiegs ar tālruņa starpniecību uzjundīja no miega De Mario.

—   Es vēlētos uzzināt tikai vienu, — Solmi, nesacīdams ne labrīt, ne labvakar, ierosināja, — šo un to uzzināt par riepām.

—   Vai tu nevarēji pagaidīt līdz ritam? — De Mario neslēpa niknumu par miega barbarisku pārrāvumu. — Būsim cilvēki!

—   Klausies, dārgais, tev ir riepu «maskas». Es, piemēram, sadabūnu divas dažādas riepas, bet tev jāpasaka, kura no tām ir īstā …

—   Nē! — De Mario pārkāpa kriminālistikas ābeces patiesību. Viņa kategorismu, protams, noteica pārtrauktais miegs.

—   No rīta visu izpētīsim …

—   Pilnīgi pareizi, — Solmi neiebilda, taču neļāva sarun- biedram atsākt naktsmieru. — Vai firmai «Pirelli» ir savas klasiskas īpatnības?

De Mario sāka apjēgt par kādu krimināllietu runā Solmi.

—   Vai mēs runājam par Kārpi nogalināšanu, Albāno ezeru?

—   Tikai par to!

—   Neliksim lielas cerības uz atrasto nospiedumu vērtību. Neviena tiesa neņems vērā abstraktus pierādījumus. Mums ja- ievēro, ka riepu «maskas» ņemtas no augsnes, ko klāj zāles stiebri. Ja ir noticis viens brīnums, tad otru negaidi! Otrais brīnums — tiesas lēmums par «masku» atzīšanu …

—  Vai ekspertīzes atzinums izslēdz iespēju, ka tur būtu citas markas riepas? — Solmi neatkāpās.

—   Fernando, centīgais patiesības meklētāj, nedzen mani izmisumā. Nāc rit, un visu noskaidrosim.

—   Vai tās ir vienīgi «Pirelli» riepas?

—   Es nespēju atbildēt. Nac, ludzu. rit! Ja velies, es aizskriešu pie tevis.

Solmi nejāva atdzist tālruņa klausulei. Pēc mirkļa viņš runāja ar operatīvās vienības dežurantu un pieprasīja, lai pulkstens sešos automobilis atrastos pie viņa mājas.

Solmi vairs necentās laisties miegā vai arī domāt par lietas veiksmīgu pabeigšanu. No lielajiem nesagaidīsi iejūtību. Viņš centīsies atgādināt savus kādreizējos nopelnus. Neviens tos nenovērtēs … Viņš lūgs, lai pārceļ darbā uz Sardīniju vai Sicīliju. Lai ļauj strādāt kādā mazā pilsētiņā. Jaunā dzīvesvieta palīdzēs dēlam, dzīves neskartai baltai lapai. Puika tiks vaļā no pilsētas nebrīves, varēs elpot svaigu gaisu, vizināties laivā …

Līdz pulkstens sešiem Solmi paspēja izdzert trīs kafijas tases un izsmēķēt vairākas cigaretes, vēlreiz noskaloties zem dušas un iziet no mājas. Uz ielas jau gaidīja policijas automobilis. Pie tā stūres sēdēja Atārdi.

—   Kāpēc tu atbrauci? — Solmi bija pārsteigts.

—   Vienības dežurants deva mājienu. Piezvanīja un sacīja, ka sešos jums jādod mašīna. Es tūdaļ nospriedu, ka jūs gaida ārkārtējs darbiņš. Un kā jūs bez manis?

«No šī vīra nesagaidīsi nodevību!» Solmi sevī vērtēja Atārdi atbildi un jautāja:

—   Mūsu Romā visiem tā vajadzētu rīkoties, izprast sava kolēģa dzīvi, tad arī par manu darbu, — Solmi smaidīja, — būtu pozitīvs spriedums. Mani varētu nosūtīt uz kādu piejūras pilsētiņu, piemēram, Algero. Tur es būtu izdarīgs policijas priekšnieks. Bet tevi, Atārdi, vajadzētu iecelt par slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieku.

—   Man jau nav augstskolas diploma, — Atārdi atteica, —• un spēciņa, lai atsistu izglītoto advokātu uzbrukumus.

—   Tie nav tik bīstami, ja ar viņiem runā godīgi.

—   Vai jūs atceraties lokālu «Pēdējā iespēja»?

—   Kā gan neatcerēties? Tur dejo Franča aktrises, un visu pieskata jauks direktors …

—   Pagājušajā naktī tur bija ugunsgrēks.

—   Cēlonis?

—   Parasts. Kāda darbinieka paviršība …

—   Pēc Nomentāna ielas savrupmājas apmeklējuma mums vajadzēja padomāt par «Pēdējās iespējas» rūpīgāku pieskatīša- nu. Kad māja nosvilusi, nesauc ugunsdzēsējus.

Automobilis joņoja uz Ariču. Pustukšā autostrāde ļāva braucējiem ātri sasniegt galapunktu. Momolo aprūpētais krodziņš dusēja rīta snaudienā, jo atbraucēji, protams, nezināja, cikos saimnieks devies pie miera. Namiņš šķita pārāk nemīlīgs. Zaļi krāsotie slēģi un durvis bija pamatīgi izbalējuši un atgādināja pelēcīgus taisnstūrus bezkrāsainās sienās. Abi policisti ilgi bungoja durvis līdz brīdim, kamēr aiz tām atskanēja krekšķināša- na, pēc tam atvērās logs. Tajā parādījās izspūruša un saniknota vīrieša ģīmis. Vīrietis pazina bungotājus, bet viņi mājeles iemītnieku.

—   Kas par dauzīšanos rīta agrumā? — Momolo noprasīja.

—   Nāc laukā! — Solmi pieprasīja. — Es tev kaut ko parādīšu.

Pēc dažām minūtēm Momolo, nenoģērbis savu nakts tērpu — saburzītas pidžāmas bikses un netīru sportkreklu, — izšļūca no mājas un nostājās policistu priekšā. Solmi sagaidīja viņu bez ievadvārdiem un liekiem paskaidrojumiem. Neviens nejūsmoja par atkalredzēšanos. Solmi rīkojās operatīvi. No viņa kabatas izvilktā fotogrāfija tika burtiski pagrūsta zem miegainā Momolo deguna un noprasīts:

—   Vai tas ir viņš? Ieskaties ļoti vērīgi! Nemelo!

—   Grūti pasacīt, — Momolo murkšķēja, — ir un nav… — Viņš grasījās atkāpties uz mājas pusi, lai pazustu no uzmācīgo apmeklētāju klātbūtnes, taču Solmi spēcīgais rokas tvēriens izmainīja viņa nodomu.

—   Es tev prasīju rūpīgi ielūkoties fotogrāfijā un nefleitēt. Citādi tiksi savākts un, neskatoties uz tavām «goda drēbēm», nogādāts uz mūsu mājām. Un slepkavību izmeklēšanas nodaļā mums būs nopietnāka saruna. Aplūkosim visus tavus grēkus. Pēc tam nodosim kvestora rīcībā. Un tur nīksi līdz brīdim, kamēr izzudīs tavas atmiņas traucējumi.

—   Kā es varu apgalvot? — Momolo tēloja nobīļa pārņemtu cilvēciņu, grozīja rokās fotogrāfiju un centās to apēst ar acīm.

—   Tas ir v i ņ š?

—   Iespējams, ka tas malējais ir viņš… Negalvoju …

Solmi it kā nepievērsa uzmanību Momolo pretrunīgajai prātošanai. Taču pēc izteiktā «negalvoju» komisāra skatiens cieši ieurbās drcbulīgā liecinieka sejā. Solmi nolēma izmest sen pārbaudītu «āķi».

—   Paklausies, draudziņ! Lai tava dzīve neietu pa greizu ceļu, vienreiz savā mūžā izpalīdzi policijai. Mēs tevi pabalstīsim, vienkārši sakot, tu saņemsi krietnu naudas summu. Cik vajadzētu … «Ja šim drebulim piedāvās krietnu banknošu žūksni», Solmi sevī sprieda «viņš pārdos pat Jēzu Kristu …»

Ierosinājums palīdzēja. Viņi puslīdz apmierināti atgriezās Romā.

—   Un ja mūsu rīcībā būtu galvenais nozieguma pierādījums — pistole, ar kuru nogalināta meitene, — Solmi kūpinādams cigareti, prātoja, — mēs jau rīt pabeigtu izmeklēšanu. Paliktu dažas formalitātes. Un zini, seržant, es nojaušu tās atrašanās vietu.

—   Bet kurš slepkava to glabās pie sevis. Parasti kaut kur norok, aizmet, noslīcina …

Solmi ielūkojās pulkstenī. Līdz darba sākumam bija atlikušas tikai divdesmit minūtes. Taču šajā laikā vajadzēja tikt galā ar vēl vienu darbu …

18

Romas dienvidu kvartālā pie daudzstāvu nama stāvēja policijas automobilis. Nams izcēlās ar īpatnēju terašu veidoliem un Joti kvalitatīvu celtniecības izpildi, elegantu būvmateriālu pielietojumu apdarē. *

Tieši pulkstens astoņos no terašu narna «pamatiem» iznira tumši zils mersedess. Atārdi ausījās, it kā viņš ieklausītos automašīnas motora sirdspukstos. Solmi deva komandu:

—   Uz priekšu!

Mersedess devās pa vienvirziena ielu. Automašīnai bija Šveices numurs. Policistu autiņš, nesimpātisks, taču ātri skrejošs, iekārtojās līdzās elegantajai automašīnai, un nu abas joņoja mersedesa vadītāja noteiktajā maršrutā. Pie mersedesa stūres sēdēja vīrs, kuru iztēlē sen bija redzējis komisārs Solmi. Vai viņa portretu bija uzzīmējis viltnieks Momolo? «Satens, zilacis, sārtvaidzis», Solmi vērtēja mersedesa vadītāju. «Viņam būs četrdesmit…» Mersedesa salonā, kā varēja redzēt, sēdēja zēns un meitene, viņam varēja būt desmit, bet viņai astoņi gadi. Bērneļi bija līdzīgi pie stūres sēdošajam vīrietim. Skolēni, jo par to liecināja formas tērpi — zilas bikses un zilganas jaciņas, tērpu emblēmas — lēcienā saspringts lauvas stāvs. Pie stūres sēdošais vīrietis, protams, pievērsa uzmanību policijas autiņam, kas nepiekāpīgi mina uz papēžiem.

Solmi vairākkārt ielūkojās automobiļa spogulī un vēlējās izvērtēt mersedesa vadītāja sejas pantus, attieksmi pret uzmācīgajiem lielceļa biedriem. Viņa seja bija mierīga un nemainīga.

Mersedess apstājās pie skolas vārtiem. Vīrietis izkāpa no automašīnas, atvēra salona durvis un sagaidīja bērnu izraušanos. Viņi, vēl no miega varas neatbrīvojušies, rokās turčdiimi savas mapes, spieda skūpstus uz vīrieša vaigiem. Pēc brīža viņi iejuka pārējo bērnu straumē, kura ieplūda skolas namā.

Solmi izkāpa no automobiļa un pienāca pie mersedesa tajā brīdi, kad vīrietis jau grasījās tajā iesēsties. Komisārs nostājās iepretim vīrietim un noprasīja:

—   Vai jūs esat profesors Pjetro Džakometi? āk

—   It kā jūs to nezinātu, — uzrunātais atcirta. — Ko tas nozīmē? Es vēroju jūsu stulbo pakaļdzīšanos, novērošanu.

—   Atvainojiet policijas zen zināmo netaktiskumu un kultūras trūkumu, profesor! — Solmi sacīja. — Mēs tik tiešām negribējām jūs nogurdināt ar savu klātbūtni.

—   Ar savu uzbāzību, visatļautību… pat pret Šveices pilsoni!

Solmi izņēma no kabatas Forellas Kārpi fotogrāfiju un uzrādīja niknajam Džakometi, vērodams viņa seju, Solmi vēlējās redzēt profesora attieksmi pret nelaiķi un dzirdēt vārdus… Džakometi kreisā acs nodzirkstīja, plaksti notrīsuļoja.

—   Mūsu uzbāzība, kā noprotat, attiecas uz Forellu Kārpi, jūsu galvenā ārsta un drauga meitu, — Solmi sacīja. — Vai drīkstu jums uzdot dažus jautājumus.

—   Jums nav tiesību!

—   Nekādu tiesību, — Solmi apstiprināja. — Visu izšķirs jūsu godprātība pret savu kolēģi un draugu, kuru piemeklējušas drausmīgas bēdas. Jūs varētu palīdzēt…

—   Ko gan es varētu jums palīdzēt? — Džakometi smīnēja.

—   Mums būtu tikai daži jautājumi, taču ne uz ielas. Un, protams, ar jūsu atļauju.

—   Piekrītu! Es braucu uz slimnīcu. Profesora Kārpi prombūtne mums uzliek papildus pienākumus.

Solmi piekrītoši pamāja ar galvu, bet tūliņ laipni ierosināja: '

—  Mūsu īsās sarunas vispiemērotākā vieta būtu jūsu māja. Un, protams, ar jūsu atļauju …

—   Ar jūsu atļauju, — Džakometi noskaitās, .— ar jūsu atļauju … Ko jūs apceļaties?

—   Kad runa ir par smalkām lietām un ar smalku cilvēku, — Solmi aizstāvējās. — Mums jāpieskaras dažiem sadzīves aspektiem …

—   Labi! — Džakometi sacīja un, iekāpdams mersedesā, ar lielu troksni aizcirta durvis.

Pjetro Džakometi kabinets nebija pārāk plašs, toties sterili balts un gaumīgi mēbelēts. Telpas burvīgumu radīja lielās un mazās vāzēs sakārtotie ziedi; viena siena bija stiklota, un puķes^ kas gar to nokarājās, it kā veidoja gan oranžēriju, gan akvariju.

—   Ieņemiet vietas, — kabineta saimnieks ierosināja, klusiem so]iem staigādams pa biezā plastikāta grīdu, — un sāciet jaucāt!

Solmi nesteidzās izpildīt mājastēva rīkojumu. Viņš pētīja kabinetā iemājoto floru, šķielēja uz it kā pa ūdeni brieiiošo profesoru. «Tu baidies!» viņš gribēja kliegt, taču pakļāvās savai «sistēmai» — likt aizdomās turētajam nervozēt, saputrot jau iepriekš sagatavotās atbildes. Lai savu kalnieša mierīgumu pastiprinātu, viņš lūkojās vienā punktā.

Džakometi pārtrauca staigāšanu un paņēma no galda cigarešu paciņu. Viņš aizsmēķēja, pēc tam paciņu nevērīgi pastiepa uz Solmi pusi. Komisārs atteicās no piedāvātā smēķa, toties aplūkoja sērkociņu kārbiņu … Profesors nervozi uzšķīla uguni… Solmi bija pamatīgi domājis, lai drīzumā satiktu cilvēku, kura īpašumā nav tikai mersedess ar Šveices numuru, bet arī «firmas» sērkociņi!

—   Jūs parasti smēķējat šīs cigaretes? — Solmi it kā starp citu pajautāja.

—   Ja jūs esat ieradies, lai izzinātu manas alkas pēc nikotīna, tad man jūs jābrīdina, ka šī tērzēšana jāatliek uz citu dienu. Šodien es esmu ļoti aizņemts. Tāpēc vislabāk, kā policisti mēdz teikt, runāsim par lietas būtību.

—   Mēs jau runājam par «lietas būtību». Forellas Kārpi noslepkavošanas vietā atrastas cigaretes …

—   Sīs cigaretes smēķē visa Roma un Itālija, — Džakometi nīgri izmeta.

—   Izklāstiet vērā ņemamus secinājumus. Pēc tam paskatīsimies, vai ir vērts turpināt mūsu sarunu.

—   Tūdaļ izpildīšu jūsu vēlēšanos. Mēs, pārbaudīdami pierādījumus, esam secinājuši, ka Forellu Kārpi nogalinājis kāds no viņas mājas ciemiņiem, mātes vai tēva draugiem, paziņām …

—   Arī nejauši ceļā satiktais varēja …

—   Nevarēja, — Solmi purināja galvu, — jo mūsu rīcībā ir pierādījumi, ka viņa regulāri satikusies ar vīrieti… četrdesmit gadus vecu … šatenu … mersedesa īpašnieku … Automobilim ir ārzemju numurs, «Fairstoun» riepas… Lai mūsu secinājumos nevaldītu pieņēmumi, mēs atzīstam tikai faktus. Tāpēc apskatīsim tikai fotogrāfijas, — Solmi ierosināja. — Te būs riepu tuvplānu fotogrāfijas. Sajā ir redzamas nozieguma vietā atrastās pēdas, bet šajā — jūsējā mersedesa.

—   Nekādas kopsakarības, — Džakometi sacīja, pat neaplūkojis piedāvātās fotogrāfijas.

—    Nesteidzieties ar secinājumiem! — Solmi atgādināja. - Policijas rīcībā ir kvalificēti eksperti, pieredzējuši zinātnieki. Jums kā zinātnes cilvēkam ir sen skaidrs, ka pasaulē nav divu vienādu cilvēku, acu krāsu, pirkstu veidojumu, kā arī… pistoles stobra vītņu.

—   Jūsu spriedelējumi atņem manu dārgo laiku, — profesors grasījās doties uz durvju pusi un deva mājienu puslīdz uzaicinātajiem ciemiņiem atstāt kabinetu.

Solmi žests izmainīja kabineta saimnieka nolūku.

—   Vēl mazu brītiņu, profesor! Es gribēju piebilst, ka nav divu vienādu automobiļa riepu …

Džakometi nerimās.

—   Tātad jūs bijāt tas cilvēks, kurš ložņāja ap manu automašīnu.

—   Tieši tā!

Komisāra kategoriskā atbilde kāpināja Džakometi nervozitāti. Viņš sāka kliegt:

—   Es jums pavēlu aizvākties! Uz karstām pēdām pazūdiet no manas mājas!

—    Profesora vēlēšanās ir likums, — Solmi mierīgi secināja. — Taču būtu ļoti labi, ja viņš ņemtu vērā arī mūsu situāciju. Mēs ar seržantu Atārdi esam no slepkavību izmeklēšanas nodaļas un apzinīgi izpildām savus pienākumus, pārbaudām dažus būtiskus pierādījumus. Un jums, Pjetro Džakometi, vajadzētu izvēlēties; vai jūs, savaldījis savas ambīcijas, respektēsit policiju, un mēs normālos apstākļos saliksim punktus uz i vai ari, ņemot vērā, ka jūs esat Šveices pilsonis, tūliņ došos uz vēstniecību un pieprasīšu, lai pret jums ierosina tiesas izmeklēšanu. Un tās būs jūsu pirmās nepatikšanas, toties avīzēs parādīsies saistoši materiāli. Un jums nevajadzētu zīlēt, kāpēc policija ir jūs izsekojusi! Mūsu rīcībā ir liecinieks. Un viņš ir sazīmējis, salīdzinādams fotogrāfijas, kas ņemtas no Kārpi mājām un no «Pēdējās iespējas» ar Albāno ezera krastā redzēto vīrieti… Pacentīsimies pagaidām iztikt bez vēstniecības…

—   Jautājiet, — Džakometi ierosināja, — tikai bez muļķībām un ļoti konkrēti.

Solmi izņēma no aploksnes vēl dažas fotogrāfijas. Uz vie nas bija redzams smēķa gals. Fotogrāfijai līdzās bija piestiprināta zīmīte «Lietisks pierādījums, 9». Uz otrās fotogrāfijas —1 daudzas reizes palielināts pirkstu nospiedums ar klāt pievienotu zīmīti «Lietisks pierādijums, 10».

—   Cigaretes gals atrasts nozieguma vietā, — Soliņi paskaidroja. — Jums nav jānopūlās, lai saskatītu skaidri redzamo pirkstu nospiedumu. Un tas ir tieši saistīts ar šo cigaretes galu. Ja esat nomierinājies, lūdzu, apskatiet šos uzņēmumus …

Džakometi paklausīja, un Solmi turpināja:

—   Ja nozieguma vietā uzietie automašīnas riepu nospiedumi neatbilst jūsu mersedesa riepu nospiedumiem, ja uz cigaretes izsmēķa atrastie pirkstu nospiedumi neatbilst jūsu pirkstu nospiedumiem, mēs tūliņ, profesor, pazudīsim no jūsu acīm, un jums nekad nenāksies klausīties mūsu pretīgās un ietiepīgās balsis. Tagad jums zināmi mūsu jautājumi. Vai jūs vēlētos sniegt paskaidrojumus?

— Pietiks! — Džakometi kliedza. — Ar kādām tiesībām jūs izvirzāt tik pretīgas aizdomas? Es tieku uzskatīts par noziedznieku!

Solmi atbildēja ar ierosinājumu:

—   Atļaujiet jūsu klātbūtnē noņemt jūsu automobiļa riepu nospiedumus … kā arī… pirkstu nospiedumus …

—   Te vairs nav ko pļāpāt! — no Džakometi gāzās dusmu viļņi. — Tas, ko jūs no manis prasāt, ir ne tikai pret likumu, bet arī pret elementārajām cilvēktiesību normām. — Savus atzinumus mājastēvs apstiprināja ar kategorisku rīcību, noceldams tālruņa klausuli. — Jums nāksies ar kaunu aiziet! Jūsu negodīgā ierašanās, manas viesmīlības izmantošana…

—   Kuram cilvēkam tiek raidīts jūsu SOS? — Solmi noprasīja. '

—   Advokātam un vēl dažiem cilvēkiem, kas spētu jūs apklusināt! Līdz šim brīdim jūs, komisār, esat pareizi apgalvojis tikai vienu patiesību par gaidāmajām nepatikšanām … Un tās sagaida tikai jūs pašu …

—   Zvaniet! — Solmi uzstāja. — Es ticu, ka jūs, būdams neparasti ietekmīgs cilvēks, parūpēsieties, lai mani piemeklē visnopietnākās nepatikšanas. Taču es varu apzvērēt, ka arī jūsu vārdam radīsies pārāk nelāga reklāma. Domājiet…

Solmi gaidīja Džakometi tālāko rīcību. Turēdams rokā tālruņa klausuli, Džakometi mirka sviedros. «Viņš blefo!» Solmi domāja. «Kad tu sāksi izrādi?»

Kad Džakometi bija noņēmis roku no tālruņa klausules, Solmi jautāja:

—   Vai jums ir ieroča nēsāšanas atļauja?

—   Ir.

—   Pistolei, kuras kalibrs ir 7 vai 8, — Solmi minēja.

Džakometi neelpoja. Viņš nicinoši skatījās uz komisāru.

—   Es ceru, ka pistoles uzrādīšana jums nesagādās lielas grūtības. Kur ta atrodas?

—   Precīzi neatceros, — Džakometi atsāka elpot un runāt, - piemirsu.

—   Vajadzētu atrast, — Solmi ierosināja.

—   Tai jābūt šajā kabinetā. Es to neesmu lietojis… Es tūliņ sākšu meklēt…

—   Te neatradīsit, — Solmi kategoriski noteica, — kāpēc meklēt to, kā te nav. Es parādītu jūsu pistoli.

—   Tas nav iespējams!

—   Mēs to atradām, — Solmi atsēdies krēslā, paziņoja. — Policija atrod visu. Kādam šķita, ka arī Forellas līķi neatradīs. Slepkavnieks nomocījās, lai viņu pusdzīvu vilktu kopā ar motociklu uz dzelmi, lai noslīcinātu tik nepieejamā vietā. Noslīcināja, taču mēs atradām. Ja vajadzētu meklēt veselu mēnesi, mēs meklētu un atrastu. Šoreiz atradām dažās stundās. Lūk, policijas spēks! Un kas būtu piebilstams par pistoli?

—   Jūs to nevarējāt atrast…

Solmi palūkojās uz Atārdi, bet viņš savukārt blenza uz komisāra pusi. Bloknota lappusīte, kuru bija iecerējis aprakstīt seržants, palika balta, jo komisāra pēkšņais trieciens profesora augstprātībai protokolēšanu nomainīja pret spraigu televīzijas izrādi. Viņš vēroja divu vīru savstarpējo cīņu.

—   Es atgādināšu par mūsu secinājumiem, — Solmi palūkojās uz Atārdi pusi. — Mēs spriedām tā, ka cilvēks, kas nogalināja Forellu Kārpi, nebija muļķis. Stulbenis iemestu pistoli ezerā. Tikko būtu atrasts meitenes līķis, mēs izķemmētu ikvienu ezera dibena kvadrātmetru un noteikti atrastu ieroci. Un ja mūsu rīcībā ir ziņas par likumiski reģistrētu pistoli, tad mēs jau esam pusceļā līdz slepkavas mājām. Taču slepkava, kā jau mēs atzinām, nav no muļķu mājām. Viņš pistoli neiemet ezerā, kā arī nemēģina tikt no tas vaļā, pat braukādams savā mersedesā pa autostrādes malējo ceļu. Mētāšanās ar pistoli ir saistīta ar briesmām. Kāds garāmbraucējs viņu par pamanīt un pēc tam pazudināt. Slepkavu nomāc doma; ka aizmesto vai aprakto pistoli tik un tā kādreiz atradīs. Un kāds būtu loģisks secinājums? Slepkava neizlaiž no rokām pistoli, jo viņš ir… neaizskarama persona. Šīs personas lielāka nelaime — ieroča pazaudēšana … Profesor, kādi būtu jūsu iebildumi pret šiem secinājumiem?

Sārtvaidzis Pjetro Džakometi bija kļuvis par vīriņu ar pelācīgu sejas krāsu, nespējīgu novērst drebuļus un ieņemt uzbrucēja pozīciju.

—   Seržant Atārdi! — Solmi sacīja, — vai mēs precīzi zinām pistoles atrašanās vietu? Kur glabājas profesora pistole, baigā nozieguma galvenais pierādījums?

Uzrunātais jutās kā uz nepārvaramām krustcelēm. Viņš neaptvēra komisāra aizsāktās spēles — izrādes turpinājumu. Kurš no dalībniekiem uzvarēs? Ja komisārs zaudēs, tad arī daudziem vienības ļaudīm neklāsies viegli, arī Karraro atstās savu krēslu. Kāpēc Solmi runāja par policijas iecirkņa priekšnieka vietu piejūras pilsētiņā? Vai arī viņš baidās no Džakometi un viņa palīgiem? Solmi lieliski spēlē «kriminālo šahu». Kaut gan viņa pretinieks nav recidīvists vai mafijas vadonis, toties spējīgs izdarīt jebkuru nelietību. Un tomēr komisārs viņu jau pamazām veda aiz «dzelzs gardīnēm». Profesors tic pasaciņai par riepu zīmējuma neparasto savdabību un pirkstu nospiedumiem uz cigaretes gala. Un vēl šī fantāzija par pistoli… Arī tai notic aizdomās turētais profesors. Pret nekauņu tiek lietoti nekaunīgi ieroči.

Nesagaidījis seržanta atbildi, Solmi jautāja:

—   Vai būtu cita pistoles atrašanās vieta, profesor?

Džakometi bija it kā paralizējusi policista uzstājība un secinājumi. Profesors savā kabinetā jutās kā graustā, ko bija sa- bombardējuši ienaidnieki. Viņš bija ne tikai ar pelēcīgu seju, bet arī ar paplašinātām acu zīlītēm, izkaltušu muti, kura spēja izvelt dažus pārmetuma vārdus.

—   Paspējāt izkratīt… automašīnu …

—   Mēs sen bijām pārliecināti par pistoles slēptuvi, — Solmi meloja, — tāpēc atradām.

Meli palīdzēja uzlikt cilpu … slepkavas kaklam.

Džakometi lielās un stiprās rokas liecināja par to, ka ķirurga skalpelis atrodas drošībā, tas palīdzēs nosargāt cilvēka dzīvību … Un tieši šīs pašas stiprās rokas ar nikotīna dzeltētiem pirkstiem, drebulīgiem pēc sagrāves, nepazīst līdzjūtību un spēj iznīcināt otru cilvēku.

—   Kāpēc nogalinājāt viņu? — Solmi noprasīja.

Džakometi nedzirdēja jautājumu. Viņš droši vien atradās

rēga varā. Viņa bija izkāpusi no ezera. Un viņš atkal savā lielajā, baltajā plaukstā žņaudza pistoles spalu, ar pirkstu meklēja sprūdu. Lode ietriecās viņas pakausī tajā brīdī, kad viņa beidza smēķēt marihuānas cigareti. Viņa nebija domājusi par nāves tuvumu. Viņa iemiga uz mūžiem, nevis no sava mīļākā un profesora dotajām miega zālēm, bet no viņa raidītās lodes.

Asinis nepārsteidza ķirurgu. Tās viņš redzēja, ar tām viņš saskārās ikvienā operācijā. Ari cilvēku pēdējo elpas vilcienu un sirdspukstu viņš bija dzirdējis. Kad viņš stiepa Forellu uz ezeru, viņa vēl elpoja … Viņš neizjuta žēlastību. Cik reizes netika griezta cilvēka miesa, zāģēti kauli… Tā bija ikdiena… Ja viņš būtu bālējis pie operāciju galda, bet pēcāk staigājis murgos, nāktos pielikt punktu ķirurga darbam. Un kas vada sirdsapziņu? Un kādas jūtas paliek sirdī uz mūžīgiem laikiem? Kā ķirurgs Džakometi var izvērtēt cilvēka sūtību? Vai viņa sirdī paliek cēlas jūtas pret dzīves cejos sastaptu cilvēku? Kurā viņa jūtu šūnā ir palicis kaut kas no Forellas Kārpi?

…Vakars Pjetro Džakometi villā. Viņa kabinetā ienāca sapņaina meitene. Viņas miesas bagātības sēdza nelieli drēbes gabaliņi, ko mēdz saukt par divdaļīgu peldkostīmu, precīzāk, bikini … Viņa uzrunāja kabineta saimnieku, kurš tajā brīdī bija pamucis nomajus no jautrajiem viesiem. «Vai jums, profesor, būtu dzīvnieku anatomijas grāmata?» Meitene jautāja un, kā profesoram likās, pārāk divdomīgi paskatījās uz viņu. Mājastēvs apmulsis un satraukts meklējis prasīto grāmatu. Kad to atradis, vairs nav runājuši par dzīvniekiem. Meitene jau atradusies uz grīdas un viņas balto miesu vairs neseguši niecīgie apģērba gabaliņi. Viņai bijis dzēlīgs smaids un smejošas acis. Profesors skūpstījis viņas kājas… Meitenes vārds, protams, Forella… /

Pjetro Džakometi sejā šausmas mijas ar bēdām. Viņš klusē, jo pirms brīža tēlojis godavīru, cilvēku glābēju (un viņš to neskaitāmas reizes ir darījis, stāvēdams pie operāciju galda), bet reizē arī sabiedrības ziloni, kurš spēj samīdīt ikvienu sīku būtni, pat cilvēka izskatā.

Solmi domāja par diviem bērniem, kurus viņš bija Jāvis pavadīt uz skolu. Kad viņi atgriezīsies mājās, vajādzēs samierināties ar baismīgu ziņu — tēvs slepkava… Viņam ir skaisti bērni un eleganta sieva …

—   Kāpēc nogalinājāt meiteni? — Solmi noprasīja. — Vai jūs baidīja viņas grūtniecība? Vai jūs satrauca gaidāmais skandāls?

—  Viņa bija netikle, — Džakometi nobēra, — palaistuveun nekrietneie, mana nelaime. — Viņa_ sejā atgriezās sārtums, dusmu izraisīts. — Viņa bija psihiskā … Viņa pieprasīja, lai es atsakos no sava stāvokja sabiedrībā, no bērniem… Viņa pieprasīja, lai mēs bēgtu uz citu valsti. Viņa bija absolūti psihiskā… Mani noveda līdz neprātam …

—   Un ja kāds uzdrošinās traucēt ģimenes mieru, tad tādam triecam lodi pakausi un līķim piekabinām atsvaru … — Solmi zaudēja pacietību un jau grasījās iekraut pa galvu Džakometi.

—   Jūs mani nesapratāt, — Džakometi šļupstēja. — Viņa draudzējās ar Franci… Taču mans darbs, mana ģimene, mani nopelni operāciju sekmīgos iznākumos, mani bērni…

Visi «mani» ieurbās klausītāju smadzenēs, grieza ausīs. Solmi nespēja savaldīties.

—   Mēs ar seržantu redzējām jūsu bērnus. Zēl! Viņiem nebūs vieglas dienas. — Solmi tik tiešām juta nožēlu, ka Džakometi bērniem jācieš tēva dēļ. Un lai slepkava neizplūstu jaunās žēlabu lēkmēs, komisārs ierosināja. — Mums jābrauc! Tāpēc jūs arestēsim … Seržant Atārdi!

Atārdi piegāja pie Džakometi. Arestējamais negrasījās pakļauties policista prasībām, Atārdi bija paredzējis arī šādu uzvedības niansi, tāpēc viņš satvēra aiz elkoņiem Džakometi. Profesors gluži cilvēcīgi izvairījās no vardarbības un izteica lūgumu:

—   Es jums godīgi sekošu un neko ļaunu nedarīšu. Dodiet man brīvību … vismaz manās mājās …

—   Uzlikt roku dzelžus! — Solmi skarbi pavēlēja.

Policijas komisāra bargā pavēle izsauca Džakometi skaļus šņukstus, vaimanas. Viņa skaļais jūtu izplūdums satracināja kluso māju. Drīz vien kabinetā ieskrēja kalpone. Ieraudzījusi sterilajā kabinetā tik nepiemērotu situāciju — roku dzelžos ieslēgtās profesora baltās rokas, viņa nespēja iedziļināties notikumā. Vienīgais, kas pārvēlās pār lūpām, bija izbrīns.

—   Vai manu dieniņ!

Viņa izskrēja no istabas, bet tūdaļ atgriezās reizē ar simpātisku, korpulentu sievieti, trīsdesmit gadu vecu. Viņai mugurā bija elegants kamieļa vilnas halāts. Džakometi saraudātā seja un dzelžos iežņaugtās rokas izraisīja viņas rīcības paralīzi.

—          Kas noticis? — viņa iekliedzās un metās pie arestanta.

—   Pjetro, ko viņi ar tevi izdarījuši?

Lai nesāktos lielie asaru plūdi, Solmi aizšķērsoja sievietei ceļu un sacīja:

—   Sis cilvēks nogalināja savu mīļāko Forellu Kārpi. Viņa bija grūtniecības stāvoklī… Mēs arestējām Pjetro Džakometi.

—   Tas nav iespējams. Mans vīrs … Pasaki Pjetro, ka šie cilvēki tevi apmelo.

Arestētais klusēja.

—   Par meliem runāsim vēlāk, — Solmi sacīja. — Tagad mums jāatstāj nams, protams, arī arestētajam noziedzniekam.

Kad Pjetro Džakometi neērtā automobilī tika vests uz cietumu, Solmi un Karraro vērtēja Forellas Kārpi slepkavas meklēšanas finālu. Viņi devās pie prokurora vietnieka Ravelli. Abus policijas komisārus gaidīja oficiāla saruna.

Solmi visu nakti bija pavadījis nomodā, jo spraigās pārdomās meklējis slepkavu triju vīriešu vidū. Pēc tam, kad uzdrošinājies nostāties aci pret aci ar izcilo profesoru un diplomāta dēlu, viņa pārdzīvojumi bijuši virs cilvēka spējām. Taču Solmi vairs nejutās noguris.

—   Sim vīram ir nauda, — Solmi sacīja. — Un viņš neskoposies, lai pacenstos atpirkties.

—   Neizdosies, — Karraro bija kategorisks, — ne par kādu naudu!

—   Viņam sods — pāris gadi psihiatriskajā slimnīcā …

—   Profesors Kārpi to nepiejaus. Un tevis sagatavotie pierādījumi izslēdz jebkuru slepkavas izvairīšanos no pelnītā soda.

Karraro, strādādams policijā, bija tvarstījis daudzus noziedzniekus. Slepkavas— nelīdzsvaroti indivīdi vai mantrauši. Bija situācijas, kad gribējās pažēlot vai aizstāvēt slepkavu, sabiedrības pretrunu upuri. Pjetro Džakometi atradās ārpus cilvēciskās līdzjūtības, pat ārpus dzīvnieku pasaules likumiem. Viņš bija dzīvojis nodevībai. Viņš bija kā ārpasaules rēgs. Jau no tā nemīlīgā rīta, kad no ezera tika izcelts meitenes nedzīvais ķermenis ar visu nogremdēšanas «atsvaru» — motociklu. Rēgs eksistēja, kad nācās aplūkot meitenes istabu, albūmu ar bērnišķīgi veidoto dzīvnieku tēliem. Meiteni, kas baidījās no tumsas…

—   Un ja arī kādi lielie no sabiedrības virsotnēm centīsies viņu izglābt, — Solmi sacīja, — tas vairs nebūs saistīts ar mūsu darbu. Mēs esam pabeiguši lietu un reizē no saviem pleciem novēluši smagu nastu. Es nezinu, kā tu jūties, bet man ir noskaņojums, ka pievārēts lietuvēns, kas sēdējis tieši uz mana kakla un tieši man sūcis asinis, mocījis. Un es jau zinu, ka rīt mani gaida jauna lieta, cits slepkava vai slepkavas, taču šis pretīgais šķebīgums, kuru izraisījusi Džakometi persona, paliks ilgā atmiņā. Ar viņu saistīta, tā varētu sacīt, nodevības anatomija. Kaut gan, kā mums tagad zināms, viņa pirmais solis Forellas Kārpi iekārošanā sācies ar grāmatu «Dzīvnieku anatomija»…

—   Par pistoli gudri izdomāts! — Karraro bez skaudības uzteica kolēģa asprātīgo rīcību.

—   Kāda tur gudrība, ja es viņu apvedu ap stūri, sacīdams, ka pistole atrodas viņa automobilī. Es biju izsecinājis…

—   Tu izsecināji visbūtiskāko pierādījumu!

—   Es pakļāvos tavai sistēmai…

—   Tu esi uz pareizā ceļa.

—   Ko dod mans ceļš, ja Pjetro Džakometi, pateicoties viņa radiem un draugiem, atzīs par psihiski slimu cilvēku … un pēcāk izlaidīs no slimnīcas.

—   Nesteigsimies ar drūmākajām prognozēm. Vēl jau pastāv policijas gods, prese, starp citu, ļoti interesējās Marija … Mana meita Laura teica: «Tu, tēt, jau neesi tas vislielākais ļaužu muļķotājs …»

Content

Felisati Masimo, et al Mīlestība un nodevība