Džeimss Pīters

Mirušajiem pa pēdām

Pīters Džeimss

Mirušajiem pa pēdām

1

Ja Ronijs Vilsons pamostoties būtu zinājis, ka pēc pāris stundām būs miris, tad izplānotu savu dienu citādi.

Piemēram, viņš noteikti nebūtu skuvies. Un nebūtu tērējis tik svarīgās pēdējās minūtes, lai ar želeju saveidotu matus un pamatīgi nopūlētos, kamēr pats būtu apmierināts ar savu izskatu. Tāpat viņš necenstos tik ilgi spodrināt kurpes un tik rūpīgi sasiet dārgās zīda kaklasaites mezglu. Un nekādā gadījumā nebūtu maksājis astoņpadsmit dolārus -tik pārmērīgu summu viņš nemaz nedrīkstēja izšķiest - par uzvalka izgludināšanu stundas laika.

Apgalvot, ka viņš dzīvoja svētlaimīgā neziņā par savu likteni, būtu pārspīlēti. Jebkādās prieka izpausmes jau krietni sen bija nozudušas no viņa emociju klāsta, un viņam vairs nebija ne jausmas, kas ir svētlaime. Viņš to neizbaudīja pat gaistošajās orgasma pēdējās sekundēs - retajos brīžos, kad viņi ar Loreinu vispār mīlējās. Brīžiem šķita, ka viņš kļuvis pavisam nejutīgs.

Nesen - Loreinai par aizkaitinājumu - Ronijs uz ikvienu apvaicāšanos par to, kā viņam klājas, ieņēmās paraustīt plecus un atbildēt:

- Mana dzīve līdzinās ellei.

Arī viesnīcas istaba likās tāda pati - tik maza, ka nokri-tot cilvēks nemaz nevarētu nostiepties uz grīdas. Tā bija lētākā pieejamā istaba viesnīcā VV, taču adrese deva citiem mānīgu priekšstatu par viņa statusu. Ja tu dzīvo šajā viesnīcā Manhetena, tu esi kaut kas. Pat tad, ja nakti pārlaid slotu skapī.

Ronijs apzinājās, ka jāuzlabo attieksme un garastāvoklis. Cilvēki atbild uz tevis raidītajām vibrācijām - īpaši gadījumos, kad tu lūdz naudu. Neviens, pat sens draugs, neaizdos neveiksminiekam - katrā ziņā ne tik daudz, cik Ronijam tobrīd vajadzēja. Un noteikti ne šis senais draugs.

Viņš palūkojās pa logu, lai saprastu, kāds ārā laiks, un izstiepa kaklu, lai garam augstajai pelēkajai mājai pretējā Trīsdesmit devītās ielas pusē ieraudzītu šauro debess strēmeli. Diemžēl apziņa, ka aust jauka diena, garastāvokli neuzlaboja. Tā vien šķita, ka mākoņi pametuši zilo debesjumu un sapulcējušies viņam sirdī.

Bulgāri zīmola pulksteņa pakaļdarinājums vēstīja, ka ir septiņi un četrdesmit trīs. Laikrādi viņš bija iegādājies internētā par četrdesmit mārciņām - un kurš varētu apliecināt, ka tas nav ists? Jau sen bija zināms, ka dārgi rokaspulk-steņi ir būtisks atribūts, ja gribi atstāt iespaidu uz cilvēkiem. Proti, ja tu tādai detaļai kā laiks pievērs tik lielu uzmanību, ka iegādājies vienu no labākajiem pulksteņiem pasaulē, tu, pilnīgi iespējams, tikpat centīgi rūpēsies par naudu, ko viņi grasās tev uzticēt. Ārējais izskats vel nenozīmē visu, taču ir visnotaļ svarīgs.

"Tātad - septiņi un četrdesmit trīs. Jādodas ceļā."

Uzlikdams portfeli - Luija Vitona firmas pakaļdarinājumu - uz nelielā čemodānā un vilkdams to līdzi, Ronijs izgāja no istabas. Pirmajā stāvā viņš izkāpa no lifta un aizlavījās garām reģistratūrai. Bankas konts bija tā patukšots, ka varbūt nepietiktu naudas viesnīcas rēķina samaksāšanai, bet viņš nolēma par to uztraukties vēlāk. BMW markas automobilis - švītīgs zils kabriolets, ar kuru tik ļoti patika braukāt Loreinai, dižojoties draudzeņu priekšā, - viņam, visticamāk, drīz tiks atņemts, un banka nenomaksāta hipotekārā kredīta dēļ grasījās liegt viņam tiesības uz māju. "Šodien paredzētā tikšanās," viņš drūmi nodomāja, "ir mana pēdējā iespēja. Desmit gadus sens solījums."

Metro vagonā Ronijs apsēdās, iespieda portfeli starp ceļgaliem un piepeši atskārta, ka viņa dzīvē kaut kas ir sagājis grīstē, taču nespēja saprast, kas tieši ir noticis. Daudzi skolasbiedri guvuši lielus panākumus izvēlētajās nozarēs, bet viņš iepalicis un nonācis patiesā izmisumā. Padomdevēji finanšu jautājumos, īpašumu attīstītāji, grāmatveži, advokāti... Visiem bija lepnas mājas, izcilas sievas un bērni, kuru dēļ ir vērts atdot dzīvību.

"Bet man? Neirotiskā Loreina, kas tērē manu neesošo naudu par nebeidzamiem un patiešām nevajadzīgiem ārienes uzlabojumiem, dizaineru tērpiem, kurus citi nevar atļauties, absurdi dārgu pusdienu rēķiniem - par salātlapām un minerālūdeni, ko viņa nedēļas populārākajā restorānā bauda kopā ar savām pārāk vājajām, krietni bagātākajām draudzenēm. Daudz iztērēts arī par neauglības ārstēšanu, taču viņa joprojām nespēj dzemdēt man bērnu. Vienīgais, ko viņa prātīgi izdarījusi, ir krūšu palielināšana."

Protams, Ronijs bija pārāk lepns, lai atzītos Loreinai, cik dziļās nepatikšanās nonācis. Viņš vienmēr optimistiski raudzījās nākotnē un ticēja, ka risinājums noteikti atradīsies. Gluži kā hameleons viņš pielāgojās apkārtējai videi - vispirms strādāja par lietotu automobiļu pārdevēju, tad tirgoja antikvāras lietas un bija nekustamo īpašumu aģents allaž cieši lūkojās uz klientu un ļāvās pļāpīguma talantam, kas diemžēl bija izkoptāks par spēju pelnīt. Kad nekustamo īpašumu bizness nogāja dibenā, viņš nekavējoties pievērsās būvniecībai un izskatījās visnotaļ pārliecinošs džinsos un bleizerā. Drīz vien bankas atņēma viņam tiesibas uz teritoriju ar divdesmit vienu jaunbūvi, jo atklājās kļūdas naudas plūsmas plānošanā, un viņš pārkvalificējās par finanšu konsultantu bagātiem cilvēkiem. Arī šis bizness cieta neveiksmi.

Nu viņš cerēja pārliecināt seno draugu Donaldu Hetku-ku, ka uzgājis nākamo zelta bedri - biodīzeli. Baumoja, ka Donalds nopelnījis miljonu no derivātiem - lai kas tie būtu -un kādu simtiņu tūkstošu zaudējis vien pirms desmit gadiem, ieguldot Ronija nekustamo īpašumu biznesā. Donalds apgalvoja, ka saprot iemeslus, kāpēc drauga plāni izgāzās, un solījās atbalstīt viņu vēl kādu reizi.

Protams, ari Bills Geitss un citi pasaules uzņēmēji meklēja ceļus uz jauniem, dabai draudzīgiem biodegvielas tirgiem, turklāt viņiem bija nauda plānu realizēšanai, taču Ro-nijs uzskatīja, ka atklājis šo nišu un atliek vien pārliecināt Donaldu. Draugs bija gudrs, tātad samanīs iespējas. Sapratīs. Tai neapšaubāmi jābūt zelta bedrei.

Patiesībā - jo dziļāk pilsētā brauca vilciens, kamēr Ro-nijs apsvēra gaidāmo sarunu ar Donaldu, jo pārliecinātāks viņš kļuva un sajutās gluži kā Maikla Duglasa tēlotais varonis Gordons Geko filmā "Volstrīts". Un viņš noteikti izskatījās atbilstoši - gluži kā ducis citu smalki ģērbušos finansistu, kas sēdēja vagonā kopā ar viņu. ja arī kādu nomocīja kaut puse no Ronija problēmām, viņš to veiksmīgi slēpa. Ikviens šķita sasodīti pašpaļāvīgs. Ja kāds nejauši palūkotos uz Roniju, tad ieraudzītu garu, visnotaļ pievilcīgu un tikpat pašpaļāvīgu vīrieti ar atglaustiem matiem.

Melsa, ka viss dzīvē jāsasniedz līdz četrdesmit gadu vecumam, citādi bus par vēlu. Viņam pēc trim nedēļām bus četrdesmit trīs.

Viņš tuvojās vajadzīgajai stacijai. Čembersa iela. Pēdējos kvartālus Ronijs vēlējās noiet kājām.

Manhetenā valdīja brīnišķīgs rīts. Viņš viesnīcā paņemtajā kartē palūkojās, kur īsti atrodas, un tad noskaidroja, ka ir astoņi un desmit minūtes. Līdz Donalda birojam vajadzēja iet krietnas piecas minūtes - ja viņš neapmaldīsies -, tad vismaz piecpadsmit bus jāskraida pa ēkas stāviem un gaiteņiem.

Plāksnīte liecināja, ka viņš nonācis Volstrītā. Labajā pusē palika sulu bārs un darbnīca, kas piedāvāja "prasmīga drēbnieka un apģērbu labotāja pakalpojumus", un viņš iesoļoja pārpildītā pilsētas centra delikatešu veikalā.

Tur smaržoja pēc vārītas kafijas un ceptām olām. Bāra krēsli bija apvilkti ar sarkanu ādu. Viņš apsēdās un pasūti-nāja svaigi spiestu apelsīnu sulu, kafiju ar pienu, olu kulteni ar bekonu un maizi no kviešu miltiem. Gaidīdams maltīti, viņš vēlreiz pāršķirstīja biznesa plānu, atkal palūkojās pulkstenī un aprēķināja laika starpību starp Ņujorku un Braitonu.

Anglijā bija par piecām stundām vairāk. "Loreina droši vien pusdieno," Ronijs nosprieda, piezvanīja viņai uz mobilo tālruni un pauda savu mīlestību. Loreina novēlēja viņam veiksmi sarunās. "Sievietes ir viegli apmierināt, atliek vien palaikam nočukstēt kādu mīļu vārdiņu, nodeklamēt kādu dzejas rindu un paretam uzdāvināt kādu dārga izskata rotaslietu."

Pēc divdesmit minūtēm viņš samaksāja rēķinu un tālumā izdzirdēja pamatīgu būkšķi. Blakussēdētājs skaļi noprasīja:

- Pie velna! Kas tad tas?

Ronijs paņēma atlikumu, atstādams pietiekamu dzeramnaudu, un izgāja uz ielas, lai dotos uz Donalda Hetkuka biroju, kas atradās Pasaules tirdzniecības centra Dienvidu torņa astoņdesmit septītajā stāvā.

Bija astoņi un četrdesmit septiņas minūtes no rita. Otrdiena, divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris.

2

Divtūkstoš septttā gada oktobris

Šo dzīvokli Ebija Dosone izvēlējās tāpēc, ka tas likās drošs - cik nu droša viņa vispār kaut kur varēja justies.

Ēkai bija ugunsdzēsēju kāpnes, uz kurām veda no iekšpuses veramas durvis, tāpat rezerves izeja caur pagrabstāvu un tikai vienas ārdurvis. Dzīvoklis atradās astotajā stāvā, un no logiem pavērās plašs skats uz ielu.

Dzīvoklis tika pārvērsts par cietoksni - durvis ar pastiprinātām eņģēm un tērauda vērtni, trim pamatīgām slēdzenēm gan ārdurvīm, gan nelielajām ugunsdzēsēju durvīm, kas atradās šaurā noliktavas telpā, un ar dubultu drošības ķēdi. Jebkurš laupītājs būtu spiests doties mājup tukšām rokām, ja vien neierastos tankā vai netiktu īpaši uzaicināts.

Bet - katram gadījumam - Ebija apgādājās ar piparu gāzi, medību dunci un beisbola nuju.

"Cik ironiski!" viņa nodomāja. "Pirmo reizi savā mūža es varu atjauties pietiekami plašus un dārgus apartamentus, lai uzņemtu viesus, bet esmu spiesta dzīvot viena un slēpties."

Un dzīvoklis bija lielisks - ar ozolkoka grīdu, milzīgiem krēmkrāsas dīvāniem un baltiem un šokolādes brūniem spilveniem, smalkam, modernām gleznām pie sienas, māli) jas kinozāli, mūsdienīgu virtuves tehniku, masīvām, ārkārtīgi ērtām gultam, apsildāmu grīdu vannasistabā un elegantu, viesiem paredzētu dušas telpu, kuru viņa joprojām nebija izmēģinājusi - vismaz paredzētajam mērķim ne.

Nereti šķita, ka viņa uzturas kādā no tiem dizaineru dzīvokļiem, kādus mēdza aplūkot spožajos žurnālos. Skaidrās pēcpusdienās tajā iespīdēja saule, savukārt vējainā laikā -gluži kā todien - pa atvērto logu ieplūda sāļš gaiss un bija dzirdami kaiju kliedzieni. Tikai simts jardu attālumā atradās krustojums ar rosīgo Kemptaunas Jūrnieku parādes ielu un turpat arī pludmale, kur viņa mēdza pastaigāties jūdzēm tālu uz rietumiem, un klintis ar iemīļotajām takām austru-mu virzienā līdz jahtu piestātnei.

Apkaime Ebijai šķita jauka. Uz tuvējiem veikaliņiem bija drošāk iet nekā uz lielveikalu, jo mazākā telpā bija vieglāk ieraudzīt visus apmeklētājus. Un viss tikai tāpēc, ka viņa baidījās no viena cilvēka.

Tikai viena.

Diemžēl raizes sagādāja lifts. Klaustrofobija Ebiju vajāja ari agrāk, un tagad panikas lēkmes pastiprinājās, tādēļ viņai nekad nepatika braukt vienai liftos, un viņa darīja to tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā. Šai nama raustīgā kapsula divu vertikāli novietotu zārku lielumā pāris reižu mēneša laikā bija iesprūdusi - par laimi, ar citiem iedzīvotajiem -, tālab Ebija to nekad nelietoja un gāja kājām.

Pēdējās divas nedēļas tika remontēts apakšstāva dzīvoklis, un strādnieki kāpņu telpu bija pārvērtuši par šķēršļu joslu, taču viņai tā kalpoja par treniņu laukumu. Ja gadījās nest smagus iepirkumu maisiņus, viņa tos uzsūtīja augšā ar liftu, bet pati izmantoja kāpnes. Ja nu gadītos sastapt kādu kaimiņu, nāktos spiesties ar viņiem šaurajā kabīnē, taču lieli

lakoties pārējie bija tik veci - gluži kā pats kvartāls ka reti izgāja no mājas.

Mājā bija ari gados jaunāki cilvēki, taču viņi likās galvenokārt uzturamies citur. Piemēram, smaidīgais irāņu baņķieris Hasans, kas dzīvoja divus stāvus zemāk un dažkārt rīkoja nakts ballītes, uz kurām Ebija vienmēr tika ielūgta, bet nekad neieradās. Nedēļas nogalēs nama rietumu spārnā valdīja tāds klusums, it kā tur dzīvotu vien spoki.

Arī Ebija savā ziņā bija spoks, kas no dzīvokļa izgāja vien drošā tumsas aizsegā. Reiz blondos matus viņa bija apgriezusi īsus un nokrāsojusi melnus, allaž valkāja saulesbrilles, saslēja apkakli un jutās kā svešiniece šai dzimtajā pilsētā, kur pavadīti ari biznesa studiju gadi, strādāts bāros un par sekretāri birojos, iets uz satikšanos ar puišiem un pat sapņots par ģimenes izveidošanu.

Tagad viņa bija atgriezusies un slēpās. Sveša pati savā dzīvē. Līdz izmisumam nopūlējusies, lai neviens viņu nepazītu un nenāktos sastapt kādu senu draugu. "Ak Dievs, cik es esmu vientuļa! Un nobijusies."

Pat Ebijas māte nezināja, ka meita atgriezusies Anglijā.

Pirms trim dienām bija viņas divdesmit septītā dzimšanas diena. "Tā tik bija ballīte!" viņa klusībā nosmīkņāja. "Sēdēju viena pati ar pudeli Moet et Chandon šampanieša, erotisku filmu Sky kanālā un vibratoru, kam izrādījās tukša baterija."

Savulaik viņa lepojās ar savu dabiski glīto izskatu. Tik pašpārliecināta sieviete varēja aiziet uz jebkuru bāru, diskotēku vai ballīti un but uzmanības centrā. Ebijai patika pļāpāt, atstāt iespaidu ar savu šarmu, tēlot ievainojamo - viņa diezgan agri bija sapratusi, ka vīriešiem tādas patīk. Tagad viņa patiesi izrādījās ievainojama, un bēgles stāvoklis viņu ļoti nomāca.

Lai gan tādai situācijai varētu pienākt gals.

Dzīvokļa plaukti, galdi un grīdas bija nokrauti ar grāmatām, kompaktdiskiem un ciparvideodiskiem, kas pasū-tināti Amazon un Play.com internēta veikalos. Pēdējo divu mēnešu laikā viņa šķita izlasījusi vairāk grāmatu, noskatījusies vairāk filmu un televīzijas pārraižu nekā visā līdzšinējā dzīvē kopumā. Lielāko daļu laika viņa pavadīja, tieš-saistē mācoties spāņu valodu.

Braitonā viņa atgriezās tādēļ, ka uzskatīja šo pilsētu par drošu vietu. Deivs piekrita - šī būtu vienīgā pasaules vieta, kur viņš neuzdrošinātos parādīties. Diemžēl Ebija nevarēja būt pilnīgi pārliecināta par to.

Bija vēl kāds iemesls braukt uz Braitonu - krietna Ebi-jas leģendas daļa. Mātes veselības stāvoklis pamazām pasliktinājās, tādēļ vajadzēja viņai atrast labu privāto pansionātu, kur piedienīgos apstākļos pavadīt mūža nogali. Ebijai negribējās, lai māte sagaida savu galu vienā no tām šausmīgajam Nacionālā veselības dienesta pārziņā esošajām geriatrijas nodaļām. Viņa jau bija sameklējusi pavisam jauku institūciju laukos netālu no Braitonas - dārgu, taču samaksājamu pat vairākus gadus uz priekšu. Atlika vien šo laiku noturēties pagrīdē.

Piepeši mobilajā tālrunī pienāca īsziņa. Ieskatījusies ekrānā, Ebija pasmaidīja. Šīs īsziņas, kas tika nosūtītas ik pārdienas, palīdzēja pārdzīvot daudzās neērtības.

“Atšķirtība iznīcina sīku mīlestību un pastiprina lielu -gluži kā vējš, kas nopūš sveci, bet uzpūš ugunskuru."

Uz bridi Ebija iegrima domās. Viena no neierobežota brīvā laika priekšrocībām bija iespēja stundām ilgi rakņāties internētā un nejusties vainīgai. Viņa labprāt krāja aforismus un atpakaļ nosūtīja nesen saglabātu tekstu.

“Mīlestība nenozīmē raudzīšanos vienam uz otru. Mīlestība ir raudzīšanās kopā vienā virzienā."

Pirmo reizi mūžā viņa bija satikusi vīrieti, kas skatījās kopā ar viņu vienā virzienā. Tobrīd tas bija tikai nosaukums kartē, no internēta lejupielādēti attēli, vieta, kuru apmeklēt sapņos, taču drīz tā kļūs par realitāti. Vēl tikai mazliet jāpaciešas. Abiem.

Viņa aizvēra The Latest žurnālu, kura apskatīja savas sapņu mājas, nodzēsa cigareti, iztukšoja Sauvignon vīna glāzi un sāka ierastās pārbaudes pirms iziešanas no mājas.

Vispirms viņa piegāja pie loga un caur žalūzijām palūkojās arā uz garo Reģenta laikmeta māju rindu. Laternas meta oranžo gaismu ikvienā ēnā. Bija pietiekami tumšs, un pamatīgais rudens lietus skaļi grabināja pa palodzēm. Bērnība viņa baidījās no tumsas. Tagad tā pastiprināja drošības sajūtu.

Automobiļi, kas allaž tika atstāti ielas abās pusēs, viņai bija labi zināmi un identificējami pēc individuālajām stāvvietas uzlīmēm. Netīrais, putnu noķēzītais melnais GolfCTi. Savukārt Ford Galaxy piederēja pārim, kam ir briesmīgi dvīņi un kas dzīvo ielas pretējā pusē un lielākoties dzīvi pavada, stiepjot iepirkumu maisiņus un saliekamos bērnu ratiņus augšā un lejā pa kāpnēm. Turpat stāvēja neliela, savāda Toyota Yaris. Un ar veco Porsche Boxster brauca jauns vīrietis - Ebija sprieda, ka viņš ir ārsts un strādā tuvējā Karaliskajā Saseksas grāfistes slimnīcā. Aprūsējušajam baltajam Renault furgonam ar patukšām riepām vējstikla pasažieru pusē bija piestiprināts ar sarkanu tinti uz brūna kartona rakstīts paziņojums: “Pārdod." Un blakus bija vēl aptuveni ducis automobiļu, kuru īpašniekus viņa pazina pēc skata. Tobrīd lejā nebija nekā jauna, nekā tāda, par ko būtu jāuztraucas. Un neviens neslēpās ēnās.

Garām pasteidzās kāds pāris - rokās sadevušies, abi centās novaldīt lietussargu, kas jebkurā bridi varēja izvērsties uz āru.

"Pārbaudīt logus guļamistabā, brīvajā guļamistabā, van-nasistabā, dzīvojamā istaba, kas vienlaikus ir ēdamistaba. Katrā istabā aktivizēt taimerus gaismai, televīzijai un radio. Piestiprināt smalku kokvilnas pavedienu ceļgala augstumā šķērsām priekšnamam pie ārdurvīm. Vai es esmu paranoi-ķe? Ticiet, esmu gan!"

Šaurajā priekšnamā no pakaramā Ebija paņēma garo lietusmēteli ar aitādas oderi un lietussargu, pārkāpa pāri pavedienam un palūkojās actiņā. Tukšajā kāpņu telpā valdīja bāli dzeltena gaisma.

Viņa attaisīja drošības ķēdes, piesardzīgi atvēra durvis un izgāja ārā, tūdaļ saodusi zāģskaidu smārdu. Jau nākamajā mirklī viņa aizcirta durvis, pagrieza visas trīs atslēgas un ieklausījās.

Kādā lejasstāva dzīvoklī neganti zvanīja tālrunis. Nodrebējusi Ebija savilka ciešāk mēteli. Pēc daudzajiem siltajās zemēs nodzīvotajiem gadiem viņa joprojām nespēja pierast pie drēgnuma un aukstuma un aizvien nevarēja samierināties, ka piektdienas vakari jāpavada vienai.

Tovakar viņa plānoja daudzzāļu kinoteātrī noskatīties filmu "Piedošana", tad paēst - varbūt makaronus - un, ja pietiks drosmes, aiziet uz bāru un iebaudīt pāris glāzes vīna. Tādējādi viņa vismaz uzturētos cilvēkos. Neuzkrītošajā apģērbā - dizainera džinsos, puszābakos un adītā melnā džemperī ar augstu apkakli - viņa vēlējās but glīta, tomēr nepiesaistīt uzmanību.

Atkal atvērusi ugunsdrošās durvis, viņa skumji secināja, ka strādnieki kāpņu telpā atstājuši apmetuma plākšņu kaudzes un grēdu ar kokmateriāliem.

Viņa nolamāja vīrus un apsvēra, vai vajadzētu kāpt šķēršļiem pāri, tomēr nospieda lifta izsaukšanas pogu un nopētīja saskrāpētās metāla durvis. Pēc mirkļa kabīne, klabēdama, raustīdamās un grabēdama, paklausīgi brauca augšup un drīz vien apstājās viņas stāvā. Atskanēja spalgs klaudziens, un atvērās ārējās dunas - šņirkstēdamas gluži kā lāpsta, kas izlīdzina granti.

Kad viņa iegāja kabīnē, durvis aizvērās ar tādu pašu troksni. Oda pēc parfīma un tīrīšanas līdzekļa ar citronu smaržu. Lifts noraustījās tik spēcīgi, ka viņa gandrīz nogāzās no kājām. Un brīdī, kad jau bija par vēlu mainīt domas un steigties ārā, jo metāla sienas šķita spiežamies virsu un nelielais blāvais spogulis rādīja panikas pārņemto, gandrīz neredzamo seju, lifts strauji rāvās lejup.

Ebija atskarta, ka ir pieļāvusi milzīgu kļudu.

3

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Detektīvs superintendants Rojs Greiss sēdēja pie rakstāmgalda savā kabinetā. Nolicis klausuli, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un atslīga krēslā tik spēcīgi, ka tas atdūrās pret sienu. "Nolādēts!" Četros un četrdesmit piecās minūtes piektdienas pēcpusdienā viņa brīvdienu plāni tika noskaloti podā - teju burtiski. Proti, lietusūdens kanalizācijā.

It kā nepietiktu jau ar sliktajām kārtīm puišu iknedēļas pokera spēlē - iepriekšēja vakarā viņš bija zaudējis gandrīz trīs simtus dolāru.

"Lai sabojātu garastāvokli, nav nekā labāka par stāvēšanu pie kanalizācijas caurules lietainā piektdienas pēcpusdienā," viņš prātoja. Pa spraugām zem slikti ierīkotajām ka-

bineta palodzēm Šalkoja ledains vējš, un lauka grabinājās lietus. "Tādā laika saimnieks pat suni ārā nedzen."

Viņš nolādēja vadības iecirkņa operatoru, kurš tikko bija piezvanījis un izstāstījis par notikušo. "Nūja, ziņnesi nogalina," viņš attapās. Nākamo dienu viņš bija plānojis pavadīt Londona kopā ar Klio. "Tagad tikšanos vajadzēs atcelt, un iemesls man noteikti nepatiks. Un viss tikai tāpēc, ka es piekritu aizvietot saslimušo kolēģi un pildīt vecākā izmeklēšanas virsnieka pienākumus."

Slepkavības, protams, bija tās, kas noturēja virs ūdens viņa kuģi šajā darba. Katru gadu Saseksā tika pastrādātas piecpadsmit līdz divdesmit slepkavības, un daudzas no tām -Braitonas un Hovas pilsētā un tuvākajā apkārtnē. Pietiekami, lai ikviens izmeklētājs varētu parādīt savas spējas. "Protams, ir briesmīgi tā domāt, taču prasmīga nežēlīgas, profesionāli paveiktas slepkavības izmeklēšana ir lieliska izdevība pakāpties pa karjeras kāpnēm. Tevi ievēro prese un sabiedrība, tavi līdzgaitnieki un, pats svarīgākais, tavi priekšnieki. Veiksmīgs arests un apsūdzības izvirzīšana dod neizsakāmu apmierinājumu. Upura ģimene var pavilkt svītru un dzīvot uz priekšu." Greisam tas bija pats nozīmīgākais faktors.

Allaž likās daudz patīkamāk izmeklēt slepkavības pa karstām pēdām, kad ir iespēja rīkoties un sajust adrenalīnu, nekavējoties pieņemt lēmumus, mudināt savu komandu strādāt divdesmit četras stundas diennakti un septiņas dienas nedēļā un notvert vainīgo.

Diemžēl operatora ziņojums par atradumu kanalizācijā neliecināja, ka noziegums pastrādāts nesen. Tas bija skelets. Varbūt tā nemaz nebija slepkavība. Varbūt cilvēks izdarījis pašnāvību vai gājis bojā dabiskā nāvē. Tikpat labi varētu izrāditics, ka tas ir manekens, - līdzīgi gadījumi policijas

l&bf

vēsturē jau bijuši. Iespējams, mirstīgās atliekas tur gulējušas gadiem, tātad dažas dienas izmeklēšanas gaitu neietekmētu.

Sajuties vainīgs par šo dusmu uzplūdu, Greiss palūkojās uz pārdesmit zilajām kastēm, kas bija sakrautas kabinetā uz paklāja blakus nelielajam, apaļajam apspriežu galdam un četriem krēsliem.

Katrā bija svarīgākie neatrisinātas slepkavības lietas materiāli. Pārējās mapes atradās citos Kriminālmeklēšanas nodaļas kabinetu plauktos, glabājās aiz atslēgas mitrā policijas garāžā netālu no konkrētā nozieguma vietas vai bija nodotas arhīvā un aizmirstas kopa ar pierādījumu kaudzēm.

Prātā atausa divdesmit gadus ilgas pieredzes sekmēta apziņa, ka lietusūdens kanalizācija viņu acīmredzot gaida vēl vienas zilās kastes saturs.

Tobrīd viņš bija tā ieslīdzis papīru darbos, ka rakstāmgalds vai lūza no dokumentu svara. Vajadzēja izpētīt divu noziegumu hronoloģiju, pierādījumus, liecības un visu pārējo, kas būs nepieciešams Kriminālprokuratūras dienestam nākamajā gadā paredzētajās prāvas. Viena bija apsūdzēts nelietīgs internēta veikala īpašnieks, krāmu tirgotājs Kāris Veners, otrā - psihopāts Normens Džekss.

Ieskatījies dokumentā, ko sagatavojusi jauniņā Emilija Geilore no Braitonas Izpetes vienības, Greiss pacēla klausuli un piezvanīja. Sirdī ielija sīks prieciņš par iespēju sabojāt nedeļas nogali vēl kādam.

Atbilde atskanēja teju zibenīgi:

- Detektīvs seržants Brensons.

- Ko tu patlaban dari?

- Grasījos doties mājup, vecais. Paldies, ka apvaicājies, -sacīja Glens Brensons.

- Nepareizi.

- Pareizi gan, - seržants neatlaidās. - Ari paredzēta ja-šanas nodarbība, par kuru es maksāju trīsdesmit dolārus stundā, un man jāpieskata bērni.

- Viņai nāksies bērnus ņemt līdzi. Tiksimies stāvlaukuma pēc piecām minūtēm! Mums jāapskata līķis.

- Es labprātāk dotos mājup.

- Es arī. Un mirušais ari labprātāk būtu mājās, - Greiss attrauca, - sēdētu pie televizora un dzertu tēju, nevis trūdētu kanalizācijas caurulē.

4

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Pēc dažam sekundēm lifts noraustījās un apstājās, mazliet sašūpojies un atsities pret sienām ar biedējošu klaudzienu gluži kā tukšā metāla mucā. Tad kabīne sasvērās uz priekšu, un Ebija uzgrūdās durvīm. Nākamajā brīdī lifts atkal nesās lejup brīvā kritienā, un viņa ievaidējās. Šķita, ka grīda pazūd zem kājām un viņa nonāk bezsvara stāvoklī. Taču tūdaļ kabīne nobūkšķēja, grīda it ka pacēlās un deva pamatīgu triecienu viņas kājām, izsitot gaisu no plaušām. Tā vien likās, ka stilbi tiek ietriekti plecos.

Lifts noraustījās, un Ebija sāpīgi atslīga pret spoguli. Beidzot viss norima, tikai grīda rādījās savādi sašķiebusies.

- Jēziņ, - Ebija nočukstēja.

Griestu lampiņu gaisma mirgoja, un viņai atkal aizrāvās elpa. Visas draudošās briesmas šķita pārvērtušās par vienu tievu un apspūrušu pavedienu.

Piepeši augšā kaut kas plīsdams nočirkstēja. Metals. Viņa pārbijusies pacēla acis. Cik varēja spriest, tur kaut kas tika griezts. Iztēle darbojās mežonīgi - ja nu pārrauts kabelis, kas notur liftu?

Kabīne nolaidās lejup par pāris collām.

Ebija iekliedzās.

Pēc nākamajām collām grīda sasvērās vēl stāvāk. Lifts noklaudzēja kreisajā pusē un paslīdēja lejup vēl par dažām collām, un viņai virs galvas kaut kas nokrakšķēja.

Mēģinādama noturēt līdzsvaru, Ebija pakrita un ar plecu atsitās pret sienu, bet ar galvu ietriecās durvīs. Kādu brīdi viņa gulēja nekustīgi, ieelpodama ar paklāju iztapsētās grīdas putekļus un lūkodamās griestos. Tur atradās matēta stikla panelis, caur kuru varēja redzēt izgaismotus vadus. "Jaraušas ārā," viņa mudināja sevi. "Ar steigu! Filmās liftiem augšā ir lūka, bet šim tādas diemžēl nav."

Vadības paneli viņa aizsniegt nevarēja. Tiklīdz viņa pulējās piecelties uz ceļgaliem, kabīne atkal mežonīgi sašūpojās un klaudzēja pret šahtas sienām, it ka tiešām karātos vienā vienīgā kabelī. Viņa sastinga, lai nevilša kustība neizraisītu vēl lielāku raustīšanos.

Kādu brīdi viņa izmisīgi tvēra pēc elpas un ļāvās negantai panikai, ieklausīdamās ikvienā troksnītī un lūgdamās palīdzību. Tāda nenāca. Ja Hasans aizbraucis un pārējie iedzīvotāji devušies prom no mājas vai savos dzīvokļos sasēduši pie televizoriem, neviens pat nenojautīs, kas noticis.

"Trauksmes signals. Jāiedarbina trauksmes signāls."

Viņa vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Galva šķita saspiesta, it kā galvaskauss būtu pārāk mazs. Sienas vienubrīd likās gāžamies virsū, tad attālinājās, lai atkal tuvinātos. Varēja nodomāt, ka lifts elpo gluži kā plaušas. Viņu atkal pārņēma panikas lēkme.

- Labdien, - viņa nočukstēja, atkārtojot ārsta ieteikumus tādiem gadījumiem. - Es esmu Ebija Dosone. Man viss ir kārtībā, tikai sākusies nepatīkama ķīmiska reakcija. Man viss ir kārtībā, es esmu savā ķermenī, es neesmu mirusi. Šis stāvoklis beigsies.

Tiklīdz viņa parāpās dažas collas tuvāk trauksmes pogai, grīda sašūpojās un sagriezās, it kā viņa gulētu uz dēļa, kas balansē smailes gala un jebkurā brīdī var sagāzties. Nogaidījusi, kamēr kustība norimst, viņa atkal parausās uz priekšu. Un vēl mazliet. Uzvēdīja nomācošs sīvu dūmu smārds - piepeši radās iespaids, ka tūdaļ parādīsies džins. Viņa izstiepa roku un ar drebošu pirkstu nospieda pelēko metāla pogu, pie kuras bija sarkans uzraksts: "Trauksme."

Nekas nenotika.

5

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Apkārt valdīja pamatīga krēsla, kad Rojs Greiss, dziļi iegrimis domās, iegrieza netrafarēto pelēko automobili Trafalgaras ielā. Tā bija nosaukta slavenās jūras kaujas vārdā, taču abās pusēs tai atradās drūmi, nemīlīgi nami un veikali, it visur dienu un nakti rosījās narkotiku tirgoņi. Todien gan briesmīgie laika apstākļi noturēja visus telpās. Blakus detektīvam klusēdams sēdēja Glens Brensons bruņa uzvalkā ar smalku baltu svītriņu un nevainojamā zīda kaklasaitē.

Šis Hyundai nāca no policijas autobāzes, taču vēl nebija sācis smakot kā atkritumos izmesta McDonald's kartona kārba ar vecu matu želeju, tas smaržoja svaigi - pēc jauna automobiļa. Greiss nogriezās pa labi un brauca gar teju bezgalīgu un augstu būvniecības kompānijas uzstādītu nožogojumu. Aiz tā noritēja kādas Braitonas centra teritorijas rekonstrukcija - divas sen nelietotas dzelzceļa preču noliktavas tika pārvērstas par elegantu pilsētas rajonu. Gandrīz visā nožogojuma garumā stiepās mirdzošs plakāts, atspoguļojot mākslinieka versiju par arhitekta vīziju. "Jaun-anglijas kvartāls. Dzīvokļi un biroji ikviena vēlmēm." Greiss nosprieda, ka līdzīgas pārbūves notiek ikvienā lielā un mazā pilsētā. "Visur stikls un atklātas tērauda konstrukcijas, iekšpagalmi ar nelielām krūmu un koku grupām. Nekā lieka. Kādudien visa Anglija izskatīties vienādi un cilvēks nespēs saprast, kurā pilsētā atrodas. Bet... vai tam ir kāda nozīme? Varbūt es trīsdesmit deviņos gados kļūstu par vecu muļķi? Vai tiešām es gribu, lai ši pilsēta, kuru es tik ļoti mīlu, tiek saglabāta neskarta, it kā būtu apstājies laiks?"

Tobrīd gan prātu nospieda kaut kas svarīgāks par Braitonas un Hovas Plānošanas departamenta politiku un ari par cilvēka mirstīgajām atliekām lietusūdens kanalizācijā.

Kesians Pjū.

Pirmdien pēc ilgas atveseļošanās, ārstējot autokatastrofā gūtās traumas un pārvarot vairākus neveiksmīgus mēģinājumus atgriezties darbā, Kesians Pjū beidzot ieradīsies iecirknī un stāsies līdzās Rojam Greisam. Zilacainajam Ke-sianam gan bija milzīga priekšrocība - viņš bija Saseksas policijas galvenā konstebla palīdzes Elisones Vosperes mīlulis, turpretī Greiss vairāk līdzinājās melnajai avij.

Par spīti visam, ko pēdējos mēnešos varēja uzskatīt par izciliem sasniegumiem, Rojs Greiss apzinājās, ka ir tikai vienas kļūmes attāluma no pārcelšanas uz nekurieni, bet viņš noteikti negribēja doties prom no Braitonas un Hovas. Vai -vēl svarīgāk - no mīļotās Klio.

Viņaprāt, Kesians Pjū bija viens no tiem iedomīgajiem cilvēkiem, kas izskatās neiespējami pievilcīgi un labi to apzinās. Šim puisim bija zeltaini mati, eņģeliski zilas acis, pastāvīgs iedegums un balss - tik griezīga kā zobārsta urbis. Allaž kārtīgi saposies, viņš cienīgā gaitā izstaroja dabisku autoritāti un izturējās gluži kā priekšnieks, lai gan tāds nebija.

Rojam bija atklāta saķeršanās ar Kesianu - dienā pirms pāris gadiem, kad Metropoles policija nosūtīja papildspēkus uz Braitonu, kur notika Leiboristu partijas konference. Tolaik Pjū bija detektīvs inspektors un, muļķīgas iedomības pārņemts, arestēja divus informatorus, ko Rojs daudzus gadus bija pielabinājis, un kategoriski atteicās apsūdzības atsaukt. Lai Roja dusmas vēl vairāk uzkurinātu, Pjū ziņoja par notikušo priekšniecībai, un Elisone Vospere nostājās viņa pusē.

Ko īpašu viņa bija saskatījusi tai cilvēka, Rojs Greiss nezināja, taču palaikam ļāvās aizdomām, ka abiem ir slepena dēka. Galvenā konstebla palīdzes steiga - pārceļot Pjū no Metropoles, virzot augšup pa karjeras kāpnēm un tādējādi efektīvi atņemot Greisam pienākumus, ar kuriem viņš pats lieliski tika galā, - oda pēc noslēpumaina plāna.

Kopš izbraukšanas no Kriminālmeklēšanas nodaļas galvenās mītnes Sasekshausā Glens Brensons - parasti tik kaitinoši pļāpīgs - klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Varbūt patiešām īgņojās par atraušanu no ģimenes piektdienas vakarā. Vai varbūt par to, ka Rojs nepiedāvāja viņam sēsties pie stūres. Bet piepeši seržants ierunājās:

- Vai esi redzējis filmu "Nakts karstumā"?

- Nedomāju vis, - Greiss atbildēja. - Kāpēc jautā?

- Tā bija par rasistiski noskaņotu policistu Dienvidos.

- Un? - Tā kā Brensons tikai paraustīja plecus, Greiss noprasīja: - Vai es esmu rasists?

- Tu varēji sagraut kāda cita cilvēka nedēļas nogali. Kāpēc manējo?

- Tāpēc, ka es vienmēr tēmēju uz melnajiem.

- Ari domā tāpat.

- Vai tu nespēj būt nopietns?

Pirms pāris mēnešiem Rojs pieņēma Glenu par īrnieku, jo sieva nabadziņu izmeta no dzīvokļa. Dažas tādas kopdzīves dienas bija gandrīz sagrāvušas brīnišķīgo draudzību. Tagad Glens bija atgriezies pie sievas.

- Es esmu nopietns.

- Manuprāt, Ari ir problēmas.

- Pirmais kadrs uz tilta ir ļoti slavens. Viens no ilgākajiem kinematogrāfa vēsturē, - Glens turpināja.

- Lieliski. Gan kādreiz noskatīšos. Paklau, draugs, tavai Ari jānolaižas uz zemes.

Glens piedāvāja Greisam košļājamo gumiju. Viņš to paņēma un iebāza mutē; piparmētru garša bija ļoti spēcīga. Tad Glens sacīja:

- Vai tiešām vajadzēja vilkt mani šovakar līdzi? Varēji paņemt kādu citu.

Aiz ielas stūra Greiss pamanīja noplukušu viru sporta kostīmā. Viņš tobrīd uzrunāja kādu jaunekli jakā ar kapuci. Pieredzējuša policista acs uzreiz ievēroja piesardzību uzvedībā. Vietējais narkotiku tirgonis darbībā.

- Man šķita, ka tev ar sievu ir labākas attiecības.

- Man arī. Es viņai nopirku to zirgu! Un tagad izrādās, ka tas ir nepareizais zirgs.

Beidzot Greiss saskatīja vairākas specializētās celtniecības tehnikas vienības, policijas automobili, zilibalto lenti, kas norobežoja ieeju būvlaukumā, un izmirkušu, nelaimīga izskata konsteblu dzeltenā atstarojošā vestē. Rokās viņam bija planšete plastmasas maisiņā. Tada aina apmierināja (.reisu - vismaz šī policistu maiņa prata rīkoties nozieguma vietā.

Automobili viņš atstāja priekšā policijas transportlīdzeklim un pievērsās Glenam.

- Tev drīz paredzēts eksāmens uz inspektora pakāpi, vai ne?

- Jā. - Seržants paraustīja plecus.

- Droši vien būs parastā iztaujāšana, kurā tu varēsi pamatīgi izpļāpāties. Ziņkārības apmierināšana.

- Pasaki to Ari!

Greiss aplika roku ap drauga plecu. Viņam patika šis puisis, viens no spožākajiem detektīviem, kāds jebkad redzēts. Glenam piemita visas nepieciešamās īpašības, lai ilgus gadus noturētos policijas spēkos, taču par visu vajadzēja maksāt. Un šādu cenu ne visi izrādījās gatavi pieņemt. Neprātīgi garās darba stundas izpostīja ne vienu vien laulību. Saglabājās lielākoties tikai divu policistu, policista un medmāsas vai līdzīgu nenormēta darbalaika profesiju pārstāvju savienības.

- Tevi es šodien izvēlējos tāpēc, ka tu esi labākais. Taču es tevi negrasos piespiest. Vari nākt līdzi vai braukt mājup. Izvēle ir tavās rokās.

- Jā, vecais, es aizbraukšu mājās... Un? Rīt atkal būs jāvelk formastērps un jāarestē geji par nepiedienīgu uzvedību Djūksmaundas parkā. Vai es pareizi saprotu?

- Vairāk vai mazāk.

Tiklīdz Greiss izkāpa no automobiļa, Brensons viņam sekoja.

Sarāvušies lietū un gaudojošajā vējā, viņi uzvilka baltos virstērpus un gumijas zābakus un piegāja pie atbildīgā sardzes konstebla, lai reģistrētos.

- Jums vajadzēs lukturus, - konstebls sacīja.

Greiss ieslēdza savu lukturi, bet tūdaļ atkal izslēdza. Brensons rīkojās tāpat. Otrs konstebls - ari koši dzeltenā vestē - pavadīja viņus pāri būvlaukumam pa smagās tehnikas izdangātajiem dubļiem.

Viņi pagāja garām augstam ceļamkrānam, ļCB ekskavatoram un kaudzēs sakrautiem būvmateriāliem, kas bija apklāti ar plandošu polietilēna plēvi. Priekšā slējās apdrupu-si Viktorijas laikmeta sarkano ķieģeļu siena, aiz kuras stiepās Braitonas stacijas stāvlaukums. Visapkārt tālumā mirdzēja oranžais pilsētas apgaismojums. Kaut kur grabēdama aizlidoja kāda draza, un divi metāla gabali klaudzēdami sitās viens pret otru.

Laukumā jau bija sadzīti pāļi. Ekskavatori te acīmredzot strādājuši jau mēnešiem. "Tātad pierādījumus varēs atrast vien caurulē, bet ārpusē visi būs iznīcināti," Greiss sprieda.

Konstebls apstājās un norādīja uz izraktu grāvi divdesmit pēdu dziļumā. Greiss lūkojās uz kaut ko līdzīgu daļēji apraktai aizvēsturiskai čūskai ar muguras daļā izsistu caurumu. Ķieģeļi no vecuma bija zaudējuši krāsu un veidoja pa pusei zemē iegrimušu tuneli.

Lietusudens kanalizācijas caurule no vecās Braitonas daļas uz Kemptaunas dzelzceļa līnijām.

- Neviens pat nenojauta par tās esamību, - konstebls stāstīja. - Ekskavators to tikai šodien iedragāja.

Rojs Greiss mirkli vilcinājās, mēģinot pārvarēt savas bailes no augstuma, lai ari šajā gadījumā tas nemaz nebija tik liels. Tad viņš dziļi ievilka elpu un laidās lejup pa stāvo, slideno nogāzi, atvieglojumā izelpojot, kad sasniedza grāvja dibenu sveiks un vesels. Un piepeši čūskas ķermenis izskatījās daudz lielāks un atklātāks nekā no augšas. Caurule vijās puslokā apmēram septiņu pēdu augstumā un vairāk līdzinājās alai.

Iedams uz priekšu, Greiss ieslēdza lukturi. Brensons un konstebls viņam sekoja. Aizmugurē stiepās mežonīgas ēnas. Viņš pielieca galvu un sarauca degunu, jo apkārt neciešami smirdēja. Iekšā caurule izrādījās augstāka nekā šķita no ārpuses - radās sajūta, ka viņš atrodas senā metro tunelī bez platformām.

- Tu esi redzējis "Trešo vīru", - piepeši sacīja Glens Brensons. - Tev mājās ir disks.

- Ar Orsonu Velsu un Džozefu Kotenu? - Greiss pajautāja.

- Izcila atmiņa! Zini, kanalizācijas caurules man vienmēr atgādina par šo filmu.

Greiss pavērsa luktura gaismas kuli pa labi. Tumsā. Uz mirguļojošām ūdens peļķēm un senlaicīgiem ķieģeļiem. Tad viņš izgaismoja kreiso pusi. Un satrūkās.

- Nolādēts! - Glens Brensons iesaucās. Visapkārt nodunēja atbalss.

Lai arī bija zināms, kas būs redzams tunelī, Greiss tomēr sajutās neomulīgi. Pret sienu atbalstīts un daļēji iegrimis sanesās, atradās skelets. Izskatījās, ka tas ērti iekārtojies gaidīšanai. Vietām pie galvaskausa joprojām turējās gari mati, bet citādi tur bija tikai kauli un sīki izkaltušas ādas gabaliņi.

Viņš piebrida tuvāk un uzmanījās, lai nepaslīdētu. Uz acumirkli iemirdzējās divi sarkani punktiņi. Žurka. Detektīvs atkal apspīdināja galvaskausu - pretī vīdēja nepatīkami tumšais mutes caurums.

Sermuļus uzdzina vēl kaut kas.

Mati - sen zaudējuši spīdumu, tomēr tikpat gari un tā-

dā pašā ziemas kviešu krāsā kā viņa pazudušajai sievai Sen-dijai.

Mēģinādams atgainīt šo domu, Greiss pagriezās pret konsteblu un pavaicāja:

- Vai cauruli esat pārmeklējuši visā garumā?

- Nē, kungs, uzskatīju, ka jāsagaida nozieguma vietas izmeklētāji.

- Lieliski.

Greiss jutās atvieglots un iepriecināts, ka jauneklis ir apveltīts ar veselo saprātu un neuzdrošinās sabojāt vai iznīcināt kādus lietiskos pierādījumus, kas varbūt atrodami nozieguma vietā. Piepeši detektīvs atskārta, ka viņam dreb roka. Viņš pavērsa lukturi pret galvaskausu un apspīdināja matus.

Viņa trīsdesmitajā dzimšanas dienā - pirms krietniem deviņiem gadiem - viņa dievinātā sieva Sendija nozuda no zemes virsas. Kopš ta laika viņš mīļoto meklēja - ik dienu, ik nakti prātoja, kas ar viņu noticis. Vai viņa nolaupīta un tiek turēta gūstā? Aizbēgusi ar slepenu mīļāko? Noslepkavota? Izdarījusi pašnāvību? Joprojām dzīva vai jau mirusi? Viņš pat bija apstaigājis ekstrasensus, gaišreģus un neskaitāmus citus medijus.

Nesen viņš pabija Minhenē, kur Sendiju it kā redzējuši. Pavediens likās loģisks, jo viņas mātei tur dzīvoja radinieki. Diemžēl neviens no viņiem par Sendiju neko nebija dzirdējis, un visi meklējumi, kā parasti, izrādījās veltīgi. Ik reizi, kad vajadzēja sastapties ar neidentificētu sievietes līķi, kas atbilda Sendijas vecumam, Greiss prātoja, vai šoreiz tā būs viņa.

Un skelets šai senajā kanalizācijas caurulē viņa dzimtajā pilsētā, kur viņš uzaudzis un iemīlējies, šķita ķircināmies, it kā gribētu aizrādīt: "Tu gan ilgi šurp nāci!"

6

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija sakņupa uz cietās, tapsētās grīdas un skatījās uz nelielo plāksnīti līdzās panelim ar pogām pie pelēkās sienas. Ar sarkaniem lielajiem sākuma burtiem uz balta fona bija rakstits:

“Kad sabojāts, zvanīt 013 228 7828 vai 999."

Gramatiski savādā frāze neraisīja uzticību. Zem paneļa atradās šauras saplēsta stikla durtiņas. Lēni, collu pa collai Ebija rausās uz priekšu. Bija atlikušas vien dažas pēdas, taču lifta kabīne lidz ar katru kustību mežonīgi šūpojās, tādēļ šķita, ka līdz mērķim ir tikpat tālu kā līdz pasaules malai.

Beidzot viņai izdevās to sasniegt. Viņa atvēra durtiņas un izņēma saritinātā vadā iekarinātu klausuli.

Klusums.

Viņa uzsita pa klausuli, un lifts atkal neganti salīgojās, taču saziņas iekārtu tas neatdzīvināja. Katram gadījumam viņa tomēr uzspieda numuru. Diemžēl velti.

"Lieliski," Ebija nodomāja. "Satriecoši." Tad viņa no kabatas izņēma savu mobilo tālruni un piezvanīja uz deviņi, deviņi, deviņi.

Atskanēja griezīgs pīkstiens, un ekrānā parādījās ziņojums:

"Nav tikla."

- Jēziņ, nē! Nedari tā!

Strauji elpodama, viņa izslēdza tālruni, dažas sekundes vēlāk atkal ieslēdza un cerēja, ka parādīsies kaut niecīgākās dzīvības pazīmes. Nekā.

Tiklīdz viņa atkal piezvanīja uz operatīvo dienestu, atskanēja tas pats griezīgais pīkstiens. Viņa mēģināja vēl, vēlreiz un vēlreiz, spaidīdama pogas arvien stiprāk.

- Lūdzu, lūdzu! Atbildiet!

Ekrānā bija redzams, ka brīžiem signāls kļūst spēcīgāks un atkal pazūd. "Varbūt jāpagaida..."

Tad viņa sāka kliegt, vispirms ne pārāk skaļi:

- Palīgā! - Balss izklausījās diezgan klusa, aizsmakusi. Dziļi ievilkusi elpu, viņa nokliedza pilnā kaklā: - Vai te kāds ir? Palīgā! Lūdzu! Es esmu iesprūdusi liftā!

Klusums.

Tas likās tik skaļš, ka to varēja dzirdēt. Ebija atkal palūkojās sava tālruņa ekrānā. Roka tā drebēja, ka viņa tik tikko spēja saskatīt ciparus. Viņa vēlreiz dziļi ieelpoja un piezvanīja uz deviņi, deviņi, deviņi. Nekā. Tad viņa nolika tālruņa aparātu un skaļi pieklauvēja pie kabīnes sienas.

Būkšķis atbalsojās šahtā, un lifts biedējoši nodrebēja, atsitās pret tas sienu un nolaidās zemāk vēl par dažām collām.

- Palīgā! - Ebija izmisusi kliedza.

Pat no tāda satricinājuma kabīne atkal bīstami sašūpojās. Viņa sastinga. Lifts norima.

Nākamajā mirklī viņu pārņēma histērijas uzjundītas dusmas par šo situāciju. Patraususies dažas collas uz priekšu, viņa sāka neganti sist pa metāla durvīm un kliegt - tik ilgi, kamēr no trokšņa iesāpējās ausis un kakls no klaigāšanas sāka sūrstēt. Viņai uzmācās klepus, it ka pirmīt būtu ieelpots putekļu mākonis.

- Izlaidiet mani!

Pēkšņi lifts sakustējās, itin kā to kāds būtu pagrūdis no augšas. Viņa aizžmiedza acis, aizturēja elpu un ieklausījās.

Klusums.

7

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Loreina Vilsone zvilnēja guļamkrēslā savā dārzā un sauļojās bez krūštura, ķerdama pēdējos vasaras mirkļus un pūlēdamās pastiprināt iedegumu. Caur lielajām, ovālajām saulesbrillēm viņa paskatījās zelta Role:t pulkstenī, ko Ronijs viņai bija nopircis dzimšanas dienā jūnijā, cenšoties iestāstīt, ka tas ir īsts. Loreina viņam neticēja, jo pārāk labi pazina Roniju - viņš netērētu desmit tūkstošus mārciņu, ja var nopirkt kaut ko līdzīgu par piecdesmit, turklāt tik spiedīgos finansiālajos apstākļos.

Parasti viņš par savām problēmām nerunāja, taču pēdējā laikā centās pārlieku taupīt, pārbaudīja iepirkumu čekus un nežēloja pārmetumus par nopirktajām drēbēm, friziera apmeklējumiem un dārgajām pusdienām kopā ar draudzenēm. Dažas telpas mājā vajadzēja remontēt, bet Ronijs aizliedza izsaukt strādniekus un aizbildinājās, ka jāsāk ekonomēt.

Viņa no sirds mīlēja Roniju, taču pilnībā vīra dvēselei nespēja piekļūt - it ka tur būtu kāds slepens kambaris, kur glabājas viņa privātais dēmons. Un Loreina pārāk maz zināja par šo dēmonu - apņemšanos pierādīt pasaulei, īpaši ikvienam paziņam, ka viņam veicas.

Tieši tāpēc viņš bija iegādājies māju Šērlijas ceļā - īpašumu, ko viņi nemaz nevarēja atļauties. Nelielu, taču vienā no visdārgākajiem dzīvojamiem rajoniem Braitonā un Ho-vā, klusā, paugurainā apvidū ar koku ieskautām ielām, savrupmājām un iespaidīgiem dārziem. Māja bija moderna, būvēta vairākos līmeņos un atšķīrās no citiem tradicionālajiem Edvarda laikmeta Tjūdoru atdarinājumiem, kādu

šajā apkaimē netrūka. Tikkoka terase un elegants āra baseins radīja Beverlihilsas valdzinājuma iespaidu.

Bija viens un piecdesmit minūtes. “Mīļi, ka viņš tikko piezvanīja." Loreinu allaž mulsināja laika zonas - nereti Ro-nijs brokastoja brīdi, kad viņa jau launagā ēda biezpienu un ogas. "Cik labi, ka šovakar viņš atgriežas!" Viņa allaž ilgojās pēc Ronija un nemitīgi prātoja, ar ko šis brunču mednieks nodarbojas, kad rodas iespēja izvairīties no uzraudzības. "Bet šis ir īss ceļojums, tikai trīs dienas."

šo dārza daļu no kaimiņu acīm slēpa dekoratīvs, efejām biezi apaudzis režģis un milzīgs, nekopts rododendrs, kas acīmredzot steidza sasniegt koka izmērus. Loreina vēroja, kā šurpu turpu virzās elektriskais baseina tīrītājs, gaišzilajā ūdenī atstādams sīkus vilnīšus. Viņu svītrainais kakis AI-fijs šķita atradis kaut ko interesantu zem rododendra, jo ošņājās, tad nesteidzoties pagāja garām, lēnām atgriezās un atkal ošņājās.

"Neviens nekad nezina, ko domā kaķi," Loreina piepeši secināja. "Alfijs mazliet līdzinās Ronijam."

Viņa nolika šķīvi zemē un pacēla laikrakstu Daily Mail. Līdz vizītei pie friziera bija palikusi pusotra stunda - viņa grasījās ietonēt šķipsnas un pēc tam sakopt nagus, jo allaž vēlējās Ronija klātbūtnē izskatīties labi.

Izbaudīdama siltos saules starus, Loreina šķirstīja lappuses. "Pēc dažām minūtēm es celšos un izgludināšu viņa kreklus. Ronijs varbūt ari pērk pulksteņu pakaļdarinājumus, taču kreklus vienmēr izvēlas nevainojamus, turklāt Džēr-mina ielā Londonā. Un allaž pieprasa, lai tie būtu pienācīgi izgludināti." Diemžēl taupības nolūkos saimniecības vadītāja tika atlaista, tādēļ visi darbi gūlās uz Loreinas pleciem.

Kādreiz, tikko iepazinusies ar Roniju, Loreina to visu

darīja labprāt. Abi satikās pirms desmit gadiem, kad viņa strādāja par konsultanti beznodokju veikalā Getvikas lidostā un Ronijs mēģināja salīmēt savas dzīves drumslas pēc tam, kad viņa skaistā, taču padumjā sieva aizbēga uz Los-andželosu kopā ar filmu režisoru, kurš viņu bija uzrunājis kādā Londonas klubā un solījis padarīt par zvaigzni.

Loreina atcerējās pirmo atvaļinājumu nelielajā īrētajā dzīvoklī netālu no Marveljas, kur pa logiem pavērās skats uz Puertobanusas jahtu ostu. Ronijs dzēra alu uz balkona, skaudīgi raudzījās uz jahtām un apsolīja, ka reiz viņiem piederēs lielākā jahta tuvākajā apkārtnē. Jā, viņš prata apburt sievieti. Viņš bija meistars.

Savulaik nekas viņai nesagādāja tādu prieku ka Ronija drēbju mazgāšana - sajust rokās viņa T kreklus, peldbikses, apakšveļu, zeķes un kabatlakatus, ieelpot vīrieša smaržu. Šķita neparasti mierinoši gludināt šos skaistos kreklus un tad nolūkoties, kā viņš tos valkā, - it ka mugurā vīram būtu daļiņa no viņas.

Tagad tas bija pienākums, un Loreina secināja, ka jūtas aizvainota par viņa sīkumainību.

Viņa atgriezās pie raksta par hormonu aizvietošanas terapiju, ko pirmīt bija lasījusi. Joprojām turpinājās debates par to, vai menopauzes simptomu mazināšana - un centieni saglabāt jaunavīgu izskatu - atsver papildu risku saslimt ar krūts vēzi un citām nelaimēm. Virs galvas noduca lapsene. Viņa to aizgaiņāja un tad nodūra skatienu, lai palūkotos uz savām krūtīm. Četrdesmit divos gados viss likās nokarājies, izņemot viņas dārgās krūtis.

Tas nebija nevainojams, satriecošs valdzinājums, taču Loreina allaž tika uzskatīta par - kā izteicās Ronijs - skaistuli. No savas norvēģu vecmāmiņas viņa bija mantojusi blondus matus. Vēl nesen Loreina, gluži tapat kā triljoni citu blondīņu, kopēja tagad par klasiku kļuvušo Velsas princeses Dianas frizūru, un dažas reizes viņai patiešām jautāts, vai viņa ir slavenā karaļnama pārstāve.

"Jā," Loreina drūmi nodomāja, "pienācis laiks kaut ko darīt ar pārējo ķermeni."

Kailais vēders drīzāk atgādināja ķengura somu. Varētu nodomāt, ka viņa ir dzemdējusi vairākus bērnus, tādējādi zaudējot muskuļus vai izstaipot ādu. Turklāt augšstilbus izraibināja celulīta bedrītes.

Visa ši postaža skāra viņas ķermeni - par spīti tam, ka viņa trīs reizes nedēļā sportoja kopā ar personisko treneri, un par sarūgtinājumu Ronijam izmaksu dēļ.

Lapsene atgriezās un dūkdama laidelējās viņai ap galvu.

- Tinies! - viņa uzsauca un atkal gaiņājoties pavēcināja roku. - Prom!

Tad iezvanījās tālrunis. Viņa paliecās un pacēla bezvadu klausuli. Parasti rāmā, priecīgā māsas Mo balss izklausījās savādi satraukta.

- Vai tu esi ieslēgusi televizoru?

- Nē, es esmu dārzā, - Loreina atbildēja.

- Ronijs ir Ņujorkā, vai ne?

-Jā, es tikko runāju ar viņu. Kas noticis?

- Kaut kas briesmīgs. Rāda visās ziņās. Tikko Pasaules tirdzniecības centra ēkā ietriekusies lidmašīna.

8

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lietus pieņēmās spēkā un skaļi - gluži kā krusa - grabinājās pa izmeklētāju Zinātniskā atbalsta nodaļas furgona metāla jumtu. Logu stikli laida gaismu iekšā, taču bija necaurredzami no ārpuses. Apkārt gan valdīja mikla krēsla, ko iekrāsoja oranžie kūļi no desmit tūkstošiem ielu laternu.

Par spīti samērā lielajiem ārējiem Ford Transit garenbā-/.es parametriem, salonā vajadzēja sēdēt šaurībā. Rojs ('.reiss, pabeidzis sarunu pa mobilo tālruni, vadīja sapulci. Viņam priekšā atradās atvērta piezīmju klade.

Saspiedušies ap galdu, bez Glena Brensona sēdēja ari nozieguma vietas izmeklēšanas vadītājs, policijas izmeklēšanas konsultants, pieredzējis nozieguma vietas izmeklētājs, viens no diviem uniformētajiem policistiem, kas sargāja norobežoto teritoriju, un kriminālistikas un arheoloģijas eksperte Džona Meidžora, kuru Saseksas policija regulāri aicināja palīgā, lai identificētu skeletus un pateiktu, vai nejauši būvlaukumā, mežā, dārzā atrastie ir cilvēku vai dzīvnieku kauli.

Furgonā bija vēss un mitrs, gaiss stipri oda pēc sintētiskajiem aromatizētajiem. Vienā metāla plauktā atradās nozieguma vietas norobežošanai paredzētās plastmasas lentes ruļļi, otrā - līķu maisi, brezenta gabali nojumēm un izklāšanai uz zemes, virves un auklas, āmuri, zāģi, cirvji un plastmasas pudeles ar ķimikālijām. Greisam allaž šķita, ka šie transportlīdzekļi ir drūmi un līdzinās treileriem, kas nekad nedodas uz kempingiem un apmeklē tikai nežēlīgu noziegumu vietas.

Pulkstenis bija seši un trīsdesmit vakarā.

- Nadjuška nevarēja ierasties, - Greiss paziņoja komandai, nolicis savu mobilo tālruni.

- Vai tas nozīmē, ka būs Freizers? - Glens novilka.

- Jā.

Klātesošie acīmredzami saguma. Nadjuška de Sanča bija Iekšlietu ministrijas patoloģe, ar kuru labprāt kopā strādāja ikviens no Saseksas policijas Kriminālmeklēšanas nodaļas. Viņa bija apķērīga, interesanta, jautra - un papildus ari glīta. Turpretī Freizers Tiobolds vienmēr likās nejauks un lēns, lai gan strādāja pedantiski.

- Patlaban viņš beidz autopsiju īšerā un ierasties varētu, agrākais, deviņos.

Greiss uztvēra Glena skatienu, kas vēstīja: "Tātad ņemsimies visu nakti."

Savas piezīmju klades pirmajā lappusē Greiss uzšņāpa virsrakstu: "Sapulce notikuma vietā Jaunanglijas kvartālā. Piektdiena, 19. oktobris, pīkst. 18.30."

- Vai drīkstu izteikt priekšlikumu? - vaicāja Džona Mei-džora.

Šī eksperte bija patīkama, apmēram četrdesmit gadus veca, ar gariem brūniem matiem un četrstūrainām, modernām brillēm, ģērbusies melnā puloverā ar atlokāmu apkakli un brūnās biksēs un uzāvusi izturīgus zābakus.

Greiss ar mājienu deva atļauju runāt.

- Es ierosinu vien apskatīt vietu un ķerties pie pirmajiem secinājumiem, bet nesākt darbu jau šovakar, kad ir tik tumšs. Dienasgaismā vienmēr ir vieglāk. Tas skelets te jau kādu laiku ir gulējis, tātad viena diena neko neizšķirs.

- Lieliska doma, - Greiss sacīja. - Bet mums ir jāizlemj, ko iesākt būvniekiem. - Viņš palūkojās acīs policijas izmeklēšanas konsultantam, garam masīvas miesasbūves bārdainim Nedam Morganam. - Jums vajadzēs sazināties ar priekšstrādnieku. Tiešā kanalizācijas caurules tuvumā jāaptur visi darbi.

- Es jau aprunājos ar viņu. Puisis uztraucas, jo par termiņa nokavēšanu draud sods, - Morgans skaidroja. - Viņam gandrīz sākās lēkme, kad es paziņoju, ka mēs te varam pavadīt pat nedēļu.

- Būvlaukums ir liels, - Greiss aizrādīja. - Visu slēgt nevajag. Izlemiet, kurā vietā darbi jāaptur saskaņā ar jūsu izmeklēšanas plānu. - Tad viņš atkal pievērsās arheoloģijas ekspertei. - Bet jums taisnība, Džona! Rīt, dienasgaismā, mums veiksies labāk.

Viņš piezvanīja iecirkņa inspektoram Stīvenam Karijam, kurš bija atbildīgs par policistu darba koordināciju šajā pilsētas rajonā, un ieteica viņam organizēt notikuma vietas apsardzi līdz tālākam rīkojumam. Inspektoru pienākums neiepriecināja - šāda apsardze stipri papluinīja resursus.

Tad Greiss pievērsās nozieguma vietas izmeklēšanas vadītājam Džo Tindalam, kurš amatu ieņēma kopš gada sākuma. Tindals pašapmierināti pasmaidīja.

-- Man viss viens, Roj, - viņš sacīja ar Midlendsas akcentu. - Tagad es esmu vadītājs un dodos mājup pieklājīgā laikā. Aizgājušas tās dienas, kad tu ar saviem izmeklētājiem varēji sabojāt manas nedēļas nogales. Tagad es to daru ar citiem cilvēkiem.

Paslepus Greiss viņu apskauda. Patiešām - mirstīgās atliekas varēja mierīgi pagaidīt līdz pirmdienai, taču tagad par tam diemžēl ir uzrakstīts ziņojums, tātad atpakaļceļa nav.

Pec desmit minūtēm viņi, ģērbušies aizsargtērpos, iegāja kanalizācijas caurulē. Greiss soļoja pirmais, viņam sekoja Džona Meidžora un Neds Morgans. Konsultants bija ieteicis pārējiem komandas locekļiem palikt furgonā, jo gribēja maksimāli pasargāt notikuma vietu.

Trijotne apstājās netālu no skeleta un pavērsa turp savu lukturu gaismas kūļus. Džona Meidžora kustināja savu augšup un lejup, tad paspēra soli uz priekšu un pieskārās kauliem.

Rojs Greiss sajuta kuņģī ciešu kamolu un atkal palūkojas uz skeletu. "Protams, varbūtība, ka tā ir Sendija, ir ārkārtīgi maza. Un tomēr... Visi zobi ir vietā, turklāt lieliski zobi. Sendijai bija nevainojami zobi. Skaisti, balti, līdzeni. Ari tādēļ man viņa iepatikās. Tāda smaida priekšā es allaž izkusu."

- Vīrietis vai sieviete, Džona? - Greiss vaicāja. Balss likās teju kropla, it kā runātājs būtu kāds cits.

Eksperte pētīja galvaskausu.

- Piere ir visnotaļ taisna, bet vīriešiem tā lielākoties ir slīpa, - Džona sacīja. Vārdi atbalsojās kanalizācijas caurulē. Viņa pārlika lukturi kreisajā rokā un piedūra labās rokas rādītājpirkstu pie galvaskausa aizmugures daļas. - Pakauša ārējā šķautne ir diezgan apaļa. - Viņa uzsita pa norādīto vietu. - Ja tu pataustītu savu pakausi, Roj, tad sajustu, ka tas ir stipri izvirzīts. Tādi parasti ir vīriešiem. -Jau pēc brīža viņa lūkojās uz kreisās auss atveri. - Aizauss paugurs arī norāda uz sievieti, jo vīriešiem tas ir izteiktāks. - Pēc tam viņa aicināja pievērsties acīm. - Redzat uzacu lokus? Ja šis būtu vīrietis, tiem vajadzētu but izvirzītākiem.

- Tātad tu esi visnotaļ pārliecināta, ka šī ir sieviete? -Greiss pajautāja.

- Jā. Kad atraksim iegurni, secinājumi bus simtprocentīgi, bet es jau tagad esmu diezgan droša. Būs vajadzīgi ari mērījumi... Vīrieša skelets parasti ir robustāks, un proporcijas ir citas. - Kādu bridi viņa vilcinājās. - Te ir kaut kas pavisam interesants... Es gribētu zināt Freizera domas.

- Kas?

Džona Meidžora norādīja uz galvaskausa pamatni. - Ir lauzts meles kauls.

- Mēles kauls?

Eksperte norādīja uz kaulu, kas karājās izkaltušas ādas strēmelē.

- Vai redzat šo U veida kaulu? Tas notur mēli vietā. Iespējams, tas norāda uz nāves cēloni..Mēles kauls tiek lauzts, ja upuri nožņaudz.

Iegrimis domās, Greiss kādu mirkli raudzījās uz kaulu, tad atkal pievērsās lieliskajiem zobiem un mēģināja atcerēties visu, ko bija redzējis pēdējā skeleta apskatē pirms pāris gadiem.

- Kā ar vecumu?

- Rīt varēšu pateikt precīzāk, - Džona Meidžora atbildēja. - Patlaban šķiet, ka viņa bija pašā plaukuma, starp div-

%

desmit pieciem un četrdesmit.

"Kad Sendija pazuda, viņai bija divdesmit astoņi," Greiss prātoja, joprojām vērdamies uz galvaskausu. "Un tie zobi!" Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka Neds Morgans paspīdina ar savu lukturi vispirms vienā caurules virzienā, pēc tam otrā.

- Mums jāsazinās ar pašvaldības inženieri, Roj, - viņš sacīja, - speciālistu pilsētas kanalizācijas sistēmas jautājumos. Jānoskaidro, kādas caurules ir savienotas ar šo. Varbūt tur ieskalotas kādas drēbes vai mantas.

- Domā, ka šī caurule pārplūst? - Greiss vaicāja.

Morgans lēnām pazibināja lukturi uz abām pusēm.

- Pie mums diezgan daudz līst - šodien nepārtraukti. Patlaban te nav daudz ūdens, taču tas ir iespējams. Iespējams, šī caurule nodrošina to, ka nepārplūst sliedes. Bet... -Viņš vilcinājās.

Sarunā iesaistījās Džona:

- Izskatās, ka sieviete te sabijusi vairākus gadus. Ja caurule pārplūstu, arī viņa butu sakustināta un droši vien salauzīta. Bet viņa ir vesela. Arī izkaltušās ādas klātbūtne apliecina, ka te kādu laiku bijis sauss. Tomēr pilnīgi izslēgt plūdus mēs nevaram.

Greiss pētīja galvaskausu un centās apvaldīt daudzās negaidītās emocijas. Piepeši viņš vairs nevēlējās gaidīt līdz ritam un alka, lai komanda sāk darbu nekavējoties.

Bija vajadzīgs liels gribasspēks, lai tomēr liktos mierā un pateiktu nozieguma vietas sargam, ka jāaizzīmogo ieeja un jānodrošina kārtība būvlaukumā.

9

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Šausmas! Man vajag uz tualeti," Ebija sodījās un ieskatījās rokaspulkstenī. Kopš brīža, kad viņa spēra soli šai nolādētajā liftā, bija pagājusi stunda un desmit minūtes. "Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc es biju tik stulba? На, tāpēc, ka remontstrādnieki aizbarikādējuši kāpnes! Jēziņ. Ar kājām es līdz pirmajam stāvam tiktu trīsdesmit sekundes, un vienlaikus tā būtu lieliska fizkultūra. Kāpēc? Un tagad vēl tā absolūtā nepieciešamība tikt uz tualeti." Pirms iziešanas no dzīvokļa viņa to bija apmeklējusi, taču tagad likās, ka starplaikā izdzertas desmit pintes kafijas un galons ar ūdeni. "Nē, es nečurāšu. Nedrīkst pieļaut, ka ugunsdzēsēji mani atrod urīna peļķē! Tas būtu pagalam necienīgi."

Viņa sakoda zobus, saspieda kopā ceļgalus, nodrebinājās, mazliet pagaidīja, tad atkal palūkojās uz lifta griestiem un režģoto, blāvo apgaismojuma paneli. Ieklausījās. Centās sadzirdēt soļus, kuri pirmīt noteikti nodunēja.

Varbūt tas bija tikai iztēles triks...

Filmās cilvēki šādās situācijās atrāva lifta durvis vai izrāpās pa luku griestos. Taču filmas kabīnes nešūpojās kā šī.

Vēlēšanās iet uz tualeti pierima. Protams, tā atgriezīsies, bet vismaz kādu laiku viņa jutīsies labi. Ebija mēģināja piecelties kājās, taču kabīne atkal neganti sazvārojās, atsitās pret vienu šahtas sienu un tad ar dobju būkšķi pret otru. Aizturējusi elpu, viņa gaidīja, kamēr lifts apstāsies, un skaitīja lūgšanas, lai kabelis joprojām to notur. Pēc tam viņa pie-trausās uz ceļgaliem, paķēra no grīdas mobilo tālruni un atkal centās piezvanīt. Atskanēja tas pats griezīgais pīkstiens - paziņojums, ka nav tīkla.

Piespiedusi plaukstas pie durvīm, Ebija mēģināja iebāzt pirkstus spraudziņā starp vērtnēm pašā vidū, taču tās pat nesakustējās. Viņa atvēra rokassomu un centās sameklēt kaut jelko spraugā iebāžamu. Bija tikai nagu vīlīte. Pēc pāris collām tā atdūrās spraugā pret kaut ko cietu un tālāk vairs negāja. Tiklīdz viņa pamēģināja vīli pagrūst pa labi un tūdaļ strauji pa kreisi, instruments saliecās.

Viņa nospieda visas paneļa pogas pēc kārtas, tad izmisumā uzsita pa kabīnes sienu.

"Lieliski. Cik laika man atlicis?"

Virs galvas atkal kaut kas biedējoši nokrakšķēja. Viņa iztēlojās, ka savītās kabeļa stieples pamazām raisās vaļā, stiprinājums kļūst arvien vājāks un vājāks. Piepeši atmiņā atausa saruna kādā ballītē pirms vairākiem gadiem. Cilvēki apsprieda, kas darāms, ja lifta kabelis pārplīst un kabīne krīt. Daži ieteica lēkt, iekams esi atsities pret šahtas dibenu. "Bet - kā var zināt, ka tu vispār atsitīsies pret to? Turklāt... kabīne traucas lejup ar simts jūdzēm stundā, tātad arī tu tādā pašā ātrumā." Citi mudināja nogulties zemē, bet kāds asprātis sacīja, ka vislabākās izredzes izdzīvot ir tiem, kas nemaz nekāpj liftā.

Tagad Ebija viņam pilnīgi piekrita.

"Jēziņ, cik ironiski! Ko tik es Braitonā neesmu piedzīvojusi, ka tik neesmu riskējusi, lai neatstātu pēdas! Un tagad šis..." Piepeši prātā iešāvās doma par virsrakstiem avīzēs. "Piemēram: "Neidentificēta sieviete mirusi bojātā liftā." Nē! Nekādā gadījumā."

Palūkojusies uz stikla paneli, viņa pastiepa roku, pabikstīja to ar pirkstu. Velti. Viņa spieda vēl stiprāk. Nekā.

"Tam ir jākustas!" Elija izstiepās, cik vien varēja, un no visa spēka pagrūda paneli. Diemžēl kabīne atkal sašūpojās un atsitās pret šahtas sienām ar jau ierasto dobjo būkšķi.

Piepeši virs galvas kaut kas nošvīkstēja. Attāls, ilgs skra-pējiens, it kā tur kāds mēģinātu rīkoties, lai viņu glābtu.

Ebija ieklausījās un mēģināja abstrahēties no savas šņācošās elpas un rībinošajiem sirdspukstiem. Pagāja vismaz divas pilnas minūtes. Ausis aizkrita gluži kā nereti lidmašīna no augsta spiediena. Tagad bija vainojamas bailes.

Diemžēl dzirdama bija vien kabeļa čīkstēšana un daži baismīgi krakšķi, it kā plīstu metāls.

10

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Spiezdama rokā bezvada klausuli un pūlēdamās apslāpēt tumsas viļņus dvēselē, Loreina piecēlās no guļamkrēs-la, aizskrēja prom pa terasi līdz iekšpagalma durvīm un gandrīz paklupa pret Alfiju. Istabā pēdas iegrima baltajā paklājā. Potītes zelta ķēdīte ik uz soļa nožvadzēja, un krūtis nešūpojās.

- Tiešām, Ponijs patlaban ir Ņujorkā, - Loreina drebošā balsī čukstēja māsai klausulē.

Viņa paķēra tālvadības pulti. Ekrānā parādījās BBC pirmā kanāla ziņu sižets. Tobrīd tika pārraidīts ar amatiera kameru uzņemts drebelīgs kadrs, kurā redzami ne ar ko nesajaucamie sudrabotie Pasaules tirdzniecības centra Dvīņu torņi. Vienam no tiem augšējos stāvus bija apņēmuši biezi, teju necaurredzami melni dūmi. Melni baltais antenas masts uz jumta joprojām turējās taisni un sniedzās skaidrajās kobaltzilajās debesīs.

"Jēziņ! Jēziņ! Ronijs ir tur. Kurā torni viņam bija paredzēta tikšanās? Kurā stāvā?"

Kā caur miglu līdz apziņai izlauzās amerikāņu diktora vārdi:

- Tas bija nevis viegls lidaparāts, bet gan milzīga lidmašīna. Ak Dievs! Ak Dievs!

- Es tev pārzvanīšu, Mo, - Loreina sacīja. - Tūdaļ par-zvanīšu. - Viņa sameklēja Ronija mobilā tālruņa numuru. Pēc dažām sekundēm signāls vēstīja, ka līnija ir aizņemta. Viņa mēģināja atkal. Tad vēl un vēlreiz.

"Ak Dievs, Ronij! Kaut ar tevi viss būtu kārtībā! Ludzu, mīļais, kaut ar tevi viss butu kārtībā!"

Televīzijā bija dzirdama sirēnu kaukšana. Cilvēki vērās debesīs. Ņujorkas ielas bija pilnas ar vīriešiem un sievietēm gan dārgos apģērbos, gan darba drēbēs. Tie stāvēja gluži ka sastinguši, kā sasaluši savādā dzīvajā gleznā. Daži bija ar plaukstām aizklājuši seju, citi roka turēja kameru. Tad ekrānā atkal parādījās Dvīņu torņi - viens no tiem tinās melnajos dūmos, apgānot skaisti zilās debesis.

Loreinu pārņēma drebuļi. Viņa stāvēja, gluži kā zemē ie-mieta.

Sirēnas kļuva arvien skaļakas.

Teju neviens nekustējās. Tikai daži aizskrēja tuvāk ēkai. Parādījās ugunsdzēsēju automobilis ar garām kāpnēm. Sirēnas gaudoja, kauca, rēca, griezīgi šķēla gaisu.

Viņa atkal mēģināja piezvanīt Ronijam. Aizņemts. "Aizņemts. Vienmēr aizņemts!"

щ

Tad Loreina atcerējās par masu, sazinājās ar viņu un raudādama atzina:

- Es nevaru viņu sazvanīt.

- Lorij, ar viņu, viss būs kartība. Ronijs taču ir izdzīvotājs.

- Ka... Kā tas varēja notikt? - Loreina vaicāja. - Kā gan lidmašīna var... Tas ir...

- Neuztraucies. Es esmu pārliecināta, ka ar viņu viss ir kārtība. Tas ir šausmīgi. Neticami. Atgādina kādu no tām... nu, tu jau saproti... no tām katastrofu filmām.

- Beigsim pļāpāt. Viņš varbūt mēģina ar mani sazināties.

Es centīšos viņu sazvanīt.

- Pateiksi man, kad būsiet aprunājušies?

- Jā.

- Apsoli?

-Jā.

- Ar viņu viss ir kārtībā, mīļā. Goda vārds.

Loreina pievērsās televizora ekrānam un jau nākamajā mirklī sāka spiest Ronija tālruņa numuru, bet līdz pēdējam ciparam netika.

11

Divtūkstoš septītā gada oktobris

- Vai es esmu tavas dzīves mīlestība? - viņa jautāja. - Vai esmu, Greis? Esmu? - Viņa plati pasmaidīja. - Tu taču nemelo, vai ne, Greis?

Tai brīnišķīgajā jūnija pēcpusdienā viņi pusdienās iedzēra La Coupole restorānā Senžermēnā, tad pastaigājās gar Senu un devās atpakaļ uz viesnīcu.

Šķita, ka laiks vienmēr ir jauks, kad viņi ir kopā. Gluži

tāpat kā todien. Sendija stāvēja līdzās viņu lieliskajā guļamistaba un aizsedza sauli, kas plūda iekšā pa aizvirtņu spraugām. Gaišie mali ieskāva vasarraibumaino seju un pieskārās vaigiem. Piepeši viņa ar cirtu noglāstīja vīra seju, it kā vēlētos to noslaucīt.

- Ei! Man jāizlasa... šis ziņojums... Es...

- Tu esi tik garlaicīgs, Greis! Tev vienmēr kaut kas jālasa. Mes taču pavadām romantisku nedēļas nogali Parīzē! Vai es tev nemaz vairs nepatīku? - Sendija noskūpstīja viņu uz pieres. - Lasi, lasi, lasi! Strādā, strādā, strādā! - Atkal skūpsts. - Garlaicīgi, garlaicīgi, garlaicīgi!

Dejodama un ķircinādamās, viņa izvairījās no Greisa izstieptajām rokam. Mugurā viņai bija visnotaļ trūcīga vasaras kleitiņa, kas tik tikko apsedza krūtis. Skatienam pavērās garās, iedegušās kājas, un piepeši Greisu pārņēma iekāre.

Sendija atkal tuvojās un piespieda plaukstu pie viņa bikšu priekšas.

- Tas manis dēļ, Greis? Cik mīļi! Tas patiešām ir ciets!

Spožajos saules staros piepeši bija grūti saskatīt viņas

vaibstus. Tad tie izplēnēja pavisam, un viņš raudzījās tukšā, tumšā ovālā, ko ieskāva zeltaini mati. Gluži kā mēnesī, kas aizsedzis sauli. Greisu pārņēma panika - uz sekundi izrādījās grūti atcerēties, kāda Sendija izskatās.

Jau nākamajā mirklī viss atkal bija skaidri redzams.

Viņš plati pasmaidīja.

- Es mīlu tevi vairāk par jebko pas...

Negaidīti uzmācās sajuta, ka saule ir pazudusi aiz mākoņa. Temperatūra pazeminājās. Sendijas vaibsti zaudēja krāsu, it kā viņa būtu saslimusi un mirtu.

Greiss apskāva viņu un piespieda cieši sev klāt.

- Mīļā Sendija! - viņš dedzīgi iesaucās.

Izrādījās, ka viņa savadi ož. Pēc sasmakuma, puvuma, augsnes un rūgtiem apelsīniem. Ada piepeši likās stingra, lai gan Sendijai tā vienmēr bijusi maiga.

Gaisma nozuda pilnībā, gluži kā izslēgta.

Aukstajā tukšumā Rojs sadzirdēja savu atbalsi.

- Sendija! - viņš uzsauca, taču vārds iestrēga rīklē.

Atkal parādījās gaisma. Viņš attapās spožā morga telpa, ieskatījās sievai acīs un iekliedzās.

Viņš lūkojās galvaskausa redzokļu dobumos. Turēja rokas skeletu. Lieliskie zobi likās atiezti smaidā.

- Sendija! - viņš izmisis nokliedza.

Tad apgaismojums izmainījās un kļuva maigi dzeltens. Nočīkstēja gultas atspere. Kāds ierunājās:

- Roj? - vaicāja Klio. - Vai tu esi nomodā, Roj?

Apmulsis viņš raudzījās griestos. Augums mirka sviedros un drebēja.

- Es... es...

- Tu skaļi kliedzi.

- Piedod. Man patiešām žēl.

Klio piecēlās sēdus. Gaišie mati ieskāva bālo un izbija pārņemto seju. Atbalstījusies uz vienas rokas, viņa savādi raudzījās uz Roju, it kā būtu sāpināta. Iekams viņa sāka runāt, Greiss zināja, ko viņa teiks. Balsi skanēja pārmetums:

- Jau atkal Sendija.

Greiss vērās draudzenē. "Tādi paši mati kā Sendijai, tāda pati acu krāsa... varbūt mazliet pelēkākas nekā Sendijai. Mazliet no tērauda pelēcīguma." Viņš bija lasījis, ka daudzi, kas zaudējuši tuvinieku vai šķīrušies, nereti iemīlas kādā, kurš atgādina šo cilvēku. Nekad iepriekš viņam tas nebija ienācis prātā. "Nē, viņas nemaz nav līdzīgas. Sendija bija glīta, tomēr maigāka, ne tik klasiski skaista kā Klio."

Viņš raudzījās Klio guļamistabas baltajos griestos un baltajās sienās, nopētīja melni lakoto, pamatīgi saplaisājušo koka tualetes galdiņu. Draudzenei nepatika doties uz viņa māju, jo tur nemitīgi bija jūtama Sendijas klātbūtne.

- Piedod, - Greiss atkārtoja. - Slikts sapnis. Murgs.

- Varbūt tev vajadzētu atkal apmeklēt to psihoterapeitu. - Klio noglāstīja viņa vaigu.

Tik tikko pamājis, Greiss no jauna iegrima smagā, nemierīgā miegā. Viņu nomāca bailes, ka sapnis atgriezīsies.

12

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Spazmas kļuva arvien sāpīgākas un atkārtojās aizvien biežāk. Ik pēc dažām minūtēm. "Varbūt līdzīgi ir dzemdībās."

Pulkstenis bija Iris un astoņas minūtes naktī. Ebija liftā bija pavadījusi gandrīz deviņas stundas.

"Vai man te būs jāpaliek līdz pirmdienai, ja vien kabīne nenotrūks pavisam un nenogāzīsies lejā? Sasodīts! Kā klājās nedēļas nogalē? Es savējo pavadīju liftā. Tas bija satriecoši! Tur bija spogulis, panelis ar pogām, netīri stikloti griesti ar spuldzēm un sienā skrāpējums, kas atgādina iesāktu svastiku. Un vēl tur bija plāksnīte ar uzrakstu, kuru kāds muļķa asprātis sagatavojis gramatiski nepareizi. "Kad sabojāts, zvanīt 013 228 7828 vai 999." Turklāt viņš nav spējis iekārtu uzturēt kartībā. Iedomājies?"

Ebija dusmās drebēja, rīkle bija izkaltusi un sūrstēja no kliegšanas, balss likās pavisam pazudusi. Atpūtusies viņa atkal pietrausās kājās. Bija vienalga, vai kabīne atkal sašūposies un gāzīsies. "Man jātiek ārā! Es negribu te nīkt un gaidīt, kad kabelis pārtrūks vai stiprinājumi saplīsīs līdz galam un es nositīšos."

- Es jau mēģinu, stulbeņi! - viņa izdvesa, raudzīdamās uz plāksnīti. Atkal uzradās sajuta, ka sienas spiežas virsū. Tuvojās kārtējā panikas lēkme.

Lifta tālrunis joprojām nedarbojās. Viņa pacēla savu mobilo tālruni acu augstumā, dziļi elpoja, centās nomierināties un lūdzās, kaut parādītos tīkla signāls, nolādēja pakalpojumu sniedzēju un visu pasauli. Āda šķita tik cieši apkļāvusi galvaskausu, ka acu priekšā viss izplūda, un atkal gribējās uz tualeti. Fizioloģiskas nepieciešamības vilciens, kas traucas cauri augumam.

Saspiedusi ceļgalus kopā, Ebija cīnījās pēc elpas. Augšstilbi drebēja. Vederu sažņaudza negantas sāpes, it kā to uzšķērstu sakarsēts naža asmens. Viņa saritinājās embrija pozā pie sienas un iešņukstējās, kampa gaisu un neganti trīcēja. "Ilgi es vairs neizturēšu," viņa secināja.

Taču viņa nolēma nepadoties un sakoda zobus. "Prāts pāri miesai. Es nepakļaušos miesas iegribām, ja smadzenes tām nepiekrīt." Viņa iedomājās par māti, kura kopš nepilnu sešdesmit gadu vecuma multiplās sklerozes dēļ mocījās ar nesaturēšanu. "Man tādu problēmu nav. Tikai izlaidiet mani ārā, izlaidiet mani ārā, izlaidiet mani ārā." Šos vārdus viņa čukstēja gluži kā mantru, kamēr vajadzība sasniedza augstāko punktu un tad lēni, sasodīti lēni atkāpās.

Beidzot - kāda svētlaime! - lēkme pārgāja, un viņa pārgurumā noslīdēja uz grīdas un sāka prātot, cik ilgi cilvēks var aizturēt urinēšanu un kad pārplīst urīnpūslis.

"Nereti cilvēki izdzīvo tuksnesī, dzerdami savu urīnu. Varbūt man vajadzētu iečurāt zābakā? Gluži ka podiņā. Un tas būtu mans dzeramais ārkārtas gadījumiem. Cik ilgi es varētu izturēt bez ūdens? Kaut kur bija rakstīts, ka bez ēdiena var iztikt nedēļām, taču bez ūdens tikai dažas dienas."

Mēģinot noturēt līdzsvaru uz nestabilās grīdas, viņa novilka labās kājas zābaku un palēcās pēc iespējas augstāk, ar papēdi mēģinot sasist griestu paneli. Nekā. Lifts spēcīgi sašūpojās un nobūkšķēja pret šahtas sienām tik pamatīgi, ka viņa pakrita. "Šoreiz kaut kas noteikti saplīsīs," viņa prātoja, aizturējusi elpu. "Pēdējā kabeļa skranda, kas šķir mani no aizmirstības..."

Brīžiem Ebija patiešām vēlējās, kaut stiprinājumi neizturētu un kabīne nogāztos lejā - vienalga, cik stāvi atlikuši. "Tas visu atrisinātu. Protams, ne visai eleganta veidā, taču atrisinātu. Cik ironiski tas būtu?"

Gluži kā atbildot uz viņas jautājumu, nodzisa gaisma.

13

Divtūkstoš pinna gada vienpadsmitais septembris

Kādā naktī Braitonas un Hovas priekšpilsētā Koldīnā, kur bija uzaudzis Ronijs Vilsons, nodega māja. Viņš atcerējās smaku, trokšņus, juceklīgo rosību, ugunsdzēsēju automobiļus - to visu viņš vēroja, pidžamā un čībās stāvēdams tumsā. Tobrīd pārņēma sajūsma un bailes vienlaikus. Bet visskaidrāk viņš atcerējās smaku.

Briesmīgu iznīcības un izmisuma smārdu.

Arī Ņujorkā valdīja tā pati smaka. Nevis patīkamais, saldais degoša koka dūmu vai liegais ogļu izdedžu aromāts, bet asais, kodīgais svilstošas krāsas un gumijas, apdeguša papīra un sīvais kūstoša vinila un plastmasas gāzu smārds. Biezie dūmi smacēja un dzeldēja acis, gribējās aizspiest de-guņu, bēgt, skriet projām, paslēpties delikatešu veikalā, no kura viņš tikko bija iznācis.

Bet viņš sastinga uz vietas.

Gluži tāpat ka citi.

Manhetenu apņēma sirreāls klusums, it kā nejauši būtu nospiesta kāda poga un visi cilvēki ielās sasaltu. Kustību turpināja vien automobiļi, bet sarkanais signāls luksoforā apstādināja ari tos.

Cilvēki skatījās augšup. Ronijam bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai saprastu, kas isti noticis. Vispirms viņš nopētīja ielu zemes līmenī - hidrantu, tirgotavas steķu galdus ar žurnāliem un tūristu ceļvežiem un veikala markīzi ar uzrakstu "Sviests un olas". Tad viņš palūkojās garām iluminētajai sarkanajai luksofora rociņai, kas gājējiem aizliedz šķērsot ielu, garām metāla konstrukcijai, kam piestiprināts luksofors virs krustojuma ar Vorena ielu, un garām sastrēgumā sastājušos transportlīdzekļu rindai.

Un piepeši viņš atskārta, uz ko visi raugās. Vairāku kvartālu attālumā virs debesskrāpjiem cēlās biezs melnu dūmu mākonis - gluži kā no petroķīmijas rūpnīcas skursteņa.

"Deg," Ronijs attapās un jau nākamajā mirklī saprata, kas tā par ēku. Viņam pamira sirds. Pasaules tirdzniecības centrs. "Nolādēts!"

Sastindzis un teju iemiets gluži ka visi pārējie, viņš nespēja noticēt savām acīm vai aptvert, ko tās patiesībā redz.

Kad luksoforā parādījās zaļā gaisma un transportlīdzekļi uzsāka braukšanu, Ronijs pēkšņi ieprātojās, ka varbūt šoferi nav pamanījuši ugunsgrēku, jo skatienu aizsedz vējstiklu augšējā mala.

Uz brīdi mākonis samazinājās, dūmu kļuva mazāk, un cauri tiem - augsts un lepns - spoži zilajās debesīs slējās melnbaltais radio masts. "Ziemeļu tornis," Ronijs secināja un ļāvās atvieglojuma vilnim. Donalda Hetkuka birojs atradās Dienvidu tornī. "Lieliski. Labi. Tikšanās tatad netiks atcelta."

Iegaudojās sirēna - arvien skaļāk un skaļāk, apdullinoši griezīgi, atbalsojoties apkārt valdošajā klusumā. Ronijs pagriezās. Viņam garām pa pretējo braukšanas joslu patraucas zilibalta Ņujorkas policijas departamenta patruļmašīna ar trim cilvēkiem. Aizmugurē sēdošais bija paliecies uz priekšu un izstiepis kaklu. Bākugunis meta sarkanus zibšņus uz trim dzeltenajiem taksometriem satiksmes straumē. Automobilis kaukdams strauji nobremzēja un noraustījās, tad atkal līkumoja tālāk pāri krustojumam, izvairoties no sadursmes ar maizes piegādes transportu, apstājušos Porsche markas automašīnu un vēl vienu dzelteno taksometru .

- Ak Dievs! Jēziņ! Ak Dievs! - kaut kur tuvumā ievaimanājās kāda sieviete. - Ak Dievs! Viņi ietriecās tornī! Ak Dievs!

Sirēna kļuva arvien klusāka, taču vēl bija dzirdama nomācošajā klusumā. Čembersa iela piepeši likās mēma un tukša. Ronijs vēroja kādu viru, kas šķērsoja ielu. Viņam bija beisbola cepurīte, viegla siltā vējjaka, strādnieku zābaki un rokā plastmasas maisiņš - varbūt ar pusdienām. Visapkārt atbalsojās viņa soļi. Vīrietis piesardzīgi nopētīja tukšo ielu, it ka baidītos, ka uzdursies vel kādam policijas automobilim.

Taču bažas izrādījās veltas. Apkārtnē valdīja absolūts klusums. It kā pilnīgi pietiktu ar to vienu automobili, kas tikko bija pabraucis garam. It kā būtu noticis kaut kas nenozīmīgs un vairāk spēku nevajadzēs.

- Vai redzējāt? - jautāja sieviete Ronijam aiz muguras.

Viņš pagriezās.

- Kas notika?

Sievietei bija gari, brūni mati un mazliet izvalbītas acis. Katrā puse viņai uz ietves bija nomesti iepirkumu maisiņi, no kuriem izbirušas kartona kastītes un skārda kārbas.

- Lidmašīna! - Viņas balss drebēja. - Jēziņ, sasodītā lidmašīna! Ietriecās tai sasodītajā tornī. Nespēju noticēt savām acīm! Lidmašīna... Ietriecās sasodītajā tornī!

- Lidmašīna?

- Ietriecās tornī. Sasodīts!

Bija skaidrs, ka sieviete ir šoka stāvoklī.

Atskanēja vēl kāda sirēna. Atšķirīga no iepriekšējās. Dobja taurēšana. Ugunsdzēsēji.

"Lieliski," Ronijs prātoja. "Sasodīti lieliski! Ritā, kad man paredzēta tikšanās ar Donaldu, kāds nolādēts pamuļķis ar lidmašīnu ietriecas nolādētajā Pasaules tirdzniecības centrā." Viņš ieskatījās rokaspulkstenī. "Pie velna! Astoņi un piecdesmit piecas." No delikatešu veikala viņš bija iznācis jau pirms stundas ceturkšņa, tātad laika bija pietiekami. "Vai tiešām es te esmu nostāvējis desmit minūtes?" Donalda Hetkuka uzpūtīgā sekretāre bija apgalvojusi, ka jābūt punktuālam un sarunai tiks atvēlēta vien stunda, jo šefam jātiek līdz lidostai un jālido uz Vičito. "Man šķiet, ka tā sekretāre teica. Bet varbūt viņa pieminēja Vašingtonu... Tikai stunda! Stunda, lai visu izstāstītu un glābtu manu biznesu."

Atkal iegaudojās sirēna. "Nolādēts! Drīz sāksies īsts haoss. Ārkārtas dienesti noslēgs tuvāko apkārtni. Man jānonāk galā pirms viņiem. Es nedrīkstu nokavēt tikšanos. Nekādā gadījumā. Nav pieļaujams, ka tas nolādētais pamuļķis ar lidmašīnu sagrauj manus plānus."

Vilkdams čemodānu nopakaļ, Ronijs sāka skriet.

14

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kanalizācijas caurulē smirdēja. Iepriekšējā dienā tādas smakas nebija. Trūdošs dzīvnieks, varbūt kāds grauzējs. Rojs to pamanīja, tiklīdz ieradās neilgi pirms deviņiem no rīta, un stundu vēlāk iegāja caurulē, saraucis degunu. Līdzi viņš nesa divas pārpildītas iepirkumu somas ar karstajiem dzērieniem, ko piegādāja kāds jauns, iztapīgs Policijas atbalsta vienības darbinieks.

Nemitīgi lija, pamazām pārvēršot apkārtni par dubļainu muklāju, taču caurulē ūdens līmenis pagaidām nepalielinājās. "Interesanti," Greiss prātoja, "cik ilgi jālīst, lai tas notiktu?" Pirms vairākiem gadiem Braitonas kanalizācijas sistēmā tika atrasts jauna vīrieša līķis, un jau tolaik viņš noskaidroja, ka visas caurules ir savienotas vienā sistēmā un saturs no kolektora izplūst jūrā pie Portobelo netālu no Pīs-heivenas. "Ja šī caurule ir pārplūdusi, tad pierādījumi, it īpaši upura drēbes, jau sen ir aizskaloti."

Nelikdamies zinis par sarkastiskajiem komentāriem, ka viņš pārkvalificējies par viesmīli, un paša domām par negulēto nakti un skeletu, Rojs izdalīja kolēģiem karsto tēju un kafiju, it kā gribētu atvainoties - vai izradīt grēku nožēlu - par sabojāto nedēļas nogali.

Notikuma vietā valdīja bišu cienīga rosība. Policijas izmeklēšanas konsultants Neds Morgans, vairāki pieredzējuši izmeklētāji un pierādījumu vācēji baltos virsvalkos bija izklīduši visā drūmās ķieģeļu caurules garumā un collu pēc collas pārbaudīja teritoriju, cenšoties atrast kurpes, drēbes, rotaslietas, kaut vissīkāko drisku vai strēmeli, ko varētu attiecināt uz upuri. Vislabāk mitrumā saglabātos āda un sin-

tēti ka. Nometušies četrrāpus, šie cilvēki veidoja pārdabisku ainu uz izteiksmīgo gaismēnu fona, ko radīja noteiktos intervālos izvietotie prožektori.

Kriminālistikas un arheoloģijas eksperte Džona Meidžo-ra, arī ģērbusies baltajā virstērpā no galvas līdz papēžiem, bija cieši koncentrējusies darbam, ja ši lieta jebkad nonāks līdz tiesai, viņa prezentēs akurātu trīsdimensiju modeli -to, kāds skelets bija atrašanas brīdi. Pabeigusi skraidīt iekšā un ārā un nomocījusies ar globālās pozicionēšanas signāla trūkumu, kas traucēja precīzi atzīmēt notikuma vietas koordinātas, viņa tagad zīmēja skeleta atrašanās vietu attiecībā pret cauruli un sanesām. Ik pa brīdim uzzibsnīja pierādījumu vācēju fotoaparāts.

- Paldies, Roj, - Džona izklaidīgi noteica un pasniegto lielo lates krūzi nolika uz kastes ar aprīkojumu. Pati kaste bija uzcelta uz trijkāja, lai nesamirktu.

Greiss bija nolēmis, ka iztiks ar dažiem darbiniekiem un tikai pirmdien iesaistīs pārējos. Glens Brensons tādējādi tomēr tika pie brīvas nedēļas nogales. Nebija nekādas īpašās steigas, kas valdītu, ja nāve būtu iestājusies nesen - pirms dažām dienām, nedēļām, mēnešiem vai pat paris gadiem. Pirmo preses konferenci pilnīgi mierīgi varēs sarīkot pirmdienas rītā.

"Varbūt mēs ar Klio tomēr varētu aizlaist uz romantiskajām vakariņam Londonā, kā biju plānojis, ja Džona pabeigtu notikuma vietas kartēšanu un patologanatoms spētu veikli tikt gala ar līķa sekciju. Ja... Uz Freizeru Tioboldu, protams, var cerēt, bet... Pie velna, kur viņš ir? Viņam jau pirms stundas vajadzēja būt klāt!"

Tobrīd, gluži vai saukts, parādījās doktors Freizers Ti-obolds baltajā virsvalkā - uzmanīgi, teju zaglīgi kā pele, kas saodusi sieru. Viņš bija plecīgs vīrs ar mazu augumu - nepilnas piecas pēdas un divas collas -, izspūrušiem, nepaklausīgiem bieziem matiem, kuplām Ādolfa Hitlera stila Ūsiņām un iespaidīgu platu degunu. Glens Brensons reiz bija izteicies, ka šim cilvēkam pietrūkst vien resna cigāra, lai viņš neatšķirami līdzinātos komikim Grūčo Marksam.

/ / t

Noburkšķējis atvainošanos par to, ka viņam nav izdevies piedarbināt sievas automobili un vajadzējis aizvest meitu uz klarnetes nodarbībām, patologanatoms pieskrēja pie skeleta, apstājās pa gabalu un, aizdomu pilns, to nopētīja -it kā gaidītu, ka skelets paziņos, vai ir draugs vai ienaidnieks.

- Jā, - viņš noteica. - Skaidrs. - Tad viņš pagriezās pret Roju un norādīja uz skeletu. - Vai tas ir mūsu līķis?

Greiss Tiobaldu allaž bija uzskatījis par savādnieku, taču tobrīd viņš likās pavisam dīvains.

- Jā, - Rojs Greiss atbildēja, mazliet apmulsis par tik muļķīgu jautājumu.

- Tu izskaties iededzis, - patologanatoms piezīmēja un tad spēra soli tuvāk skeletam, it kā jautājums būtu domāts mirušajam cilvēkam. - Biji prom?

- Ņūorleānā, - Greiss paziņoja un noņēma vāciņu savai lates kafijas krūzītei, piepeši sailgodamies, kaut joprojām būtu tajā pilsētā. - Piedalījos Starptautiskajā Slepkavību izmeklētāju asociācijas simpozijā.

- Kā tur sokas ar rekonstrukciju? - Tiobalds apvaicājās.

- Lēni.

-Joprojām jācīnās ar plūdu sekām?

- Diemžēl.

- Vai daudzi cilvēki spēlē klarneti?

- Klarneti? Jā. Es esmu bijis uz dažiem koncertiem. Redzēju Elisu Mārsālisu.

Tiobalds atplauka viņam tik neraksturīgā prieka izpausmē un atzinīgi iesaucās:

- Tēvu! Jā, tiešām, tev paveicies. - Tad viņš pagriezās pret skeletu. - Tātad... kas mums te ir?

Tiklīdz Greiss visu izstāstīja, Tiobalds un Džona Mei-džora iegrima diskusijā par to, vai līķi vajadzētu pārvietot vienā veselā - tas būtu garš un sarežģīts process - vai pa daļām. Beigu beigās abi vienojās, ka tas atrasts vesels, tātad tāds būtu arī jāsaglabā.

Kādu brīdi Greiss vēroja spēcīgo lietu, kas netālu gāzās iekšā pa caurumu. Atsevišķas lāses izskatījās pēc izstieptiem puteklīšiem gaismas kūli. "Ņūorleāna," viņš iedomājās, uzpūzdams kafijai un piesardzīgi malkodams to, lai neapdedzinātu meli. Klio bija aizbraukusi viņam līdzi, un pēc konferences viņi izbaudīja nedēļu ilgas brīvdienas, pilsētu un viens otru.

Šķita, ka tur - prom no Braitonas - attiecībās valdīja burvigs vieglums. Un prom no Sendijas. Viņi ļāvās karstumam, apskatīja plūdu izpostītos un vēl neatjaunotos rajonus, nogaršoja gumbo, džambalaiju, krabju kotletes, Rok-fellera austeres, "Margaritas" un "Mohito" kokteiļus, Kalifornijas un Oregonas vīnus un katru vakaru klausījās džezu Snug Harbor bistro un citos klubos. Greiss vēl vairāk iemīlēja Klio.

Viņš lepojās ar to, kā Klio tika galā konferencē, - skaista sieviete ar tik necildinošu amatu izpelnījās ķircināšanu, ziņkārīgus skatienus un dažas šausminošas sarunas no pieciem simtiem pasaules labāko, skarbāko un tobrīd jautrāko detektīvu. Kā vienmēr, viņa nepalika ne vārda parādā, turklāt ar ekscentrisko, seksīgo apģērbu, piecas pēdas vienpadsmit collas garo augumu un slaidajām kājām apmulsināja leju ikvienu.

- Vakar tu man jautāji par viņas vecumu, Roj, - atgādināja eksperte, izraujot viņu no pārdomām.

- Jā. - Greiss tūdaļ bija gatavs iekļauties darbā un pievērsās skeleta galvaskausam.

Norādījusi uz žokli, Džona sacīja:

- Gudrības zobs apliecina, ka viņai bijis vairāk par septiņpadsmit. Redzams, ka zobi viņai laboti. Ir baltās plombas, kas plaši pieejamas pēdējās divās desmitgadēs un ir padārgas. Iespējams, apmeklējusi privātpraksi, tatad meklēšanas loks var sašaurināties. Un augšžoklī vienam priekšzobam ir kronītis. - Viņa norādīja uz zobu kreisajā pusē.

Greisam iekņudējās nervi. Sendija priekšējo kreiso zobu bija nolauzusi vienā no viņu pirmajām satikšanās reizēm, jo iekodās kaula šķembā, kas nejauši palikusi steika tarta-rā. Nācās tam uzlikt kronīti.

- Kas vēl? - viņš jautāja.

- Spriežot pēc zobu vispārējā stāvokļa un krāsas, es apstiprinātu savu vakardienas apgalvojumu, ka viņa bijusi divdesmit piecus līdz četrdesmit gadus veca. - Džona palūkojas uz Freizeru Tiobaldu, kurš vienaldzīgi pamāja, it ka viņam patiktu šāds secinājums, taču pārlieku aizrautību tas neizraisītu. Tad eksperte norādīja uz roku. - Garais kauls aug trijās zonās, divās epifīzēs un diafīzē. Kaula augšanas zonu slēgšanās parasti notiek apmēram trīsdesmit piecu gadu vecumā. Šeit process vēl nav beidzies. - Nākamo viņa izvēlējās atslēgas kaulu. - Tas pats attiecas uz šo. Mediāla-ja galā vēl redzama augšanas zona. Tā slēdzas ap trīsdesmit gadu vecumu. Precīzāk varēšu ziņot pēc tam, kad nogādāsim viņu morgā.

- Bet tu esi visnotaļ pārliecināta, ka viņai ir apmēram trīsdesmit, vai ne? - Greiss pārvaicāja.

-Jā. Ne vairāk, man šķiet. Varbūt pat mazāk.

Rojs klusēja. "Sendija bija divus gadus jaunāka par mani un pazuda manā trīsdesmit gadu jubilejā, kad viņai bija divdesmit astoņi. Tādi paši mati. Zoba kronītis..."

- Vai tev viss kārtībā, Roj? - Džona Meidžora piepeši pajautāja. Sākumā viņš, iegrimis domās, dzirdēja viņu gluži kā no attāluma, ka mistisku atbalsi. - Kas noticis?

Viņš pievērsās ekspertei.

- Nekas. Paldies. Ar mani viss ir kārtībā.

- Tu uzvedies tik dīvaini, it ka tikko būtu ieraudzījis spoku.

15

Divtūkstoš pirtnā gada vienpadsmitais septembris

Ronijs aizsteidzās pa Rietumu Brodveju, šķērsoja Marija ielu un tad Bārklija ielu. Vīzija ielas tālākajā galā jau bija redzams Pasaules tirdzniecības centrs - divi sudraboti monolīti, kas slejas debesīs. Spēcīgi oda pec deguma, visapkārt varēja redzēt liesmojošus papīrus, ēka pamazām bruka, un konstrukciju detaļas krita zemē.

Cauri biezajiem, melnajiem dūmiem Ronijs saskatīja kos-sārtus toņus - šķita, ka tornis asiņo. Piepeši gaisā uzšāvās spilgti oranžas liesmas. "Jēziņ!" viņš nodomāja, izjutis mežonīgas bailes. "Neticami..."

Pa ieejas durvīm ārā plūda cilvēku straume - apmulsuši vīrieši nevainojamos kreklos un kaklasaites, taču bez žaketēm. Visi lūkojās augšup, un daži runāja pa mobilajiem tālruņiem. Parādījās pievilcīga brunete lietišķā kostīmā, taču tikai ar vienu kurpi kājā. Piepeši viņa satvēra galvu, it kā mocītos nežēlīgās sāpēs no sitiena, un Ronijs ieraudzīja asiņu tērcīti, kas tecēja viņai pār vaigu.

Viņš vilcinājās. Tālāk iet nešķita droši. "Bet man jātiek uz to sapulci, nolādēts! Vismaz jāmēģina. Jariskē." Noklepojies, jo dūmi kairināja rīkli, viņš nokāpa no ietves. Та izrādījās augstāka, nekā viņš domājis, un čemodāna ritenīši skaļi noklaudzēja, rokturis noraustījās, un bagāža apgāzās. "Nolādēts! Par ko man tāds sods?"

Bridi, kad viņš noliecās un paķēra rokturi, atskanēja reaktīvā lidaparāta rūkoņa.

Pacēlis galvu, Ronijs nespēja noticēt savām acīm. Jau nākamajā mirklī - iekams viņš paguva atjēgties - nodunēja sprādziens. Metāliska pērkona grāviens, it kā butu sadūrušās divas milzīgas atkritumu tvertnes. Troksnis nekontrolējami atbalsojās viņa galvā - teju tik bezgalīgi, ka gribējās iebāzt pirkstus ausīs, lai to apturētu un apklusinātu. Tad viņš sajuta triecienvilni. Tas satricināja ikvienu viņa auguma atomu.

No Dienvidu torņa pašas augšas pacēlās briesmīga oranžu liesmu bumba, metot gaisā mirdzošas dzirksteles un melnus dūmus. Uz vienu gaistošu acumirkli Ronijs secināja, ka šis izcili skaistais skats rada burvīgu krāsu kontrastu -oranžais un melnais uz koši zila fona.

Šķita, ka debesīs laidelējas miljoniem, pat miljardiem spalviņu, kas lēnām, nesteidzīgi laižas lejup.

Bet realitāte bija nepielūdzama.

Zemē viņam pie kājām krita koka gabali, stikla lauskas, sadragāti krēsli, rakstāmgaldi, biroja skapji. Tūdaļ aiz viņa apstājās policijas automobilis, un durvis atvērās. Nepilnus simts jardus tālāk Vīzija ielā skaļi nogāzās kaut kas līdzīgs degošam lidojošajam šķīvītim, izveidojot dziļu krāteri. Apkārt pašķīda degošas atlūzas. Sākās negants ugunsgrēks.

Pūlēdamies apvaldīt šoku, Ronijs atskārta, ka tas ir reaktīvās lidmašīnas dzinējs.

Tobrīd tika sagrauts Dienvidu tornis.

Tur atradās Donalda 1 letkuka birojs. Astoņdesmit septītajā stāvā. Ronijs mēģināja skaitīt stāvus.

Divas lidmašīnas.

Donalda birojs. Veikli aprēķini liecināja, ka tas atradies trieciena epicentrā.

"Pie velna, kas notiek? Jēziņ, kas te īsti notiek?"

Ronijs raudzījās uz degošo dzinēju. Karstums bija sajūtams pat tādā attālumā. Uz notikuma vietu aizskrēja policisti.

"Skaidrs, nekādas tikšanās nebūs," Ronijs secināja, taču atsacījās ticēt veselajam saprātam. "Nē, nevar būt. Smadzenes kļūdās. Acis kļūdās. Tikšanās joprojām ir kaut kādā veidā iespējama. Man jāiet. Visu vēl var noorganizēt. Noteikti. Man vajadzīga ta sasodītā tikšanās!"

Un vel smadzenes mudināja uz atziņu, ka vienas lidmašīnas ietriekšanās Dvīņu torņos ir nelaimes gadījums, turpretī divas nozīmē pavisam ko citu. "Te kaut kas nav kārtībā."

Absolūta izmisuma dzīts, viņš satvēra čemodāna rokturi un apņēmīgi spēra soli uz priekšu.

Pēc sekundes atskanēja dobjš būkšķis, it kā būtu nokritis kartupeļu maiss. Sejā iesitās slapjums. Pa zemi arvien tuvāk viņam ripoja kaut kas balts un saplosīts. Tas apstājās tikai dažu collu attālumā no viņa. Cilvēka roka. Viņam pār vaigu tecēja mikla tērcīte. Pirksti sataustīja šķidrumu. Izrādījās, ka tās ir asinis.

Ronijs vēderā sajuta nepatīkamus kūleņus - droši vien tā maisītājā tiek kults slapjš betons. Viņš aizgriezās un izvēmās. Pāris pēdu attālumā atkal kaut kas nobūkšķēja. Gluži ka pekle gaudoja sirēnas. It visur. Jebkur. Atkal būkšķis, atkal šļāciens sejā un uz rokām.

Viņš pacēla galvu. Liesmas un dūmi, skudrām līdzīgi stāvi un stikli, un brīvā kritienā no augšējiem stāviem laidies virietis uzvalka biksēs un kreklā. Viena kurpe nošļuka un pinkšķēdama aiztraucās citā virzienā. Ronijs ar skatienu sekoja tai. Līdz galam. Lejup gāzās cilvēki, vairāk līdzinādamies rotaļu zaldātiņiem, un drupas teju neizšķiramā straumē.

Piepeši Ronijam prātā atausa atmiņas par reiz iemainītu pastmarku komplektu, kas veltīts nīderlandiešu gleznotāja Hieronīma Bosa vīzijai par nāvi un elli. "Jā, tieši tā. Elle."

Gaiss šķita smirdīgs un smacējošs, apkārt valdīja neizturams troksnis. Kliedzieni, sirēnas, raudas, helikopteru lāpstiņu švīksti. Policisti un ugunsdzēsēji skrēja uz sabrukušajām ēkām. Glābēju transportlīdzeklis ar uzrakstu "12 kāpnes" apstājās Ronijam priekšā, aizsedzot skatu uz notikuma vietu. Viņš pagāja sānis. Tikmēr no automobiļa izlēca ugunsdzēsēji ķiverēs un aiztraucās tālāk.

Atkal nodunēja būkšķis. Ronijs ieraudzīja tuklu vīrieti, kas piezemējās uz muguras un sašķīda.

Viņš vēlreiz izvēmās un sašūpojās gluži kā apreibis, nometās uz viena ceļgala, aizklāja seju ar plaukstām un kādu mirkli ļāvās drebuļiem. Aizvēris acis, viņš muļķīgā kārtā cerēja, ka tādējādi spēs aizgainīt nepatīkamās ainas. Tad viņš pagriezās - piepešā panikā par to, ka viņam nozags portfeli un čemodānu. Protams, bagāža atradās turpat, kur pirmīt bijusi. Glītais Luija Vitona firmas izstrādājuma viltojums. Tobrīd gan nevienu neinteresēja čemodānu ražotājs un preces īstums.

Pēc dažām minūtēm Ronijs saņēmās, piecēlās un vairākas reizes nospļāvās, mēģinādams atbrīvoties no vēmekļu garšas mutē. Negaidītā kārtā dusmas pārauga negantā niknumā. "Kāpēc tieši šodien? Kāpēc ne citudien, sasodīts? Kāpēc tam visam vajadzēja notikt šodien?"

Pa Ziemeļu torņa durvīm lēnās straumēs ārā plūda cilvēki - daži baltos putekļos, citi asiņojot, daudzi gluži kā transā. Tālumā iekaucās vēl viena ugunsdzēsēju transportlīdzekļa sirēna. Un vēl viena. Un vēl viena. Viņam priekšā izauga kāds stāvs ar videokameru rokās.

"Žurnālisti," Ronijs nosprieda. "Televīzija. Stulbā Lorei-na noteikti satrauksies, kad to ieraudzīs ziņās. Viņa allaž trako par itin visu. Tiklīdz uz šosejas notiek avārija, viņa zvana, lai pārliecinātos, ka ar mani viss ir kārtībā. Zvana pat tad, ja es tobrīd esmu simtiem jūdžu attālumā no nelaimes vietas."

Viņš no kabatas izvilka mobilo tālruni un sameklēja Lo-reinas numuru. Atskanēja griezīgs signāls, un ekrānā parādījās paziņojums: "Tīkls aizņemts." Ari nākamie mēģinājumi izrādījās neveiksmīgi, tādēļ viņš atkal ielika tālruni kabatā.

Mazliet vēlāk pārdomājis situāciju, Ronijs atskārtīs, kā viņam paveicās ar to, ka savienojums nenotika.

16

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Tev jā but izgaismotam, sasodīts!" Piķa melnajā tumsā Ebija pielika pulksteni tik tuvu acīm, ka ar degungalu sajuta auksto metālu. Diemžēl nekas nebija saskatāms. "Es samaksāju par pulksteni, kas tumsā spīd, nolādēts!"

Saritinājusies kamoliņā uz cietās grīdas, Ebija secināja, ka acīmredzot uz kādu laiku piemiguši. "Tagad ir diena vai nakts?"

Muskuļi likās saspiesti, roka nekustējās. Viņa to papurināja, tādējādi mēģinot atjaunot asinsriti. Roka šķita svina smagumā. Parāpusies mazliet uz priekšu, viņa atkal to pavēcināja un saviebās sāpēs, jo ar dobju būkšķi atsitās pret sienu.

- Palīgā! - viņa iesaucās un vēl vairākas reizes uzsita pa kabīnes sienu. Lifts sašūpojās.

Bet viņa nenobijās un no jauna uzsita pa kabīnes sienu.

Atgriezās negantā vēlēšanās pačurāt. Viens zābaks jau bija pilns. Urīna smaka likās arvien nomācošāka. Mute bija izkaltusi. Viņa aizvēra acis, tad atkal atvēra, piebāza pulksteni tuvāk sejai un vēlreiz sajuta aukstā metāla pieskārienu. Rādītāji tik un tā nebija saskatāmi.

Piepešas panikas pārņemta, Ebija iedomājās, ka varbūt kļuvusi akla.

"Pie velna, cik ir pulkstenis? Mirkli pirms tam, kad izdzisa gaisma, bija tris un astoņas minūtes nakti. Kādu laiku pēc tam es iečurāju zābakā. Nu, vismaz centos trāpīt."

Tobrīd pašsajūta uzlabojās un viņa spēja skaidri analizēt situāciju. Tagad nepieciešamība apmeklēt tualeti atkal saduļķoja domas. Viņa mēģināja aizgainīt šīs urdošās alkas. Pirms vairākiem gadiem viņa televīzijā bija redzējusi dokumentālo filmu par cilvēkiem, kas pārcietuši katastrofas. Jauna sieviete bija viena no nedaudzajiem, kas izdzīvojuši pēc lidaparāta nogāšanās un aizdegšanās. Sieviete uzskatīja, ka izdzīvojusi, pateicoties prasmei saglabāt mieru vispārējas panikas apstākļos, loģiski domāt un spējai dūmos un tumsā atrast izeju.

Kaut ko līdzīgu bija stāstījuši ari pārējie. Jānomierinās un jādomā skaidri. Tieši tā, un viss.

"Viegli runāt. Viņiem vismaz bija durvis, pa kurām tikt ārā. Un stjuartes, kas ar "Stepfordas sievu" izteiksmēm sejā norāda uz izeju, palīdz uzvilkt oranžās vestes un skābekļa maskas, pret ikvienu pasažieri izturoties gluži kā pret garīgi atpalikušu kurlmēmo. Anglija pēdējā laikā auklējas teju ar visiem, tātad varēja izdot likumu, ka ikviena liftā jā-būt pa stjuartei. Kāpēc nevarēja atrast robotam līdzīgu blondīni, kas pasniedz laminētu karti ar norādēm uz durvīm un glābšanas vesti gadījumam, ja lifts gāžas? Kāpēc neviens te nevicina skābekļa masku?"

Piepeši atskanēja griezīgs pīkstiens.

"Mans telefons!" Viņa parakņājās rokassoma. No iekšpuses spīdēja gaisma. "Telefons darbojas! Ir signāls! Un pulkstenis. Panikā es pavisam biju to aizmirsusi."

Viņa izvilka tālruņa aparātu no somas un ieskatījās ekrānā. "Saņemta jauna īsziņa."

Tik tikko spēdama apvaldīt priecīgo satraukumu, viņa to atvēra. Numurs bija svešs.

"Es zinu, kur tu esi," bija rakstīts ziņojumā.

17

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rojs Greiss nodrebēja. Zem baltā virsvalka viņam bija biezi džinsi, silts adīts džemperis un pamatīgi zābaki, tomēr miklums kanalizācijas caurulē un lietus šķita ielienam līdz kaulam.

Izmeklētāji, kam uzticēts nepatīkamais uzdevums mesties četrrāpus un pārbaudīt katru collu, pagaidām bija atraduši vien dažus grauzēju skeletus. Nekā interesanta. Vai nu drēbes mirušajai sievietei novilktas pirms līķa ienešanas caurulē, vai arī tās aizskalotas, sapuvušas vai nogādātas uz dzīvnieku ligzdām. Džona Meidžora un Freizers Tio-bolds lēni un centīgi ar lāpstiņām skrāpēja sanesas nost no līķa iegurņa, ikvienu dubļu slāni ievietojot atsevišķā celofānā maisā un piestiprinot atbilstošu zīmīti. "Tā turpinot," Greiss prātoja, "viņiem vajadzēs vēl divas vai trīs stundas."

Ik pa brīdim viņš pievērsās galvaskausam. Neatstājās sajuta, ka tuvuma jūtams Sendijas gars. "Vai tiešām tā esi tu?" Ikviens ekstrasenss, kuru viņš apmeklējis pēdējo deviņu gadu laikā, apgalvoja, ka sieva neatrodas garu pasaulē. Un tas nozīmēja, ka viņa joprojām ir dzīva. Protams, ja notic pārdabiskajam. Diemžēl neviens nespēja pateikt, kur tieši Sendija meklējama.

Uznāca drebuļi. Šoreiz nevis no aukstuma, bet no kaut kā pavisam cita. Nesen viņš bija nolēmis pavilkt svītru un sākt jaunu dzīvi, bet ik mēģinājums tika apturēts ar kādu notikumu, kas sēja šaubas dvēselē. "Gluži tāpat kā tagad," Greiss secināja.

No pārdomām viņu izrāva rācijas sprakšķi. Pacēlis to pie auss, viņš strupi noteica:

- Rojs Greiss klausās.

- Labrīt, Roj! Tava karjera noskalota kanalizācijā, vai ne? -Atskanēja Normena Potinga čērkstošie smiekli.

- Ļoti smieklīgi, Normen! Kur tu esi?

- Pie nozieguma vietas sarga. Gribi, lai apģērbjos un noeju lejā?

- Nē, es iešu augšā. Satiksimies izmeklētāju furgonā.

Greiss priecājās par ieganstu kaut uz mirkli tikt projām.

Atrasties līķa tuvumā viņam nebija nepieciešams. Tikpat labi viņš varēja doties uz biroju, taču labprātāk vadīja savu komandu uz vietas. Ja viņiem vajadzēja pavadīt sestdienu šausmīgā, mitrā kanalizācijas caurulē, viņi vismaz redzēja, ka detektīvam neklājas daudz vieglāk.

Bija patīkami tikt zem jumta, aizvērt durvis un iekārtoties mīkstā, polsterētā sēdeklī pie darbvirsmas furgonā. Tā dēļ varēja pieciest Normena Potinga tuvo klātbūtni, kas ikdienā Greisam nelikās pārāk aicinoša. No veterāna drānām uzvēdīja pīpes dumu smārds, kas sajaucās ar spēcīgu iepriekšējā vakarā ēsto ķiploku aromātu.

Detektīvam seržantam Normenam Potingam bija šaura seja ar ādu, kas mazliet atgādināja gumiju un ko izvagoja plīsuši asinsvadi. Vīrieša lūpas bija biezas, un visnotaļ plānie mati, kas allaž tika pārķemmēti pāri kailajam galvvidum, tobrīd nepaklausīgi slējās gaisā. Viņš bija piecdesmit trīs gadus vecs, lai gan nelabvēļi izplatīja baumas, ka virs baidās no pensionēšanās un tādēļ noklusējis pāris gadiņus no sava vecuma, lai varētu palikt dienestā mazliet ilgāk.

Nekad agrāk Greiss netika redzējis Potingu bez kaklasaites, un šis rīts nebija izņēmums. Kungam mugurā bija gara, salijusi vējjaka, tvīda žakete, vaielas auduma krekls un apvalkāta zaļa kaklasaite, kājās - pelēkas flaneļa bikses un izturīgas nemītas ādas kurpes. Sēkdams viņš apsēdās pie galda pretī Greisam un ar plaukšķi nometa milzīgu, salijušu celofāna mapi. Seja pauda triumfu.

- Kāpēc cilvēki allaž izvēlas tik sasodīti briesmīgas vietas, kur viņus noslepkavo vai pamet beigtus? - veterāns vaicāja. Vienlaikus viņš paliecās uz priekšu un elpoja Rojam tieši sejā.

Sajūtot karsto un sasmakušo aromātu kokteili, Rojs pūlējās nesaviebties un nosprieda, ka tāda elpa varētu but pūķim.

- Varbūt dosi kādas vadlīnijas? - viņš īgni pajautāja. - Piecdesmit punktus garu kodeksu, kas jāievēro slepkavību upuriem.

Apķērība Normenam Potingam nekad nav piemitusi, tādēļ viņam vajadzēja vairākas sekundes, lai atskārstu, ka detektīvs superintendants sarkastiski joko. Tad viņš atplauka platā smaida, atklājot skatienam netīrus, šķībus zobus, kas līdzinājās daļēji zemē iegrimušiem kapakmeņiem.

Viņš pacēla pirkstu.

- Šorīt domāšana nav sevišķi ātra, Roj. Pagājušonakt es mazliet aizrāvos. Lī uzvedās kā tīģeris, sasodīts!

Nesen Potings bija "ieguvis" taizemiešu izcelsmes līgavu un ikvienu, kas pagadījās pa rokai, nemitīgi aplaimoja ar ziņojumiem par savām lieliskajām prasmēm gulta.

Steigšus mainīdams tematu, Greiss norādīja uz celofāna mapi.

- Dabūji plānus?

-Četras reizes, Roj! Un viņa ir tāda netikle... Izpilda pilnīgi visu! Oho! Viņa padara mani par laimīgāko cilvēku pasaulē.

- Ideāli.

Greiss patiešām priecājās par kolēģi. Potingam nekad nav pārāk veicies mīlas dzīvē. Trīs laulības, vairāki paša atzīti bērni, ar kuriem diemžēl sanāk reti redzēties. Jaunākā bija meitene ar Dauna sindromu. Potings vairākkārt mēģināja nokārtot aizbildnību pār viņu. Rojs zināja, ka veterāns nav ne muļķis, ne slikts cilvēks un ir izcils detektīvs, taču viņam trūka sociālo prasmju, kas ir būtiskas, lai celtos pa karjeras kāpnēm. Un tomēr - Normens Potings bija kārtīgs un uzticams darba zirgs, dažkārt apveltīts ar pārsteidzošu iniciatīvu. Greiss bija pārliecināts, ka šie aspekti ir daudz svarīgāki jebkurā izmeklēšanā.

- Tev vajadzētu par to padomāt, Roj.

- Par ko?

- Par taizemieti. Simtiem meiteņu, kas grib dabūt angli par vīru! Iedošu tev mājaslapas adresi. Viņas ir sasodīti brīnišķīgas, goda vārds! Viņas gatavo ēst, tīra māju, gludina veļu, sniedz tev vislabāko seksu pasaulē... Tādi mīļumiņi...

- Un kā ar plāniem? - Greiss pajautāja, nelikdamies dzirdējis pēdējo piezīmi.

- Ak, jā.

Potings izkratīja no mapes vairākas lielas ielu kartes, shēmas un rasējumus un izklāja tos pa galdu. Daži plāni bija datēti ar deviņpadsmito gadsimtu.

Vējš sašūpoja furgonu. Kaut kur tālumā iegaudojās neatliekamās medicīniskās palīdzības automobiļa sirēna. Pa jumtu vienmuļi grabinājās lietus.

Rojs nekad nebija pratis veikli lasīt shēmas, tāpēc ļāva Potingam izstāstīt par Braitonas un I lovas kanalizācijas sistēmas komplicētību. Veterānam bija piezīmes un informācija, ko rīta pusē viņš saņēmis no pilsētas inženiera. Viņš ar netīru pirkstu vilka pa visām shēmām pēc kārtas un rādīja, ka ūdens plūst allaž uz leju un beidzot nonāk jūrā.

Lai arī cenzdamies saprast, Rojs pat pēc pusstundas nekļuva daudz gudrāks. Šķita, ka viss apstiprina pieņēmumu par mirušās sievietes iestrēgšanu sanesās un pārējo mantu aizskalošanu tālāk caurulē, tad kolektora un pec tam jūrā.

Veterāns viņam piekrita.

Atkal iezvanījās Greisa tālrunis. Atvainojies viņš atbildēja, un sirds apmeta kūleni, jo klausulē atskanēja nesen pārceltā detektīva superintendanta Kesiana Pjū balss, kas vairāk atgādināja zobārsta urbja dūkšanu. Glumeklis no Metropoles policijas, ko piesaistījis priekšnieks, lai ierādītu vietu Greisam.

- Sveiks, Roj! - sacīja Pjū. Pat no attāluma un pa tālruni Greisam šķita, ka pašapmierinātā Pjū glītais vaigs ir piespiests klaustrofobiski tuvu viņa sejai. - Flisone Vospere ieteica piezvanīt tev un apvaicāties, vai nevajag palīdzēt.

- Ļoti laipni no tavas puses, Kesian, - Greiss atbildēja, - bet nevajag. Līķis ir vesels, abas viņas rokas ir šeit.

Iestājās klusums. Tad Pjū ievaidējās gluži ka vīrietis, kas uzčurājis elektriskajam žogam, un samāksloti iesmējās.

- Ļoti smieklīgi, Roj, - viņš sacīja un pēc neveiklas pauzes piebilda: - Tev ir visi izmeklētāji, kas nepieciešami?

Greisam sažņaudzās pakrūte, tomēr viņš savaldījās un nenosūtīja šo cilvēku pameklēt citu sestdienas nodarbošanos.

- Paldies, - viņš sacīja.

- Labi. Elisone būs apmierināta. Es viņai piezvanīšu.

- Nē, es viņai piezvanīšu, - Greiss attrauca. - Ja man vajadzēs tavu palīdzību, palūgšu viņai, bet pagaidām mēs lieliski tiekam galā. Un... Biju domājis, ka tu sāksi tikai pirmdien.

- Jā, protams, Roj. Elisone uzskatīja, ka es, līdztekus tev strādājot šajās brīvdienās, varētu iepazīties ar lietu.

- Es novērtēju viņas rūpes, - Greiss atbildēja un beidza sarunu, tik tikko slāpēdams dusmas.

- Detektīvs superintendents Pjū? - Potings vaicāja, saraucis pieri.

- Esat tikušies?

- Esam gan. Pazīstu tādus tipiņus. Iedod tādam pompozam pamuļķim virvi, un viņš pakārsies. Vienmēr.

- Vai tev ir virve? - Greiss pajautāja.

18

Divtūkstoš pirtnāgada vienpadsmitais septembris

Ronijs Vilsons bija zaudējis laika izjutu un, gluži kā pienaglots, stāvēja, cieši žņaudza plaukstā čemodāna rokturi, it kā no tvēriena būtu atkarīga viņa dzīvība, un raudzījās neaptveramajā.

Laukumā un apkārtējās ielās bira dažādas lietas. Lija kā lietus. Nebeidzama betona mūru, biroja piederumu, rakstāmgaldu, krēslu, stikla, gleznu, ierāmētu fotogrāfiju, dīvānu, monitoru, tastatūru, dokumentu skapju, papīrgrozu, tualetes podu, izlietņu, papīra un cilvēku plūsma. Krītošie vīrieši un sievietes gaisā vēl bija dzīvi, taču uz zemes sašķīda. Ronijs alka aizgriezties, kliegt, bēgt, taču nespēja -it kā varens svina pirksts būtu piespiedis viņa galvu un licis stāvēt nekustīgi un klusuciešot.

Radās sajuta, ka viņš acu priekšā piedzīvo pasaules galu.

Šķita, ka visi Ņujorkas ugunsdzēsēji un policisti skrien uz Dvīņu torņu pusi. Bezgalīga straume iekša - garām bezgalīgajai apdullušu, samulsušu, noputējušu, izspurušu cilvēku straumei ārā. Daži asiņoja un atradās šoka stāvoklī. Daudzi pie ausīm spieda mobilos tālruņus.

Tad parādījās zemestrīce. Viegla vibrācija zem kājām, pēc tam jau spēcīgāka - un Ronijs ieķerās čemodāna rokturi vēl spēcīgāk, lai noturētu līdzsvaru. Piepeši zombiji no Dienvidu torņa likās atmostamies un paātrināja soli.

Viņi sāka skriet.

/

Ronijs pacēla galvu un ieraudzīja trīcēšanas cēloni, taču uz bridi secināja, ka noteikti kļūdījies. "Tas nav iespējams! Tā ir optiska ilūzija. Neapšaubāmi."

Ēka sabruka gluži ka tāds kāršu namiņš, tikai...

Policijas automobilis netālu no viņa tika saplacināts.

Un ugunsdzēsēju transportlīdzeklis arī.

Viņam gluži ka tuksneša vētra tuvojās putekļu virpulis. Kaut kas visaptveroši nodārdēja, norībēja, nodunēja.

Cilvēku straume pazuda zem drupu kaudzes.

Augšā pacēlās pelēks mākonis, kas nezin kādēļ līdzinājās satrakotu kukaiņu baram.

Dārdi teju laupīja dzirdi.

"Neiespējami. Tas tornis gāžas, sasodīts!"

Cilvēki metās negantā skrējienā. Sieviete pazaudēja kurpi, bet neapstājās un tad nometa arī otru kurpi. Šaušalīgs troksnis no debesīm apslāpēja sirēnu kaukšanu - šķita, ka milzu briesmonis sagrābis pasauli savās ķetnās un plēš uz pusēm.

Visi skrēja garām viņam. Cits pēc cita, panikas izķēmotām sejām. Dažiem tās bija bālas kā palags, daudzi bija izmirkuši zem sprinkleru strūklām, asiņoja vai stikla lausku dēļ likās apsudraboti. Epizodisku lomu spēlētāji savādā agra rīta karnevālā.

Pēkšņi gaisā pacēlās BM W automobilis un jau nākamajā mirkli nolaidās, pazaudējis priekšgalu. Ronijam gluži kā paisuma vilnis tuvojās melns mākonis.

Sažņaudzis plaukstā čemodāna rokturi, viņš pagriezās un aizskrēja - nezinot, kurp dodas, automātiski lika soli pie soļa un neraizējās par iespēju pazaudēt portfeli vai čemodānu. Galvenais bija noturēties priekšā melnajam vilnim, skaļi krītošajam tornim, dārdiem un rīboņai ausīs, sirdi, dvēselē.

19

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lifts šķita atdzīvojies un līdzinājās pārdabiskai būtnei. Kad Ebija ieelpoja, tas nopūtās, nokrakšķēja, ievaidējās. Tiklīdz viņa sakustējās, tas sašūpojās, nodrebēja, salīgojās. Mute un rīkle kaisa, mēle un aukslējas līdzinājās dzēšlapai, uzsūcot katru vissīkāko siekalu lāsīti.

Sejā pūta auksts vējš. Viņa tumsā sataustīja kursora taustiņu un nospieda to, lai ekrāns izgaismotos. Darbība atkārtojās ik pēc paris minūtēm, jo viņa gribēja pārliecināties, vai nav parādījusies zona, un ienest izmisīgi mīļu gaismas stariņu savā nestabilajā, nedrošajā cietuma kamerā.

Zonas nebija.

Pulkstenis bija viens un trīsdesmit divas naktī.

Viņa atkal mēģināja piezvanīt uz deviņi, deviņi, deviņi. Diemžēl pat vājais signāls bija pazudis.

Nodrebējusi viņa vēlreiz izlasīja saņemto īsziņu: “Es zinu, kur tu esi."

Numurs nebija pazīstams, taču Ebija zināja, kurš to sūtījis. Tikai viens cilvēks to varēja izdarīt. “Bet... kā viņš uzzinājis manu numuru?" Tobrīd Ebiju uztrauca tikai tas. "Pie velna, kā viņš dabūja manu numuru?"

Par šo tālruni viņa samaksāja uzreiz un skaidrā nauda. Televīzija viņa bija redzējusi pietiekami daudz policijas seriālu, tādēļ zināja, ka tā rīkojas blēži, lai viņus nenotvertu. Tādus tālruņus lietoja narkotiku dīleri. Viņa aparātu bija iegādājusies, lai zvanītu mātei, kura dzīvoja netālajā Istbor-nā un kurai Ebija stāstīja, ka joprojām uzturas ārzemēs un jūtas labi. Tikpat svarīgs tālrunis bija saziņai ar Deivu un -paretai attēlu nosūtīšanai. Bija grūti nemitīgi dzīvot tālu no mīļajiem.

Piepeši prātā iešāvās doma: "Vai sūtītājs bija aizbraucis pie manas mātes? Nē, arī tad viņš neuzzinātu numuru. Es to allaž rūpīgi slēpu. Turklāt vakar, kad piezvanīju, viņa neko neteica un izklausījās mierīga. Varbūt viņš sekojis man, redzējis, kur es nopērku telefonu, un tā noskaidrojis numuru? Nē. Neiespējami. Es to iegādājos nelielā veikaliņā, sānielā netālu no Prestonas krustojuma, kur es varēju pilnīgi pārliecināties, ka neviens mani nenovēro. Vismaz tā man liekas. Vai viņš tagad ir šajā ēkā? Ja nu viņa dēļ es esmu nonākusi šajā slazdā? Un viņš tagad pārmeklē manu dzīvokli? Ja viņš atradis... Nē, neiespējami."

Ebija atkal ieskatījās ekrānā.

Vārdi biedēja viņu arvien vairāk un vairāk. Bailes pārņēma dvēseli. Ļāvusies panikai, viņa piecēlās stāvus, atkal nospieda kursora taustiņu, kad gaismiņa nodzisa, jau simto reizi iebāza pirkstus durvju spraugā un mēģināja tās atvērt. Vilšanās uzdzina raudienu.

Durvis pat nesakustējās.

"Lūdzu, atveries! Ak Dievs, lūdzu!"

Lifts atkal mežonīgi sašūpojās. Prātā uzzibsnīja aina ar nirējiem būrī, kam spraugās starp restēm degunu bāž Lielā Baltā haizivs. "Jā, viņš līdzinās Lielajai Baltajai. Viņš ir kā nejūtīgs, vienaldzīgs plēsoņa. Es biju pilnīgi traka tobrīd, kad tam piekritu."

Šis bija bridis, kad Ebija saprata, ka apņēmība un veiksme ir viņu pametušas un viņa labprāt mainītu visu pret iespēju pagriezt laiku atpakaļ.

20

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Gaļas mušas saož lika smaku divpadsmit jūdžu attālumā. Un tas viņām ir kopīgs ar reportieriem," Greiss allaž mīlēja atkārtot savai komandai. "Tās barojas ar šķidrām olbaltumvielām, kas izdalās no trūdoša lika. Ari šajā ziņā tās daudz neatšķiras no reportieriem."

Nebija nekāds brīnums, ka viens tāds jau stāvēja pie izmeklētāju furgona durvīm. Pats uzstājīgākais un, jāteic, informētākais - laikraksta Argus kriminālziņu reportieris Kevins Spinella. Dažkārt viņš bija pat pārāk informēts.

Notikuma vietas sargam, kurš bija ziņojis par žurnālistā klātbūtni, Greiss pateica, ka aprunāsies ar Spinellu, un izgāja lietū. Viņš priecājās, ka var aizbēgt no šķebinošās Normena Potinga smakas. Tuvodamies reportierim, viņš pamanīja slaistāmies arī divus fotogrāfus.

Spinellam nebija lietussarga. Viņš stāvēja, rokas sabāzis gumijotā lietusmēteļa kabatās. Mētelim bija uzpleči, josta un uzslieta apkakle. Vairāk nekā divdesmit gadus vecais puisis bija trausls, ar šauru seju un nemitīgi košļāja gumiju. Plānos, allaž saķemmētos un ar želeju ieveidotos melnos matus tagad lietus bija pieplacinājis galvai.

Zem lietusmēteļa vīdēja tumšs lietišķs uzvalks un krekls, kas likās vismaz izmēru lielāks, nekā vajadzētu. Par spīti cieši un neveikli savilktajam košsarkanās poliestera kaklasaites mezglam, apkakle izskatījās pārāk vaļīga. Spožās melnās kurpes bija pagalam dubļainas.

- Jūs esat mazliet nokavējies, vecais, - Greiss sacīja sveiciena vietā.

- Nokavējies? - Reportieris sarauca pieri.

- Gaļas mušas apsteigušas jūs par vairākiem gadiem.

Reportieris savilka lūpas tikko jaušamā smaida, it ka nebūtu pārliecināts, vai Greiss joko.

- Varbūt es varētu uzdot jums pāris jautājumu, detektīv?

- Preses konference bus pirmdien.

- Un ko jūs varētu pastāstīt jau tagad?

- Nu... varbūt jūs man varētu kaut ko pastāstīt... Jus allaž esat informētāks par mani.

Jau atkal reportieris nezināja, ka izturēties. Viegli smaidīdams, viņš sacīja:

- Dzirdēju, ka esat kanalizācijas caurulē atraduši sievietes līķi. Šajā būvlaukumā. Tiesa?

Ikdienišķais tonis, kādā šis cilvēks uzdeva jautājumus, -it kā pīšļi būtu vien sīkums - sadusmoja Greisu, taču vajadzēja saglabāt vēsu prātu. Strīdoties ar Spinellu, neko labu viņš nepanāks, un attiecībās ar presi allaž, bija labāk izlikties piesardzīgi izpalīdzīgam.

- Tās ir cilvēka mirstīgās atliekas, - Greiss atbildēja. - Pagaidām dzimums nav apstiprināts.

- Bet es dzirdēju, ka tā noteikti ir sieviete.

Greiss pasmaidīja.

- Redzat? Es taču teicu, ka jūs esat informētāks par mani.

- Tātad...

- Kam jūs gribai ticēt? Saviem avotiem vai man?

Kādu brīdi reportieris lūkojās uz viņu, it kā mēģinātu

izprast. Deguna galā puisim veidojās pile, taču viņš pat ne-papūlējās to notraust.

- Vai drīkstu uzdot vēl kādu jautājumu?

- Tikai veikli.

- Esmu dzirdējis, ka pirmdien Sasekshausā sāks strādāt jauns kolēģis no Metropoles. Detektīvs superintendants Pjū.

Piepeši C.reiss sastinga. “Vēl viena tāda pašapmierināta piezīme, un es ar dūri noslaucīšu viņam to pilienu!"

- Pareizi esat dzirdējis.

- Ka noprotams, Metropole ir pirmie policijas spēki Apvienotajā Karalistē, kuros sākuši apkarot birokrātiju.

- Vai ne?

Mākslotais reportiera smaids likās teju neizturams. Radās iespaids, ka viņš zina visādus noslēpumus, taču nevienam tos neatklās. Uz brīdi Greiss pat iedomājās, ka varbūt kaut ko slepenu izpaudusi Elisone Vosperc.

- Arestēšanai viņi algo civilos, tādēļ policisti atkal var patrulēt, nevis pavadīt neskaitāmas stundas, aizpildot veidlapas, - Spinella skaidroja. - Vai uzskatāt, ka Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļa kaut ko iegūs no detektīva super-intendanta Pjū?

Apslāpēdams dusmas, Greiss rūpīgi izvelējās vārdus:

- Es esmu pārliecināts, ka detektīvs superintendants Pjū noteikti būs vērtīgs Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas komandas loceklis.

- Vai drīkstēšu to citēt? - Reportiera smaids kļuva arvien platāks.

"Ko tu zini, sīkais riebekli?" Greiss prātoja. Iečērkstējās viņa rācija, un viņš to pielika pie auss.

- Rojs Greiss klausās.

Tas bija Tonijs Moningtons, viens no izmeklētājiem kanalizācijas caurulē.

- Iedomājos, ka tu gribēsi zināt, Roj. Šķiet, ka esam atraduši pirmo pierādījumu.

Greiss pieklājīgi atvainojās reportierim un devās atpakaļ uz kanalizācijas cauruli, pa ceļam piezvanot Normenam Potingam un paziņojot, ka būs atpakaļ pēc dažām minūtēm. "Savādi, kā nemitīgi mainās dzīve," Greiss nodomāja. "Pirmīt es nespēju vien sagaidīt, kad tikšu ārā no kanalizācijas. Un tagad, kad jāizvēlas, vai stāvēt lietū un pļāpāt ar Spinellu vai kopā ar Normenu Potingu mkt izmeklētāju furgonā, es labprātīgi atkal laižos lejā."

21

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebijas dzīvi netīšām mainīja viņas istabas biedrene Sjū. Abas satikās, strādājot Melburnas bārā Jaras upes krasta, un tūdaļ iedraudzējās. Viņas bija viena vecuma, un Sjū - gluži tāpat kā Ebija - ieradās Austrālijā no Anglijas piedzīvojumu meklējumos.

Kādā vakarā pirms gada Sju paziņoja Ebijai, ka bārā ar viņu aprunājušies divi izskatīgi puiši, mazliet vecāki par viņām, tomēr apburoši. Viņi teikuši, ka svētdien kopā ar interesantiem cilvēkiem grasās doties uz bārbekjū un Sjū tiek aicināta līdzi, turklāt droši var ierasties kopā ar draudzeni.

Meitenes piekrita, jo interesantāku piedāvājumu tāpat nebija. Bārbekjū tika rīkots kāda vecpuiša īpašumā - augšstāva dzīvoklī vienā no Melburnas modernākajiem rajoniem. Pa logiem pavērās lielisks skats uz līci, taču Ebija pirmajās stundās tik tikko aptvēra, kur atrodas, jo pilnīgi un absolūti bija aizrāvusies ar namatēvu Deivu Nelsonu.

Ballītē piedalījās pāris duči cilvēku. Starp vīriešiem bija gan desmit gadus vecāki par Ebiju, gan tādi, kam tuvojās sestais gadu desmits, un visi vairāk līdzinājās gangsteru fil-mas personāžiem, savukārt dārgām rotaslietām apkārušās sievietes likās tik tikko iznākušas no skaistumkopšanas saloniem. Taču Ebija ari viņas gandrīz nemanīja un no sekundes, kad spēra soli pāri dzīvokļa slieksnim, ar citiem pārmija vien dažus vārdus.

Deivs bija garš, slaids, neapstrādāts dimants, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, lieliski iededzis. Viņam bija īsi, ar želeju ieveidoti mati un garlaikota seja, kas jaunībā varbūt bijusi ļoti pievilcīga, bet tagad šķita patīkama. Un viņa klātbūtnē Ebija tieši tā ari jutās. Patīkami.

Viņš runājās ar viesiem, vieglā dzīvnieka grācijā piesle-joties te vienam, te citam pulciņam un dāsni no lielām pudelēm dalot Krug šampanieti. Deivs apgalvoja, ka ir noguris, jo tris diennaktis spēlējis pokeru starptautiskajā Austrālijas pokera čempionātā, kas rīkots Crown Plaza kazino. Dalības maksa bijusi tūkstotis dolāru, un viņš pārvarējis četras kārtas un uzkrājis simts tūkstošus, taču tad zaudējis. "Dūžu trips," viņš drūmi paskaidroja Ebijai. "Kā es varēju zināt, ka tam puisim būs divi dūži? Man bija trīs kungi, turklāt divi neatklātie, sasodīts!"

Ebija nekad nebija spēlējusi pokeru, bet tovakar, kad viesi bija aizgājuši, Deivs apsēdināja viņu un apmācīja. Viņai patika tāda uzmanība, patika veids, ka vīrietis uz viņu raudzījās un stāstīja, cik viņa skaista un brīnišķīga un cik labi viņš jūtas šādā sabiedrībā. Daudzo kopā pavadīto stundu laikā Deivs tikpat kā neatrāva skatienu no viņas, it kā pasaulē nebūtu nekā svarīgāka. Viņam bija labvēlīgas acis, brūnas ar zaļganu nokrāsu, modras, taču skumjas, it kā paustu kadas dziļi apslēptas sāpes. Ebijai radās velēšanās aizsargāt viņu, rūpēties par viņu.

Ebijai patika viss, ko Deivs stāstīja par saviem ceļojumiem un bagātību, kas iegūta, tirgojot retas pastmarkas un spēlējot pokeru, lielākoties internētā. Viņš bija izstrādājis spēles sistēmu, kas izskaidrota likās ārkārtīgi vienkārša un gudra.

Šādas spēles internētā notiek visā pasaulē divdesmit četras stundas diennaktī septiņas dienas nedēļā. Viņš izmantoja laika joslas un reģistrējās spēlēs, ko pec pusnakts mēdz uzsākt noguruši un mazliet iedzēruši cilvēki. Kādu laiku tās vērojis, viņš pievienojās. Viegla uzvara modram cilvēkam, kurš nav dzēris ne lāsīti un ir kārtīgi izgulējies.

Ari agrāk Ebiju vilināja vecāki vīrieši, un Deivs - tik varens un enerģisks, taču ari dedzīgs, kad runāja par sīkajām, trauslajām, skaistajām pastmarkām un sajūsminājās par to saistību ar vēsturi, - teju apbūra. Pieticīgas britu meitenes acīs šis cilvēks ļoti atšķīrās no ikviena puiša, kuru viņa jebkad agrāk satikusi. Viņš likās viegli ievainojams, bet vienlaikus ārkārtīgi spēcīgs un vīrišķīgs, un Ebija viņa klātbūtnē jutās droša.

Pirmo reizi mūžā Ebija pārkāpa savus principus un jau tonakt pārgulējā ar Deivu. Un pēc pāris nedēļām pārcēlās dzīvot pie viņa. Deivs veda viņu iepirkties, mudināja iegādāties dārgas drēbes un nereti, ja bija uzvarējis pokera spēlē, pārradās mājās ar juvelierizstrādājumiem, kādu jaunu rokaspulksteni vai neprātīgi lielu ziedu buķeti.

Sjū centās Ebiju atrunāt un aizrādīja, ka Deivs ir stipri vecāks par viņu, ka viņam ir visnotaļ tumša pagātne un donžuāna jeb, daudz nežēlīgāk izsakoties, brunču mednieka reputācija. Ebija ignorēja visus brīdinājumus un atsvešinājās vispirms no Sjū, pēc tam no visiem pārējiem Melburnā iegūtajiem draugiem. Viņai patika apgrozīties Deiva paziņu - daudz vecāku un, pēc Ebijas domām, izcilāku un interesantāku cilvēku - aprindās. Liela nauda allaž valdzināja Ebiju, un šīs personas likās ļoti izšķērdīgas.

Bērnība, skolas brīvlaikos, viņa nereti devās strādāt kopā ar tēvu, kuram piederēja neliels grīdas un sienas flīžu veikals. Viņa labprāt palīdzēja, taču viņu daudz vairāk vilināja bagātnieku mājas - dažas no tām izskatījās patiešām iespaidīgi. Mate strādāja Hovas bibliotēkā, un viņu pieticīgā dvīņu māja Holingberi rajonā ar nelielo dārziņu, ko abi vecāki tik centīgi kopa, likās diženāko sapņu piepildījums.

Pusaudzes gados Ebija jutās neveikli, ka augusi tik vienkāršos apstākļos. Viņa alkatīgi lasīja Danielas Stīlas, Dže-kijas Kolinsas un Barbaras Teiloras Bredfordas romānus, kā ari jebkuru citu grāmatu, kurā stāstīts par bagāto un slaveno cilvēku dzīvi, un katru nedēļu teju vai aprija OK! un llello! žurnālus no vāka līdz vākam. Vēl viņa slepeni loloja sapņus par bezrūpīgu turību un milzu mājām un saules apmirdzētām jahtām, kas tai piedienētu. Viņa ilgojās pēc ceļojumiem un dziļi sirdī zināja, ka reiz tāda izdevība radīsies. "Trīsdesmit gadu vecumā es noteikti bušu bagāta," viņa sev apsolīja.

Kad Deiva draugs tika apcietināts par trīs slepkavībām, Ebija jutās satriekta, taču vienlaikus arī priecīgi satraukta. Vēl kādu Deiva paziņu nošāva automobili, paša dvīņu acu priekšā - brīdī, kad viņš skatījās bērnu futbola treniņus. Tikai tad Ebija sāka saprast, ka tagad ir iekļāvusies citā kultūrā, kas ļoti atšķiras no vides, kurā viņa uzaugusi un kuru pazinusi. Taču bēres viņai patika - par spīti skumjām, ko izraisa cilvēka nāve. Būt vienai no viņiem, ticēt, ka ir pieņemta šais aprindās... Tas tik bija pagrieziens viņas dzīvē!

Tajā pašā laikā Ebija sāka prātot, ko Deivs patiesībā grib sasniegt. Dažkārt varēja vērot, kā viņš pieglaimojas tiem, kurus pats dēvēja par izcilākajiem spēlētājiem, un mēģina kaut ko uzsākt kopā ar viņiem. Vienurīt Ebija noklausījās telefonsarunu - Deivs kādam sacīja, ka tirgošanās ar pastmarkām ir brīnišķīgs veids, kā atmazgāt naudu un ceļot apkārt pasaulei. Tā vien šķita, ka viņš mēģina pārdot šo ideju.

Ebijai tas sevišķi nepatika. Viņai nebija iebildumu izklaidēties ar šiem cilvēkiem bāros un ballītēs, taču reāla kopīga biznesa uzsākšana - pat Deiva lūgšanās, lai ļauj viņam to darīt, - pazemināja šo vīrieti viņas acīs. Un tomēr dziļi sirdi raisījās pārliecība, ka viņa varētu Deivam palīdzēt, ja vien izdotos izlauzties cauri sienai, ko viņš likās uzbūvējis sev apkārt. Diemžēl pat pēc vairāku mēnešu kopdzīves Ebija par viņa pagātni nezināja vairāk kā pirmajā iepazīšanās dienā. Paskaidrots tika vienīgi tas, ka viņam bijušas divas sievas un šķiršanās no abām izrādījusies sāpīga.

Bet kādudien viņš nāca klajā ar skandalozu paziņojumu.

22

Divtūkstoš septītā gada septembris

Metāliski zils Holden pikaps brauca uz rietumiem, prom no Melburnas. Emdžejs - garš, divdesmit astoņus gadus vecs vīrietis ar piķa melniem matiem un sērfotāja vaibstiem, dzeltenu T kreklu un bermudām, - ar vienu roku stūrēja, bet otru bija aplicis ap pleciem Līzai.

Automobilis bija sēdināts, ar platiem lietajiem magnija diskiem un riepām, kās stabili turējās uz līkumota ceļa. Šis transportlīdzeklis bija viņa lepnums un prieks, un viņš apmierināti klausījās uzlabotā izpūtēja transformētajā astoņu cilindru un piecu, komats, septiņu litru dzinēja rēkoņā. Pa labi tālumā stiepās izdeguši līdzenumi, pa kreisi - aiz nolietota dzeloņstiepļu žoga - vīdēja sešu gadu sausuma periodā izkaltušo un saules izkveldēto bruņo pakalnu aprises. Dažviet bija redzami plāni koku puduri, kas līdzinājās no žiletes izbēgušu rugāju audzēm.

Bija sestdienas rīts, un Emdžejs uz divām dienam drīkstēja aizmirst par intensīvajām studijām. Veselu mēnesi viņš bija kārtojis brokera eksāmenus, kas jāiztur, lai dabūtu pastāvīgu vietu pie pašreizējiem darba devējiem Macquarie bankā. Par spīti sausumam, pavasaris togad kavējās, un tā solījās būt pirmā patīkamā nedēļas nogale pēc drūmajiem ziemas mēnešiem. Viņš vēlējās to izbaudīt pilnībā.

Viņi brauca salīdzinoši lēnām. Emdžejs jau bija saņēmis sešus soda punktus, tādēļ pie stūres vajadzēja uzmanīties un ievērot ātruma ierobežojumus. Un viņš ari nesteidzās. Pietika ar absolūto laimes sajūtu - sēdēt blakus iemīļotajai meitenei, izbaudīt automobili, apkārtni un sestdienas ritu, kad brīvdienas ir vēl tikai priekšā.

Prātā rosījās kādreiz izlasīta atziņa: "Laime nenozīmē dabūt visu, ko vēlies. Galvenais ir priecāties par to, kas tev ir."

Emdžejs to skaļi pateica Līzai, un viņa atbildēja, ka tie ir skaisti, patiesi vārdi. Pilnīgi. Līza noskūpstīja viņu.

- Tu runā daudzas brīnišķīgas lietas, - viņa piebilda. Emdžejs pietvīka.

Liza nospieda podziņu, un Emdžeja ierīkotajā neprātīgi dārgajā atskaņošanas sistēmā sāka dziedāt rokgrupa The Whitlams. Kravas kastē grabēja piknika aprīkojums un lielais VB alus iepakojums. Viņa sirds līksmē pukstēja. Bija lieliski atrasties tur, sajusties tik dzīvam, izbaudīt silto gaisu sitamies sejā pa atvērto logu, ieelpot Līzas parfīmu un priecāties par viņas blondo matu pieskārienu viņa delnas locītavai.

- Kur mēs esam? - Līza jautāja, taču nešķita, ka atbilde viņai būtu patiesi svarīga. Ari viņa bija sajūsmināta par braucienu, jo varēja atrauties no garlaicīgajiem iknedēļas gājieniem uz ārstu praksēm, kas bija galvenais pienākums farmācijas giganta Wyeth hemofilijas medikamentu pārdošanas speciālistei. Viņa labprāt nomainīja darbā obligātos lietišķos kostīmus pret vaļīgu baltu krekliņu un sārtiem šortiem, bet visvairāk viņai patika uzturēties kopā ar Em-džeju.

- Gandrīz esam klāt, - viņš paziņoja.

Viņi pabrauca garām dzeltenajai astoņstūru ceļazīmei ar melna velosipēda attēlu un apstājās pie T veida krustojuma blakus Monterejas priedei ar diezgan kailu stumbru, taču kuplu galotni, kas vairāk atgādināja sliktu parūku. Jau nākamajā mirklī viņu priekšā izauga stāvs pakalns ar atsevišķiem krūmu puduriem, kuri šķita kā pielīmēti.

Liza bija angliete un Austrālijā dzīvoja tikai divus gadus. Pirms pāris mēnešiem viņa no Pērtas bija pārcēlusies uz Melburnu, un šī apkārtne viņai joprojām likās sveša.

- Kad tu šeit pēdējoreiz biji? - viņa jautāja.

- Laikam kādi desmit gadi bus pagājuši. Bērnībā es šurp braucu kopa ar vecākiem, - Emdžejs stāstīja. - Šī bija mušu iemīļotākā vieta. Tev ari iepatiksies. Jahū!

Piepeša entuziasma pārņemts, viņš nospieda akseleratora pedāli. Automobilis rāvās uz priekšu un, riepām kaucot un izpūtējam skaļi ducinot, veica asu kreiso pagriezienu.

Pēc dažām minūtēm viņi patraucās garām stabam ar norādi "Bārvonas upe". Emdžejs samazināja ātrumu un palūkojās pa kreisi, kur drīz pavīdēja norāde "Akmeņainā patvēruma un polloku brasls".

Drīz vien viņš spēji nobremzēja un nogriezās pa labi. Uz visām pusēm pašķīda smiltis.

- Šī noteikti ir īstā vieta! - viņš paziņoja.

Tālāk viņi nobrauca vēl aptuveni piecsimt jardus. Pa labi pletās līdzenums, pa kreisi auga krūmi un vijās acīm nesaskatāmās upes krasts. Kreisajā pusē palika dzelzs tilts uz seniem ķieģeļu balstiem. Tad skatu aizsedza biezs krūmājs. Piepeši ceļš veda strauji lejup un atkal augšup, pēc mirkļa paplašinājās par dažiem jardiem un beidzās zālienā, aiz kura atradās blīvi krūmi.

Emdžejs apturēja automobili un parāva rokasbremzi. Gaisā pacēlās putekļu mākonis.

- Laipni lūdzam paradīzē, - viņš sacīja.

Viņi saskūpstījās un pēc brīža izkāpa no automobiļa. Absolūti silta klusumā. Dzinējs klusi dūca. Oda pēc izkaltušas zāles. Lapeņputns nodziedāja kaut ko līdzīgu "jahū" un aprima. Tālu lejā spožajā vēla rīta saulē mirdzēja upe, un mazliet tālāk slējās brūnie pakalni ar retiem akāciju vai eikaliptu kokiem. Klusums likās ļoti intensīvs, un uz brīdi radās sajūta, ka viņi ir vienīgie cilvēki uz planētas.

- Ak Dievs! - Līza ievaidējās. - Te ir tik skaisti!

Ap galvu nodūca muša, un viņa pavēcināja roku. Uzradās nākamā, un viņa atkal atgaiņājās.

- Vecās, labas mušas, - Emdžejs noteica. - Šī ir īstā vieta!

- Tas acīmredzot atceras tevi, - Līza ķircinājās. Viņai uz pieres nolaidās trešā muša.

Rotaļīgi iedunkājis draudzeni, Emdžejs vairākas reizes strauji pavēcināja roku sev gar degungalu, lai atvairītu uzmācīgos kukaiņus. Tad viņš aplika roku Līzai ap pleciem un vedināja viņu uz krūmāja pusi.

- No šejienes mēs mēdzām palaist kanoe laivu, - viņš stāstīja.

Līza palūkojās lejup pa smilšaino, ērgļpapardēm apaugušo nogāzi un trīsdesmit jardus attālo upi. Apmēram divdesmit jardus platā Bārvona bija rama kā dzirnavu dīķis. Virs upes laidelējās dažas vienādspārņu spāres, savukārt ci-las sēdēja uz ūdens virsmas - vai nu barojās no moskītu kūniņām, vai ari dēja oliņas. Skatienam pavērās krūmājs pretējā krastā.

- Oho! - viņa iesaucās. - Ohohohoho! Satriecoši!

Tad viņa pamanīja baltus mietiņus, kas sasprausti visas nogāzes garumā. Katram no tiem bija melnas atzīmes.

- Manā bērnībā, - Emdžejs skaidroja, - ūdens līmenis bija tik augsts. - Viņš norādīja uz augstāko marķieri.

Līdz ūdens līnijai Līza saskaitīja astoņus mietiņus.

- Tā nokrities?

- Vecā labā globālā sasilšana, - Emdžejs atbildēja. Piepeši Līza ieraudzīja virvi, kas iesieta pāri upei nolīkuša koka zarā, tik resnā kā ziloņa kāja. - Mēs mēdzām no tās lēkt ūdenī, - Emdžejs stāstīja. - Bija visnotaļ īss kritiens. - Tagad tie bija kārtīgi pieci jardi. Viņš novilka T kreklu. - Nāksi?

- Labāk vispirms uzcelsim telti.

- Nolādēts, Līza, mums vēl visa diena ir priekšā! Man ir karsti. - Emdžejs izģērbās līdz galam. - Un mušas necieš ūdeni.

- Pastāstīsi, kāds ir ūdens! Un es padomāšu par peldēšanos.

- Gļēvule.

Līza iesmējās. Emdžejs kādu brīdi pastāvēja kails, tad uz mirkli nozuda krūmājā, atkal parādījās jau uz nolikušā zara, pasniedzās pēc bīstami padilušās virves un stingri ieķērās tajā.

- Uzmanīgi! - Līza pārbijusies iekliedzās.

Ar vienu roku karādamies virvē, ar otru Emdžejs sita pie krūts un atdarināja Tarzānu. Tad viņš sāka šūpoties pāri upei, un kailās pēdas gandrīz skāra ūdeni. Pēc pāris reizēm viņš atlaida virvi un lēca, saceldams pamatīgas šļakatas.

Mirkli vēlāk viņš parādījās virs ūdens, sapurināja galvu un atglauda slapjos matus no sejas. Liza bažīgi viņu vēroja.

- Lieliski! Nāc šurp, vārgulīt, - viņš aicināja un laidās peldus. Vairākas reizes atvēzējies kraula stilā, viņš piepeši izslēja galvu un saviebās. - Nolādēts! Sasodīts! Es atsitu kājas pirkstu pret kaut ko. Āāā! - Draudzenes smieklu pavadīts, Emdžejs ienira ūdenī un pēc brīža atkal parādījās virspusē. Seju izķēmoja bailes. - Nolādēts, Liza! Tur ir mašīna! Apakšā ir mašīna!

23

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Pavisam aizmirsusi par neaizkūpināto cigareti pirkstos un trūcīgajām bikini biksītēm kajas, Loreina neticīgi raudzījās ekrānā. Jauna reportiere aizrautīgi runāja kamerā un šķita nemanām Dvīņu torni, kas tobrīd sabruka vien simts jardus tālāk.

Tas likās krītam no debesīm, nozūdam savās sienās neparasti kārtīgi, teju neizturami kārtīgi - it kā tas būtu pasaules diženākais triks. Reportiere turpināja sižetu. Viņai aiz muguras zem drupām un putekļu mākoņiem pazuda automobiļi un cilvēki. Daudzi bēga, lai glābtu dzīvību, un strauji tuvojās kamerai.

"Jēziņ, vai tad viņa nedzird?" Loreina prātoja.

Bet reportiere tik runāja - atkārtoja vai nu telesuflierī redzamo, vai arī austiņās dzirdamo tekstu.

"Paskaties atpakaļ!" Loreinai gribējās uzkliegt.

Beidzot reportiere pagriezās. Un zaudēja valodu. Viņa neveikli sagrīļojās, paspēra dažus soļus sānis. Abās pusēs viņai skrēja cilvēki, grūstīja viņu un gandrīz nogāza no kā-jam. Tobrīd augstu debesīs bija pacēlies sēnei līdzigs putekļu mākonis, kas šķita apklājam visu pilsētu un tuvojamies kamerai gluži kā lavīna. Šoka un apmulsuma pārņemta, reportiere pateica vēl dažus vārdus, taču skaļi tie neizskanēja, it kā būtu pārcirsts kāds aparatūras kabelis. Tad kadrs izplūda, redzamas bija vien pelēcīgas ēnas un haoss.

Loreina klausījās kliedzienos. Ekrānā parādījās raustīgs attēls ar metāla, stikla un betona kaudzi, kas uzgāzās sarkanbaltam ugunsdzēsēju automobilim. Tas saplacināts sabruka gluži kā plastmasas rotaļlieta, kam uzkāpis bērns.

Kāda sieviete visu laiku klaigāja:

- Ak Dievs! Ak Dievs! Ak Dievs!

Daudzi raudāja. Uz mirkli iestājās tumsa, tad ekrānā parādījās jauns vīrietis, kas kliboja garām kamerai, turēdams asiņainu dvieli pie sejas sievietei, kuru vilka sev līdzi un arvien steidzināja.

Nākamajā brīdī skatītāji ieraudzīja ziņu raidījuma studiju. Loreina vēroja apmēram četrdesmit gadus veco žurnālistu žaketē un kaklasaitē. Viņam aiz muguras monitoros rādija ainas, kas tikko translētas tiešraidē. Vīrietis izskatījās bargs.

- Mēs saņemam ziņojumus, ka Pasaules tirdzniecības centra Dienvidu tornis ir sabrucis. Jau tūliņ mēs informēsim par situāciju Pentagonā.

Loreina mēģināja aizkūpināt cigareti, bet rokas pārāk drebēja un šķiltavas nokrita uz grīdas. Skatiens pat uz sekundi neatrāvās no ekrāna. "Ja nu parāda Roniju?" Tobrīd tika filmēta kāda satraukta sieviete, kas nesaprotami kaut ko klaigāja. Pievilcīga reportiere žņaudzīja mikrofonu. Viņai aiz muguras fonu veidoja biezi melni dūmi un oranžas liesmas, kuram cauri varēja samanīt Pentagona jumta aprises.

Jau atkal Loreina piezvanīja Ronijam uz mobilo tālruni, taču līnija bija aizņemta. Ari nākamie mēģinājumi bija tikpat neveiksmīgi. Sirds krūtis neprātīgi auļoja, augums neganti trīcēja. Viņa izmisīgi alka izdzirdēt Ronija balsi un noskaidrot, ka ar viņu viss ir kārtībā. Prātu neatstāja ziņa, ka traģēdijas brīdī viņam bija paredzēta tikšanās Dienvidu torni un tas tagad ir sabrucis.

Gribējās skatīties reportāžas no Manhetenas, nevis no sasodītā Pentagona. "Ronijs ir Manhetenā, nevis Pentagonā." Loreina pārslēdza uz Sky News kanālu un ieraudzīja kārtējo drebelīgo attēlu - trīs netīri ugunsdzēsēji ķiverēs steidzīgi nes cietušu sirmgalvi. Glābējiem ap rokām bija dzeltenas lentes.

Tad tika filmēts degošs automobilis un liesmojoša neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna. No tumsas aiz tām iznira cilvēki. "Ronijs?" Šķita, ka stāvi parādās gluži kā attīstīšanas procesā esošā fotogrāfijā. "Nē, no Ronija ne vēsts."

Piezvanījusi atkal, Loreina uz mirkli iztēlojas, ka tūdaļ tiks savienota. Diemžēl signāls liecināja, ka līnija joprojām ir aizņemta.

Sky News pievērsās notikumiem Vašingtonā. Loreina paķēra tālvadības pulti un nospieda citu pogu. Piepeši likās, ka visi kanāli rāda vienus un tos pašus kadrus, tos pašus sižetus. Ekrānā pavīdēja aina, kā pirmā lidmašīna ietriecas tornī, tad otrā. Atkal un atkal.

ledžinkstējās tālrunis. Negaidītā prieka uzplūdā viņa tik tikko spēja izmocīt vārdu:

- Hallo?

Tas bija veļas mazgajamas mašīnas remontētājs - veļoties apstiprināt, ka ieradīsies rit.

24

Divtūkstoš sestā gada oktobris

Objektu sauca Rikijs. Ebija viņu vairākas reizes satika ballītēs, kur viņš atklāti izradīja savu uzmanību un abi sirsnīgi pļāpāja. Patiesību sakot, Ebijai viņš likās pievilcīgs un viņa izbaudīja flirtu.

Šis četrdesmit gadus vecais vīrietis bija glīts, mazliet noslēpumains un ļoti pašpārliecināts, nedaudz atgādinot sirmot sākušu nesatricināmu sērfotāju. Gluži tāpat kā Deivs, Rikijs zināja, kā runāties ar sievietēm, un uzdeva vairāk jautājumu, nekā pats atbildēja. Un ari viņš bija iesaistīts pastmarku biznesā.

Ne visas piederēja viņam. Vel tika diskutēts par īpašumtiesībām uz četrus miljonus mārciņu vērtām pastmarkām. Deivs stāstīja, ka viņi ar Rikiju vienojušies sadalīt peļņu uz pusēm, taču Rikijs atkāpies no solījuma un pieprasa deviņdesmit procentus. Pavaicājusi, kāpēc Deivs gluži vienkārši neiet uz policiju, Ebija pretī saņēma tikai smaidu. Šķita, ka policijas iejaukšanos nevēlējās neviena no pusēm.

Turklāt viņam padoma bija daudz labāks plāns.

25

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rojs Greiss centās tiešaja halogēnās gaismas kuli saskatīt sīko priekšmetu, ko Freizers Tiobolds turēja paceltu ne-

rūsējoša tērauda pincetē. Skaidrs bija vien tas, ka priekšmets ir zils.

Viņš piemiedza acis un tobrīd negribīgi, bet skaudri apzinājās, ka pienācis laiks gādāt brilles. Patologanatoms pabāza aiz pincetes papīra gabaliņu un pasniedza detektīvam palielināmo stiklu, lai varētu ieraudzīt kādu šķiedru -smalkāku par cilvēka matu un ari par zirnekļtīkla pavedienu. Uz mirkli tā likās caurspīdīga, tad blāvi zila. Tās gali plīvoja, jo Tioboldam mazliet drebēja roka un kanalizācijas caurulē pūta ledains vējš.

- Slepkava ir krietni nopūlējies, lai neatstātu pierādījumus, - patologanatoms sacīja. - Manuprāt, viņš ienesis sievieti šeit, jo cerējis, ka reiz straume to aizskalos tālāk un visbeidzot izmetīs jūrā, un ticējis, ka tādējādi līķis nonāks pietiekami tālu no krasta.

Greiss atkal palūkojās uz skeletu, joprojām nespēdams atbrīvoties no sajūtas, ka tā varētu but Sendija.

- Varbūt slepkava neiedomājās, ka šī caurule nepārplūst un liķis iesprūdīs sanesās un nepietiekamās straumes dēļ netiks atbrīvots, - Tiobolds prātoja. - Varbūt šo cauruli vairs nelieto. - Pamājis Greiss vēlreiz pievērsās šķiedrai. Patologanatoms turpināja skaidrojumu: - Es uzskatu, ka tā ir paklāja šķiedra. Protams, varu kļūdīties, taču esmu pārliecināts, ka laboratoriskās analīzes manu viedokli apstiprinās. Pārāk cieta, lai būtu no džempera, svārkiem vai spilven-drānas. Tā noteikti ir paklaja šķiedra.

Džona Meidžora pamāja ar galvu.

- Kur tu to atradi? - Greiss pajautāja.

Patologanatoms norādīja uz skeleta labo roku, kas daļēji bija iegrimusi sanesās. Pirksti bija virs tām. Viņš pievērsa klātesošo uzmanību vidējā pirksta galam.

- Redzat? Tas ir mākslīgais nags, kādus liek salonos.

Tanī mirkli Greisu pārņēma salti drebuļi. Sendija mēdza grauzt nagus, kad viņi skatījās televīziju, un knaukšķi mudināja salīdzināt viņu ar rosīgu kārnīti. Greisu tas padarīja vai traku. Un dažkārt graušana turpinājās ari gultā - kad viņš jau laidās miegā. Tā vien šķita, ka Sendiju nomāc kaut kas tāds, ko viņa nevēlas vai nespēj atklāt vīram. Un piepeši viņa palūkojās uz saviem nagiem un sadusmojās pati uz sevi, lūdzot Roju aizrādīt viņai ikreiz, kad graušana sākas, un palīdzēt atbrīvoties no šī netikuma. Jau nākamajā diena Sendija devas uz salonu, lai tiktu pie dārgiem mākslīgajiem nagiem.

- Plastmasas materials, kas pielīmēts īstajiem. Dīvainā kārtā nav aizskalots arī pēc tam, kad āda zem nagiem satrūdējusi, - Freizers Tiobolds sacīja. - Šķiedru es atradu zem šī. Iespējams, uzbrucējs vilcis sievieti pa paklāju un viņa iecirtuši tajā nagus. Tas ir visticamākais izskaidrojums. Mums paveicies, ka šķiedra nav aizskalota.

- Jā, paveicies, - Greiss drūmi novilka. Prāts drudžaini darbojās. "Vilkta pa paklāju. Zila paklāja šķiedra. Blāvi zila. Debeszila."

Viņiem mājās bija blāvi zils paklājs. Guļamistabā, kur viņi bija gulējuši naktī, kad Sendija pazuda.

Tālēs zilajās.

26

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Ronijs bija noskrējis kādu minūti, kad diena kļuva par nakti - it kā butu iestājies piepešs saules aptumsums. Pēkšņi viņš bija nonācis smacējošā, smirdīgā vietā, kur ausis plēš savādi zemes dziļu pērkona grāvieni.

Radās sajūta, ka debesis tieši viņam virs galvas izkaisīts tonnām rūgtu melnpelēku miltu ar nelāgu smārdu. Tie koda acīs, piepildīja muti. Ronijs pāris reižu norija siekalas un sāka klepot, nevilšus norijot vēl nedaudz nepatīkamo putekļu. Apkārt gluži kā spoki klīda pelēki stāvi. Viņš sāpīgi sasita kājas pirkstu - izrādījās, pret hidrantu - un klupdams smagi nogāzās zemē, kura kustējās, vibrēja, trīcēja, it ka pazemē mostos un pūlētos izlauzties uz āru kāds gigantisks milzis.

"Jātaisās prom no šejienes. Pēc iespējas tālāk."

Kāds aizķērās aiz viņa kajas un uzkrita virsū. Sieviete. Viņa nolamājās un atvainojās, un apdvesa viņu ar jauka parfīma aromātu. Ronijs atbrīvojās no viņas un mēģināja piecelties, bet jau nākamajā mirkli kāds ietriecās viņam mu-gurā.

Panikas lēkmē cīnīdamies pēc elpas, Ronijs pietrausās kājās un ieraudzīja sievieti, kura vairāk līdzinājās pelēkam sniegavīram, kas spiež pie krūts laiviņu pāri. Tobrīd viņam uzgrūdās masīvs, tukls, izspūris vīrietis, kas lamādamies pastūma viņu malā un klibodams aizskrēja necaurredzamajā miglā.

Atkal kāds nogrūda Roniju zemē. "Celies augšā! Tūliņ celies augšā!"

Atmiņā atausa avīžraksti par cilvēkiem, kurus sabradājuši panikas pārņemti pūļi. Viņš vēlreiz pieslējās kājās. Apkārt plūda bēgošu stāvu straume. Kāds parāva viņu sānis. Lūkodamies uz visām pusēm, viņš meklēja savu portfeli un čemodānu, atrada, pieliecās, sagrāba - un atkal saņēma triecienu.

- Nolādēts! - viņš iekliedzās.

Gar pašu galvu viņam nošvīksteja smails papēdītis.

Piepeši iestājās klusums.

Grāvieni mitējās. Dārdi pierima. Zeme vairs nevibreja. Sirēnas noslāpa.

Uz mirkli Roniju pārņēma sajūsma. "Ar mani viss ir kārtība! Es esmu dzīvs!"

Cilvēki plūda garām daudz lēnāk, daudz organizētāk. Daži kliboja. Citi bija sadevušies rokās. Kādam matos vizēja stikli - gluži kā ledus kristāliņi. Asinis bija vienīgā krāsviela citādi melnpelēkajā pasaulē.

- Nevar būt, - vaidēja kāds vīrietis blakus. - Tas gluži vienkārši nevar būt.

Ronijs ieraudzīja Ziemeļu torni un pa labi no tā - drupu kaudzi, gruvešus, logu rāmjus, sadragātus automobiļus, degošus transportlīdzekļus, salauzītus, nekustīgus līķus. Un vietā, kur pirmīt vēl slējies Dienvidu tornis, viņš lūkojās debesīs.

Torņa vairs nebija.

Pirms minūtes vēl bija - un tagad vairs nebija. Viņš samirkšķināja plakstus, lai pārliecinātos, ka tas nav redzes apmāns vai optiska ilūzija, un sajuta, cik neganti atkal grauž sausie putekļi. Acīs sariesās asaras.

Viņš drebēja, drebēja pie visām miesām. Bet lielākoties trīcēja sirds.

Skatiens uztvēra kaut ko plandošu, dreifējošu, lidojošu -tas pat pacēlās gaisā, tomēr atkal laidās lejup. Auduma gabaliņš. Tas līdzinājās filca materiālam, ko saņem ikviens klēpjdatora pircējs aizvērta ekrāna pasargāšanai no skrā-pējumiem.

Gluži kā beigts tauriņš tas noplīvoja zemē un pieplaka pie asfalta dažu jardu attālumā no Ronija. Acumirkli viņš, pagalam apstulbis no drudžainajām domām, prātoja, vai butu vērts auduma gabalu pacelt, jo sava datora ekrāna sargātāju viņš jau sen bija pazaudējis.

Garām traucās aizvien vairāk cilvēku. Bezgalīga melnu, baltu un pelēku stāvu rinda. Radās asociācijas ar vecu kara filmu vai dokumentālajiem kadriem, kas atspoguļo bēgļu straumes. Šķita, ka viņš saklausījis tālruņa džinkstēšanu. "Man kāds zvana?" Viņš satraukti iztaustīja kabatu. Tālruņa aparāts joprojām bija tur. "Paldies Dievam!" Ekrāns gan vēstīja, ka neviens viņam nezvana un nav arī zvanījis agrāk. Viņš mēģināja sazināties ar Loreinu, taču signāla vietā skanēja nepatīkami pīkstieni, ko pēc pāris sekundēm apslāpēja helikoptera rotoru dūkoņa.

Ronijs nesaprata, ko iesākt. Domas jaucas cita caur citu. Daudzi bija ievainoti, bet viņš jutās vesels. "Varbūt jāpalīdz pārējiem? Varbūt jāuzmeklē Donalds? Eka droši vien ir evakuēta. Pat vēl pirms sabrukuma. Donalds noteikti sen ir ārā, varbūt pat cenšas atrast mani. ja mēs satiktos, tad varētu aiziet uz kafejnīcu vai viesnīcu..."

Pa ielu tikai sprīdi no Ronija uz katastrofas vietu aiz-traucās ugunsdzēsēju automobilis un nozuda sarkano bākuguņu zibšņu un sirēnu gaudošanas haosā.

- Nelieši! - Ronijs uzkliedza. - Idioti! Jūs gandrīz nogalinājāt...

Tuvojās vairākas melnādainās. Viena nesa somu, otra -dredos saveidotiem matiem - berzēja pakausi.

- Atvainojiet, - Ronijs iesāka, nostādamies viņām ceļā.

- Mums jāiet, - viena no sievietēm atbildēja.

- Jā, - otra piebilda. - Turp gan neejiet!

Pa ielu aizbrauca neatliekamās medicīniskās palīdzības automobiļi. Zeme nočaukstēja. Ronijs atskārta, ka to klāj papīra sniegs. "Mēs samazinām papīra apjomus," viņš ciniski nodomāja. "Jāsmejas." Visu ielu sedza pelēks papīrs. Aiz krītošām dažādu izmēru un krāsu papīra - tīra, apdrukāta, sadriskāta - lapām bija grūti saskatīt debesis. Šķita, ka aiz mākoņa kāds izgāzis miljardus dokumentu skapju un atkritumu urnu.

Uz brīdi apstājies, Ronijs mēģināja sakopot domas. Bet prātā dunēja tikai viens jautājums: "Kāpēc šodien? Sasodīts, kāpēc šodien? Ņujorka piedzīvo teroraktu, tas nu ir skaidrs." Apslāpēta iekšējā balss atgādināja, ka vajadzētu baidīties, taču viņš tā nejutās. Viņu pārņēma tikai mežonīgas dusmas.

Viņš devās uz priekšu, uzgrūžoties satrauktajiem cilvēkiem pretējā straumē, bet laukumā viņu apturēja divi Ņujorkas policisti. Pirmais, neliela auguma ar īsi apcirptiem matiem, labajā rokā žņaudzīja Gloka sistēmas pistoli un ar kreiso pieturēja rācijas austiņu. Viņš īsi raportēja un tad ieklausījās. Otrs bija daudz garāks un plecīgāks, tādejādi atgādinot futbolistu, un bakurētainajā sejā savilcis atvainošanas pilnu un vienlaikus draudīgu izteiksmi, it kā gribētu teikt: "Nejoko ar mani! Mums te problēmu tāpat pietiek."

- Piedodiet, kungs, - garais policists sacīja. - Tālāk ceļš ir slēgts. Mums jāatbrīvo vieta.

- Man norunāta biznesa tikšanās, - Ronijs iebilda. - Es... Es... - Viņš rādīja uz torņu pusi. - Man jāredz...

- Labāk pārceliet tikšanos. Nedomāju, ka patlaban tās kādam ir prātā.

- Man šovakar jālido uz Apvienoto Karalisti. Es tiešām...

- Kungs... Droši vien izrādīsies, ka jūsu tikšanās un lidojums ir atcelti.

Zeme atkal nodrebēja. Kaut kas šausmīgi nobrīkšķēja. Abi policisti sinhroni pagriezās un paskatījās augšup pa sudrabpelēkā Ziemeļu torņa sienu. Tā kustējās.

27

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lifts šūpojās. Ebija sajuta, kā grīda spiežas viņai pie pēdām. Šis pamats cēlās augšup, šķita raustāmies, it kā to kāds vilktu augšup. Piepeši viss norima. Kaut kas nobūkšķēja un nošļakstēja.

"Sasodīts!"

Bija apgāzies viņas zābaks. Atejas zābaks.

Pēkšņi lifts sazvārojās, gluži ka pagrūsts, un atsitās pret šahtas sienu. Ebija nogāzās pret sienu un nenoturējusies noslīdēja uz slapjās grīdas.

"Jēziņ!"

Kaut kas nodunēja pret kabīnes griestiem. Šķita, ka to kāds dragā ar uzsitējveseri. Atbalss sāpigi šķila Ebijai ausīs. Atskanēja nākamais dārds. Vel viens. Tiklīdz viņa mēģināja pietrausties kājās, lifts neganti sašūpojās un nobrīkšķēja tik spēcīgi, ka triecienvilnis satricināja metāla sienas. Tad kabīne tā sasvērās, ka Ebija tika iegrūsta pretējā sienā.

Pa griestiem atkal nograbēja.

"Ak Dievs, nē! Vai tas ir viņš? Rikijs? Vai viņš mēģina iekļūt pie manis?"

Lifts atkal pacēlās par dažām collām un vēlreiz smagi nozvarojās. Ebija iešņukstējās, paņēma tālruni, nospieda kursoru. Ekrānā iedegās gaisma, un viņa griestos saskatīja nelielu spraud ziņu.

Pēc nākamā dārda šī sprauga palielinājās. Lejup virpuļoja putekļi.

Vēl viens sitiens. Tad vēl viens. Un vēl viens. Atkal putekļu mākonis.

Un klusums. Ilgs klusums. Piepeši troksnis. Jau cits. Dobji būkšķi. Izrādījās, tie ir viņas nevaldāmie sirdspuk-

sli. Bum... Bum... Bum... Un ausīs šalca strauji plūstošās asinis. Gluži kā satrakojies okeāns.

Gaisma tālruņa ekrānā apdzisa. Ebija nospieda kursoru, un tā atkal iedegās. Viņa domāja. Izmisīgi domāja. "Ko es varētu izmantot kā ieroci, ja viņš ielauzīsies šeit?" Somā bija piparu gāzes baloniņš. "Taču tas uzbrucēju apturēs tikai uz bridi, varbūt uz pāris minūtēm, ja es trāpīšu viņam tieši acīs. Vajadzīgs kāds varenāks sitamais."

Slapjais zābaks bija vienīgais. Ebija to pacēla un pieskārās papēdim. Tas šķita iedrošinoši ciets. "Es varētu paslēpt to aiz muguras, nogaidīt un tad iemest viņam sejā. Būtu pārsteiguma moments."

Smadzenes centās apstrādāt neskaitāmos jautājumus. "Vai viņš skaidri zināja, ka es esmu šeit? Vai viņš gaidīja mani kāpņutelpā un apturēja liftu, kad atskārta, ka esmu to izmantojusi?"

Iestājās klusums. Bija dzirdami vien viņas sirdspuksti. Gluži kā boksa cimda būkšķi pa bumbieri.

Tad bailes nomāca dusmu uzplūds.

"Tik tuvu, tik sasodīti tuvu! Tik mokoši tuvu maniem sapņiem! Jātiek ārā. Man kaut kā jātiek ārā no šejienes!"

Piepeši lifts atkal lēni cēlās augšup un drīz vien noraustīdamies spēji apstājas.

Metāls nošņirkstēja gar metālu.

Nākamajā mirklī starp durvīm parādījās sprauga un tajā tika iebāzts laužņa gals.

28

Divtūkstoš septītā gada septembris

Čīkstēja vinča. Dūca firmas "R & К diennakts palīdzība" evakuatora dīzeļdzinējs.

Liza aizgaiņāja milzīgu mušu mākoni.

- Vācieties! - viņa uzkliedza. - Lieciet mani mierā!

Graboņa mitējās, trose nostiepās, un puisis kabīnē no

spieda akseleratoru, lai dotu vinčai vairāk jaudas.

Viņa alka zināt, kas notiks tālāk. "Interesanti, kā tā mašīna te vispār nonākusi?" Emdžejs bija apgalvojis, ka nevienam negadās nejauši nobraukt tris kilometrus pa dubļiem un ielidot upē. Tad viņš piebilda:

- Pat sievietes uz to nav spējīgas.

Par to viņš saņēma spērienu pa apakšstilbu.

Viens no atbraukušajiem Džilongas policistiem - īsākais un rāmākais no abiem - izteicās, ka automobilis varbūt izmantots kāda nozieguma pastrādāšanā un tad noslīcināts. Vainīgais acīmredzot nav rēķinājies, ka sausuma dēļ tik ļoti nokritīsies ūdens līmenis.

Lizai uz vaiga nosēdās muša. Viņa centās to nosist, taču nepaguva. Emdžejs reiz stāstīja, ka mušām laiks ritot citādi. Viena cilvēka sekunde mušām esot desmit sekundes, tātad šie lidoņi visu redz gluži kā palēninātā filmā un noteikti var aizbēgt no draudīgās rokas.

Par mušām Emdžejs zināja visu. "Kāds tur brīnums," Liza prātoja, "ja cilvēks dzīvo Melburnā un labprāt dodas izbraucienos uz brikšņiem. Tādos apstākļos ikviens neticami ātri kļūst par ekspertu." Pēdējā piknika laikā viņš bija stāstījis, ka mušas dzīvo mēslos, un toreiz Liza apņēmās, ka nemūžam vairs neēdīs neko tādu, kam jelkad pieskāries šis kukainis.

Skatiens pievērsās baltajam policijas automobilim ar zi-libalti rūtaino līniju un furgonam tādās pašās krāsās. Abi transportlīdzekļi bija aprīkoti ar zilisarkanām bākugunīm. Upes krastā pie krūmiem stāvēja divi policijas algoti nirēji ūdenslīdēju tērpos, pleznās un maskās. Visi vēroja, kā trose vienmērīgi ceļas augšup.

Bet mušas ir ari noderīgas, jo palīdz atbrīvot pasauli no miroņiem - putniem, zaķiem, ķenguriem un cilvēkiem. Tādas sīciņas palīdzes Dabas mātei. Diemžēl ar nelāgām manierēm pie galda, piemēram, pirms maltītes tām obligāti ja-vemj uz ēdiena. "Mjā, uz pusdienām tādus viesus aicināt negribas," Līza prātoja.

Pār seju plūda sviedri. Emdžejs vienu roku bija aplicis viņai ap pleciem, bet otra žņaudza pudeli ar ūdeni. Līza turējās viņam ap vidukli, ieķērusies jostā, un sajuta, cik sasvīdis ir viņa T krekls. Mušām patīk dzert cilvēku sviedrus. Arī to bija pastāstījis Emdžejs. Sviedros nav daudz proteīna, taču tie satur daudz vajadzīgu minerālvielu. Mušu pasaulē šie izdalījumi ir pielīdzināmi Perrier, Badoit vai kādam citam jūsu iemīļotajam minerālūdenim.

Piepeši mazliet augstāk par vietu, kur trose atradās ūdeni, izveidojās virpulis. Izskatījās, ka upe sākusi vārīties. Burbuļi pārvērtās par putām. Garākais un nervozākais policists izkliedza pavēles, kas Lizai šķita pagalam nevajadzīgas, jo visi taču zināja, kas darāms. Vīrietis ar īsi apcirptajiem matiem un ērgļa degunu izskatījās apmēram četrdesmit gadus vecs un valkāja - tāpat kā kolēģis - kreklu ar iešūtu atlokāmu apkakli, uzplečiem un austu Viktorijas štata policijas zīmotni uz piedurknes, tumši zilas bikses un izturīgas kurpes. Arī viņš patika mušām.

Liza vēroja, kā virspusē parādās tumši zaļa viegla automobiļa aizmugure. Ūdens šļācās skaļāk par vinčas dūkoņu un evakuatora dzinēja rūkoņu. Uz numura zīmes bija uzraksts: "OPH 010. Viktorija. Kustībā."

Viņa nebija eksperte automobiļu lietās, tomēr saprata, ka tas ir senāks Ford Falcon modelis, varbūt piecus vai pat desmit gadus vecs. Drīz varēja saskatīt gan aizmugures stiklu, gan jumtu. Krāsa šķita spīdīga, taču hromētās detaļas bija pilnīgi sarūsējušas. Riepas likās gandrīz tukšas un noplakšķēja uz sausās, smilšainās zemes, kad automobili nolaida stāvajā nogāzē. Pa atvērtajiem logiem un riteņu arkām ārā gāzās ūdens.

"Pārdabiska aina," viņa nodomāja.

Pēc dažām minūtēm automobilis jau atradās uz līdzenas zemes un stabili turējās uz diskiem, jo riepas vairāk atgādināja tukšus melnus maisus. Trose vairs nebija nostiepta, un evakuatora šoferis, nometies ceļos, aķēja to nost. Vinča vairs nečīkstēja, un automobiļa dzinējs arī klusēja. Bija dzirdama vien ūdens šļākšanās.

Policisti staigāja izceltajam transportlīdzeklim apkārt un lūkojās iekšā pa logiem. Garais un nervozais satvēra ieroci, it kā baidītos, ka jebkurā mirkli kāds var izlēkt ārā un uzbrukt. īsākais atgaiņāja mušas. Noķērcās lapeņputns.

Tad garākais policists nospieda bagāžnieka atvēršanas pogu. Nekas nenotika. Viņš mēģināja vēlreiz, vienlaikus pūlēdamies ar speķu pacelt bagāžnieka vāku. Griezīgi čīkstinādams ierūsējušās eņģes, tas pavērās par dažām collām. Beidzot policistam izdevās izpildīt uzdevumu.

Sabijies un saodis nelāgo smaku, viņš soli atkāpās.

- Velns parāvis! - policists iesaucās, aizgriezās un norīstījās.

29

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Pelēkā ir nāvei raksturīga krāsa," Rojs Greiss pratoja. "Pelēki kauli. Pelēki pelni, kad mirstīgās atliekas ir kremēlas. Pelēki kapakmeņi. Pelēki rentgena uzņēmumi, kuros redzami zobi. Pelēkas morga sienas. Vienalga, vai tu satrūdi zārkā vai kanalizācijas caurulē, beigas pelēkais ir viss, kas paliek no tevis pāri. Pelēki kauli uz pelēka metāla sekcijas galda. Peleka metāla instrumenti. Pat gaisma šeit ir pelēka, jo tā tiek savādi izkliedēta cauri lielajiem matētajiem logiem. Ari spoki ir pelēki. Pelēkas lēdijas, peleki kungi. Brai-tonas un Hovas pilsētas morga telpās to netrūkst. Tūkstošiem cilvēku nav palaimējies, un viņu līķi nonākuši šajā drūmajā bungalo ar pelēkajām, apmestajām sienām un pelēkajām metāla durvīm, šajā priekšpēdējā pieturvietā pa ceļam uz apbedīšanas biroju, no kurienes tālāk jādodas uz kapiem vai kremācijas krāsni."

Greiss nodrebēja. Nespēja apvaldīties. Pēdējās dienās viņš neiebilda doties uz morgu biežāk, jo uzskatija, ka tas varbūt ir viņa mīļotās sievietes skelets, tomēr pār muguru allaž skrēja šermuļi.

Tie nerimās, kad viņš apskatīja skeletu, mākslīgos nagus un kviešu dzelteno matu šķipsnas, kas bija saglabājušās pie galvaskausa.

Un nerimās, kad viņam vajadzēja lūkoties uz cilvēkiem zaļajos virsvalkos. Uz Freizeru Tioboldu, Džonu Meidžo-ru un viņu jaunāko kolēģi Beriju Hītu - neliela auguma, kārtīgi ģērbušos, nesen no policijas atvaļinājušos vīrieti ar neizteiksmīgu seju. Hīta uzdevums bija ierasties ne tikai slepkavību vietās, bet ari tur, kur cilvēku ķērusi pēkšņa nave, piemēram, satiksmes negadījumos un pašnāvībās, kā arī piedalīties sekcijās. Vēl telpā atradās noziegumu vietas izmeklētāju fotogrāfs, kurš fiksēja katru procesa soli, un Klio asistents Derens - paskarbs, izskatīgs, divdesmit gadus vecs, patīkamas dabas jauneklis ar spurainiem, melniem matiem. Šis puisis savu karjeru bija sācis kā miesnieka maceklis. Tāpat tur bija Kristofers Gents - garais un centīgais tiesmedicīnas odontologs, kurš tobrīd noņēma skeletam zobu nospiedumus.

Protams, netrūka ari Klio. Ši nebija viņas dežūra, taču viņa nolēma, ka dosies uz darbu, ja reiz ari Greisam ja-strādā.

Dažkart Rojam likās grūti noticēt, ka viņš tiešām satiekas ar šo dievieti - slaido un garkājaino, neiespējami skaisto sievieti zaļajā virsvalkā un baltajos gumijas zābakos. Garie blondie mati bija sasprausti uz augšu, un viņa pārvietojās pa telpu - savu telpu, savu īpašumu - viegli un graciozi, pat jutekliski, taču vienlaikus nelikdamās zinis par visām šausmām, ko tā piedāvā.

Tagad gan Roju nomāca domas par biedējošo ironiju -sieviete, kuru viņš mīl, tūdaļ secēs sievieti, kuru viņš reiz mīlējis.

Oda pēc spēcīga dezinfekcijas līdzekļa. Telpā atradās divi metāla sekcijas galdi - viens fiksēts pie grīdas, otrs uz skrituļiem. Uz otrā gulēja sievietes mirstīgās atliekas. Blakus augstajiem ledusskapjiem atradās zila hidrauliska vinča. Sienas klāja pelēkas flīzes, un visapkārt telpai stiepās noteka. Pie vienas sienas atradās izlietņu rinda un dzeltenas šļūtenes ritulis, pie otras - plata lete, metāla dēlis griešanai un stiklots skapis ar instrumentiem, vairākām Dumcell bateriju paciņām un nevienam nevajadzīgiem suvenīriem -lielākoties tie bija elektrokardiostimulatori, kas izņemti no līķiem.

Blakus skapim pie sienas bija piestiprināta tabula, kurā vajadzēs norādīt mirušās vārdu, smadzeņu, plaušu, sirds, aknu, nieru un liesas svaru. Pagaidām tur bija tikai viens ieraksts: "Nezināma sieviete."

Lai arī pietiekami liela, tajā pēcpusdienā telpa likās pārpildīta, bet tā vienmēr bija, kad sekcijā piedalījās Iekšlietu ministrijas patologanatoms.

- Četras plombas, - paziņoja Kristofers Gents. - Trīs balti kompozīti un viena zelta inleja. Un porcelāna tilts no augšējā labā sestā uz ceturto, nav lēts. Nevienas amalga-mas. Tikai ļoti kvalitatīvi materiāli.

Klausīdamies Greiss mēģināja atcerēties, kāda stomatoloģiskā palīdzība savulaik sniegta Sendijai. Zobus viņa kopa ārkārtīgi rūpīgi. Diemžēl odontologa dotais apraksts bija pārāk specifisks.

Džona Meidžora no milzīga čemodāna ņēma ārā ģipša modelīšus uz četrstūrainiem melnas plastmasas pjedestāliem - tie vairāk atgādināja salauztus priekšmetus, kas iegūti nozīmīgos arheoloģiskajos izrakumos. Greiss tos bija redzējis ari agrāk, taču nekādi nespēja uztvert sīkas atšķirības.

Tiklīdz Kristofers Gents pabeidza ziņot par zobu stāvokli, Džona sāka skaidrot, ka katrs modelis palīdz salīdzināt dažādus kaula attīstības posmus. Nobeigumā viņa secināja, ka mirusī ir apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete.

"Atbilst Sendijas vecumam, kad viņa pazuda," Greiss prātoja.

Viņš apzinājās, ka vajadzētu izmest šīs domas no galvas, ka rīkojas neprofesionāli un ļaujas personīgo pārdzīvojumu ietekmei. Diemžēl pārvarēt sevi izrādījās neiespējami.

30

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Grīda drebēja. Tinkšķēja daudzās atslēgu sagataves, kas karājās uz āķiem pie vienas veikala sienas. No plauktiem noripoja vairākas krāsu kārbas. Vienai nokrita vāciņš, un arā izlija magnoliju toņa emulsija. Apgāzās kartona kaste, no kuras uz linoleja grīdas gluži ka dīvaini kāpuri izvēlas misiņa skrūves.

Dziļajā, šaurajā saimniecības preču veikalā tikai dažu sim tu jardu attālumā no Pasaules tirdzniecības centra bija tumšs. Ronijs to izvēlējās par patvērumu, sekodams gara kajam policistam. Pirms pāris minūtēm pārtrūka elektriskās strāvas padeve, un dega viena avārijas spuldze, ko baroja baterija. Garām logam aizvirpuļoja negants putekļu mākonis - melnāks par nakti.

Blakus raudaja kāda sieviete dārgā kostīmā, taču bez kurpēm. Viņa saimniecības preču veikalā noteikti bija pirmo reizi mūžā. Aiz letes, kas stiepās visas sienas garumā, stāvēja izdēdējis vīrietis brūnā kombinezonā. Sirmos matus viņš bija sasējis zirgastē. Apkārt valdīja drūms, bezpalīdzības apdvests klusums.

Ronijs joprojām žņaudza sava čemodāna rokturi. Brīnumainā kārtā tam klāt bija ari portfelis.

Pa logu bija redzams, ka garām uz jumta aizslīd policijas automobilis un apstājas. Durvis bija vaļā, un salonā dega spuldzīte. Iekšā neviena nebija, un samudžinātā vadā karājās rācija.

Pa kreisi no Ronija sienā piepeši parādījās plaisa, un uz grīdas nogāzās plaukts ar kastēs saliktām dažādu izmēru otām. Raudošā sieviete iekliedzās.

Atkāpies Ronijs piespiedās pie letes un iegrima domās. Reiz Losandželosā viņš bija sēdējis restorānā un piedzīvojis nelielu zemestrīci. Kolēģis pamācīja, ka durvju aila ir stiprākā telpas konstrukcija. Ja ēka sabrūk, izredzes izdzīvot ir tiem, kas atrodas durvju ailā.

Viņš spēra soli tuvāk durvīm.

Policists sacīja:

- Es gan neietu ārā, puis.

Nākamajā brīdī aiz loga skatienam parādījās pamatīga betona, stikla un gruvešu lavīna, kas apbēra policijas automobili. Iegaudojās veikala signalizācija. Vīrietis ar zirgasti pieliecās, un griezīgā kaukoņa mitējās. Vairs netinkšķēja arī atslēgas.

Un grīda nedrebēja.

Iestājās ļoti ilgs klusums. Arā pamazām pierima arī putekļu vētra. Šķita, ka tūliņ būs saullēkts.

Ronijs atvēra durvis.

- Es tiešām neiesaku iet ārā, saprotat? - policists vēlreiz sacīja.

Vilcinādamies Ronijs palūkojās uz viņu, tad pagrūda vertni un izgāja no veikala, vilkdams čemodānu līdzi.

Ielās valdīja absolūts klusums. Tāds mēdz but rīta snigšanas laikā. It visur bija redzams pelēks sniegs.

Pelēks klusums.

Tad atdzima trokšņi. Ugunsdzēsēju sirēnas. Ēku signalizācija. Automobiļu signalizācija. Cilvēku kliedzieni. Avārijas dienestu sirēnas. Helikopteru dūkoņa.

Viņam garām kliboja pelēki stāvi. Nebeidzamā rindā sievietes un vīrieši ar neizteiksmīgām, bālām sejām. Vieni gāja, citi skrēja. Daži spaidīja mobilo tālruņu pogas. Ronijs sekoja viņiem, sperdams soli pēc soļa pelēkajā miglā, kas koda acīs un smacēja.

Viņš sekoja bēgļiem. Vilka līdzi čemodānu. Mina viņu pēdās. Turējās līdzi. Abās pusēs viņam pavīdēja tilta konstrukcijas. "Bruklinas tilts," viņš iedomājās. Vismaz tā mudināja uzskatīt viņa trūcīgās zināšanas par Ņujorku. Viņš metās skriešus pāri upei - pāri bezgalīgajam tiltam, cauri bezgalīgai, smacējošu virpuļu pārpilnai pelēkai ellei.

Laika un virziena izjūta pazuda. Ronijs tikai sekoja pelēkajiem spokiem. Piepeši viņš sasmaržoja sāļumu, bet jau nākamajā mirkli gaiss atkal oda pēc deguma - aviācijas degvielas, krāsas, gumijas. Jebkurā bridi varēja nogāzties nākamā lidmašīna.

Pamazām viņš atskārta, kas patiesībā ir noticis. "Cerams, ka Donaldam Hetkukam viss ir kārtībā. Bet... ja nu notikusi nelaime? Mans biznesa plāns ir satriecošs. Nākamajos piecos gados mēs nopelnīsim miljonus. Sasodīts! Ja nu Donalds ir miris, ko tad?"

Tālumā atklājās savādi silueti. Robaini augsti silueti. Bruklina. Nekad agrāk viņš šajā pilsētas daļa nebija staigājis, vien redzējis to pāri upei. Ar katru soli tā kļuva arvien tuvāka. Ari gaiss šķita tīrāks. Arvien biežāk mutē iesitās jūras sāļums. Migla pamazām izklīda.

Piepeši viņš jau soļoja pa slīpni tuvāk tilta tālākajam galam. Viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. Prāta iezagās atmiņas par Bībeles stāstiem, kaut kas par Lata sievu, atskatīšanos un sālsstabiem. Tieši tā, viņaprāt, izskatījās garāmgājēji. Pēc sālsstabiem.

Turēdamies pie metāla margām, Ronijs atskatījās. Ūdens virsmu izraibināja saules stari. Pa sīkajiem vilnīšiem lēkāja miljoniem sauleszaķīšu. Turpretī Manhetena bija liesmās. Augstceltnes daļēji klāja pelēku, brūnu, baltu un melnu dūmu mākoņu šķidrauti, kas likās viļņojam uz spilgti zilo debesu fona.

Ronijs nekontrolējami trīcēja. "Jāsakārto domas." Pataustījies kabatas, viņš izvilka Marlboro paciņu un aizkūpināja cigareti. Pat četras reizes strauji ievilktais dūms nepalīdzēja un negaršoja, jo mute bija pilna putekļu. Viņš iemeta cigareti upē. Mazliet reiba galva, un rīkle likās kā izkaltusi.

Viņš atkal pievienojās spoku procesijai, kas tilta galā paklīda dažādos virzienos. Pēkšņas domas caurstrāvots, viņš apstājās. "Es gribu mieru un klusumu!" Viņš pagriežas un sāka iet pa tukšo ielu garām biroju ēkām, joprojām vilkdams līdzi čemodānu.

Iegrimis apcerēs, Ronijs ilgi klīda pa tukšajām pilsētas ielām un attapās pie automaģistrāles uzbrauktuves. Netālu viņš ieraudzīja augstu metāla konstrukciju ar sarkaniem reklāmas burtiem. Kcntile. Tad viņš saklausīja dzinēja rūkoņu, un nākamajā mirkli blakus piebremzēja zils četrdur-vju pikaps.

Logs atvērās, un ārā izliecās vīrietis rūtainā kreklā un Ņujorkas beisbola komandas Yankees cepurītē.

- Varbūt aizvest, puis?

Pārsteigts un apmulsis, Ronijs apstājās un aptvēra, ka ir sasvīdis kā cūka. "Aizvest? Vai es tiešām gribu, lai mani kaut kur aizved? Uz kurieni?" Par to viņš nebija pārliecināts.

Kabīnē sēdēja vairāki cilvēki. Spoki spiedās kopā.

- Vēl vien' viet' ir.

- Kurp jūs braucat? - Ronijs vilcinādamies pajautāja.

Vīrietis runāja nazāli, it kā balssaites būtu maksimāli nodarbinātas.

- Lidmašīn's būs vēl. Drīz parādīsies, jatiek prom. Vēl desmit lidmašīn's. Varbūt pat vairāk. Nolādēts, puis, tas bij' tikai sākums!

- Es... ē... man jāsatiek... - Ronijs apklusa un cieši raudzījās uz atvērtajām durvīm, zilajiem sēdekļiem un vīrieša kombinezonu. Tas bija sirmgalvis ar palielu ādamābolu un gaļīgu kaklu kā tītaram. Krunkainā seja likās laipna.

- Lec iekšā! Es aizvedīs.

Ronijs apsēdās priekšā blakus runātājam. Radio skaļi pārraidīja ziņas. Kāda sieviete stāstīja, ka Volstrīta apkārtne Manhetenā un Beteri parks ir neizbraucami.

Tiklīdz Ronijs piesprādzējās, šoferis pasniedza viņam ūdens pudeli. Ronijs piepeši atskārta, ka ir izslāpis, un kāri padzērās.

- Es tīr' log's, saproti? Centrā, ja?

- Skaidrs, - Ronijs novilka.

- Vis' man's mant's palik' Dienvidu tornī, saproti?

Diemžēl Ronijs neko daudz nesaprata, jo klausījās tikai

ar vienu ausi.

- Skaidrs, - viņš sacīja.

- Vēlāk būs jābrauc atpakaļ.

- Vēlāk, - Ronijs atkārtoja, lai neatbildētu neko konkrētu.

- Tev viss ir kārtībā?

- Man?

Pikaps uzsāka gaitu. Salonā oda pēc suņa vilnas un kafijas.

- Jābrauc prom. Viņi uzbrūk Pentagonam! Gaisā tagad ir desmit lidmašīn's, tuvojas mums. Šausmas! īst's šausmas!

Pagriezis galvu, Ronijs palūkojās uz četriem cilvēkiem aizmugurē. Saspiedušies kopā, viņi nodūra skatienu.

- Arābi, - šoferis skaidroja. - Vainīgi arābi.

Ronijs pievērsās Starbucks plastmasas glāzītei turētājā. Ap to bija aptīts papīra dvielis ar kafijas traipiem. Līdzās bija iemīcīta ūdens pudele.

- Tagad tikai sāks, - šoferis turpināja. - Labi, ka mums ir spēcīgs prezidents. Labi, ka mums ir Bušs. - Tā kā Ronijs klusēja, viņš pavaicāja: - Tev viss ir kārtībā? Neesi ievainots?

Viņi brauca pa ātrgaitas automaģistrāli. Pretējā virzienā devās vien daži transportlīdzekļi. Priekšā vīdēja plata, divdaļīga zaļa norāde. Kreisajā pusē bija rakstīts: "24. nobrauktuve, 27. starpštatu Prospekta automaģistrāle." Savukārt labajā: "278. starpštatu maģistrāle, Verracāno tills, Sletenas sala."

Tā kā Ronijs neklausījās, arī atbildēt nebija iespējams. Viņš atkal bija iegrimis domās. Izstrādāja plānu. Trakotu plānu. Tikai tāds var tapt nervozā prātā. Taču - jo vairāk viņš par to prātoja, jo vairāk šķita, ka tas ir realizējams un piedāvājams Donaldam Hetkukam.

Varbūt šis pat būs labāks.

Viņš izslēdza tālruņa aparātu.

31

Divtūkstoš septītā gadu oktobris

Pārbijusies Ebija vēroja laužņa galu. Kāds ar to steidzīgi un apņēmīgi centās padarīt spraugu arvien lielāku, katrā mēģinājumā tas izdevās par pāris collām, taču jau tūdaļ vērtnes atkal aizcirtās.

Pa kabīni kaut kas atkal nobūkšķēja, un šoreiz tiešām likās, ka tur kāds uzlēcis. Lifts sašūpojās, atsitās pret šahtas sienām un nogāza Ebiju no kājām. Viņa centās noturēties, lai nesavainotos, un piparu gāzes baloniņš izkrita viņai no rokām.

Skaļi krakšķēdamas, durvis beidzot padevās.

Par augumu pārskrēja salti šermuļi.

Sprauga starp vērtnēm kļuva arvien platāka.

Ebija izmisīgi taustījās pēc baloniņa. Kabīnē iespīdēja gaisma. Ieraudzījusi meklēto, viņa to satvēra, metās uz priekšu un izpūta gāzi spraugā starp vērtnēm.

Tieši uz spēcīgajām rokām, kas izvilka viņu no lifta.

- Nolādēts! - Ebija kliedza, nonākdama kāpņu laukumiņā un dedzīgi pūlēdamās atbrīvoties, vienlaikus cenzdamās izsmidzināt no baloniņa vairāk gāzes. Nekas neizdevās. - Nolādēts!

- Mīļā, viss kārtība. Viss ir kārtībā.

Šo balsi Ebija nepazina. “Tas nav viņšV

- Laid mani! - viņa kliedza un iespēra atbrīvotājam.

Viņš turēja Ebiju cieši ka skrūvspīlēs.

- Mīļā? Jaunkundze? Nomierinieties! Jūs esat drošībā. Viss ir kārtībā. Jums nekas nedraud.

Tanī mirklī Ebija ieraudzīja dzeltenu ķiveri un smaidu sejā. Ugunsdzēsēja ķiveri. Zaļu kombinezonu ar atstarojošām svītrām, lečērkstējās rācija, un kāds - varbūt no dispečeriem - paziņoja:

- Viesnīca, nulle, četri.

Kāpnēs nedaudz augstāk stāvēja divi ugunsdzēsēji ķiverēs, vēl viens gaidīja dažus posmus zemāk.

Tas, kurš turēja Ebiju savās rokās, vēlreiz uzmundrinoši pasmaidīja un teica:

- Tagad viss ir kārtībā, mīlulīt. Jums nekas vairs nedraud.

Viņa drebēja. "Vai šie glābēji ir īsti? Varbūt tās ir lamatas? Nē, izskatās īsti." Tomēr Ebija žņaudza plaukstā gāzes baloniņu. “Rikijs ir spējīgs uz visu."

Tad viņa ieraudzīja saīgušo pārvaldnieku - polis netīrā krekliņā un brūnās biksēs elsdams nāca augšup pa kāpnēm.

- Man nemaksā par darbu brīvdienās, - viņš norūca. -Vainīgi īpašnieki. Es jau mēnešiem runāju ar viņiem par šo liftu. Mēnešiem! - Viņš palūkojās uz Ebiju, sarauca pieri un paslēja gaisā pirkstu ar netīru nagu. - Astoņdesmit otrais dzīvoklis, vai ne?

- Jā, - Ebija atbildēja.

- īpašnieki, - pārvaldnieks nosēca. - Nekāda labuma. Es viņiem atkārtoju, katru dienu atkārtoju.

- Cik ilgi jūs tur sabijāt, mīļā? - glābējs vaicāja.

Šim izskatīgajam vīrietim ar teju pārdabiski nevainojamajām melnajām uzacīm bija apmēram trīsdesmit gadu. Ebija piesardzīgi paraudzījās uz viņu, it kā viņš būtu pārak glīts, lai būtu ugunsdzēsējs, un tādēļ vien būtu saistāms ar kādu viltīgu Rikija plānu. Piepeši Ebija atskārta, ka dre-bināšanās dēļ tik tikko spēj parunāt.

- Vai jums ir ūdens? - Pēc mirkļa viņai rokā tika iespiesta pudele. Viņa kāri to izdzēra, un sīka urdziņa notecēja lejup pa zodu un kaklu. - Paldies. - Viņa pacēla pudeli, un kāds to paņēma. - Vakar, - viņa turpināja. - Es biju... kopš... manuprāt... tai sasodītajā kabīnē... kopš vakardienas. Tagad ir sestdiena?

-Jā. Pieci un divdesmit minūtes sestdienas pievakarē.

- Tātad kopš vakarvakara sešiem trīsdesmit. - Ebija nikni palūkojās uz pārvaldnieku. - Vai tad jūs nepārbaudāt, vai darbojas tā nolādētā trauksmes signalizācija? Un telefons?

- īpašnieki. - Polis paraustīja plecus, it kā jebkuru pasaules problēmu varētu novelt uz šiem cilvēkiem.

- Ja nejūtaties labi, varbūt jādodas uz slimnīcu, - piedāvāja izskatīgais glābējs.

Ebiju pārņēma panika.

- Nē... nē... Man tiešām viss ir kārtībā, paldies. Es... es tikai...

- Ja tomēr kaut kas nav lāgā, mēs varam izsaukt ātro palīdzību.

- Nē, - Ebija stingri noteica. - Nē. Man nav vajadzīga slimnīca. - Viņa pievērsās apgāztajiem zābakiem liftā un miklajam plankumam uz grīdas. Saost neko nevarēja, taču viņa bija pārliecināta, ka šaurajā telpā pamatīgi smird. Glābēja rācija atkal iečērkstējās. - Es jau domāju, ka nogāzīšos lejā. Saprotat? Jebkurā brīdī. Es jau domāju, ka nogāzīšos lejā... Un es...

- Tas nedraud. Ja ari kaut kas notiek, iedarbojas avārijas mehānisms. Lifts noteikti nenokristu. - Balss apsīka, un glābējs izskatījās domīgs. Acis pievērsās kabīnes griestiem. - Jūs te dzīvojat? - Tiklīdz Ebija palocīja galvu, glābējs atslābināja ciešo tvērienu un turpināja: - Obligāti pārbaudiet apsaimniekošanas līgumu un pārliecinieties, ka tajā iekļauta ari lifta apkope.

Polis atkal kaut ko pieminēja par īpašniekiem, taču Ebija neklausījās. Prieks par atbrīvošanu izrādījās gaistošs. "Jā, lieliski, es esmu ārā no sasodītā lifta, bet... tas vēl nenozīmē, ka man vairs nedraud briesmas."

Pietupusies viņa mēģināja aizsniegt zabakus, diemžēl tie atradās pārāk dziļi kabīnē. Ugunsdzēsējs pieliecās un uzķēra zābakus uz cirvja kāta. Ari viņš nebija tāds muļķis, lai spertu kāju sabojātā liftā.

- Kurš jums piezvanīja? - Ebija pavaicāja.

- Kundze... - Glābējs uz mirkli apklusa un izlasīja savas piezīmes. - ...no četrdesmit septītā dzīvokļa. Pēcpusdienā viņa mēģinājusi vairākas reizes izsaukt liftu un tad sadzirdējusi kādu kliedzam pēc palīdzības.

Ebija nolēma vēlāk pateikties šai kaimiņienei un piesardzīgi palūkojās augšup pa kāpnēm, kas bija piekrautas ar būvmateriāliem un apklātas ar plēvēm.

- Jums vajadzētu lietot daudz šķidruma un paēst, -ugunsdzēsējs mudināja. - Kaut ko vieglu. Zupu vai tamlīdzīgi. Es pavadīšu jūs līdz dzīvoklim, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.

Tobrīd Ebija pievērsās piparu gāzes baloniņam un atskār-ta, ka tam nav noņemts drošības aizslēgs. "Lūk, kāpēc es nevarēju izsmidzināt gāzi!" Viņa iemeta baloniņu somā un ar zābakiem rokās devās augšup pa kāpnēm, rūpīgi izvairīdamās no celtnieku atstātajiem šķēršļiem un domādama. "Vai Rikijs sabojāja liftu, tāpat telefonu un trauksmes signalizāciju? Varbūt es tomēr pārspīlēju viņa spējas?"

Izrādījās, ka dzīvokļa ārdurvju atslēgas nebija aiztiktas. Ebija atviegloti nopūtās, pateicās ugunsdzēsējam un iegāja priekšnamā, kur pārbaudīja, ka nostieptā aukla ir neskarta, un tad aizslēdza durvis un uzlika drošības ķēdes.

Viss likās kārtība. Viņas prombūtnes laikā dzīvoklī neviena nav bijis.

Viņa aizgāja uz virtuvi, lai uzvārītu tēju, un izņēma no ledusskapja KitKat šokolādi. Tikko viņa bija nokodusi pirmo gabaliņu, pie durvīm kāds zvanīja un jau tūdaļ sāka skaļi klauvēt.

Košļādama šokolādi un bažīdamās, ka tas varētu būt Rikijs, Ebija uzmanīgi pielavījās pie durvīm un palūkojās actiņā. Tur stāvēja apmēram divdesmit gadu vecs puisis ar šauru seju un īsiem, uz priekšu saķemmētiem melniem matiem. Viņam mugurā bija uzvalks.

"Pie velna, kas tas tāds? Tirgotājs? Jehovas liecinieks? Bet parasti viņi nāk pa pāriem. Varbūt viņš ir no ugunsdzēsēju brigādes." Tajā mirklī Ebija sajutās tik pārgurusi, sanervozējusies un izbadējusies, ka vēlējās vien uzvārīt tēju, paēst, izdzert vairākas glāzes sarkanvīna un izgulēties.

Apziņa, ka šis cilvēks bijis spiests paiet garām pārvaldniekam un ugunsdzēsējiem, nedaudz mazināja bailes. Pārliecinājusies, ka abas drošības ķēdes ir pienācīgi nostiprinātas, Ebija atslēdza durvis un pavēra nelielu spraugu.

- Ketrina Dženingsa? - svešais stingri un uzbrūkoši pavaicāja. Ebija sajuta sejā viņa silto elpu, kas oda pec piparmētru košļājamās gumijas.

Šo vārdu Ebija izmantoja, slēdzot dzīvokļa īres līgumu.

- Jā? - viņa atbildēja.

- Kevins Spinella no laikraksta Argus. Vai varēsiet man veltīt dažas minūtes sava laika?

- Piedodiet, - Ebija attrauca un tūdaļ steidza aizvērt durvis, taču reportieris iebāza kāju spraugā.

- Man vajadzētu tikai pāris teikumu, ko varētu citēt rakstā.

- Piedodiet, - Ebija atkārtoja. - Man nekas nav sakams.

- Tātad jūs neesat pateicīga ugunsdzēsēju brigādei, kas izglāba jums dzīvību?

- Nē, tā es neteicu... - Ebija iesāka un nodomāja: "Nolādēts! Viņš jau pieraksta manus vārdus!"

- Paklau, Dženingsas jaunkundze... kundze... - Uz šī āķa Ebija neuzķērās, tādēļ Spinella turpināja: - Es saprotu, ka esat pārcietusi smagu situāciju... vai es drīkstētu atsūtīt fotogrāfu?

- Nē, nedrīkstētu, - Ebija atcirta. - Es esmu ļoti nogurusi.

- Varbūt rit no rīta? Cikos jums butu ērti?

- Nē, paldies. Ludzu, ļaujiet man aizvērt durvis.

- Vai domājāt, ka jūsu dzīvībai draud briesmas?

- Es esmu ļoti nogurusi, - Ebija atkārtoja. - Paldies.

- Skaidrs, saprotu... pēc tādiem pārdzīvojumiem... Labi, es ieradīšos rīt kopa ar fotogrāfu. Vai desmitos derēs? Nebūs pārāk agri svētdienai?

- Piedodiet, bet es nevēlos tādu publicitāti.

- Labi, jā, tiksimies rīt. - Reportieris parāva nost kāju.

- Nē, paldies, - Ebija stingri noteica, tad aizcirta un rūpīgi aizslēdza durvis. "Jā, tā tik man vēl trūka! Fotogrāfija avīzē!"

Drebēdama un nespēdama apvaldīt drudžainās domas, Ebija izvilka no somas cigareti un aizkūpināja. Tad viņa iegāja virtuvē.

Ielas malā novietotā vecā baltā furgona aizmugurē sēdēja kāds vīrietis, kurš ari aizkūpināja cigareti. Pēc tam viņš atvēra Foster's alus kārbu - uzmanīgi, lai neapšļakstītu dārgo elektronisko iekārtu sev blakus, - un iedzēra malku. Objektīvā, ko viņš bija iemontējis furgona griestos izurbtajā caurumā, parasti pavērās lielisks skats uz dzīvokli, bet tobrīd traucēja šķērsām ielai novietotais ugunsdzēsēju automobilis. "Vismaz kāda pārmaiņa manā garlaicīgajā ikdienā," vīrietis nosprieda.

Tomēr, par spīti visam, viņš jutās apmierināts, jo ēnas aiz loga liecināja, ka sieviete ir dzīvoklī.

"Mājas, mīļās mājas," viņš nodomāja un greizi pasmīnēja. "Cik smieklīgi!"

32

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Loreina - joprojām tikai bikini biksītēs un potītes ķēdītē - sēdēja savā virtuvē uz augstās taburetes, cieši pievērsusies nelielajam televizoram virs letes, un gaidīja, kamēr uzvārīsies ūdens. Priekšā atradās pelnutrauks ar pusduci izsmēķu. Viņa tikko bija aizkūpinājusi vēl vienu cigareti, dziļi ievilka dūmu un piespieda tālruni pie auss, lai skaidrāk dzirdētu savu labāko draudzeni Sjū Kliņģeri.

Sjū ar vīru Stīvenu dzīvoja mājā, kas Loreinai allaž patikusi, - satriecošā savrupmājā Tongdlna avēnijā, kuru daudzi uzskata par labāko dzīvojamo rajonu Braitonā un Ho-vā. No mājas pavērās skats pāri visai pilsētai, līdz pat jūrai. Kliņģeriem piederēja ari villa Portugālē. Viņiem bija četri lieliski bērni, un Stivens - atšķirībā no Ronija - prata jebko pārvērst zelta. Ronijs bija apsolījis Loreinai, ka atradis naudu šīs mājas iegādei, ja vien Sjū un Stīvens to grasīsies pārdot. "Jā, protams," Loreina drūmi nodomāja. "Sapņo vien, mīļais."

Ekrānā atkal bija redzams, kā divas lidmašīnas ietriecas torņos. Šos kadrus atkārtoja nemitīgi. Tā vien šķita, ka arī ziņu raidījuma producents vai režisors nespēj noticēt savam acīm, tādēļ vēl un velreiz skatās šos sižetus, lai saprastu, ka viss notiek īstenībā. Vai arī - kāds šoka pārņemts cilvēks uzskata, ka pietiekami daudzo atkārtojumu rezultātā lidmašīnas beidzot netrāpīs un palidos garam torņiem un Manhetenā iestāsies parasts lietišķas otrdienas rīts. Loreina lūkojās uz lielo oranžo liesmu bumbu, biezajiem,melnajiem mākoņiem un jutās arvien sliktāk un sliktāk.

Tad atkal tika parādīts, kā torņi sabrūk. Vispirms Dienvidu, pēc tam Ziemeļu tornis.

Ūdens tējkannā bija uzvārījies, taču Loreina pat nepakustējās, jo nevēlējās atraut skatienu no televizora un palaist garam iespēju ieraudzīt Roniju. Alfijs glaudās viņai gar kāju, bet viņa par kaķi nelikās ne zinis. Sju kaut ko sacīja, taču Loreina nedzirdēja, jo cieši vērās ekrānā.

- Loreina? Tu klausies?

-Jā.

- Ronijs ir izdzīvotājs. Viss būs kārtībā.

Ar klikšķi izslēdzās tējkanna. "Izdzīvotājs. Arī māsa lietoja šo pašu vārdu. Izdzīvotājs. Nolādēts, Ronij! Kaut tā būtu."

Pīkstiens klausulē apliecināja, ka zvana vēl kāds. Tik tikko valdīdamās, Loreina nervozi nokliedza:

- Sjū, varbūt tas ir viņš! Es piezvanīšu vēlāk.

"Ak Dievs, Ronij! Lūdzu, kaut tas būtu tu! Lūdzu!"

Diemžēl tā bija viņas māsa.

- Klau, Lorij, es tikko dzirdēju, ka ASV atcelti visi reisi. -Mo jau krietnu laiku bija British Airways stjuarte.

- Ko... ko tas nozīmē?

- Neviena lidmašīna nepaceļas, un neviena arī nenolaižas. Man rit vajadzēja lidot uz Vašingtonu. Viss ir atcelts.

- Cik ilgi? - Loreinu pārņēma jauns panikas vilnis.

- Nezinu. Līdz tālākam rīkojumam.

- Vai tas nozīmē, ka Ronijs rit netiks mājās?

- Baidos, ka jā. Vēlāk uzzināšu kaut ko vairāk, taču pagaidām atgriežas visas lidmašīnas, kas ir ceļā uz Štatiem. Un tas nozīmē, ka tiek izjaukti visi grafiki. Būs pamatīgs haoss.

- Lieliski, - Loreina drūmi novilka. - Sasodīti lieliski. Kad, tavuprāt, viņš varētu izlidot?

- Nezinu. Tiklīdz kaut ko zināšu, tūdaļ piezvanīšu. - Fonā atskanēja bērna balss, un Mo sacīja: - Vienu mirklīti, dārgais. Mammīte runā pa telefonu.

Loreina nodzēsa cigareti, nolēca no taburetes, joprojām neatraudamās no televizora ekrāna, sameklēja tējas maisiņu un krūzi un ielēja tajā ūdeni. Tad viņa paspēra soli atpakaļ un ar gurnu sāpīgi atsitās pret virtuves galda stūri.

- Nolādēts! Pie velna!

Uz mirkli viņa pievērsās savainotajai vietai. Starp daudzajiem zilumiem - gan svaigākiem tumšiem, gan senākiem dzelteniem un dažiem tikpat kā izzudušiem - vīdēja sarkana švīka. Jā, Ronijs allaž rīkojās gudri un sita pa ķermeni, nevis pa seju, tātad viņa neglītos vardarbības apliecinājumus vienmēr varēja noslēpt. Pēc tam viņš vienmēr raudāja un lūdza piedošanu par dzērumā neapvaldīto niknumu. Tā gadījās arvien biežāk.

Un Loreina viņam vienmēr piedeva.

Jo apzinājās, ka neatbilst viņa prasībām, nespēj piepildīt viņa vienīgo patieso, izmisīgo vēlēšanos - nespēj dot viņam bērnu.

Jo baidījās zaudēt šo vīrieti.

Jo mīlēja viņu.

33

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Šī nebija labākā nedēļas nogale manā mūžā," Rojs Greiss prātoja pirmdien astoņos no rīta, sēžot šaurā, pārpildītā zobārsta prakses uzgaidāmajā telpā un šķirstot žurnālu Sussex Life. "Lai gan... nemaz jau nešķiet, ka iepriekšējā nedēļa ir beigusies."

Doktora Freizera Tiobolda vadītā sekcija likās bezgalīga un beidzās vien sestdien deviņos vakarā. Un Klio, kas visu sekcijas laiku šķita labā garastāvoklī, pēc tam izturējās neparasti skarbi pret Greisu.

Abi zināja, ka neviens nav vainīgs brīvdienu plānu izjukšanā, tomēr Greisam likās, ka Klio apsūdz viņu - gluži tāpat kā Sendija mēdza vainot viņu par vēlo pārrašanos mājās, par nepieciešamību pēdējā mirklī atcelt sen norunātus pasākumus, jo gadījies kaut kas ārkārtējs. It ka i'iņš būtu piespiedis to rīta skrējēju atrast ūdenstilpe līķi tieši piektdienas pēcpusdienā, nevis kādā ērtākā laikā.

Klio labāk par citiem zināja kartību, pazina policijas pasauli un nenormēto darba laiku, jo arī pašai ikdienas dzīve daudz neatšķīrās. Viņu uz darbu varēja izsaukt jebkurā diennakts laikā, un tā notika bieži. "Tātad - kas viņai noticis?" Greiss klusībā jautāja.

Viņa dusmojās pat tad, kad Greiss aizbrauca uz savu māju, lai pāris stundās nopļautu pāraugušo mauriņu.

- Ja mēs būtu Londonā, tu ar pļaušanu nevarētu nodarboties. Kāpēc tad tev jābrauc tagad?

"Protams, īstā problēma ir mana māja," viņš secināja. "Mana un Sendijas māja. Klio acis tā ir gluži kā sarkana lupata." Nesen viņš bija izmetis visas Sendijas lietas, tomēr Klio tikai paretam ieradās ciemos un allaž jutās neomulīgi. Mīlējušies viņi tai mājā bija tikai vienu reizi, un to noteikti nevarēja nosaukt par izdevušos.

Kopš tā laika viņi vienmēr uzturējās tikai Klio mājā. Kopīgās naktis kļuva arvien biežākas, un Greiss jau bija aizvedis turp skūšanās un mazgāšanās piederumus, ka arī ikdienas formastērpu - tumšu uzvalku, tīru baltu kreklu, vienkāršu kaklasaiti un melnas kurpes.

Draudzenes jautājums bija labs, un viņš neuzdrošinājās atbildēt godīgi, jo tad situācija kļūtu vēl sliktāka. Patiesībā Greisu bija satraucis atrastais skelets, un viņš vismaz dažas stundas vēlējās pabūt viens un padomāt - par to, kā viņš justos, ja tā izrādītos Sendija.

Attiecības ar Klio jau varēja nosaukt par nopietnām. Tas bija krietni ilgākas nekā visas pārējās, kuras viņš uzsācis pēc Sendijas pazušanas, taču vajadzēja atzīt, ka Sendija allaž būs nepārvarams ķīlis. Pirms pāris nedēļām, kad abi vakariņās bija krietni iedzēruši, Klio neapvaldījās un pauda bažas par savu bioloģisko pulksteni, kas nepielūdzami tikšķ uz priekšu. Bija skaidrs, ka viņa alkst pēc saistībām, taču vienlaikus varēja noprast, ka Sendija vienmēr traucēs šo sapni piepildīt.

"Muļķības." Rojs dievināja šo sievieti. Mīlēja. Un sāka nopietni apsvērt ideju par kopdzīvi.

Tādēļ viņš jutās ļoti sarūgtināts, kad iepriekšējās dienas pievakarē aizbrauca pie Klio, nopircis divas abu iemīļotā Rjohas sarkanvīna pudeles, atvēra durvis ar savu atslēgu un ieraudzīja melnu kucēnu, kas skrēja viņam pretī, uzlēca ar priekšķepām viņam uz kājas un apčurāja bikses.

- Hamfrij, iepazīsties ar Roju! - Klio uzsauca. - Roj, iepazīsties ar Hamfriju!

- Kas... kas tas tāds? - viņš apjucis vaicāja.

- Mans kucēns. Pēcpusdiena nopirku. Piecus mēnešus vecs labradora un borderkollija krustojums.

Uz labās kājas Rojs sajuta nepatīkamu siltumu, jo suņa urīns bija iesūcies bikšu audumā, un izrādījās pagalam apstulbis, kad pietupās un kucēns nolaizīja viņam roku. Suņa mēle likās mazliet raupja. Greiss tiešām bija pārsteigts.

- Tu ne reizes neesi ieminējusies, ka pirksi kucēnu!

- Jā, redzi, Roj, ari tu man daudz ko nestāsti, - Klio vēsi attrauca.

Uzgaidāmajā telpā ienāca padzīvojusi sieviete un aizdomīgi palūkojās uz Greisu, it kā gribētu sacīt: "Man šai rindā ir pirmais numurs, puisīt." Tad viņa apsēdās.

Rojam bija paredzēta saspringta diena. Deviņos vajadzēja tikties ar Elisoni Vosperi un izrunāties par Kesianu Pjū. Deviņos četrdesmit piecās - vēlāk nekā parasti - viņš noturēs pirmo "Dingo operācijas" sapulci. Šādu nejaušu nosaukumu Sasekshausas dators bija piešķīris "Nezināmās sievietes" nāves izmeklēšanai. Desmitos trīsdesmit viņam būs jāpiedalās "rīta lūgšanā" - tā jokojoties bija nodēvēta vadības komandas iknedēļas tikšanās.

Pusdienlaikā viņam vajadzēja noturēt preses konferenci par atrasto skeletu. Pagaidām nekā daudz stāstāma nebija, taču pastāvēja cerība, ka aplēstais mirušās sievietes vecums un aptuvenais pazušanas laiks, kā arī pāris faktu par fizisko stāvokli varētu atmodināt kāda cilvēka atmiņu. "Protams, ja pieņemam, ka tā nav Sendija," Greiss domās piebilda.

- Roj! Priecājos tevi redzēt.

Durvis savā baltajā virsvalka stāvēja Stīvs Kaulings, smaidā atklādams skatienam nevainojamus baltus zobus. Šis garais, apmēram četrdesmit piecus gadus vecais vīrietis ar izcilo karavīra stāju un kārtīgi apgrieztajiem matiem, kas sirmoja teju katru dienu arvien vairāk, izstaroja šarmu, paļāvību un vienlaikus ari puicisku entuziasmu - it kā zobi tiešām būtu aizraujošākā lieta pasaulē.

- Nāc iekšā, veco zēn!

Greiss atvainodamies pamāja vecajai kundzei, kas šķita noskaitusies, un sekoja zobārstam spilgti apgaismotajā un smalkajā moku kambari.

Kamēr pats Kaulings jo dienas, jo kļuva vecāks, par asistentēm viņš, liekas, ikreiz izvēlējās arvien jaunākas un pievilcīgākas. Pašreizējā bija garkājaina, apmēram divdesmit gadus veca brunete. Viņa smaidīdama atvēra biezu aploksni un izņēma no tās vairākus negatīvus, ko pasniedza Kau-lingam. Vienlaikus viņa koķeti lūkojās uz savu darba devēju.

Viņš pacēla algināta nospieduma formu, ko Rojs pirms divdesmit minūtēm bija ienesis.

- Tiešām, Roj, tas ir ļoti interesanti. Vispirms jāteic, ka tā noteikti nav Sendija.

- Nav? - Greiss drūmi atkārtoja.

- Pilnīgi droši. - Kaulings norādīja uz negatīviem. - Šajos uzņēmumos ir lieliski redzams, ka tie nav Sendijas zobi. Taču nospiedums dod visnotaļ daudz noderīgas informācijas. - Viņš žilbinoši uzsmaidīja detektīvam.

- Labi.

- Mirušajai sievietei bija implanti, kas savulaik bijuši diezgan dārgi. Skrūves tipa titāna implanti, ko ražoja Šveices kompānija Strautmann. Lielākoties tie ir dobi cilindri, ko uzmauc saknei, kas pamazām stingri ieaug materiālā.

Klausīdamies Greiss ļāvās dažādām emocijām un piepeši atskārta, ka ir grūti koncentrēties.

- Interesantākais, veco zēn, ir tas, ka pēc šiem implan-tiem mēs varam diezgan precīzi noteikt laiku, un tas atbilst jūsu aplēstajam nāves periodam. Šis skrūves izgāja no modes pirms piecpadsmit gadiem. Viņa saņēmusi vel dažus dārgus pakalpojumus - plombēšanu un tiltiņus. Ja viņa bijusi šejieniete, es teiktu, ka pie mums ir tikai pieci vai seši zobārsti, kas šādus pakalpojumus varētu sniegt. Es sāktu ar Krišu Gebiju, kurš praktizē Lūisā. Uzrakstīšu arī pārējos. Viss liecina, ka sieviete bijusi diezgan turīga.

Greiss iegrima domās. "Ja tā būtu Sendija, vismaz manā dzīvē iestātos skaidrība. Skumja, taču skaidrība. Diemžēl neziņas agonija turpināsies." Bija grūti saprast, kā viņš jūtas - vilies vai atvieglots.

34

Divtūkstoš septītā gada septembris

Smaka no automobiļa bagāžnieka izraisija Tīstīšanos ikvienam tajā upes krastā. Šķita, ka piepeši atvērta mēnešiem un varbūt pat gadiem slēgta caurule un trūdēšanas procesā radušās gāzes vienā mirklī izlaistas atmosfērā.

Līza atkāpās, aizspieda degunu un uz mirkli aizvēra acis.

Stāvokli pasliktināja dedzinošā pusdienlaika saule un nenogurstošās mušas. Kad viņa atkal atvēra plakstus un kāri ieelpoja caur muti, smaka nešķita mazinājusies. Viņai tik tikko izdevās apvaldīt nelabumu.

Emdžejam neklājās vieglāk, taču abi acīmredzot tika galā daudz labāk par nervozo policistu, kurš bija aizgriezies no automobiļa, nokritis ceļos un vēma. Aizturējusi elpu un nelikusies zinis par Emdžeju, kurš centās viņu satvert aiz rokas, Liza spēra dažus soļus tuvāk automobilim un palūkojās bagāžniekā.

"Kaut es nebūtu tā rīkojusies!" Piepeši zeme zem kājām sagrīļojās, un viņa cieši ieķērās draugam elkonī.

Pirmajā mirklī šķita, ka viņa redz apdegušu manekenu no veikala skatloga, un tikai pēc tam Līza aptvēra, ka tas ir sievietes līķis. Tas aizņēma gandrīz visu bagāžnieku un bija daļēji klāts ar glumo, mirdzošo melno ūdeni, kas pamazām plūda ārā no automobiļa. Gaišie mati sniedzās līdz pleciem un vairāk līdzinājās zāļu mudžeklim. Krūtis atgādināja kaut ko ziepjainu, un ādu klāja milzīgi melni plankumi.

- Viņa ir dedzināta? - Emdžejs ziņkārīgi pajautāja īsākajam policistam.

- Ko? Nē, nē, puis, tā nav dedzināšana. Tā mainās āda pēc nāves.

Līza paraudzījās līķim sejā. Tā bija uzblīdusi un zaudējusi formu, gluži ka daļēji izkususi sniegavīra galva. Kaunuma apmatojums - biezs, brūns trijstūntis - izskatījās teju nereāli svaigs, it kā tikko piestiprināts, lai izspēlētu grotesku joku. Līžu pārņēma savāda vainas apziņa par to, ka viņa stāv blakus un lūkojas uz līķi, kaut gan nāve ir privāta lieta un viņai nav tiesību tajā ielauzties.

Diemžēl atraut acis no šīs ainas izrādījās neiespējami.

г

Prātā virmoja tikai divi jautājumi: "Kas ar tevi noticis, nabadzīt? Kurš to izdarīja?"

Beidzot nervozais policists atguvās un rupji atgrūda abus lieciniekus, pasludinot šo par nozieguma vietu, kas jānorobežo.

Viņi vairākus soļus atkāpas, nespēdami novērsties, it kā reālajā laikā uzmanīgi sekotu līdzi kādas seriāla "CS1" epizodes filmēšanai. Šokēti, aizrāvušies, apstulbuši un - ziņkārīgi. Emdžejs atnesa no automobiļa ūdeni un beisbola cepurītes. Liza kāri padzērās un uzlika cepurīti galvā, lai paglābtos no pārkāršanas.

Pirmais ieradās baltais ekspertu furgons. Izkāpa divi vīrieši biksēs un T kreklos, kuriem tūdaļ virsū tika uzvilkti balti aizsargtērpi. Tad atbrauca mazāks zils furgons, no kura izlēca kriminālistu komandas fotogrāfs. Mazliet vēlāk parādījās zils V\N Golf ar apmēram divdesmit gadus vecu sievieti pie stūres. Sprogainajai gaišmatei mugurā bija džinsi un balta blūze, rokās - piezīmju grāmatiņa un neliels diktofons. Viņa nostājās malā un kādu brīdi vēroja nozieguma vietu, tad piegāja pie Emdžeja un Lizas.

- Jūs atradāt mašīnu? - Sievietei bija laipna, mundra balss.

Liza norādīja uz Enidžeju.

- Viņš.

f

- Es esmu Endžela Pārksa no laikraksta Age. Vai varat izstāstīt, kas notika?

Tobrīd notikuma vietā ieripoja noputējis Holden mar-kas automobilis zelta krāsā. Kamēr Emdžejs runājās ar reportieri, Liza vēroja divus vīriešus baltos kreklos un kaklasaitēs, kuri izkāpa no tikko piebraukušā transportlīdzekļa. Viens bija plecīgs, nopietns, bet ar puicisku seju, turpretī otrs vairāk līdzinājās cīkstonim - garš, ar kailu galvu, šauram rūsganām ūsām un spēcīgu miesasbū-vi, varbūt ar nelielu lieko svaru. Otrs likās draudīgs kā pērkons. "Iespējams, ka atsaukts no brīvdienām," Liza prātoja, taču jau tūdaļ atklājās patiesie negantā garastāvokļa iemesli.

- Sasodītais idiots! - viņš sveiciena vietā uzkliedza nervozajam policistam, nostājies nelielā attālumā lentes, kas norobežoja nozieguma vietu. - Nolādēts! Vai tev skolā neko nav iemācījuši? Ko tu esi sastrādājis manā nozieguma vietā? Tu to esi ne tikai piemēslojis, tu to esi apgānījis! Pie velna! Kurš tev lika izvilkt mašīnu no ūdens?

Nervozais policists šķita uz mirkli zaudējis valodu.

- Jā, nu... piedodiet, kungs. Laikam jau pārcentāmies.

- Neapšaubāmi!

Plecīgais vīrietis piegāja pie Līzas un Emdžeja un pama-ja reportierei.

- Kā klājas, Endžela?

- Normāli. Prieks jūs satikt, detektīv seržant Bērg, - viņa sacīja.

Platiem, apņēmīgiem soļiem pienāca viņa kolēģis - tik pašpārliecināts, it kā viņam piederētu viss upes krasts un tuvākā apkārtne. Cīkstonis pavirši pamāja reportierei un tad uzrunāja Līžu un Emdžeju:

- Detektīvs vecākais seržants Džordžs Flečers. - Izturēšanās bija profesionāla un pārsteidzoši laipna. - Jūs atradāt mašīnu?

- Jā. - Emdžejs pamāja ar galvu.

- Man vajadzēs jūsu abu liecības. Vai piekritīsiet aizbraukt līdz Džīlongas policijas iecirknim?

Emdžejs palūkojās vispirms uz Līžu, tad uz detektīvu.

-Tūliņ?

/

- Šodien.

- Protams. Bet nedomāju, ka mes varam pastāstīt kaut ko noderīgu.

- Paldies, taču ļaujiet man pašam par to spriest. Pirms aizbraukšanas mans seržants pierakstīs jusu vārdu, adresi un tālruņa numuru.

Reportiere pacēla diktofonu, lai piesaistītu uzmanību.

- Detektiv vecākais seržant Flečer, vai šīs sievietes līķis ir saistīts ar Melburnas bandām?

- Jūs šeit esat ilgāk nekā es, Pārksas jaunkundz. Pagaidām nekādu komentāru nebūs. Vispirms noskaidrosim, kas viņa ir.

- Bija? - reportiere palaboja.

- Ja gribat būt tik pedantiska, pagaidīsim, kamēr uzradīsies tiesu medicīnas eksperts un apliecinās, ka viņa ir mirusi. - Viņš izaicinoši pasmīnēja, taču neviens cits nepasmaidīja.

35

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Joprojām runāja tikai šoferis, turklāt bez mitas. Viņš līdzinājās televizoram bāra - skandē kaitinoši skaļi, taču nevienam nav tiesību to izslēgt vai sameklēt citu kanālu. Ponijs mēģināja klausīties ziņas pikapa radio un apkopot domas, taču šofera dēļ tas nebija iespējams.

Vēl ļaunāk - pamatīgais Bruklinas akcents traucēja vispār saprast, ko šis cilvēks saka. Taču viņš bija ļoti laipns un piedāvājās aizvest, tādēļ Ronijs neuzdrošinājās kaut ko aizrādīt, vien sēdēja, pa pusei klausījās un paretam pamāja ar galvu, novilkdams kaut ko piemērotu:

- Jā... Nē... Nolādēts... Nevar būt...

Šoferis jau bija paguvis noniecināt ikvienu etnisko minoritāti Šai Diženajā Valstī un tagad pļāpāja pāršāvām pieslienamajām kāpnēm Dienvidu tornī. Šķita, ka viņam tās bijušas ļoti dārgas. Vēlāk izrādījās, ka tikpat lielā mērā viņa prātu nodarbina arī Ieņēmumu dienests, un viņš aizrautīgi zākāja ASV nodokļu sistēmu.

Beidzot viņš uz mirkli apklusa un ļāva runāt radio diktoram. Spoki Ronijam aiz muguras joprojām neteica ne vārda. Varbūt arī viņi klausījās radio vai arī bija pārāk šokēti, lai vispār kaut ko uztvertu.

Tā bija litānija. Uzskaitījums, kurā tika pieminēti visi notikumi, par kuriem Ronijs jau zināja. Un tika solīts, ka tuvākajā laika ar runu uzstāsies Džordžs Bušs, savukārt pilsētas mērs Džuljāni apmeklēja notikuma vietu. Amerika piedzīvojusi uzbrukumu. Žurnālisti solīja drīzumā vairāk informācijas.

Tikmēr Ronijs pamazām noslīpēja savu plānu.

Viņi brauca pa platu, klusu ielu. Kreisajā pusē vīdēja panīcis zāliens ar kokiem un laternu stabiem. Tālāk bija redzama taka vai varbūt veloceliņš un nožogojums, vēl tālāk -nākamā paralēlā iela ar malas novietotiem vieglajiem automobiļiem un furgoniem. Dzīvojamie nami no sarkanajiem ķieģeļiem nebija tik augsti kā Manhetenas debesskrāpji. Aptuveni pēc pusjūdzes Ronijs ieraudzīja lielas savrupmājas -bija grūti pateikt, vai tie ir vienģimenes vai daudzdzīvokļu mājokļi, šķita, ka šai klusajā un patīkamajā rajonā dzīvo turīgi cilvēki.

Garām paslīdēja norāde: "Okeāna bulvāris."

Kāds padzīvojis pāris lēni gāja pa ietvi, un Ronijs prātoja, vai viņi vispār zina par drāmu, kas norisinās upes otrā krastā. No malas to nevarēja pateikt. Ja vecīši butu kaut ko dzirdējuši, tagad cītīgi sekotu ziņām televīzijā. Citādi ielā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ari transportlīdzekļu straume šķita visnotaļ šika. Protams, šai nedēļas dienā lielākoties visiem jabūt darbā, taču parasti ielās pastaigājās mātes ar bērnu ratiņiem, saimnieki ar suņiem, slaistījās jaunieši.

- Kur mēs esam? - Ronijs pavaicāja šoferim.

- Bruklinā.

- Jā, skaidrs, - Ronijs novilka. - Joprojām Bruklinā.

Pie kādas ēkas bija piestiprināta izkārtne: "Ješivas centrs". Ronijam jau likās, ka viņi braukuši vai veselu mūžību. Viņš nekad nebija iedomājies, ka Bruklinā ir tik liela. Tādā varētu apmaldīties, pat pazust.

Prātā ienāca rindas no Mārlova lugas "Maltas ebrejs", kuru viņi nesen ar Loreinu un Kliņģeriem bija noskatījušies Braitonas Karaliskajā teātrī.

"Bet tā jau bija cita valsts.

Turklāt skuķis ir miris."

- Krēvi, - šoferis ieminējās. - Tagad te vis' ir ieņēmuš' krēvi.

- Krēvi? - Ronijs pārvaicāja, nesaprazdams šo vārdu.

Šoferis norādīja uz bezgaumīgi spilgtajiem veikaliem,

manikīra studiju, Šostakoviča vārdā nosaukto Mūzikas, mākslas un sporta skolu. It visur bija uzraksti krievu valodā. Ronijs ieraudzīja aptiekas izkārtni kirilicā. Ja cilvēks nezina krievu valodu, viņš nemūžam nesapratīs, kas tie par veikaliem. Un Ronijs šo valodu noteikti neprata, taču atskārta, ko bija domājis šoferis ar savu repliku.

- "Mazā Odesa", - šoferis turpināja. - Milz' kolonij', velns parāv's! Agrāk tā nebij', manā bērnībā noteikti ne-bij'. Perestroika, glasnostj, vai ne? Visiem atļāv' ceļot, ne? Un visi sabrauc' šurp! Pasaul' mainās. Saprot' mani?

Ronijs alka apklusināt šo vīru ar apgalvojumu, ka vien-

reiz pasaule mainījās ari Amerikas iedzimtajiem, taču negribēja ar saviem aizrādījumiem panākt, lai viņu izmet no pikapa. Tādēļ viņš tikai novilka:

-Jā-

Viņi nogriezās pa labi un nonāca aklajā ieliņā ar dzīvojamiem namiem. Tālākajā galā atradās melnu pāļu rinda, dēļu promenāde, pludmale un okeāns.

- Braitonbīč'. Lielisk' viet'. Droši. Bez lidmašīn', - šoferis stāstīja, likdams Ronijam saprast, ka ceļojums beidzies. Tad viņš pagriezās pret spokiem aizmugurē. - Koniailend'. Braitonbīč'. Man jābrauc atpakaļ pēc kāpn' un cit' mant'. Dārgas, vai zin'.

Atsprādzējis drošības jostu, Ronijs vairākkārtīgi pateicās šoferim un paspieda viņa lielo, tulznaino roku.

- Esi uzmanīgs, puis.

- Jūs ari.

- Protams.

Ronijs atvēra durvis un izleca uz gudronētās ietves. Gaisā jautās jūras sāļums un neliela deguma un aviācijas degvielas nots. Pietiekami neuzbāzīga, lai viņš te justos drošībā, taču arī gana jūtama, lai kalpotu par nemitīgu tikko piedzīvoto šausmu atgādinājumu.

Pat neatskatījies uz spokiem, Ronijs atsperīgiem soļiem devās pie dēļu promenādes un izņēma no kabatas mobilo tālruni, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir izslēgts. Tad viņš apstājās un palūkojās uz smilšaino pludmali, zaļgani zilā okeāna plašumu ar sīkajiem vilnīšiem un dūmakā tīto sauszemi daudzu jūdžu attālumā. Viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Plāns joprojām nebija ieguvis nobeiguma aprises, to vēl vajadzēja rūpīgi apdomāt.

Un tomēr viņš jutās priecīgi satraukts.

Pacilāts.

Vienpadsmitajā septembrī Ņujorkā nebija daudz cilve ku, kas sajūsmā gandrīz vai lēkāja. Taču Ronijs Vilsons to darīja.

36

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Drebošajās rokās turēdama tējas krūzi, Ebija sēdēja un pa spraugu aizvirtņos skatījās lejā uz ielu. Acis pēc trim negulētajām naktīm sūrstēja. Dvēseli pārņēma bailes.

"Es zinu, kur tu esi."

Sakravātais un aiztaisītais čemodāns atradās pie ārdurvīm. Viņa paraudzījās rokaspulkstenī. Astoņi un piecdesmit piecas. Pēc piecām minūtēm viņa izpildīs iepriekšējā dienā iecerēto plānu - piezvanīs kādam cilvēkam. "Ironiski," viņa prātoja, "ka lielāko daļu sava mūža es esmu ienīdusi pirmdienu rītus, bet šoreiz nespēju vien sagaidīt, kad tas pienāks."

Tik visaptverošas bailes viņa izjuta pirmo reizi.

"Vai viņš sabojāja liftu? Un trauksmes signalizāciju? Vai viņš zinātu, kā tas darāms?" Šos jautājumus Ebija atkārtoja un atkārtoja vēl un vēlreiz. "Jā, savulaik viņš bija mehāniķis, prata salabot ari elektriskās ierīces. Bet... kāpēc kaut ko darīt ar liftu?" Viņa mēģināja atrast loģisku skaidrojumu. "Ja viņš tiešām zina, kur es dzīvoju, tad varēja uzglūnēt man un negaidīti uzbrukt. Ko viņš iegūtu, iesprostojis mani liftā? Ja vajadzēja laiku, lai ielauztos manā dzīvoklī, viņš varēja mierīgi paciesties, kamēr es aizeju. Varbūt man pēc tādiem pārdzīvojumiem ir grūti saskaitīt divi un divi? Varbūt. Bet varbūt ari ne. Nezinu."

Lielāko daļu svētdienas Ebija pavadīja, sēžot šajā pašā krēslā, vērojot ielu un laika isinašanai klausoties austiņās spāņu valodas kursu, skaļi izrunājot vārdus un teikumus. Citkārt viņa būtu izgājusi no mājas, iegādājusies svētdienas avīzes un laiski gulšņājusi, skatoties televīziju.

Tā bija vētraina svētdiena, dienvidrietumu vējš saviļņoja Lamanšu, atnesa pamatīgas lietusgāzes, izveidojot peļķes un izmērcējot automobiļus un gājējus.

Tieši automobiļus un gājējus Ebija cauri lietus šķidrautam vēroja gluži kā vanags. Pēc pamošanās viņa nopētīja visus ielas malā novietotos transportlīdzekļus. Kopš iepriekšējā vakara lielu izmaiņu nemanīja. Šajā rajonā trūka stāvlaukumu, tādēļ cilvēki turēja savus automobiļus atrastajā vietā, cik ilgi vien iespējams. Tiklīdz kāds aizbrauca, nākamais tūdaļ stājās brīvajā vietā. Ja nepaveicās, vajadzēja atstāt savu auto pat pāris kvartālu attālumā no mājas.

Svētdien viņai bija divi ciemiņi - laikraksta Argus fotogrāfs, kuru viņa atraidīja jau pa namruni, un pārvaldnieks Tomass, kas atnāca atvainoties, varbūt no bailēm zaudēt darbu un cerībā izlūgties, lai Ebija nesūdzas. Viņš paskaidroja, ka acīmredzot vandaļi ielauzušies lifta motortelpā un sabojājuši bremžu mehānismu un elektroniku.

- Nožēlojami ļautiņi, - Tornašs sacīja. Motortelpā viņš bija atradis vairākas šļirces.

Diemžēl pārvaldnieks nespēja pārliecinoši izskaidrot, kāpēc nedarbojās sistēma, kas nodrošina, lai viņš savā dzīvoklī saņemtu trauksmes signālu, un apgalvoja, ka apkopes kompānija cenšas visu salabot, taču būs nepieciešamas vairākas dienas, iekams lifts atkal bus lietojams.

Cik vien ātri varēdama, Ebija atbrīvojās no Tomaša un atgriezās novērošanas punktā pie loga. Vēl viņa piezvanīja mātei, taču neizstāstīja par saviem piedzīvojumiem un turpināja melot, ka joprojām atrodas Austrālijā un lieliski izklaidējas.

"Dažkārt īsziņas tiek nosūtītas nepareizajiem adresātiem. Tādas kļūmes gadās. Varbūt šis ir tāds gadījums? Iespējams," Ebija prātoja.

"Es zinu, kur tu esi."

Viņa aizprātojās tiktāl, ka stresa dēļ ir ļāvusies paranojai. "Jā, tas būtu ērts secinājums. Diemžēl es nedrīkstu ieslīgt pašapmierinātībā. Es zināju, ar ko riskēju. Es zināju, ka divdesmit četras stundas diennaktī septiņas dienas nedēļā jāpaļaujas tikai uz sevi."

Smaidu iepriekšējā dienā bija izraisījusi tikai kārtējā Dei-va īsziņa:

"Sievieti mīl ne jau tāpēc, ka viņa ir skaista. Sieviete ir skaista tāpēc, ka tu viņu mīli."

Ebija atbildēja:

"Skaistums pievērš tavu uzmanību, savukārt personība pievērš tavu sirdi."

Neko bīstamu viņa svētdien uz ielas nesaskatīja. Neviens svešinieks nevēroja viņas dzīvokļa logus. No Rikija nebija ne miņas. "Lietus. Cilvēki. Dzīve turpinās."

Normāla dzīve.

Tāda, kurā viņa vairs nepiedalījās. "Vēl tikai mazliet," Ebija sev apsolīja. "Drīz viss mainīsies."

37

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lietus grabinājās pa jumtu, un furgons šūpojās spēcīgajā vējā. Lai ari kārtīgi apģērbies, viņš sajuta aukstumu, tomēr iedarbināt dzinēju uzdrošinājās tikai paretam, jo nc-gribēja pievērst sev uzmanību. Viņam bija ērts matracis, grāmatas, netālā Starbucks kafejnīca un paša iPod atskaņotājs. Tuvējā promenādē atradās publiskā tualete, kur varēja ал nomazgāties un kuru neuztvēra neviena no pilsētas novērošanas kamerām. Patiesas rūpes par sabiedrības interesēm.

Reiz kādā grāmatā viņš bija izlasījis: "Sekss ir vislielākais prieks, kuru tu gūsti bez smiešanās."

"Nē, grāmata kļūdās," viņš nodomāja. "Dažkārt atriebība ari sagādā prieku. Tikpat lielu kā sekss."

Pirms divām nedēļām par trīssimt piecdesmit mārciņām iegādātā furgona pasažieru puses logā joprojām vīdēja bruņa kartona zīme ar sarkaniem tintes burtiem: "Pārdod." Viņš zinaja, ka Ebija ir atjautīga, un ievēroja, ka viņa ik dienas pārbauda transportlīdzekļus mājas tuvumā. Tātad zīmes noņemšana būtu uzkrītoša izmaiņa. "Kāda man daļa, ka bijušais īpašnieks trakodams skaidrojas ar ieinteresētiem zvanītājiem!" viņš tīksminājās. "Es nenopirku šo furgonu, lai braukātos. Man tas vajadzīgs novērošanai. No šejienes ir redzams katrs Ebijas dzīvokļa logs."

Viss likās nokārtots nevainojami. Furgonam bija ceļa nodokļa un tehniskās apskates uzlīmes un atļauja izmantot stāvvietu. Visas bija derīgas vēl trīs mēnešus.

Tikmēr viņš jau sen būs prom.

38

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Vienmēr atkārtojās viens un tas pats. Ikreiz, ierodoties šai iespaidīgajā vietā, Rojs Greiss zaudēja jebkādu pašpaļāvību, kuras šķita pārpārēm, kad viņš izlēma turp doties. Molinghausa, Saseksas policijas galvenā mītne, atradās

vien piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no viņa biroja, taču allaž radās sajūta, ka tā ir uz citas planētas. "Vēl vairāk," Greiss prātoja, pabraukdams garām paceltajai drošības barjerai, "te ir cits visums."

Tā bija meklējama daudzu ēku kompleksā īstaseksas grāfistes pilsētas Lūisas nomalē, un tur atradās Saseksas policijas piecu tūkstošu policistu un darbinieku administrācija un vadība.

Divas celtnes bija īpaši pamanāmas uz pārējo fona. Pirmajā, futūristiskā trīsstāvu būvē no stikla un ķieģeļiem, mājoja Vadības centrs, Noziegumu reģistrēšanas un izmeklēšanas birojs, Zvanu centrs un Policijas komandcentrs, tāpat ka lielākā daļa datoraparatūras. Otrs bija impozants karalienes Annas laikmeta nams, kurš, savulaik izmantots kā dzīvojamā māja, tagad iekļauts pirmajā aizsargājamo celtņu sarakstā un devis nosaukumu visai galvenajai mītnei.

Šo namu gan ieskāva haotiski izvietoti automobiļu stāvlaukumi, vienstāva saliekamās mājas, modernas, zemas celtnes un viena tumša ēka bez logiem un ar augstu skursteni, kas Greisam allaž atgādināja jorkšīras tekstilfabriku, tomēr tas radīja lepna savrupnieka iespaidu. Tajā bija galvenā konstebla, viņa vietnieka un palīgu - tostarp Elisones Vospe-res - biroji, tāpat daudzu citu darbinieku kabineti.

Greiss sameklēja stāvvietu savam Alfa Romeo automobilim un devās uz Elisones Vosperes kabinetu, kas atradās pirmajā stāvā netālu no galvenās ieejas. Pa lielo, uz augšu bīdāmo logu pavērās skats uz grantēto piebraucamo ceļu un apaļu pļavu. "Šādā kabineta būtu patīkami strādāt," viņš nodomāja. "Te ir tāda miera osta! Atšķirībā no pārblīvētajām, bezpersoniskajām Sasekshausas telpām." Dažkārt viņš prātoja, ka vēlētos uzņemties atbildību un varu - neizbēgamu atbildības līdzgaitnieci - par citiem cilvēkiem, tomēr uzreiz sāka šaubīties, vai spētu samierināties ar vadlīnijām, īpaši jau ar nolādēto, neizprotamo politkorektumu, kura dēļ priekšnieki ir spiesti klanīties ne tikai rangā augstāk stāvošajiem.

Viendien galvenā konstebla palīdze var būt tava labākā draudzene, bet nākamajā - niknākā ienaidniece. Jau krietnu laiku Elisone Vospere attiecībās ar Greisu bija ierindojama otrā kategorijā, un tagad viņš stāvēja pie viņas dārga, kārtīgā rožkoka rakstāmgalda, jo apmeklētāji šajā kabinetā parasti netika aicināti apsēsties - lai saruna būtu īsa un konkrēta.

Toril Greiss klusībā lūdzās, kaut varētu palikt stāvam, jo vēlējās dusmu caurvītā ziņojuma laikā izmantot sava auguma priekšrocības.

Elisone Vospere nepievīla viņa gaidas. Veltījusi viņam aukstu, ciešu skatienu, galvenā konstebla palīdze vaicāja:

- Jā, Roj?

Viņš apjauta, ka dreb. It kā būtu izsaukts pie skolas direktores.

Bija skaidrs, ka šajā reizē apmēram četrdesmit gadus vecā blondīne nav laimīga. Viņai bija mākslinieciski izspūruši mati, lietišķs, tumši zils kostīms, nevainojami balta blūze un niknuma pilna sejas izteiksme.

Greiss allaž brīnījās, kā priekšniekiem izdodas uzturēt kabinetus un rakstāmgaldus tādā kārtībā. Viņa darba vietās allaž valdīja haoss. Mapju kaudzes draudēja sabrukt, neatbildētas vēstules gaidīja savu kārtu, visur mētājās pildspalvas un dažādas kvītis, savukārt nosūtāmo dokumentu kastītes jau sen bija zaudējušas cerību turēties līdzi saņemto dokumentu kastītēm. Lai tiktu līdz karjeras kāpņu augšgalam, acīmredzot jāizkopj prasme tikt galā ar papīriem, bet viņam šāda gēna noteikti trūka.

Baumoja, ka Elisonc Vospcre pirms trim gadiem pārcietusi krūts vēža operāciju. Greiss zināja, ka tās vienmēr paliks tikai baumas, jo ši sieviete bija uzbūvējusi drošu mūri sev apkārt. Un tomēr - aiz šī dusmīgās policistes vairoga slēpās arī vārīga dvēsele. Patiesību sakot, viņa lieliski izskatījās, un dažkārt dzēlīgajās brūnajās acīs pavīdēja humora dzirkstis, un Greisam pat likās, ka viņa flirtē. Šis rīts gan izrādījās pilnīgi citādāks.

- Paldies, kundze, ka atvēlējāt man laiku.

- Man tiešām ir tikai piecas minūtes.

- Labi. - "Nolādēts!" Greiss jau bija zaudējis pašpaļāvību. - Es gribēju aprunāties par Kesianu Pjū.

- Par detektīvu superintendantu Pjū? - Vospere pārjautajā, it ka gribētu dot smalku mājienu par šī cilvēka rangu. Greiss pamāja. Viņa izteiksmīgi papleta rokas. - Jā?

Konstebla palīdzei bija glītas delnu locītavas un akurāts manikīrs, taču rokas nez kādēļ likās vecākas nekā viņa pati. Un - it ka uzsverot, ka policija gan vairs nav tikai vīriešu valdījums vien, tomēr viņu ietekme vēl joprojām ir liela, -Vosperei bija milzīgs, uzkrītošs vīriešu rokaspulkstenis.

- Redziet... - Greiss vilcinājās, un iepriekš izvēlētie vārdi nosprūda prāta dzīlēs.

- Jā? - Vospere izklausījās nepacietīga.

- Protams, viņš ir apķērīgs puisis.

- Viņš ir ļoti apķērīgs puisis.

- Nenoliedzami. - Greiss pūlējās izturēt viņas nikno skatienu. - Saprotiet... Viņš sestdien man piezvanīja. Par "Dingo operāciju". Apgalvoja, ka jūs esat ieteikusi piezvanīt, jo man varbūt vajadzēs palīdzību.

- Taisnība. - Viņa kāri iedzēra ūdeni no kristāla glāzes.

Skatiens kļuva Greisam arvien neizturamāks. Viņš saci-

ja:

- Es neesmu pārliecināts, ka tas ir labākais resursu izlietojums.

- Savukārt es esmu pārliecināta, ka par to būtu jaspriež man, - Vospere attrauca.

- Jā, protams, bet...

- Bet?

- Šajā lietā nebūs nekādas steigas. Skelets tur gulējis vismaz desmit vai pat piecpadsmit gadu.

- Vai esat viņu jau identificējuši?

- Ne, bet pavedieni ir. Ceru, ka zobu izpēte dos rezultātu.

Uzskrūvējusi vāciņu pudelei, Vospere nolika to uz grīdas, tad atbalstīja elkoņus uz spīdīgā rožkoka rakstāmgalda un savija pirkstus kopā. Gaisā uzvēdīja viņas parfīms. Tas atšķīrās no tā, kuru Greiss atcerējās kopš pēdējās tikšanās reizes pirms dažām nedēļām. Šajā bija vairāk mus-kusa. Un seksa. Savās trakākajās fantāzijās Greiss prātoja, ka būtu mīlēties ar šo sievieti, un iztēlojās, ka situāciju nemitīgi kontrolētu viņa - spētu gan viegli uzbudināt vīrieti, gan veikli apslāpēt kaisli.

- Roj, tu taču zini, ka Metropoles policija ir vieni no pirmajiem spēkiem Apvienotajā Karalistē, kas cenšas atbrīvoties no birokrātijas arestu gadījumos, un tagad noziedznieku noformēšanai tiek algoti civilie, lai policistiem nevajadzētu tērēt divas vai pat četras stundas papīru rakstīšanai katra aresta gadījumā?

- Jā, esmu par to dzirdējis.

- Tie ir lielākie un inovativākie policijas spēki valstī. Vai tev nešķiet, ka mēs kaut ko varētu mācīties no Kesiana?

Greiss ievēroja, ka tiek lietots šī cilvēka vārds, nevis uzvārds.

- Droši vien... Par to es nešaubos.

- Vai esi padomājis par savu ikgadējo personīgās izaugsmes atskaiti, Roj?

- Atskaiti?

- Protams. Kā tu novērtē savus sasniegumus?

Viņš paraustīja plecus.

- Bez pārliekas lielīšanās varu teikt, ka ir veicies visnotaļ labi. Surešs Hoseins ir saņēmis mūža ieslodzījumu. Trīs smagi noziegumi veiksmīgi atklāti. Divi recidīvisti gaida liesu. Un dažās vēl neatklātajās lietās ir vērojams progress.

Kādu brīdi Vospere klusēdama vēroja Greisu un tad pajautāja:

- Ka tu definē veiksmi?

Zinādams, kas varētu sekot, Greiss rūpīgi izvēlējās vārdus.

- Arestēt noziedzniekus, panākt apsūdzības izvirzīšanu un notiesājošu spriedumu.

- Arestēt aizdomās turamos neatkarīgi no tā, cik dārgi vai bīstami tas ir sabiedrībai un taviem padotajiem?

- Visi riski jāapsver pirms tam, ja iespējams. Situācijas karstumā tam dažkārt ne vienmēr izdodas atvēlēt laiku. Jūs jau zināt. Nereti lēmumus nākas pieņemt steigā.

Vospere pamāja un kādu brīdi klusēja.

- Lieliski, Roj. Esmu pārliecināta, ka tagad tu guli mierīgi. - Viņa papurināja galvu, un Greisam tas nebūt nepatika.

Kādā kabinetā iezvanījās tālrunis, taču klausuli neviens nepacēla. Tad iedžinkstējās Elisones Vosperes mobilais tālrunis. Viņa to paņēma, ieskatījās ekrānā un nolika atpakaļ uz rakstāmgalda.

- Es to redzu citādi, Roj. Un tāpat ari Neatkarīgā komisija, kas izskata sūdzības par policijas darbu. Skaidrs?

- Ka tieši? - Greiss paraustīja plecus. Dažas atbildes viņš jau zināja.

- Ņemsim tris lielākās operācijas pēdējo mēnešu laikā. "Salsas operācija". Tu vadīji pakaļdzīšanos, un tās laikā tika nolaupīts un ievainots vecāka gadagājuma cilvēks. Divi aizdomās turamie gāja bojā autokatastrofā, un tu atradies automobili, kas sekoja viņiem. "Lakstīgalas operācijā" tika nošauts viens no taviem padotajiem un vēl viens nopietni ievainots, turklāt negadījumā smagi cieta ari policists, kuram todien nemaz nevajadzēja būt darbā. - Un tas bija Ke-sians Pjū. Tā notikuma dēļ uz pāris mēnešiem vajadzēja atlikt viņa stāšanos amatā. Elisone Vospere turpināja: - Vel bija helikoptera avārija un nodega kāda māja, kur atrada Iris neidentificējamus cilvēkus. Un "Hameleona operācijā" tu pieļāvi, ka aizdomās turamais tiek aiztriekts līdz dzelzceļa līnijai, kur viņu sakropļoja. Vai tu lepojies ar šādiem sasniegumiem? Tu nedomā, ka tavas metodes vajadzētu uzlabot?

"Patiesībā," Rojs Greiss prātoja, "es lepojos gan. Ar visu, izņemot cietušos policistus, kuru nedienās vienmēr vainošu sevi. Varbūt Vospere nezina visus sīkumus vai ari speciāli ignorē tos."

Viņš rūpīgi apsvēra atbildi.

- Kad operāciju izvērtē pēc pabeigšanas, vienmēr var atrast kaut ko uzlabojamu.

- Tieši tā, - Vospere attrauca. - Un tāds ir detektīva su-perintendanta Pjū uzdevums. Dalīties savā pieredzē, kas gūta labākajos Apvienotās Karalistes policijas spēkos.

Greiss labprāt būtu atcirtis, ka viņa kļūdās un tas puisis ir īsts riebeklis, taču pastiprinājās sajūta par citām attiecī-bam, kas galvenā konstebla palīdzi saista ar Pjū. "Varbul viņi tiešām guļ kopā. Neticami, protams, taču kaut kas tur nav tīrs. Superintendantam ir kāda netverama vara pār šo sievieti. Vienalga. Ir skaidrs, ka es patlaban neesmu skolotājas mīlulis."

Tādējādi šis bija viens no retajiem gadījumiem viņa karjerā, kad Greiss ievēroja vadlīnijas.

- Lieliski, - viņš sacīja. - Paldies par skaidrojumu. Tas bija noderīgs.

- Ļoti labi, - Vospere atzina.

Izgājis no kabineta, Greiss iegrima domās. Pēdējos piecus gadus Sasekshausā strādāja četri vecākie izmeklēšanas virsnieki. Sistēma darbojās nevainojami. Papildspēki viņiem nebija vajadzīgi. Tagad būs pieci - laikos, kad trūka darbinieku un budžeta līdzekļu. "Gan jau drīz Vospere ar kolēģiem atkal samazinās izmeklētāju skaitu līdz četriem. Un varam trīs reizes minēt, kurš tiks izmests vai pārcelts uz nekurieni. Man vajadzīgs plāns. Jāpanāk, ka mans draugs Kesians Pjū iešauj sev kājā."

Tobrīd Greisam gatava plāna nebija.

39

Divtūkstoš septtta gada oktobris

Par Starbucks lates kafiju viņš būtu gatavs nogalināt. Vai par jebkuru svaigi maltu kafiju. Taču viņš neuzdrošinājās pamest novērošanas punktu. No Ebijas mājas bija tikai viena izeja - neatkarīgi no tā, vai viņa izmantoja liftu vai ugunsdzēsēju kāpnes, - un tās bija ārdurvis, uz kurām viņš cieši skatījās. Viņš negribēja riskēt. Ebija uzturējās dzīvoklī ilgāk nekā parasti, tādējādi izraisot aizdomas, ka ir kaut ko iecerējusi.

Atrast viņu izrādījās ļoti grūti - un dārgi. Paveicās tikai vienu reizi, kad sens draugs uzradās pareizajā vietā.

Taisnību sakot, nepareizajā, jo Donijs Vinterss sēdēja cietumā par zagšanu un krāpšanu, taču tas bija Fordas atkla-ta tipa cietums, kurā ieviestas pieņemamas apmeklētāju stundas un kurš atradās stundas brauciena attālumā. Tikšanās bija riskanta un izmaksāja krietnu summiņu, lai piekukuļotu sargus.

Taču viņš nekļūdījās savos minējumos. Visas sievietes zvana mammām. Un Ebijas mate slimoja. Ebija uzskatīja, ka ir droši zvanīt no priekšapmaksas mobilā tālruņa, kam neuzrādās numurs. "Stulba govs! Stulbā, alkatīgā govs!"

Viņš uzsmaidīja globālajai mobilo sakaru sistēmai 3060 Intercept, kas atradās viņam priekšā uz dārzeņu kastes. Ikviens, kurš atrodas mobila tālruņa darbības zonā, ar šo sistēmu var noklausīties ienākošos un izejošos zvanus un turklāt noskaidrot zvanītāja vai adresāta numuru pat tad, ja tas ir privātais vai fiksētais. Ebija to, protams, nezināja.

Atlika vien novietot īrētu automobili netālu no Ebijas mātes mājas īstbornā un gaidīt, kad bēgle piezvanīs. Un ilgi nebija jāgaida. Tad Donijam atlika vien piezvanīt drauģelim, kurš uzstādīja mobilo sakaru bāzes stacijas. Divu dienu laikā viņš atrada torni, kas uztver Ebijas tālruņa signālus.

Kā izrādās, blīvi apdzīvotās pilsētās mobilo sakaru antenas atrodas ne vairāk kā dažu simtu jardu attālumā cita no citas - un bieži vien pat tuvāk. Donijs savukārt pavēstīja, ka tās ne tikai uztver un pārraida zvanus, bet arī kalpo kā bākas. Pat nelietots tālrunis uztur sakarus ar tuvāko bāku, nemitīgi apmainoties sveicieniem.

Noskaidrojās, ka Ebijas tālrunis parasti izmantoja vienu Vodaphone torni, kas atrodas netālu no Austrumu ceļa un Robežas ceļa Kemptaunā.

Turpat atradās Jūrnieku parādes iela, kas stiepās no Pils dambja līdz jahtu piestātnei un kam vienā pusē slējās vairākas brīnišķīgas Reģenta laika ēkas, bet otrā - norobežota promenāde ar skatu uz pludmali un juras šaurumu. No Jūrnieku parades ielas dziļāk pilsētā stiepās ielu labirints, galvenokārt ar daudzdzīvokļu mājām, lētām viesnīcām un moteļiem.

Viņš atcerējās, cik ļoti Ebijai patika skats no viņa dzīvokļa uz jūru, un sprieda, ka arī tagad viņa būs izvēlējusies juras tuvumu. Tādējādi uzdevums atrast kvartālu ar Ebijas dzīvesvietu vairs nebija tik grūts. Vajadzēja vien nomaskēties, paklaiņot pa ielām un ceret, ka viņa uzradīsies. Tas notika jau pēc trim dienām. Viņš pamanīja Ebiju ejam uz avīžu kiosku Austrumu ceļā un izsekoja līdz namdurvīm.

Rokas niezēja sagrābt Ebiju tūliņ un tagad, taču tas bija pārāk riskanti. Visapkārt bija cilvēki. Ja viņa sāktu kliegt, spēlītei būtu beigas. Tā bija priekšrocība, un Ebija to apzinājās.

Lija arvien stiprāk, un lāses skaļi grabināja pa furgona jumtu, atbalsodamās visapkārt. "Šādos laika apstākļos noderētu apkalpošana numurā," viņš prātoja. "Diemžēl visu dabūt nav iespējams. Mazliet jāpaciešas."

Bērnībā viņš gāja makšķerēt kopā ar tēvu, kuram arī vienmēr patikušas jaunākās tehnoloģijas. Piemēram, viņš iegādājās vienu no pirmajiem elektroniskajiem pludiņiem. Tiklīdz zivs piekodās un pavilka pludiņu zem ūdens, nelielais raidītājs blakus viņu saliekamajiem krēsliem spalgi nopīkstējās.

Līdzīgs signāls - skaidrs, ass, spalgs - atskanēja viņa

pārtveršanas sistēmā tobrīd, kad viņš ķērās pie laikraksta Daili/ Mail šķirstīšanas. Un tad nākamais.

"Tā kuce kādam zvana!"

40

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Robotizēta balss sacīja:

- Paldies, ka piezvanījāt uz Global Express. Lai turpinātu, nospiediet kādu taustiņu. Paldies. Lai pārbaudītu piegādes procesu, nospiediet "viens". Lai uzzinātu par saņemšanu, nospiediet "divi". Ja esat pastāvīgais klients ar savu lietotāja kontu un vēlaties pasūtīt saņemšanu, nospiediet "trīs". Ja esat jauns klients un vēlaties pasūtīt saņemšanu, nospiediet "četri". Citos gadījumos nospiediet "pieci".

Fbija nospieda "četri".

- Par piegādi Apvienotās Karalistes ietvaros nospiediet "viens". Par piegādi uz ārzemēm nospiediet "divi".

Viņa izvēlējās vieninieku.

Uz mirkli iestājās klusums. Viņa ienīda šīs automātiskās sistēmas. Tad atskanēja vairāki klikšķi, un jauns vīrietis sacīja:

- Global Express, Džonatans. Kā varu palīdzēt?

Nez kādēļ izklausījās, ka viņš vairāk piemērots, lai apkalpotu jaunus vīriešus apģērbu un veļas veikalos.

- Labdien, Džonatan! - Ebija sacīja. - Es gribētu nosūtīt paciņu.

- Nekādu problēmu. Kāds izmērs? Aploksne? Sīkpaka? Lielāks?

- Apmēram collu bieza A4 izmēra aploksne, - viņa paskaidroja.

.

- Nekādu problēmu, - Džonatans apliecināja. - Kurp tā jānogādā?

- Uz adresi ārpus Braitonas.

- Nekādu problēmu. Kur mums to paņemt?

- Braitonā. Precīzāk sakot, Kemptaunā.

- Nekādu problēmu.

- Cik ātri jūs to varētu paņemt? - Ebija vaicāja.

- Taja rajonā... acumirkli... starp četriem un septiņiem.

- Ātrāk nevar?

- Nekādu problēmu. Par papildu samaksu.

Ebija apdomājās. "Ja laika apstākļi nemainīsies, ap pieciem jau būs tumšs. Vai tā būs priekšrocība vai šķērslis?"

- Atbrauks velosipēds vai furgons? - viņa pajautāja.

- Vakarpusē tas noteikti būs furgons, - Džonatans atbildēja.

Tādā gadījumā Ebijas plāns mazliet mainījās.

- Vai iespējams palūgt, lai viņi neierodas pirms pusčetriem?

- Neierasties pirms pusčetriem? Tūliņ paskatīšos. - Kādu brīdi valdīja klusums. Ebija centās visu apsvērt. "Pārāk daudz mainīgo." Atskanēja klikšķis, un Džonatans sacīja: - Nekādu problēmu.

41

Divtūkstoš septītā gada septembris

"Jā, ši noteikti ir vieta, kur negribas pavadīt pirmdienas rītu," prātoja detektīvs vecākais seržants Džordžs Fle-čers. "Vai nepietiek jau ar briesmīgajām paģirām? Nē, man vēl jāvelkas uz Tiesu medicīnas fakultāti un jāklausās tais stulbajos terminos! Dieva dēļ, te ir pilsētas morgs! Te līķi

kļūst vēl beigtāki. Pēdējā vieta pirms kapsētas, kur cilvēka vārds tiek iekļauts viesu sarakstos."

Tobrīd datortomogrāfijas kabinetā ik atomu viņa ķermeni kaitināja spalgā šņirksloņa, kamēr "Nezināmās sievietes" līķis lēni tika slidināts cauri autoriepai līdzīgajam skenerim.

Viņa nebija aizskarta kopš brīža, kad iepriekšējā dienā tika izvilkta no automobiļa bagāžnieka, iebāzta maisā, atvesta uz morgu un ievietota saldētavā. Smaka likās briesmīga. Oda pēc kanalizācijas un kaut kā asi skābena, kas Džordžam atgādināja glīvenes. Vajadzēja apslāpēt ne tikai pulsējošās galvassāpes, bet arī nelabumu. Sievietes āda izskatījās uzblīdusi, gluma, ar lieliem, melniem plankumiem. Savulaik blondie mati likās blāvi, tajos netrūka papīra un kaut kāda filca gabaliņu un kukaiņu. Vaibstus nevarēja apjaust, jo seja bija satrūdējusi un apskrubināta. Eksperts lēsa, ka viņa bijusi aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca.

Džordžam bija balts krekls, kaklasaite, uzvalka bikses un pa virsu zaļš virsvalks, kājas - balti gumijas zābaki. Gluži tāpat kā viņa kolēģim detektīvam seržantam Trojam Bēr-gam. Iekārtu vadīja vecākais kriminālistikas laborants Be-rijs Menkss - garš, ar spurainiem matiem un dedzīgu raksturu. Patologanatoms stāvēja līdzās un pētīja līķi, lasot tajā gluži kā grāmatā.

Ikviens līķis, kas tika atvests uz. sekciju Viktorijas štata Tiesu medicīnas institūtā, tika skenēts, vispirms pārliecinoties, vai tajā nav kādu infekcijas perēkļu, un tikai tad secēts.

"Nezināmajai sievietei" dažviet trūka miesas. Tikpat kā nebija lūpu un vienas auss, un kreisās rokas pirkstiem varēja redzēt kaulus. Nabadzīte gan bija ieslēgta automobiļa bagāžniekā, tomēr dzīvā radība atrada iespēju tikt viņai klāt un pamieloties ar mirstīgajām atliekām.

Savukārt Džordžs svētdien kopā ar sievu Džcnitu mielojās ar viņa gatavotu maltīti. Pirms dažiem mēnešiem viņš bija pieteicies kulinārijas kursos Džīlongas Tehniskajā koledžā un vakar pagatavoja Mortona līča omārus, liellopa gaļu ķiploku marinādē un kivi krēmu. Klāt viņi lietoja...

Šo atmiņu dēļ viņš ievaidējās.

Pārāk daudz Mārgaritas upes reģionā ražota Zinfamiel vīna.

Tagad acīmredzot nāksies to visu nožēlot.

“Kā man noderētu ūdens un stipra melna kafija," Džordžs nodomāja, nopakaļ Bērgam iedams pa spožo, nevainojami tīro koridoru bez logiem.

Morgs nebija viņa iemīļotāka vieta, nekad, nekādos apstākļos - un paģiru mokās noteikti ne. Un alai līdzīgā au-topsijas telpa līdzinājās operāciju zāles un fabrikas ceha krustojumam. Alumīnija griestos bija masīvas ventilācijas atveres un iebūvētie gaismekļi, sienās bija iemontēti prožektori, kurus varēja pavērst pret jebkuru secējamā līķa daļu. Grīdai bija izvēlēta tumši zila krāsa, it kā meistari būtu gribējuši ienest telpā mazliet prieka. Gar visām sienām stiepās letes, rindojās ratiņi ar ķirurģiskajiem instrumentiem, sarkanas atkritumu tvertnes ar dzelteniem maisiem un šļūtenes.

Ik gadu šajā morgā tiek secēti pieci tūkstoši līķu.

Viņš iemeta mutē pāris paracetamola kapsulu un ar grūtībām tās norija. Fotogrāfs fiksēja līķa stāvokli, un telpas tālākajā galā pie letes materiālus un upes krastā uzņemtās fotogrāfijas šķirstīja par šo lietu atbildīgais koroners, kurš savulaik bija policists un kuru Džordžs pazina jau gadiem.

Patologanatoms strādāja veikli, ik pēc pāris minūtēm kaut ko ierunādams diktofona. Rīta gaitā izrādījās, ka Džordža un Troja klātbūtne ir absolūti lieka, un Džordžs lielākoties klusi kavējās stūrī, pa mobilo tālruni izrīkoja savu izmeklētāju komandu un gatavojās pirmajai preses konferencei, kuru viņš arvien atlika, cerot iegūt kādas pozitīvas ziņas no patologanatoma.

Tobrīd prioritāšu sarakstā bija sievietes personas dati un nāves cēlonis. Troja karātavu jociņš par to, ka nabadzīte varbūt mēģinājusi atkārtot Harija Hudīni un Deivida Blei-na trikus, citos apstākļos būtu izraisījis smaidu, taču ne todien.

Mēles kauls izrādījās lauzts, tādējādi norādot, ka sieviete nožņaugta, taču stipri bojāto acu dēļ nebija iespējams atrast sīkos asinsizplūdumus, kas parasti vērojami šādu noziegumu upuriem. Ari plaušas bija ta sairušas, ka eksperts nevarēja pateikt, vai viņa noslīcināta jau mirusi.

Līķa miesas stāvoklis nebija pārāk labs. Pēc ilgstošās uzturēšanās ūdenī cietuši bija ne tikai mīkstie audi un mati, bet ari šūnu DNS, ko varētu no tiem iegūt. Ja derīga materiāla nebūs, viņiem vajadzēs apmierināties ār DNS, kas ņemts no sievietes kauliem un var nesniegt precīzu informāciju.

Beidzis runāt pa tālruni, Džordžs atspiedās pret sienu un alka apsēsties un kaut uz mirkli aizvērt acis. Viņš sajutās vecs. "Darbs policijā tomēr ir domāts jaunajiem," viņš pēdējā laikā prātoja. "Līdz pensijai palikuši trīs gadi. Jā, man joprojām patīk šis darbs, taču es gaidu to bridi, kad varēšu izslēgt telefonu un neuztraukties, ka mani svētdienas rītā var izsaukt uz kādu briesmīga nozieguma vietu."

- Džordž!

Tas bija Trojs.

Viņš piegāja pie secēšanas galda. Patologanatoms ķirurģiskajās knaiblēs turēja kaut ko tādu, kas atgādināja caurspīdīgu medūzu ar iedobumiem un bez taustekļiem.

- Krūšu implants, - paziņoja patologanatoms. - Viņai bijusi operācija.

- Pēc krūts vēža? - Džordžs pajautāja. Dženitas draudzene nesen pārcietusi mastektomiju, un viņš bija šo to dzirdējis par nelāgo slimību.

- Nē, viņa tikai palielinājusi krūtis, - patologanatoms atbildēja. - Mums tās ir labas ziņas. - Tā kā Džordžs sarauca pieri un klusēja, viņš turpināja: - Visiem silikona krūšu implantiem ir iespiesti ražotāja sērijas numuri, kas glabājas klīnikas reģistros iepretī saņēmējas vārdam. - Viņš pastiepa implantu tuvāk Džordžam, lai detektīvs varētu saskatīt ciparus. - Tie mūs aizvedīs pie ražotāja. Un tev būs viegli noskaidrot viņas uzvārdu.

Tūliņ pēc tam Džordžs piezvanīja Dženitai un pateica, ka ļoti mil viņu. Jau kopš pirmās satikšanās viņš mēdza zvanīt no darba vismaz reizi dienā. Un viņš tiešām mīlēja sievu - joprojām, pat pēc tik daudziem gadiem. Patolog-anatoma paziņojums bija uzlabojis garastāvokli, un arī pa-racetamols iedarbojās. Džordžs jau sāka domāt par pusdienām.

Bet piepeši patologanatoms uzsauca:

- Šis tiešām būs svarīgs pierādījums, Džordž!

Detektīvs atkal piesteidzās pie galda.

- Dzemdes siena ir bieza, - patologanatoms skaidroja. - Šādi noslīcinātām sievietēm dzemde sadalās vislēnāk. Mums tiešām ir paveicies!

- Tiešām? - Džordžs pārvaicāja.

Patologanatoms pamāja ar galvu.

- Mēs varēsim paņemt DNS! - Viņš norādīja uz krēmkrāsas iekšējo orgānu, tādu ka gareniski pārgrieztu U veida desiņu. Džordžs tādu redzēja pirmo reizi, taču uzmanību tūdaļ piesaistīja kaut kas līdzīgs nesagremotai garnelei. Jau nākamajā mirkli viņš saprata, uz ko skatās, un tūdaļ zaudēja apetīti.

42

Divtukstoš septītā gada oktobris

Pirmais un ilgi gaidītais apliecinājums režīma izmaiņām Sasekshausā bija atsevišķu autostāvvietu piešķiršana vecākajiem Kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniekiem, turklāt pie pašām ieejas durvīm. Tādējādi Rojam Greisam vairs nevajadzēja braukāt apkārt, neveiksmīgi meklēt vietu ielas malā un atstāt automobili ASDA lielveikala stāvlaukumā ielas pretējā pusē, pēc tam skrienot atpakaļ vai izvēloties taisnāku ceļu cauri krūmiem un bīstamu lēcienu pāri ķieģeļu mūrim. Līdzīgi rīkojās ari viņa kolēģi.

Savulaik šī zemā artdeko stila ēka pakalnā - atklāta laukā un drošā attālumā no Braitonas un Hovas - bija būvēta kā infekciju slimnīca. Tās lietojums vairākkārt mainījies, un beidzot ēkā iekārtojās Kriminālmeklēšanas nodaļa. Gadu gaitā pilsēta izpletusies un sasniegusi ari šo apvidu, un Sa-sekshausa tagad šķita neiederamies rūpnieciskajā rajonā ar lielveikalu, kurš neoficiāli kalpoja izmeklētājiem par ēdnīcu un stāvvietu.

Pēc nesenās draudzīgā, taču vajā detektīva galvena su-perintendanta Gerija Vestona aiziešanas un paaugstināšanas par galvenā konstebla palīgu Midlendsa savu klātbūtni jūtamāku padarīja Džeks Skerits ar neiztrūkstošo pīpi zobos. Piecdesmit divus gadus vecais kungs savulaik bijis Braitonas un Hovas policijas priekšnieks un darbā kombinēja vecās skolas stingrību un moderno domāšanu, turklāt gandrīz visi viņu cienīja un godāja. Pagaidām lielākais viņa ieviestais jauninājums bija iknedēļas sapulču tradīcijas atdzīvināšana.

Kā vel vienu pārmaiņu Greiss, ieiedams ēkā un apsveicinādamies ar diviem sargiem, ievēroja parādes kāpņu modernizāciju. Antīkie steki bija nodoti muzejam, kremīgā toņa sienas svaigi nokrāsotas, un pie tām piekārts jauns, plats, ar zilu filcu apvilkts dēlis, kur piestiprinātas pašreizējās augstākās priekšniecības fotogrāfijas.

Vislielākais bija paša Džeka Skerita portrets. Viņš bija kalsns, pievilcīgs, ar kvadrātveida zodu, bargu skatienu, kārtīgiem brūniem matiem, tumšu žaketi, neuzkrītošu rūtainu kaklasaiti, mazliet līdzinājās vecmodīgam Holivudas elkam un izstaroja komandiera garu, it kā gribētu pateikt: "Nejoko ar mani, un es būšu taisnīgs pret tevi." Tāds tiešām bija šī cilvēka moto.

Greiss cienīja un apbrīnoja viņu, uzskatīja par paraugu. Līdz pensijai bija atlikuši trīs gadi, un Skerits politkorek-tumu neuzskatīja pat par plika graša vērtu un arī par pavēlēm no augšas pārāk neuztraucās. Viņš par savu galveno uzdevumu uzskatīja miera un kārtības nodrošināšanu Sa-seksas ielās, mājās un lietišķajā vidē, rūpes par likumam paklausīgajiem pilsoņiem, bet cīņas metodes atstāja savā ziņā. Un pēdējos divos gados Braitonas un Hovas policijas priekšnieka amatā viņam izdevās iespaidīgi ietekmēt noziedzības līmeni pilsētā.

Kāpņu augšgalā bija plašs, ar paklāju tapsēts laukums. Tur atradās gluži vai ar augšanas hormoniem barots gu-mijkoks un palma, kas labāk iederētos iestādē uz nāvi slimajiem.

Piespiedis savu karti pie durvju drošības paneļa, Greiss iegāja vadības stāvā ar retināto gaisu. Pirmā bija milzīga atklātā plānojuma telpa ar tumši oranžu paklāju pašā centrā un vairākiem palīgpersonāla rakstāmgaldu puduriem malās.

Vecākajiem nodaļu vadītājiem bija savi kabineti. Uz vienu durvis bija vaļā, un Greiss pamāja savam draugam, Zinātniskā atbalsta nodaļas vadītājam Braienam Kukam, kurš stāvēja kājās un beidza telefonsarunu. Tad Greiss pasteidzās garām lielajam, stiklotajam Džeka Skerita kabinetam, jo gribēja apspriesties ar savu Vadības atbalsta vienības asistenti Elinoru Hodžsoni, ka šajā ķertajā, politkorektajā pasaulē tika dēvēta viņa sekretāre.

Pie visam sienām varēja redzēt plakātus. Uzkrītošākais bija lielais, sarkani oranžais ar uzrakstu:

"Ziņojiet!

Narkotiku tirgotāji pazudina cilvēkus.

Nosūdziet viņus noziedzības apkarotājiem!"

Greiss paskrēja garām savam jaunajam kabinetam - nesen viņš pārvietots no citas ēkas daļas uz šo - un birojam ar plāksnīti: "Operāciju un izlūkošanas nodaļas detektīve superintendante Geinora Elina." Drīz vien viņš nostājās pie Elinoras rakstāmgalda.

Tas atradās starp daudziem citiem, kas bija nokrauti ar pārpildītām sarkanām un melnām saņemto dokumentu kastītēm, tastatūrām, tālruņu aparātiem, mapēm, rakstāmpapīra kaudzēm un līmlapiņām. Kāds jokdaris plakanā monitora aizmugurē bija piestiprinājis automobiļu "M" uzlīmi.

Elinorai - akurātai, klusai, strādīgai, varbūt mazliet nervozai pusmūža melnmatei ar atklātu, nedaudz vecmodīgu seju - bija vienīgais kārtīgais rakstāmgalds. Un viņa vadīja lielu daļu Roja Greisa dzīves. Tobrīd viņa likās satraukusies, it kā Greiss grasītos sakliegt uz viņu par kādu pieļautu kļūdu, lai gan viņš pusotra gada laikā ne reizi nebija pacēlis balsi. Bet - tāda nu šī sieviete bija.

Viņš palūdza sazināties ar Thistle viesnīcu un noskaidrot, kāds būs galdiņu izmērs Regbija kluba vakariņās decembri, un veikli pārlūkoja steidzamākās elektroniskā pasta vēstules, kurām palīdze aicināja pievērst īpašu uzmanību. Tad, paskatījies rokaspulkstenī - divas minūtes pāri pus-vienpadsmitiem -, viņš iegāja plašajā, iespaidīgajā Skerita teritorijā.

No turienes pavērās skats pāri ceļam uz, lielveikalu. Bet tā bija vienīgā līdzība ar paša Creisa kabinetu, kur pietika vietas rakstāmgaldam un nelielam apaļam galdiņam. Ske-ritam atvēlētajā telpā ērti varēja izvietot ne tikai milzīgu rakstāmgaldu, bet arī taisnstūrainu apspriežu galdu.

Bija nozudušas Gerija Vestona laiku ierāmētās fotogrāfijas ar sacīkšu zirgiem un kurtiem, kas atspoguļoja bijušā galvenā superintendanta aizraušanos. Vieta parādījās attēls ar diviem pusaugu zēniem un vairākiem pieaugušiem lab-radoriem un kucēniem. Tos audzēja Skerita sieva, bet arī pats viņš labprāt nodarbojās ar suņiem - retajos no darba brīvajos brīžos.

Mazliet oda pēc tabakas dūmiem - gluži kā Normena Potinga klātbūtnē. Saskarsmē ar Potingu šis smārds Grei-su kaitināja, turpretī Skerita kabinetā tas likās patīkams. Tas piederējās augstāka ranga virsniekam, kurš cenšas pastiprināt savu skarbā vadītāja imidžu.

Greisam par sarūgtinājumu, pie galda sēdēja Kesians Pjū un citi izmeklētāji, kā arī vadības komandas locekļi. Bija grūti iztēloties, ka par Kesiana Pjū lūpām jebkad pārvēlies kaut viens tabakas dūmu mutulītis.

Ar čūskas cienīgu smaidu un pieglaimību balsī jaunais detektīvs superintendants apsveicinājās, vienlaikus pastiepjot miklo plaukstu:

- Sveiks, Roj! Priecājos tevi redzet.

Sarokojies Greiss apsēdās vienīgajā brīvajā krēslā un norūca atvainošanos par to, ka nokavējies. Skerits bija izslavēts punktualitātes piekritējs.

- Labi, ka varēji atnākt, - atbildēja detektīvs galvenais superintendants. Viņam bija spēcīga balss, pec kuras nebija iespējams spriest par izcelsmi un kura allaž skanēja sarkastiski, it kā viņš lielāko daļu mūža būtu pavadījis, nopratinot melīgus aizdomās turamos, un toni vairs nevarētu izmainīt. Rojam izrādījās grūti noteikt, vai tobrīd priekšnieks tiešām runā sarkastiski. - Nu pievēršamies darbam. - Viņš apsēdās taisni kā bulta, ar savu pozu pauzdams pašpārliecinātību un nesatricināmību, it kā būtu izcirsts no granīta, un sāka lasīt no apdrukātas papīra lapas. Kāds pasniedza darba kārtības kopiju ar Rojam. Ierastās lietas.

"Piezīmes par iepriekšējo sēdi.

Ikgadējais ziņojums par satiksmes negadījumiem.

2010. gada Izaicinājumu programma - astoņu līdz desmit miljonu deficīts.

Spēku apvienošana - jaunākā informācija par Saseksas un Sari grāfistu policijas spēku saplūšanu."

Skerits veikli atskaitījās klātesošajiem par visiem punktiem. Kad viņi bija nonākuši līdz punktam "Ziņas par operācijām", Rojs pastāstīja par savējo - "Dingo". Pārāk daudz jaunumu pagaidām nebija, taču cerību viesa iespējamie izraksti no zobārstniecības kartēm, pēc kurām varētu noskaidrot mirušās sievietes personas datus.

Punktā "Citi jautājumi" Skerits negaidīti pievērsās Grcisam.

- Es komandā esmu iecerējis dažas izmaiņas, Roj.

Uz bridi Greisam pamira sirds. "Vai tiešām Vosperes un Pjū sazvērestība būs izdevusies?"

- Tev tiek uzticēti Smagie noziegumi, - Skerits paziņoja.

Greiss tik tikko spēja noticēt savām ausīm un sāka prātot, ka būs pārklausījies vai kaut ko pārpratis.

- Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa?

- Jā, Roj, es daudz esmu par to domājis. - Skerits piesila pirkstu pie galvas. - Ar šo veco smadzeņu kasti. Tu joprojām būsi izmeklētājs, taču vienlaikus ari vadīsi Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļu un manas prombūtnes laikā aizvietosi mani Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka amatā.

"Paaugstinājums! Dienesta pakāpe gan nemainīsies, taču iespēja kļūt par Džeka vietnieku un paretam vadīt Kriminālmeklēšanas nodaļu ir liels solis uz priekšu." Ar acs kaktiņu Greiss ievēroja, ka Pjū saviebjas, gluži kā citronu apēdis.

- Paldies, Džek. Es... priecājos. - Kādu mirkli Greiss vilcinājās. - Vai Elisonei Vosperei nav iebildumu?

- Elisoni atstāj manā ziņā, - Skerits noskaldīja un tad pievērsās Kesianam Pjū. - Laipni lūdzam komandā! Rojam tagad būs daudz darba, tādēļ tu varētu pārņemt viņa neatklātās lietas. Atskaitīsies tu, protams, Rojam.

Tikai ar pūlēm Greisam izdevās apslāpēt smaidu. Kesi-ana Pjū sejā varēja lasīt kā grāmatā. Pareizāk sakot, tā līdzinājās televīzijas laika ziņu kartei, kur iezīmēts lietus un negaisa mākoņi, bet nav neviena saulesstariņa. Pat viņa mūžīgais iedegums piepeši likās pabālējis.

Sapulce beidzās tieši pusdivpadsmitos. Kesians Pjū noķēra Greisu durvīs un sacīja:

- Roj! Elisone uzskata, ka būtu labi, ja es šodien pasēdētu kopā ar tevi gan preses konferencē, gan vakara instruktāžā. Lai es varētu iepazīties ar lietu kārtību un saprastu, kā tu strādā. Vai tev nebūs iebildumu - ņemot vēra tikko dzirdēto Džeka pavēli?

“Būs gan," Greiss nodomāja. "Man noteikti būs iebildumi." Bet skaļi viņš teica: - Manuprāt, laiks būs izlietots lietderīgāk, ja tu iepazīsies ar lietu materiāliem. Es tev parādīšu vajadzīgās mapes, un tu varēsi sākt. - Kādu mirkli viņš ļāvās priekam par to, ka drīkst sadurt karstas adatas Pjū dibenā.

Lai gan - Pjū sejas izteiksme liecināja, ka Džeks Skerits jau pasteidzies to izdarīt.

43

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Uzstāšanas preses priekšā bija īsa. Tas bija politisko partiju konferenču laiks, tādēļ lielāka daļa reportieru - pat tie, kas neinteresējās par politiku, - atradās Blekpūlā pie torijiem, kuri nacionālā mēroga plašsaziņas līdzekļiem acīmredzot bija daudz pievilcīgāki par skeletu kanalizācijas caurulē.

Savukārt vietējiem stāsts par "Nezināmo sievieti" likās interesants, it īpaši tādēļ, ka viņa atrasta vienā no lielākajiem pilsētas īpašumiem un skar vienlaikus gan pagātni, gan nākotni. Tika vilktas analoģijas ar diviem sacirstiem līķiem ventilācijas šahtās tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešajā gadā. Toreiz Braitona ieguva nepievilcīgo "Anglijas noziedzības galvaspilsētas" titulu.

Preses konference piedalījās vietējā BBC komanda, Dienvidu grāfistu radio, jauneklis ar videokameru no Brai-tonas internēta televīzijas kanāla, "Absolūtā televīzija", pāris Greisam pazīstamu puišu no Londonas avīzēm, reportieris no Sussex Express un, protams, Kevins Spinella no laikraksta Argus.

Šis puisis gan Greisu kaitināja, taču pamazām viņš sāka cienīt jauno žurnālistu. Bija skaidrs, ka viņš strādā centīgi un ir cilvēks, uz kuru policija var paļauties, - tā varēja spriest pēc iepriekšējās lietas, kad Spinella turēja doto vārdu un neizpauda ļoti svarīgu informāciju. Daži policisti medijus uzskatīja par liekēžiem, taču Greiss bija citās domās. Teju ikviena smaga nozieguma izmeklēšana bija atkarīga no lieciniekiem, no sabiedrības, no kāda cilvēka atmiņas. "Ja ar presi apietas pareizi, var panākt, ka žurnālisti strādā tavā vietā," viņš sprieda.

Tā ka jaunas informācijas nebija daudz, Greiss koncentrējās uz atsevišķiem svarīgiem punktiem, piemēram, uz upura vecumu un iespējamo izskatu, ka ari varbūtējo kanalizācijas caurulē pavadīto laiku - cerībā, ka uzradīsies kāds ģimenes loceklis vai draugs un pastāstīs vairāk par savulaik pazudušu sievieti.

Greiss piebilda, ka upura nāves cēlonis vēl nav zināms, bet tiek minēta nožņaugšana, un slepkava acīmredzot lieliski pazinis Braitonu un Hovu.

No zāles viņš izgāja neilgi pirms pusvieniem un piepeši izdzirdēja savu vārdu. Pēdējā laikā Spinella bija ieradis pēc preses konferencēm iespiest Greisu gaiteņa stūri un iztaujāt, citiem žurnālistiem nedzirdot.

- Detektīv superintendant Greis, vai varam aprunāties?

Uz bridi Rojs iedomājās, ka Spinellam varbūt pastāstīts par paaugstinājumu. "Tas nebūtu brīnums, jo viņam laikam ir informators Saseksas policijas rindās. Kā citādi viņš pirmais uzzinātu par ikvienu notikumu? Gan es to noskaidrošu/' Rojs apņēmās, "lai gan viegli nebūs. Ja sāc rakt, var gadīties, ka jāsanīstas ar kolēģiem."

Jaunais reportieris arī šoreiz bija uzvalkā, kreklā un kaklasaitē un izskatījās smalkāks un uzpostāks nekā lietainajā sestdienas rīta.

- Ne jau par šo lietu, - Spinella steidza paziņot, veldams pa muti košļājamo gumiju. - Bet uzskatu, ka vajadzētu jums par to ieminēties. Sestdienas vakarā man piezvanīja kāds ugunsdzēsējs... Viņi Kemptaunas daudzdzīvokļu namā atbrīvojuši liftā iesprūdušu sievieti.

- Jums gan ir aizraujoša dzīve! - Greiss paķircinājās.

- Nenoliedzami, - Spinella nopietni atbildēja, apzināti vai neapzināti ignorēdams zobgalību. - Bet šī sieviete... -Reportieris mirkli vilcinājās un uzsita ar pirkstu pa degunu. -Jums taču ir profesionāļa oža, vai ne?

Greiss paraustīja plecus. Sarunā ar Spinellu viņš allaž rūpīgi izvēlējās vārdus.

- Tā mēdz teikt par policistiem.

Tad Spinella vēlreiz uzsita pa savu degunu.

- Redziet, man ari tāda piemīt. Izcilu ziņu es saožu pa gabalu. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

- Jā. - Greiss palūkojās rokaspulkstenī. - Man jāsteidzas...

- Protams, es jūs neaizkavēšu. Gribēju tikai brīdināt, un viss. Та atbrīvotā sieviete... nepilni trīsdesmit gadi, skaista... Manuprāt, tur kaut kas nav kartībā.

- Ko jūs gribat teikt?

- Viņa bija ļoti satraukta.

- Kāds tur brīnums, ja reiz viņa iesprūdusi liftā?

Spinella papurināja galvu.

- Nē, citādi satraukusies.

Vērodams viņu, Greiss prātoja par notikumiem, kurus prese ievieto pirmajā lappusē. Pēkšņa nāve, autokatastrofas, laupītāju uzbrukumi, ielaušanas upuri, bezvēsts pazudušo ģimenes. Spinella un viņa kolēģi satrauktus cilvēkus satika vai katru dienu, tātad iespējams, ka viņš ir pietiekami pieredzējis, lai atšķirtu cietušo emocionālos stāvokļus.

- Kā jūs to domājat?

- Viņa bija pārbijusies. Nākamajā dienā atteicās atvērt durvis avīzes sūtītam fotogrāfam. Es visnotaļ droši varu apgalvot, ka viņa slēpjas.

Greiss pamāja. Galvā jau rosījās vairākas idejas.

- Tautība?

- Angliete. Baltā... ja tā drīkst izteikties. - Reportieris pasmīkņāja.

Neliekoties zinis par repliku, Greiss nosprieda, ka var atmest versiju par ieslodzījumā turētu seksa verdzeni, jo tās lielākoties nāk no Austrumeiropas un Āfrikas. Taču paliek neskaitāmas iespējas - cilvēki taču satraucas miljons iemeslu dēļ! Tomēr kāda iedzīvotāja nervozitāte vien nedod policijai tiesības viņu apmeklēt.

- Vārds un adrese? - detektīvs pajautāja un pienākuma pēc pierakstīja informāciju par Ketrinu Dženingsu, ko vēlāk liks pārbaudīt policijas datubāzēs. Varbūt atklāsies, ka viņa kādā ir reģistrēta. Ja ne, atliks vien gaidīt, kad šis vārds pie apvāršņa parādīsies vēlreiz.

Pēc tam Rojs piespieda savu karti pie drošības paneļa, lai iekļūtu Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas telpās. Spinella atkal uzsauca viņam:

- Detektīv?

- Jā? - Greiss aizkaitināts pagriezās.

- Apsveicu ar paaugstinājumu!

44

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Saules apspīdēts, Ronijs stāvēja promenādē un vēlreiz pārbaudīja, vai mobilais tālrunis ir izslēgts. Tiešām izslēgts. Viņš paraudzījās uz priekšu, garām soliem un pludmales nožogojumam, pāri zeltainajām smiltīm un okeāna viļņiem, uz attālo melni pelēki oranžo dūmu mākoni, kas neatlaidīgi cēlās debesīs un pamazām ieguva rūsas nokrāsu.

Tobrīd viņš atskārta, ka atstājis pasi viesnīcas istabas seifa. "Varbūt tā arī labāk." Viņš domāja, domāja, domāja... Smadzenes vai kūpēja no domāšanas. "Jaievieš skaidrība galvā. Varbūt palīdzētu kāds vingrinājums. Vai stiprāks dzēriens."

Pa kreisi promenādes dēļu segums stiepās tik tālu, cik vien varēja saskatīt. Labajā pusē viņš ieraudzīja Koniailen-das atrakciju parka siluetu. Mazliet tuvāk atradās diezgan nolaista sešstāvu daudzdzīvokļu ēka ar sastatnēm visapkārt. Melnādains jauneklis ādas žaketē bija iegrimis diskusijā ar austrumnieciska izskata puisi lidotāju jakā. Abi grozīja galvas, it kā gribētu pārliecināties, vai netiek novēroti, un cieši pētīja svešinieku. "Varbūt narkotiku tirgoņi, kas mani uzskata par policistu," Ronijs prātoja. "Bet varbūt viņi runā par futbolu, beisbolu vai laika apstākļiem, sasodīts! Varbūt viņi ir vienīgie uz šīs planētas, kuri nezina, kas šorīt noticis Pasaules tirdzniecības centrā!"

Šie cilvēki Ronijam bija absolūti vienaldzīgi. "Ja vien nemetas man virsū, var stāvēt tur un pļāpāt kaut visu dienu. Stāvēt tur kaut līdz pasaules galam, kas var iestāties jau pavisam drīz, ja spriežam pēc nesenajiem notikumiem. Šī tik bija dieniņa, nolādēts! Un man nemaz nav Donalda llet-

15У

kūka mobilā tālruņa numura. Un... Un... Un..." Viņš mēģināja atvairīt šo domu, taču tā klauvējās pie durvīm tik neatlaidīgi, ka nācās to ielaist. "Donalds Hetkuks varbūt ir miris. Varbūt sasodīti daudzi cilvēki tagad ir miruši!"

Labajā pusē no viņa promenādē atradās veikali ar krieviskām izkārtnēm. Viņš devās turp, vilkdams čemodānu, un apstājās pie milzīgas norādes zaļa metāla ietvarā ar pilsētas karti un atzīmi: "Jūs esat šeit!"

Uzraksts vēstīja: "Rīgelmana promenāde. Braitonbīča. Braitonas Otrā iela."

Par spīti drudžainajām domām, Ronijs apstājās un greizi pasmīnēja. "Mājup no mājām! Vai kaut kā tā. Būtu jautri, ja kāds mani te nofotografētu. Loreina smietos. Citā dienā, citos apstākļos."

Viņš apsēdās uz soliņa līdzās norādei un atslīga pret atzveltni, noņēma, saritināja un iebāza kabatā kaklasaiti, tad atpogāja krekla augšējo podziņu. Kakls jutās pateicīgs par svaiga gaisa pieplūdi. Tas tiešām bija nepieciešams. Piepeši viņš atskārta, ka trīc. Pamatīgi dreb. Sirds skaļi pukstēja. Viņš paskatījās rokaspulkstenī. Gandrīz pusdienlaiks. Izpurinājis putekļus no matiem un drēbēm, viņš sāka prātot, ka vajadzētu iedzert. Parasti viņš nedzēra vismaz līdz divpadsmitiem dienā. "Taču tagad kārtīgs viskijs noderētu. Vai brendijs. Vai vismaz," viņš sprieda, lūkodamies uz krieviskajiem uzrakstiem, "degvīns."

Piecēlies viņš pagrāba čemodāna rokturi un devās prom. Ritentiņi vienmērīgi klabināja pa dēļiem. Priekšā pavīdēja promenādes pirmā izkārtne. Sarkani un balti burti uz zila fona vēstīja: "Maskavas bārs." Uz nākamā veikala zaļās markīzes dzelteniem burtiem bija rakstīts: "Tatjana."

Ronijs iegāja "Maskavas bārā". Tas izrādījās gandrīz tukšs un visnotaļ drūms. Pa labi atradās gara koka lete ar

apaļiem sarkanas ādas bāra krēsliem uz hromētām kājām, savukārt pa kreisi varēja redzēt sarkanus polsterētus ādas dīvāniņus un metāla galdiņus. Pie bāra sēdēja pāris vīriešu, kas izskatījās pēc milzeņiem no Bonda filmas, - skūtas galvas, melns apģērbs, T krekli īsām piedurknēm. Viņi gluži kā hipnotizēti bija vai pielīmējušies platekrāna televizoram pie sienas. Uz letes viņiem priekšā atradās glāzītes un degvīna pudele spainītī ar ledu. Abi turēja cigaretes, un pelnutraukā rindojās izsmēķi.

Dīvānā sēdēja divi pievilcīgi jaunekļi dārga izskata ādas žaketēs un ar milzīgiem gredzeniem pirkstos. Abi dzēra kafiju, un viens smēķēja.

"Cik lieliski smaržo!" Ronijs nodomāja. "Kafija un cigaretes. Stipra krievu tabaka." Visapkārt vīdēja uzraksti kiri-licā, futbola klubu karogi un vimpeļi, lielākoties angļu. Viņš pazina Ņūkāslas, Mančestras un Čelsi klubu simboliku.

Ekrānā varēja vērot elli zemes virsū. Visi klusēja. Arī Ronijs sāka sekot līdzi sižetam - to nedarīt būtu neiespējami. Divas lidmašīnas viena pēc otras ietriecas Dvīņu torņos, kuri sabrūk. Lai cik reižu viņš redzētu šo ainu, tā allaž likās citāda. Arvien sliktāka.

- Jā, kungs? - lauzītā angļu valodā pavaicāja bārmenis, sīka auguma vīrelis ar īsi apgrieztiem, uz priekšu saķemmētiem melniem matiem, netīru priekšautu un sagumzītu džinsa kreklu.

- Vai jums ir Kalašņikova degvīns?

Bārmenis izskatījās samulsis un pārjautāja:

- Krašakova?

- Vienalga, - Ronijs attrauca. - Dodiet jebkādu degvīnu, tikai tīru, un espresso kafiju. Jums ir espresso?

- Krievu kafija.

- Labi.

Vīrelis pamāja un paspēra dažus soļus saliecies, it kā viņam sāpētu mugura.

Tobrīd televīzijā rādīja kādu savainotu melnādainu plikgalvi. Viņš bija noputējis, ar skābekļa masku uz sejas, pievienots elpināšanas aparātam. Vīrietis sarkanā ķiverē, sarkanā respiratorā un melnā T kreklā mudināja viņu doties tālāk pa pelēcīgo sniegu.

- Tāda neģēlība! - vīrelis ierunājās lauzītā angļu valodā. - Manhetena. Neticami, ļūs zinājāt? Vai zināt, kas noticis?

- Es tur biju, - Ronijs atzinās.

-Jā? Tur?

- Dodiet iedzert. Man jāiedzer, - Ronijs izdvesa.

- Dabūsiet, neuztraucieties. Jus bijāt tur?

- Ko tieši jus nesapratāt? - Ronijs atcirta.

Bārmenis sapīcis pagriezās un paņēma degvīna pudeli. Viens no Bonda milzeņiem pievērsās Ronijam un pacēla glāzi. Puisis bija piedzēries un nošļupstēja:

- Zini ko? Pirms trīsdesmit gadiem es tev teiktu "biedrs". Tagad es teikšu "vecīt". Vai saproti, ko es gribu teikt?

Ronijs paķēra savu glāzi, ko bārmenis tikko bija nolicis uz letes.

- īsti ne.

- Tu esi gejs, ko? - milzenis pajautāja.

- Nē, es neesmu gejs.

Milzenis nolika glāzi un sāka mētāties ar rokām.

- Man nav problēmu ar gejiem. Nekādu. Noteikti nav.

- Lieliski, - Ronijs atbildēja. - Man arī nav.

Piedzērušais atplauka platā smaidā. "Zobi gan viņam ir

briesmīgi," Ronijs secināja. "Pilnīgi sadrupuši." Milzenis pacēla glāzi, un Ronijs pieskandināja.

- Priekā!

Tobrīd ekrānā parādījās Džordžs Bušs tumšā uzvalkā un oranžā kaklasaitē. Viņš sēdēja skolas solu pēdējā rindā, priekša bija neliela tāfele, aizmugurē pie sienas - dažādi attēli. Vienā bija redzams ar svītrainu šalli aptinies lācis uz velosipēda. Līdzās Džordžam Bušam stāvēja vīrietis uzvalkā un kaut ko čukstēja prezidentam ausī. Nākamajā kadrā varēja redzēt lidmašīnas vraku.

- Tu esi labs, - milzenis sacīja Ronijam. - Tu man patīc. Labs. - Viņš ielēja sev degvīnu un pielieca pudeli tuvāk Ro-nija glāzei, kas izrādījās vel pilna. Milzenis saviebās un ielika pudeli spainītī. - Tev jāiedzer. - Viņš iztukšoja glāzīti.

- Šodien visiem jāiedzer. - Viņš atkal pievērsās ekrānam.

- Kaut kādas šausmas. Nespēju noticēt!

Ronijs iemalkoja dzērienu, kas apdedzināja rīkli, un jau pēc brīža izdzēra tukšu. Efekts bija tūlītējs, degvīns izkarsēja iekšas. Viņš ieleja vēl sev un savam jaunajam labākajam draugam.

Klusēdami viņi skatījās televīziju.

Pēc vairākām glāzītēm Ronijs sajutās apreibis, notrausās no bāra krēsla, aizstreipuļoja līdz tukšam dīvānam un iekrita miegā.

Kad viņš pamodās, mežonīgi sāpēja galva un nežēlīgi slāpa. Piepeši viņu pārņēma panika. "Manas somas! Nolādēts!" Par laimi, viņš tūdaļ tās ieraudzīja vietā, kur pats atstājis, - pie bāra krēsla.

Pulkstenis bija divi naktī.

Pie bāra joprojām sēdēja tie paši cilvēki. Ekrānā vīdēja tie paši attēli. Ronijs aizslāja līdz bāram un pamāja savam draugam.

- Un kā ar tēvu? - Bonda milzenis pajautāja.

- Jā, kāpēc viņš netiek pieminēts? - piebilda otrs milzenis.

- Tēvs? - bārmenis izbrīnījās.

- Mēs dzirdam tikai par bin Lādena dēlu. Kāpēc netiek runāts par tēvu?

Tobrīd uzstājās pilsētas mērs Džuljāni. Viņš izskatījās mierīgs, norūpējies - gluži kā cilvēks, kurš spēj visu kontrolēt.

Labākais draugs pagriezās pret Roniju.

- Tu pazīsti Semu Koltu?

Ronijs centās ieklausīties Ņujorkas mērā un papurināja galvu.

- Nē.

- Viņš izgudroja revolveri, vai ne?

- Ā, par viņu esmu dzirdējis.

- Vai zini, ko viņš teica?

- Nē.

- Sems Kolts sacīja: "Tagad es visus cilvēkus esmu padarījis vienlīdzīgus!" - Krievs plati pasmaidīja, atkal atklājot skatienam neglītos zobus. - Jā? Skaidrs? Saprati?

Pamājis Ronijs pasūtināja gāzētu minerālūdeni un kafiju. Pēdējoreiz viņš bija ēdis brokastīs, taču apetītes nebija.

Kadru ar Džuljāni nomainīja ainas ar pelēkiem spokiem. Tādiem pašiem, kādus Ronijs bija redzējis dienas laikā. Piepeši prātā atausa skolas laiku dzejolis. Iemīļotā Radjarda Kiplinga - īsta vīra - rindas.

"Ja spēj palikt ar galvu,

Kad apkārt visi to zaudē...

Ja spēj nebaidīties no Triumfa un Posta

Un pret abiem krāpniekiem izturēties vienādi..."

Ekrānā parādījās raudošs ugunsdzēsējs. Ķiveri klāja pelēks sniegs, un viņš sēdēja, aizsedzis seju ar plaukstām.

Ronijs paliecas uz priekšu un uzsita pa plecu bārmenim, kurš tūdaļ pagriezās.

-Jā?

- Vai jums ir kāda istaba? Man vajadzīga istaba.

Jaunais labākais draugs pievērsās Ronijam.

- Nav reisu, vai ne?

- Tieši tā.

- No kurienes tu esi?

- No Toronto Kanādā, - pavilcinājies atbildēja Ronijs.

- Toronto, - krievs atkārtoja. - Kanāda. Labi. Skaidrs. -Bridi paklusējis, viņš pajautāja: - Lētu istabu?

Piepeši Ronijs atskārta, ka nevarēs izmantot kredītkartes - pat tad, ja kontos vēl palikusi nauda. Makā bija nepilni četri simti dolāru, ar kuriem jāpietiek, kamēr viņam izdosies apmainīt somā esošo valūtu - ja izdosies atrast pircēju, kas būs gatavs samaksāt krietnu summiņu un neuzdos jautājumus.

- Jā, lētu, - viņš atbildēja. - Jo lētāku, jo labāk.

- Tad tu esi īstajā vietā. Tev vajadzīga istaba, tu samaksā skaidrā naudā, un neviens neko nejautā. Manam brālēnam ir maja ar izīrējamām istabām. Desmit minūtes no šejienes. Gribi, lai iedodu adresi?

- Izklausās pēc lieliska plāna, - Ronijs atbildēja.

Krievs atkal pasmaidīja, izrādīdams bojātos zobus.

- Tev ir plāns? Labs plāns?

- Carpe dietu!

-Ko?

- Ir tāds teiciens.

- Carpe diem? - krievs lēni atkārtoja.

Ronijs plati pasmaidīja un izmaksāja viņam vēl vienu dzērienu.

45

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas pirmais kabinets bija lielākais no divām tai atvēlētajām Sasekshausas telpām. Rojs Greiss ar kafijas krūzi rokā iegāja tajā mirkli pirms pusseptiņiem.

Plašajā L veida telpā atradās trīs darbvietas, katra aprīkota ar garu gaišas krāsas koka galdu, pie kura apsēsties astoņiem cilvēkiem, un milzīgu balto tāfeli. Tobrīd uz vienas bija uzraksts "Dingo operācija", bet pie otras piestiprinātas vairākas kanalizācijas caurulē atrastās "Nezināmās sievietes" tuvplāna fotogrāfijas un daži kadri no Jaunan-glijas kvartāla. Vienā sarkans aplītis apzīmēja vietu, kur atrasts līķis.

Parasti izmeklētāji izmantotu visu telpu, taču šajā lietā nebija nekādas steigas, tātad nevajadzēja mobilizēt cilvēkus un resursus, līdz ar to Greisa komanda aizņēma tikai vienu darbvietu. Pārējās pagaidām bija tukšas, taču situācija varēja mainīties jebkurā brīdi.

Atšķirībā no citiem kabinetiem šajā uz rakstāmgaldiem un pie sienām nebija pārāk daudz personisko mantu - nebija ne ģimenes fotogrāfiju, ne futbola spēļu kalendāra, ne smieklīgu karikatūru. Teju viss, izņemot mēbeles un tehniku, attiecās uz izmeklējamām lietām. Pat ķircināšanos nedzirdēja. Telpā valdīja apņēmības pilnas koncentrēšanās klusums, paretam iezvanījās tālruņi un printeri klabēdami izspļāva papīra lapas.

Ap galdu sēdēja komanda, ko Greiss bija izvēlējies "Dingo operācijai". Viņš dedzīgi ticēja nepieciešamībai allaž iesaistīt vienus un tos pašus cilvēkus un ar šiem kopā

bija strādājis jau vairāku mēnešu garumā. Viņš vilcinājās tikai ar Normenu Potingu, kurš mēdza aizvainot kolēģus, taču bija ārkārtīgi spējīgs detektīvs.

Viņa palīdze bija Lizija Mentla. Greisam šī nepilnus četrdesmit gadus vecā, pievilcīgā gaišmate ļoti patika, turklāt ne tikai kā darbabiedre. Sievišķīgums viņā pārsteidzoši sadzīvoja ar spēcīgu personību. Parasti viņa deva priekšroku bikškostīmiem un todien bija izvēlējusies svītraini pelēku, ko papildināja balts krekls. Tāds apģērbs piedienētu pat brokerim.

Tikpat glīta Sasekshausā bija detektīve inspektore Kima Mērfija, un nelabvēļi melsa, ka šajā iestādē pa karjeras kāpnēm augšup raušas tikai skaistules. "Protams, tās ir muļķības," Greiss nodomāja. "Abas sievietes diezgan jaunas nonākušās savos amatos, jo ir to nopelnījušas. Man tagad paaugstinājuma dēļ droši vien būs pamaz laika, tāpēc vajadzēs paļauties uz Liziju."

Vēl Greiss bija izvēlējies detektīvus seržantus Glenu Brensonu, Normenu Potingu un Bellu Moju. Šī trīsdesmit piecus gadus vecā brunete ar hennas krāsotiem matiem un dzīvespriecīgu seju allaž sev pa rokai turēja Maltesers konfektes. Rojs vēroja, kā viņa koncentrējusies raksta ar datoru un piepeši pašauj labo roku sānis, iemet mutē šokolādes konfekti un atgriežas pie darba. "Kā ar tādiem šokolādes daudzumiem var saglabāt slaidu figūru?" Greiss prātoja.

Blakus viņai sakņupis sēdēja izspūrušais divdesmit septiņus gadus vecais detektīvs konstebls Niks Nikols - garš kā maikste. Centīgs detektīvs un savulaik veikls centra uzbrucējs, kuru Greiss iedrošināja pievērsties regbijam un kurš tagad bija ļoti noderīgs Saseksas policijai. Lai gan -nesen kļuvis par tēvu, viņš acīmredzami cieta no miega trūkuma, tādēļ nespēja pilnvērtīgi strādāt.

Viņam pretī ar biezu izdruku žūksni rokā bija iekārtojusies jaunā un drosmīgā Emma Džeina Bautvuda. Pirms vairākiem mēnešiem detektīvi konstebli smagi ievainoja, kad noziedznieki ar zagtu furgonu piespieda viņu pie sienas. Viņai vēl pienācās atveseļošanās periods, taču viņa nolūdzās Greisu un atgriezās dienestā.

Komandu papildināja ari analītiķis, indeksētājs, mašīn-rakstītājs un datorspeciālists.

Glens Brensons bija ģērbies melna uzvalkā, koši zilā kreklā un tumšsarkanā kaklasaitē. Tiklīdz Greiss iegāja telpā, viņš pacēla galvu un uzsauca:

- Ei, veco zēn! Vai vēlāk varēsim klusi aprunāties?

- Protams. - Greiss pamāja draugam.

Izdzirdējuši sarunu, galvu pacēla arī citi kolēģi.

- Dievs ir klāt! - skaļi paziņoja Normens Potings un atdarināja cepures noņemšanu. - Ļaujiet man būt pirmajam, kurš sveic jūs ar pacelšanos tuvāk augstajiem krēsliem.

- Paldies, Normen, taču tajos krēslos nav nekā īpaša.

- Tu kļūdies, Roj, - Potings attrauca. - Jo augstāks krēsls, jo stabilāks. - Viņš lepni smaidīja, it kā tikko būtu nācis klajā ar pilnīgu, pabeigtu un neapstrīdamu Teoriju par visu.

Bella, kurai Potings ļoti nepatika, metās viņam virsū, pacēlusi pirkstus virs konfekšu trauka gluži kā plēsīgs putns, kurš gatavojas iecirst nagus medījumā.

- Muļķības! Šūpojas visi krēsli. - Viņa iebāza mutē vēl vienu konfekti. Greiss apsēdās galda galā starp Potingu un Bellu un tūdaļ sarauca degunu, kurā iesitās kaitinošais pīpes tabakas smārds. Bella pievērsās viņam: - Apsveicu, Roj! Tu tiešām esi to pelnījis.

Krietnu bridi Greiss bija spiests veltīt tam, lai saņemtu slavinājumus arī no pārējiem komandas locekļiem. Tad viņš uz galda nolika pierakstu kladi un sapulces darba kārtību.

- Tātad... Šī ir otrā "Dingo operācijās" sapulce, kas sarīkota trešajā dienā pēc neidentificētas sievietes mirstīgo atlieku atrašanas. Mēs izmeklējam viņas iespējamo slepkavību.

Vairākas minūtes viņš ziņoja, ko atklājusi kriminālistikas un arheoloģijas eksperte, tad nolasīja būtiskākos secinājumus no Tiobolda pagarā slēdziena. Iespējams, ka nave iestājusies nožņaugšanas rezultātā, un to pierāda lauztais mēles kauls. Tiks veiktas pārbaudes, lai atrastajos matu paraugos meklētu toksīnus. Citi skeleta bojājumi - ne lūzumi, ne dūrieni - netika atrasti.

Apklusis, lai iedzertu ūdeni, Greiss ievēroja, ka Nor-mens Potings izskatās diezgan pašapmierināts.

- Tagad pievēršamies resursiem. Ņemot vērā aplēsto nozieguma izdarīšanas laiku, es neuzskatu, ka izmeklēšanas komandai vajadzīgi papildspēki. - Tālāk viņš norādīja, ka sapulces tiks rīkotas ik dienu pusdeviņos no rīta un pusseptiņos vakarā, ka datorspeciālisti datubāzes pārbauda jau kopš piektdienas, ka nepieciešama sadarbība ar plašsaziņas līdzekļiem un ka tiek darīts viss, lai nākamnedēļ iedzīvotāji tiktu informēti televīzijas raidījumā, kaut gan pagaidām producenti lietu neuzskata par "ziņas vērtu". Turpinājumā viņš deva vārdu komandas locekļiem.

Pirmā uzstājās jaunā detektīve konsteblu Emma Džeina Bautvuda, kura bija sagatavojusi sarakstu ar visām personām, kas pazudušas Saseksas grāfistē ekspertu aplēstajā laika periodā. Diemžēl no tā neko konkrētu secināt nebija iespējams. Greiss ieteica paplašināt meklējumus visas valsts mērogā.

Niks Nikols ziņoja, ka no sievietes matiem iegūtie DNS paraugi un gurna kaula paraugs DNS ekstrakcijai nosūtīti uz laboratoriju Hantingdonā.

Bella Moja pastāstīja, ka tikusies ar pilsētas galveno inženieri.

- Viņš parādīja kanalizācijas sistēmas plānus, un es tagad cenšos lokalizēt iespējamās vietas, pa kurām viņa nonākusi tajā caurulē. Rit būšu pabeigusi.

- Lieliski, - Greiss sacīja.

- Ir vēl kāda lieta, kas varētu izrādīties svarīga, - Bella piebilda. - Caurule diezgan tālu iesniedzas jūrā, lai būtu droši, ka straumes aizgādā atkritumus prom no krasta, nevis izskalo ārā. - Greiss tikai pamāja ar galvu, un Bella turpināja: - Iespējams, ka slepkava to zināja, tātad viņš varētu būt, piemēram, inženieris.

Greiss pateicās viņai un pagriezās pret Normenu Potin-gu, kura seja vēl joprojām vīdēja milzu apmierinājums.

Potings no uzblīdušas aploksnes izņēma rentgena uzņēmumus, triumfējoši pacēla tos gaisā un paziņoja:

- Šie pilnīgi atbilst viņas zobu stāvoklim! - Uz bridi iestājās absolūts klusums. Visi paskatījās uz viņu. - Uzņēmumus iedeva viens no tiem zobārstiem, kas minēti tavā sarakstā, Roj, - Potings skaidroja. - Zobi laboti diezgan pamatīgi. Viņas vārds ir... bija... Džoena Vilsone.

- Krietni pastrādāts, - Greiss sacīja. - Precējusies?

- Ir labas ziņas un sliktas ziņas, - Potings pavēstīja un, muļķīgi smaidīdams, ieturēja māksliniecisku pauzi.

- Mēs uzmanīgi klausāmies, - Greiss mudināja.

- Jā, viņai bija virs. Vētrainas attiecibas... pagaidām neko daudz neesmu noskaidrojis, jo zobārsts Gebijs maz interesējies par pacientes privāto dzīvi. Rīt informācijas bus vairāk. Viņa bijusi aktrise. Lai kas tur noticis, viņi izšķīrušies. Cik var spriest, Džoena devusies uz Losandželosu taisīt karjeru. Vismaz tā vīrs visiem stāstījis.

- Acīmredzot vajadzēs papļāpāt ar vīru, - Greiss secināja.

- Un te sākas problēmas, - Normens Potings atbildēja, vairākas sekundes domīgi māja ar galvu un saknieba lūpas, it kā viņa pleciem būtu uzkrauta pasaules smagākā nasta. - Viņš vienpadsmitajā septembrī gājis bojā Pasaules tirdzniecības centrā.

46

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Bez piecpadsmit septiņos Ebija sāka uztraukties, vai kurjerdienests nav viņu aizmirsis. Viņa gaidīja jau kopš pussešiem - čemodāns atradās pie durvīm, mētelis nolikts tam pāri, adrese uz biezās brūnās aploksnes uzrakstīta.

Ārā bija pilnīgi tumšs un joprojām pamatīgi lija, tādēļ kaut ko saskatīt pa logu bija tikpat ka neiespējami. Tomēr viņa ar acīm meklēja Global Express furgonu un nemitīgi pārbaudīja, vai piparu gāzes baloniņš džinsu kabatā ir kārtībā.

Nelielais sarkanais baloniņš ar padziļinājumiem ērtākai satveršanai pirkstos, ķēdīti atslēgām un stiprinājuma āķīti likās nomierinoši smags. Ebija vai simto reizi attaisīja vāciņu un izmēģinot uzlika pirkstu uz izsmidzinātāja. Pašaizsardzības līdzekli viņa iegādājās Losandželosā pirms braukšanas uz Angliju, un pārdevējs stāstīja, ka ar šo baloniņu varēs izsmidzināt gāzi desmit reizes pa vienai sekundei un padarīt uzbrucēju aklu uz desmit sekundēm. Pāri robežai viņa to vedusi, paslēptu kosmētikas maciņā starp citām mantām čemodānā.

Viņa ielika baloniņu kabatā, piecēlās, izņēma no rokas-somas mobilo tālruni un jau grasījās zvanīt uz kurjerdie-nestu, kad iedūcās namrunis.

Pieskrējusi pie ārdurvīm, viņa nelielajā melnbaltajā monitorā ieraudzīja motociklista ķiveri. Sirds pamira. Tas nekaunīgais Džonatans bija apgalvojis, ka atbrauks furgons. Viņa bija rēķinājusies ar furgonu.

"Sasodīts!"

Ebija nospieda saziņas pogu un sacīja:

- Nāciet augšā, astotais stāvs. Lifts laikam nestrādā.

Smadzenes drudžaini darbojās, lai izstrādātu jaunajai situācijai atbilstošu plānu. Viņa paņēma brūno aploksni. Pēc divām garām minūtēm atskanēja spējš klauvējiens pie durvīm.

Kā allaž modra, Ebija palūkojās actiņā un ieraudzīja motociklistu ādas apģērbā un melnā ķiverē ar tumšu sejsegu. Rokā viņš turēja planšeti.

Viņa atslēdza durvis un noņēma drošības ķēdes.

- Es... es sapratu, ka brauksiet ar furgonu, - viņa iz-stomīja.

Svešais nometa planšeti uz grīdas un spēcīgi iesita Ebijai pa vēderu. Viņa nebija gatava tādam uzbrukumam, sāpēs saliecās un sāniski atkāpās līdz sienai.

- Priecājos tevi redzēt, Ebij! - viņš iesaucās. - Lai gan tavs jaunais izskats man diez ko nepatīk.

Un viņš atkal iesita Ebijai.

47

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ap septiņiem Kesians Pjū stūrēja savu tumši zaļo Vaux-liall Astra automobili pa klinšainās piekrastes ceļu spēcīgajā vējā un neona izgaismotajā tumsā, tad nogriezās uz Pīshei-venu, izbrauca divus nelielos apļveida krustojumus un vēl jūdzi traucās garām nebeidzamai ēku rindai. Lielākoties tie bija nekustamo īpašumu aģentu biroji un bezgaumīgi uzkrītoši ātro uzkodu bistro. Apkārtne atgādināja filmās redzētas Amerikas mazpilsētas nomali.

Teritorija - vien pāris jūdzes uz austrumiem no Braito-nas - nebija pazīstama, tāpēc viņš paļāvās uz sievietes balsi satelītnavigācijas iekārtā. Pīsheivena palika aiz muguras, un tagad viņš nopakaļus lēnīgam kemperam vilkās lejup pa serpentina ceļu uz Ņūheivenu. Satelītnavigācijas iekārta ziņoja, ka vēl pusjūdzi jābrauc taisni. Tobrīd brīvroku sistēmas spraudnī iedžinkstējās mobilais tālrunis.

Viņš ielūkojās ekrānā. Zvanītāja bija viņa draudzene Lūsija.

- Jā, mīļā! - Kesians iesaucās. - Kā klājas manam dārgajam eņģelītim?

- Vai tu runā brīvroku sistēmā? - Lūsija pavaicāja. - Tu izklausies pēc robota.

- Piedod, mīļā, es esmu pie stūres.

- Tu nepiezvanīji. - Lūsijas balsī ieskanējās aizvainojums un pat dusmas. - Kaut gan solīji piezvanīt no rīta, lai mēs vienotos par vakaru.

Lūsija strādāja Londonā par hedžfonda pārvaldnieka privātsekretāri un nebija pārāk apmierināta ar mīļotā vīrieša pārcelšanu uz Braitonu. "Visvairāk droši vien tāpēc, ka nepaaicināju viņu līdzi," Kesians prātoja. Ar sievietēm viņš allaž ieturēja distanci, reti izpildīja solījumus piezvanīt un visnotaļ bieži pēdējā bridi atcēla satikšanos. Pieredze bija iemācījusi, ka tādējādi attiecības paliek viņam vēlamajā ietvarā.

- Manu eņģelīt, es esmu ļoti aizņemts! - Kesians paziņoja. - Galīgi nav laika! Visu dienu es sēdēju dažādās sapulcēs.

- Pēc simt piecdesmit jardiem jāpagriežas pa kreisi, - ziņoja satelītnavigācijas iekārta.

- Kas tur runā? - Lūsija noprasīja aizdomu pilnā balsī. - Kas tev sēž blakus?

- Tā ir navigācijas iekārta, mīļā.

- Vai šovakar mēs satiksimies?

- Nedomāju, ka šovakar pagūsim, eņģelīt. Mani iesaistījuši steidzamā lietā. Varbūt šī slepkavības izmeklēšana iegūs plašu rezonansi, kas atstās negatīvu iespaidu uz vietējo policiju. Mani uzskatīja par piemērotu Metropoles policijā uzkrātās pieredzes dēļ.

- Un vēlāk?

- Ja tu piekristu tūdaļ kāpt vilcienā, mēs varētu ieturēt vēlas vakariņas šeit. Ko teiksi?

- Kadas muļķības, Kesian! Man sešos četrdesmit piecās no rīta jābūt birojā.

- Tas bija tikai ierosinājums, - viņš attrauca.

Tobrīd viņš stūrēja pāri Ņūheivenas tiltam. Priekšā vīdēja vairākas norādes, arī uz prāmju piestātni un Lūisu. Sev par atvieglojumu, beidzot viņš ieraudzīja arī norādi uz. Sī-fordu. Tas bija viņa brauciena galamērķis.

- Otrais pagrieziens pa kreisi, - satelītnavigācijas iekārta ziņoja.

Pjū sarauca pieri. "Manuprāt, norāde skaidri lika braukt uz priekšu."

- Kas atkal? - Lūsija pavaicāja.

- Navigācija, mīlā, - Kesians atbildēja. - Vai nepajautāsi, kā man šodien veicās? Ši taču bija mana pirmā diena Sa-seksas Kriminālmeklēšanas nodaļā!

- Ka tev šodien veicās? - Lusija strupi noprasīja.

- Patiesību sakot, - Kesians paziņoja, - mani paaugstināja!

- Jau? Man šķita, ka pārcelšana no Metropoles arī bija paaugstinājums. No detektīva galvenā inspektora par detektīvu superintendantu.

- Tagad ir vēl labāk. Man uzticēja visas neatrisinātās lietas, tostarp bezvēsts prombūtnē esošas personas.

Lūsija klusēja.

Kesians nogriezās pa kreisi.

Ceļa attēls satelītnavigācijas iekārtās ekrānā pazuda. Balss nokomandēja:

- Apgriezieties braukšanai pretējā virzienā.

- Nolādēts! - Kesians izgrūda.

- Kas noticis? - Lūsija pavaicāja.

- Navigācija nezina, kur, pie velna, es esmu.

- Man viņas žēl, - Lūsija ieminējās.

- Es pārzvanīšu, eņģelīt.

- Tagad runāji tu vai tava navigācija?

- Ļoti smieklīgi!

- Novēlu tev romantiskas vakariņas kopā ar viņu, - Lūsija noskaldīja un nolika klausuli.

Pēc desmit minūtēm satelītnavigācijas iekārta saprata, kur automobilis atrodas, un nogādāja viņu vajadzīgajā Sī-fordas adresē - klusā piekrastes dzīvojamā rajonā dažu jūdžu attālumā no Ņūheivenas. Tumsā nopētījis numurus pie māju ārdurvīm, viņš beidzot apstājās līdzās neuzkrītošai, ar oļu javu apmestai dvīņu mājai. Piebraucamajā ceļā varēja saskatīt Nissan Miera markas automobili.

Kesians ieslēdza salonā gaismu, pārbaudīja kaklasaites mezglu, saglauda matus, izkāpa no automobiļa un aizslēdza to. Frizūru tūdaļ sabojāja vējš. Pa dārza taciņu viņš aizsteidzās līdz ārdurvīm, nospieda zvana pogu un klusībā nolamājās par to, ka mājai nav lieveņa. Atskanēja vienmuļa, sērīga melodija.

Pagāja mirklis, un kāda apmēram sešdesmit gadus veca sieviete pavēra spraugu durvīs un cauri brillēm aizdomīgi, pat bargi nolūkojās uz svešinieku. "Pirms divdesmit gadiem, ar labāku frizūru un bez dziļajam rūpju rievām pierē viņa pat liktos pievilcīga," Kesians nodomāja. "Tagad ar īsajiem, dzelzs pelēkajiem matiem, maisveidīgo oranžo džemperi, brūnajām poliestera biksēm un kedām viņa izskatās pēc tām pieticīgajām, īstenajām anglietēm, kas organizē baznīcas labdarības tirdziņus."

- Mārgo Bolkvila? - viņš pavaicāja.

- Jā, - sieviete vilcinādamās atbildēja aizdomu pilnā balsī.

- Es esmu detektīvs superintendants Pjū no Saseksas Kriminālpolicijas nodaļas, - viņš paskaidroja, uzrādījis žetonu. - Piedodiet, ka traucēju, bet varbūt mēs varētu aprunāties par jusu meitu Sendiju?

Sieviete pavēra nelielo, apaļo muti, atklājot skatienam glītus, no vecuma mazliet dzeltenīgus zobus.

- Par Sendiju? - viņa izbrīnā atkārtoja.

- Vai jūsu vīrs ir mājās?

Kādu brīdi Bolkvilas kundze apsvēra jautājumu, gluži kā skolotāja, kuru tikko samulsinājis skolēns.

- Ir, ja. - Pavilcinājusies viņa tomēr aicinaja detektīvu mājā.

Pjū spēra soli uz paklājiņa ar uzrakstu "Laipni lūdzam" un tad nonāca nelielā, patukšā priekšnamā, kur oda pēc piedeguša ēdiena un vēl spēcīgāk pēc kaķiem. Bija dzirdams, ka televīzijā rāda salkanu seriālu.

Bolkvilas kundze aiztaisīja durvis un bikli uzsauca:

- Derek! Mums ir viesis. Detektīvs no policijas.

Sakārtodams matus, Pjū sekoja viņai nelielā, nevainojami tīrā dzīvojamā istabā ar brūna velūra dīvānu un diviem atpūtas krēsliem, stiklotu kafijas galdiņu un vecmodīgu televizoru. Tobrīd rādīja divus pazīstamus aktierus, kas strīdējās krogā. Uz televizora atradās ierāmēta fotogrāfija -pievilcīga, apmēram septiņpadsmit gadus veca blondīne. "Neapšaubāmi Sendija," nosprieda Pjū, kurš pēcpusdienā bija izpētījis lietas materiālus.

Telpas tālākajā stūrī, blakus kādam visnotaļ neglītam Viktorijas laikmeta skapim ar balti ziliem porcelāna traukiem, pie avīzēm apklāta galda sēdēja vīrietis, kurš būvēja lidmašīnas modeli. Abpus tam Pjū saskatīja baisas koka strēmelītes, ritenīšus un vēl sazin kādas detaļas. Istabā oda pēc līmes un krāsas.

Bija ieslēgts elektriskais kamīns ar neīstām oglēm. Vel acīs iekrita mūzikas centrs, kurš droši vien atskaņoja vini-la skaņuplates, nevis kompaktdiskus. Un it visur varēja redzēt Sendijas portretus - meitene dažādos vecumos. Un uz dzegas virs kamīna - Roja Greisa un Sendijas kāzu fotogrāfija. Viņa stāvēja baltā kleitā un rokā turēja puķu pušķi, līgavainim bija tumši pelēks uzvalks un sudrabota kaklasaite. "Greisam tobrīd bijuši garāki mati nekā tagad," Pjū secināja.

Bolkvila kungs bija liela auguma, plecīgs vīrs, savulaik varbūt apveltīts ar spēcīgu miesas būvi. Plānie sirmie mati bija atglausti abpus kailajam galvvidum, un ļenganais du-bultzods pazuda daudzkrāsaina džempera atlokāmajā apkaklē. Izskatījās, ka gan savējo, gan vīra džemperi Bolkvi-las kundze adījusi pati un pēc viena parauga. Kungs piecēlās, un sagumušie pleci it kā apliecināja dzīvē piedzīvotas sakāves. Kājās vīrietim bija bezformīgas pelēkas bikses un melnas sandales.

No pagaldes izlīda resns svītrains kaķis, kurš likās tikpat vecs kā saimnieki. Uzmetis svešiniekam vienu īsu skatienu, tas izstaipījās un izskrēja no istabas.

- Dereks Bolkvils, - kungs sacīja klusā, teju kautrīgā balsī, kas pagalam neatbilda milzīgajam stāvam. Viņš spēcīgi un pārsteidzoši sāpīgi paspieda Pjū roku.

- Detektīvs superintendants Pjū, - viņš saviebies atbildēja. - Varbūt mēs varētu aprunāties par Sendiju?

Vecais vīrs sastinga. Jau ta bālā seja pavisam zaudēja krāsu, un viņam sāka trīcēt rokas. Kesians Pjū uz mirkli sabijās, ka Bolkvils tikko piedzīvojis sirdstrieku.

- Es izslēgšu krāsni, - paziņoja Margo Bolkvila. - Vai vēlēsieties tēju?

- Tas būtu lieliski, - Pjū attrauca. - Ar citronu, ja iespējams.

- Vai strādājat kopā ar Koju? - namamāte pavaicāja.

- Jā, protams. - Pjū neatraudamies lūkojās uz. viņas vīru.

- Kā viņam klājas?

- Labi. Aizņemts slepkavības izmeklēšanā.

- Viņš vienmēr ir aizņemts, - Dereks Bolkvils norūca un šķita mazliet nomierinājies. - Centīgs darbarūķis.

Mārgo Bolkvila izsteidzās no istabas.

Dereks norādīja uz lidmodeli.

- Lancaster.

- Otrais pasaules karš? - Pjū pavaicāja, pūlēdamies paspīdēt ar zināšanām.

- Augšstāvā ir vairāk.

- Ak tā?

Bolkvila kungs bikli pasmaidīja.

- Man ir Mustang, Spitfire, Mosquito, Wellington. - Iestājās savāds klusums. Televīzijā tobrīd divas sievietes apsprieda kāzu kleitu. Tad Dereks atkal norādīja uz lidmo-deli. - Mans tēvs lidoja ar tādām. Septiņdesmit pieci lidojumi. Vai esat dzirdējis par aizsprostu iznīcinātājiem? Varbūt redzējāt filmu? - Tiklīdz Pjū pamāja ar galvu, vecais kungs turpināja: - Tēvs bija viens no viņiem. No tiem, kuri atgriezās. Viens no dažiem.

- Viņš bija pilots?

- Ložmetējnieks. Viņu dēvēja par Astes Čārliju.

- Drosmīgs vīrs, - Pjū pieklājīgi noteica.

- Nebūt ne. Tikai pildīja pienākumu. Pēc kara bija diezgan skarbs. - Pēc brīža viņš piebilda: - Karš sabeidz cilvēkiem dzīvi, vai ne?

- Varu iztēloties.

Dereks Bolkvils papurināja galvu.

- Nē, to neviens nespēj iztēloties. Jau sen dienat policijā?

- Nākamajā janvārī būs deviņpadsmit gadu.

- Tāpat kā Rojam.

Kad atgriezās sieva ar tēju un cepumiem, Dereks Bolkvils paspaidīja tālvadības pults pogas, lai izslēgtu televizora skaņu, bet atstātu attēlu. Pjū iekārtojās atpūtas krēslā, savukārt Bolkvilu pāris apsēdās dīvānā.

Pjū manikirētajos pirkstos pacēla tasi aiz smalkās osiņas, papūta tēju, iemalkoja un nolika tasi atpakaļ uz galda.

- Uz Saseksas Kriminālpolicijas nodaļu cs nesen pārcēlos no Londonas Metropoles policijas, - viņš paziņoja. - Un man uzdots pārskatīt neatklātās lietas. Nezinu, ka lai saudzīgāk pasaku, bet esmu pārlūkojis visus materiālus un uzskatu, ka jūsu meitas pazušanas gadījums nav kārtīgi izmeklēts. - Viņš atslīga krēslā un papleta rokas. - Protams, es negribu nomelnot Roju... - Detektīvs klusēja, kamēr abi sirmgalvji pamāja, it kā dodot atļauju turpināt. - Ka neiesaistīta persona es varu spriest objektīvāk, un man šķiet, ka Rojs Greiss emociju iespaidā nespētu pilnvērtīgi izstāstīt par sievas nozušanas izmeklēšanu. - Viņš iedzēra vēl vienu malku tējas. - Varbūt jūs varat izklāstīt savu viedokli?

- Vai Rojs zina, ka esat šeit? - Dereks Bolkvils pajautāja.

- Es vadu neatkarīgu izmeklēšanu, - Pjū izvairīgi atbildēja.

Sendijas māte sarauca pieri, taču klusēja.

- Nedomāju, ka no tā celtos kāds ļaunums, - viņas vīrs beidzot ierunājās.

47

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Ronijs bija piedzēries un garām lētām sarkano ķieģeļu dzīvojamām mājām grīļodamies vilka čemodānu pa nelīdzeno ietvi. Mute likās izkaltusi, un galva bija kā iespiesta ciešās skrūvspīlēs. "Vajadzētu paēst," viņš pratoja. "Vēlāk, kad iekārtošos istabā."

Kreisajā rokā viņš žņaudza saņurcītu bāra rēķina lapiņu, uz kuras jaunais labākais draugs - viņa vārdu Ronijs jau bija aizmirsis - bija uzrakstījis adresi un uzzīmējis karti. Pulkstenis bija pieci pēcpusdienā. Virs galvas aizlidoja helikopters. Gaisā jautās deguma smārds. "Vai kaut kur izcēlies ugunsgrēks?"

Pēkšņi prātā ienāca doma, ka tāda pati smaka - pēc bieziem, smacējošiem dūmiem - valdījusi Manhetenā. "Acīmredzot tā iesūkusies drēbēs un ādā, un tagad es to nemitīgi ieelpoju."

Ielas galā viņš piemiegtām acīm pavērās kartē. Nākamajā krustojumā vajadzēja nogriezties pa labi. Viņš pagāja garām vairākiem veikaliem ar krieviskām izkārtnēm un Federālajai krājbankai ar ēkas sienā iebūvētu bankomātu. Apstājies viņš centās apslāpēt kārdinājumu izņemt no konta visu pieejamo naudu. "Nē, tas nebūtu prātīgi," viņš secināja, "jo tiktu reģistrēts transakcijas laiks." Viņš devās tālāk, garām vēl vairākiem veikaliem. Ielas tālākajā stūrī vīdēja sašļucis transparents ar uzrakstu: "Uzturiet Braiton-bīču tīru!"

Piepeši viņš atskārta, cik pamesta ir iela. Abās pusēs bija novietoti automobiļi, taču neviena cilvēka neredzēja. Ari veikali šķita tukši. Tā vien likās, ka viss rajons piedalās ballītē, uz kuru viņš nav uzaicināts.

Protams, viņš zināja, ka visi sēž mājās pie televizora. "Gaida turpinājumu!" Tā kāds bija izteicies bārā.

Pie vāji apgaismotas ēkas ar izkārtni "Pastkastītes" Ronijs apstājās. Iekša pa kreisi varēja saskatīt garu leti, pa labi - rindu rindām metāla kastes. Veikala tālākajā galā pie internēta termināļa sēdēja kāds jauneklis ar gariem melniem matiem. Aiz letes stāvēja pavecs sirmgalvis lētās drēbēs.

Ronijs apjauta, ka lēnām atžirgst un spēj domāt skaidrāk. "Varbūt šī vieta izrādīsies noderīga mana plāna realizēšanai." Viņš devās tālāk un skaitīja šķērsielas kreisajā puisi

sē. Karte vedināja nogriezties pa kreisi, un viņš nonāca im laistā ielā ar dzīvojamiem namiem. Tā vien šķita, ka ck.i būvētas no salauztiem "Lego" klucīšiem. Katras divst.m vai trīsstāvu dvīņu mājas puse izskatījās atšķirīga no otu Līdz ārdurvīm veda pakāpieni, garāžu vietā acīmredzot bi|> iekārtotas citas telpas, ko skatieniem slēpa durvis vai /< mas markīzes, savukārt dakstiņi, nesaderīgie ķieģeļi, no lupušais apmetums un nevienādie logi likās gādāti daža dās izpārdošanās.

Pirmajā krustojumā viņš nogriezās pa kreisi šaurā ieli ņā - Braitonas Otrajā takā - un pagāja garām diviem Clu'V rolet Suburban markas automobiļiem, kas stāvēja pie du bultās garāžas ar grafiti žanrā apzīmētām durvīm. Tālai atradās vienstāva eku rinda, aiz kuras viņš pagriezās p. labi un nonāca pie ielas ar nolaistām dvīņu mājām. Div desmit devītais numurs bija piešķirts ēkai, kam abas pu ses nokrāsotas mitra betona tonī. Pie telefona staba bija piestiprināta saplēsta afiša, taču viņš tai pat nepievērsa uz manību un novērtēja netīros pakāpienus. Pie durvju par sedzes bija pienaglots balts dēlītis ar sarkaniem burtiem "Istabas."

Pieveicis pakāpienus, viņš piespieda zvana pogu. Pēi brīža aiz matētā stikla parādījās izplūdusi figūra. Durvis at vērās. Uz Roniju nolūkojās meitene plānām krūtīm. Nevi žīgā halāta, ievelceņu un nemazgāto, izspūrušo, juras zālēm līdzīgo matu dēļ viņa izskatījās pec klaidones. Ap lielajām, apaļajām acīm platajā lelles sejā vīdēja tumši loki. Meitene klusēja.

- Man vajadzīga istaba, - Ronijs paskaidroja. - Dzirdēju, ka jus izīrējat.

Blakus meitenei pie sienas viņš pamanīja taksofonu. Nāsis iesitās spēcīgs mikla, veca paklāja smārds. Kaut kur dzi-

imā bija dzirdamas televīzijas ziņas par traģiskajiem die-us notikumiem.

i Meitene kaut ko pateica, taču Ronijs nesaprata ne var-д. Izklausījās pēc krievu valodas. i - Vai jūs runājat angliski?

Ar rokas mājienu meitene lika uzgaidīt un nozuda rna-i. Pēc brīža parādījās milzīgs, apmēram piecdesmit gadus ecs vīrietis ar noskūtu galvu. Mugurā viņam bija balts rekls bez apkaklītes, un kājās melna audekla bikses ar dau-iziem stiprinājumiem un sporta apavi. Vīrietis nolūkojās uz loniju gluži kā uz ekskrementu, kas nosprostojis tualetes odu.

- Istabu? - viņš pajautāja. Balsī jautās spēcīgs akcents.

- Boriss... - Piepeši Ronijs atcerējās jauna labākā drau-;a vārdu. - Viņš ieteica nākt šurp.

- Cik ilgi?

Ronijs paraustīja plecus.

- Dažas dienas.

Šķita, ka vīrietis novērtē viņu. Varbūt centās saprast, vai iz sliekšņa nestāv terorists.

- Trīsdesmit dolāru dienā. Labi?

- Labi. Briesmīga diena, vai ne?

- Slikta. Vissliktākā. Pasaule aptrakusi. No divpadsmi-iem līdz divpadsmitiem. Labi? Saprati? Katru dienu jāmak->ā uz priekšu. Ja paliec pēc pusdienlaika, maksā par nākamo dienu.

- Sapratu.

- Skaidrā?

- Jā, protams.

Māja izrādījās lielāka, nekā izskatījās no ārpuses. Ronijs sekoja vīrietim cauri priekšnamam un tālāk pa gaiteni ar nikotīna dzeltenām sienām un paris lētiem, ierāmētiem ai-

navu attēliem. Vīrietis apstājās, uz mirkli nozuda kādā telpā un atkal parādījās ar atslēgu rokā. Pie tās bija koka piekariņš. Viņš atslēdza pretējās durvis.

Istaba likās drūma, un tajā nelāgi oda pec cigarešu dūmiem. Pa logu varēja redzēt nākamās mājas sienu. Turpat atradās pašaura divguļamā gulta ar biezu sārtu pārklāju, kurā vidēja vairāki traipi un divi cigarešu izdedzināti caurumi. Vienā stūri bija izlietne, blakus - dušas kabīne ar ieplīsušiem dzeltenas plastmasas aizkariem. Vēl telpā bija apdriskāts atpūtas krēsls, kumode, pārītis lētu koka galdiņu, vecs televizors ar vēl vecāku tālvadības pulti un paklājs zirņu zupas krāsā.

- Lieliski, - Ronijs noteica. Tobrīd viņš patiešām tā uzskatīja.

Vīrietis sakrustoja rokas uz krūtīm un gaidoši nolūkojās uz klientu. Ronijs izvilka maku un samaksāja par trim dienām. Tad viņš saņēma atslēgu, un vīrietis aizgāja, aizverot durvis.

Ronijs izpētīja istabas iekārtojumu. Dušā bija lietots ziepju gabals, kam pielipis kaut kas aizdomīgi līdzīgs brūnām kaunuma spalviņām. Attēls televizorā likās pārāk miglains. Viņš ieslēdza visas gaismas, aizvilka aizkarus un apsēdās gultā, kas nokrakšķēja un ieliecās. Tad viņš atplauka smai-dā. "Pāris dienu es te izdzīvošu. Bez bēdu! Pie velna, šī ir manas jaunās dzīves pirmā diena!"

Paliecies uz priekšu, viņš nocēla no čemodāna nelielo portfeli un izņēma visas mapes ar dokumentiem, kas tika gatavoti Donaldam Hetkukam. Pašā apakšā atradās ar spiedpogu aiztaisīta plastikāta kabatiņa. No tās viņš izvilka sarkanu mapi, kuru no rīta neuzdrošinājās atstāt ne viesnīcas numurā, ne seifā.

Viņš atvēra mapi, un acis tūdaļ iemirdzējās priekā.

- Sveikas, mīļas! - viņš iesaucas.

_____49_____

Divtūkstoš septītā gada oktobris

- Kas vainas Guinness alum? - Glens Brensons jautāja.

- Vai tad es teicu, ka ir kāda vaina?

Rojs Greiss nolika uz galda Glena alus pinti un savu lielo glāzi ar Glenfiddich viskiju un ledu, kā arī divas paciņas čipsu ar bekona garšu. Tad viņš apsēdās un palūkojās uz draugu. Pirmdienas vakara astoņos "Melnais lauva" bija teju tukšs. Un tomēr viņi izvelējās pašu tālāko stūri, lai neviens nevarētu noklausīties. Radio pārraidīja mūziku, kas arī lieliski apslāpēja balsis un ļāva netraucēti izrunāties.

- Tu vienmēr uz mani savādi noskaties, kad es pasūti-nu šo alu, - Brensons atzina. - It kā tādu nedrīkstētu dzert.

"Tava sieva tevi ir pilnīgi pārvērtusi! No pašpārliecināta vīrieša tu esi kļuvis par paranoiķi!" Greiss domās secināja, taču skaļi nocitēja:

- Bailīgajam visas lapas čaukst.

- Kas to teicis?

- Sofokls.

- Kurā filmā tas bija?

Greiss papurināja galvu un plati pasmaidīja.

- Reizēm tu esi īsts nejēga! Vai tiešām tu zini tikai to, kas rādīts kino?

- Paldies, Einštein. Tu tiešām proti sāpīgāk iesist guļošajam.

- Priekā! - Greiss pacēla glāzi.

Brensons nīgri pacēla savējo un saskandināja ar kolēģi.

Abi iemalkoja, un Greiss sacīja:

- Sofokls bija dramaturgs.

- Miris?

- Četrsimt sestajā gadā pirms mūsu eras.

- Es tolaik vēl nebiju dzimis, vecit! Tu droši vien biji aizgājis uz viņa bērēm, vai ne?

- Ļoti smieklīgi.

- Toreiz, kad dzīvoju pie tevis, es nopētīju tās tavas filozofijas grāmatas.

Atkal iedzēris viskiju, Greiss pasmaidīja.

- Tev nepatīk cilvēki, kas nodarbojas ar pašizglītošanos?

- Tādi, kas to dara, lai neatpaliktu no savām dūjiņām?

Greiss nosarka. "Brensonam, protams, taisnība. Klio apmeklē filozofijas kursu Atvērtajā universitātē, un es brīvajā laikā mēģinu ielauzīties šajā nozarē."

- Uzkāpu uz varžacs, ko? - Brensons drūmi pavaicāja.

Klusēdami abi ieklausijās tobrīd atskaņotajā "Mākslīgo

dārgakmeņu kovbojā". Greiss klusi dungoja līdzi un ritmā šūpoja galvu.

- Jēziņ! Tikai nesaki, ka tev patīk Glens Kempbels!

- Patīk gan.

- Jo vairāk es tevi iepazīstu, jo bezcerīgāks tu man liecies.

- Viņš ir īsts muzikants. Labāks par visiem taviem repe-riem!

Brensons uzsita sev pa krūtīm.

- Tā ir mana mūzika, vecīt. Tā mani uzrunā ka savējo.

- Vai Ari tāda mūzika patik?

Piepeši Brensons saguma un cieši pētīja alus glāzi.

- Agrāk patika. Tagad es vairs nezinu, kas viņai patīk.

Greiss iemalkoja viskiju. Garšoja labi un sasildīja rīkli.

- Nu stāsti, par ko gribēji aprunāties! - Viņš atvēra savu čipsu paciņu un iebāza tajā pirkstus, izvilka vairākus čipsus, iemeta mutē un turpināja: - Zini, tu izskaties briesmīgi. Esi tāds jau vairākus mēnešus, faktiski kopš atgriešanās pie viņas. Iedomājos, ka viss bus kārtībā, jo tu nopirki viņai to zirgu un viņa likās apmierināta. Tātad nav vis? -Greiss kāri apēda vēl sauju čipsu.

Kolēģis iedzēra alu un klusēja.

Krogā oda pēc paklāju tīrītājā un spodrinātāja. Greiss alka pēc cigarešu, cigāra vai pīpes dūmu smārda. Viņaprāt, kopš smēķēšanas aizlieguma krogos vairs nevaldīja īstā atmosfēra. Un tobrīd viņam ļoti gribējās aizkūpināt cigareti.

Klio tovakar neaicināja viņu ciemos, jo grasījās rakstīt eseju filozofijā. "Vēlāk vajadzēs te paēst. Varbūt mājās ledusskapi arī kaut ko varēs atrast. Maltītes gatavošana nekad nav bijusi mana stiprā puse, un šajā ziņā es kļūstu arvien atkarīgāks no viņas," Greiss prātoja. "Pēdējo mēnešu laikā viņa regulāri vārījusi man vakariņas, lielākoties sabalansētu ēdienu, tvaicētu vai apceptu zivi un dārzeņus. Viņa šausminās par neveselīgajiem pusfabrikātiem, no kuriem lielākoties pārtiek policisti."

Dziesma beidzās, un kādu brīdi viņi sēdēja klusumā.

To pārtrauca Glens.

- Zini, seksa mums nav.

- Kopš tavas atgriešanās mājās?

- Diemžēl.

- Ne reizi?

- Ne reizi. Izskatās, ka viņa grib mani sodīt.

- Par ko?

Brensons iztukšoja glāzi, samirkšķināja acis un piecēlās.

- Vēl vienu?

- Maziņo, - Greiss atbildēja. Viņam vēl vajadzēja sēsties pie stūres.

- Kā parasti? Glenfiddich ar ledu?

- Tātad atmiņu vēl neesi zaudējis?

- Atšujies, vecais!

Kādu mirkli Greiss pakavējās domās par darbu. Tikko bija beigusies pusseptiņos vakarā sasauktā sapulce. "Džoe-na Vilsone. Ronijs Vilsons." Šo Braitonas blēdi viņš savulaik labi pazina. "Tātad Ronijs gājis bojā vienpadsmitā septembra notikumos. Tādi reti gadās. Vai viņš nogalināja savu sievu? Rīt mana komanda kārtīgi ķersies pie Ronija un viņa sievas."

Atgriezās Brensons.

- Kāpēc tu apgalvo, ka Ari vēlas tevi sodīt, Glen? -Greiss pavaicāja, tiklīdz draugs apsēdās pie galdiņa.

- Kad mēs tikko satikāmies, mīlējāmies vai visu dienu. Saproti? Pamodāmies un mīlējāmies. Izgājām, piemēram, pēc saldējuma un mīlējāmies. Un vakarā atkal. Viss notika gluži kā citā pasaulē. - Viņš vienā rāvienā izdzēra pusi glāzes. - Protams, mūžīgi tā nevarēja turpināties.

- Tā ir realitāte, - Rojs atzina. - Taču arī reālā pasaule mainās. Mana māte mēdza sacīt, ka dzīve atgādina nodaļas grāmatā. Citi laiki, citi notikumi. Dzīve nemitīgi sagrozās. Vai zini, kāds ir laimīgas laulības noslēpums?

- Kāds?

- Nedieni policijā.

- Smieklīgi. Ironiski, vai ne? Viņa patiešām ļoti gribēja, lai es kļūstu par policistu! - Glens papurināja galvu. - Nesaprotu, par ko viņa nemitīgi dusmojas! Uz mani. Vai zini, ko viņa šorīt pateica?

- Ko tādu?

- Es tīšām neļaujot viņai gulēt. Iedomājies? Naktīs, kad ieeju tualetē pačurāt, es speciāli mērķējot ūdenī, lai būtu skaļāk. Ja es viņu mīlētu, tad censtos trāpīt pa poda sānu.

Tikko atnestās glāzītes saturu Greiss ielēja pirmajā glāzē.

- Tas noteikti ir joks.

- Nē, nopietni, vecīt! Es neko nespēju izdarīt viņai pa prātam. Viņai esot vajadzīgs pabūt vienai, un mana karjera viņai esot pilnīgi vienaldzīga. Vakaros viņa iešot prom no mājas, neesot gatava sēdēt ar bērniem, un tas esot mans pienākums. Ja man jāstrādā, lai meklēju auklīti.

Malkodams viskiju, Greiss iedomājās, ka Ari varbūt uzsākusi mīlas dēku. Viņš gan nevēlējās apbēdināt draugu ar tādiem minējumiem.

- Tā dzīvot nedrīkst, - viņš sacīja.

Brensons paņēma savu čipsu paciņu un sāka to mētāt no rokas rokā.

- Es mīlu bērnus, - viņš paziņoja. - Un negribu mocīties ar šķiršanos, jo tiesa piespriedīs, ka drīkstu redzēties ar viņiem dažas stundas mēnesī.

- Cik ilgi tā jau turpinās?

- Kopš dienas, kad viņa ieņēma galvā to savas personības attīstīšanu. Pirmdienās viņai ir angļu literatūras nodarbības, ceturtdienās viņa apgūst arhitektūru. Un ari citās dienās netrūkst tamlīdzīgu muļķību. Es viņu vairs nepazīstu! Nesaprotu. - Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami. Tad Brensons greizi pasmīnēja un teica: - Nūja, tās ir tikai manas problēmas, vai ne?

- Nē, - Rojs atbildēja. Viņš skaidri apzinājās - ja Ari atkal izmetīs Glenu no mājas, viņam vēlreiz vajadzēs samierināties ar šo neciešamo īrnieku. Pirms pāris mēnešiem Glens jau bija uzturējies pie viņa... "Māja noteikti būtu tīrāka pat tad, ja tur dzīvotu psilocibina sēnes saēdies zilonis," viņš prātoja. - Manuprāt, tās ir mūsu problēmas.

Pirmo reizi visa vakara gaitā Glens no sirds pasmaidīja, atplēsa čipsu paciņu un vīlies palūkojās iekšā, it ka būtu gaidījis citu saturu.

- Kas notiek ar Kesianu Pjū? Piedod, detektīvu super-intendantu Kesianu Pjū?-Greiss paraustīja plecus, un Bren-sons turpināja tincināšanu: - Lien tavās darīšanās?

Greiss pasmaidīja.

- Manuprāt, tads ir viņa diženais plans. Bet mēs viņam parādījām īsto vietu.

50

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kesians Pjū vēlreiz vilcinādamies iemalkoja tēju un saviebās, jo jutīgie zobi necieta karstus dzērienus. Iepriekšējā vakarā viņš bija tiem uzziedis baltinošu gelu un visu nakti tā nogulējis, un tagad zobi asi reaģēja uz krasām tempēra t u ras m a iņa m.

Nolicis tasīti uz apakštases, viņš teica Sendijas vecākiem:

- Es gribu, lai viens būtu skaidrs. Detektīvu superinten-dantu Roju Greisu visi ciena. Mans mērķis ir atklāt patiesos jūs meitas pazušanas apstākļus.

- Mēs ari gribam to zināt, - Dereks Bolkvils sacīja.

Viņa sieva pamāja ar galvu.

- Mums tas ir pats svarīgākais.

- Labi, - Pjū novilka. - Patīkami apzināties, ka esam uz viena viļņa. - Viņš pasmaidīja un turpināja: - Diemžēl... es negribu nevienu nomelnot, taču Saseksas Kriminālpolicijas nodaļā ir cilvēki, kuri uzskata, ka izmeklēšana veikta neprofesionāli. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ liku piesaistīts es. - Piekrītošos mājienus ar galvu viņš uztvēra kā pamudinājumu runāt tālāk. - Šodien es rūpīgi izlasīju lietas materiālus un atklāju daudzus neatbildētus jautājumus. Jūsu vietā es būtu pagalam neapmierināts ar līdzšinējo policijas darbu. - Vecāki atkal pamāja. - Es tiešām nesaprotu, kāpēc Rojam atļāva vadīt izmeklēšanu. Viņš taču ir iesaistītā persona!

- Mūsuprāt, dažas dienas pēc mūsu meitas pazušanas tika izveidota neatkarīga komanda, - Mārgo Bolkvila aizrādīja.

- Un kurš jums paziņoja par rezultātiem? - Kesians Pjū vaicāja.

- Jā, - viņa atzina, - tas bija Rojs.

PjU papleta rokas.

- Un tā ir galvenā problēma. Parasti sievas pazušanas gadījumā vīrs ir pirmais aizdomās turamais līdz brīdim, kamēr tiek pierādīta viņa nevainība. Cik esmu dzirdējis un lasījis, jūsu znots nekad nav turēts aizdomās.

- Vai gribat teikt, ka tagad jūs turat viņu aizdomās? -Dereks pajautāja.

Tiklīdz vecais vīrs pacēla tasīti, atkal bija redzams, ka viņam trīc rokas. PjU prātoja, kāds ir drebēšanas iemesls -satraukums vai Pārkinsona slimība.

- Pagaidām es to neapgalvotu. - Pjū pašapmierināti pasmaidīja. - Taču noteikti speršu visus vajadzīgos soļus, lai novērstu aizdomas no viņa. Patlaban tas vēl nav izdarīts.

Mārgo Bolkvila pamāja ar galvu.

- Tas būtu labi.

Ari viņas vīrs sparīgi māja.

- Vai drīkstu jums uzdot personisku jautājumu? - PjU ieminējās. - Vai esat kaut uz bridi aizdomājušies, ka Rojs kaut ko slēpj no jums?

Iestājās ilgs klusums. Mārgo sarauca uzacis, saknieba lupas un pažņaudzīja rokas. "Laikam no strādāšanas dārzā tās ir tik raupjas," PjU nosprieda. Viņas vīrs sēdēja sagu-mis, it kā viņu pamazām arvien vairāk nospiestu kāda milzīga, neredzama nasta.

- Manuprāt, jums vajadzētu saprast... - Mārgo Bolkvila iesāka. - Mēs uz Roju neturam ļaunu prātu. - Viņa runāja kā skolotāja ar kāda audzēkņa vecākiem.

- Absolūti, - Dereks piebalsoja.

- Bet, - namamāte turpināja, - nekad jau nevar zināt... Cilvēka daba. Cik gan labi mēs pazīstam citus? Vai ne, kungs?

- Protams, - Pjū attrauca medainā balsī.

Istaba atkal valdīja klusums. Mārgo Bolkvila jau trešo reizi sāka maisīt teju, lai gan nebija iebērusi tajā cukuru.

- Vai kaut reizi esat pamanījuši kaut ko neparastu Roja attiecībās ar jūsu meitu? - Pjū vaicāja. - Varbūt kaut kas jūs satrauca? Tas ir... Vai jūs viņu laulību sauktu par laimīgu?

- Acīmredzot nevienam nav viegli sadzīvot ar policistu. Īpaši ar tik ambiciozu kā Rojs. - Mārgo Bolkvila palūkojās uz vīru, kurš paraustīja plecus. - Sendijai nācās daudz laika pavadīt vienai. Un piedzīvot vilšanos ikreiz, kad Greisu negaidīti izsauca uz darbu.

- Vai viņa strādāja?

- Dažus gadus bija ceļojumu aģente Braitonā. Viņi mēģināja ieņemt bērnu, diemžēl neveiksmīgi. Ārsts ieteica mierīgāku dzīvesveidu, tādēļ Sendija aizgāja no turienes un kļuva par pusslodzes darbinieci medicīnas centra reģistratūrā. Un tad... - Balss apsīka.

- Viņa pazuda? - Pjū minēja.

Asaru pilnām acīm Mārgo Bolkvila pamāja ar galvu.

- Mums tas bija grūts laiks, - Dereks piebilda. - īpaši Mārgo. Viņai ar Sendiju bija īpaši sirsnīgas attiecības.

- Protams. - Pjū sameklēja piezīmju grāmatiņu un kaut ko pierakstīja. - Cik ilgi viņi mēģināja ieņemt bērnu?

- Vairākus gadus, - Margo atbildēja aizžņaugtā balsī.

- Laulību tas var spēcīgi ietekmēt, - Pjū secināja.

- Laulību viss var ietekmēt, - Dereks attrauca.

Iestājās klusums.

Pēc krietna brīža Mārgo iemalkoja tēju un pajautāja:

- Vai gribat teikt, ka mums viss nav izstāstīts?

- Pagaidām es negribu ļauties spekulācijām, bet jūsu meitas pazušanas apstākļu izmeklēšana nav veikta godprātīgi. To es varu apgalvot kā Apvienotās Karalistes labāko policijas spēku virsnieks ar deviņpadsmit gadu pieredzi.

- Mēs Roju neturam aizdomās, - Mārgo Bolkvila paziņoja. - Un negribam, lai jūs nonākat pie nepareiziem secinājumiem.

- Protams. Lai būtu skaidrs jau no paša sākuma... Es nesākšu raganu medības. Mans mērķis ir izbeigt lietu un dot jums ar vīru iespēju dzīvot tālāk.

- Tas taču ir atkarīgs no tā, vai mušu meita ir dzīva vai mirusi, vai ne?

- Neapšaubāmi, - Kesians Pjū noteica, iedzēra mazliet tējas un tūdaļ nolaizīja zobus. Tad viņš izvilka vizītkarti un nolika uz galda. - Ja piepeši atcerēsieties kaut ko noderīgu, lūdzu, piezvaniet!

- Paldies, - Mārgo Bolkvila sacīja. - Jūs esat krietns cilvēks. Tas ir jūtams.

Pjū pasmaidīja.

51

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Mostoties no savada sapņa, Ebija samirkšķināja acis. Kaut kas dūca. Vēders sāpēja. Seja likās nejutīga. Augums

drebēja, jo viņai ļoti sala. Skatiens pievērsās krēmkrāsas sienas flīzēm. Uz bridi viņa iedomājās, ka atrodas lidmašīnā vai varbūt kuģa kajītē.

Palēnām tomēr nostiprinājās pārliecība, ka noticis kaut kas ļauns. Viņa nespēja pakustēties. Oda pēc plastmasas, javas, flīžu līmes un dezinfekcijas līdzekļiem.

Atmiņa atgriezās - ar sprādzienam līdzīgu uzplaiksnījumu nemaņas tumsa.

Dvēseli pārņēma bailes. Viņa mēģināja pacelt labo roku, lai pieskartos sejai. Un tajā mirklī saprata, ka tiešām nespēj pakustēties.

Vai atvērt muti.

Galva viņai bija atliekta atpakaļ tik spēcīgi, ka sāpēja kakls, un mugurā dūrās kaut kas ciets. Piepeši viņa apjauta, ka atrodas tualetē. Redzēt kaut ko varēja tikai taisni uz priekšu. Lai palūkotos lejup, vajadzēja piepiliet acis. Tajā mirkli viņa attapās, ka ir kaila un notīta ar pelēku līmlenti -krūtis, delnas, potītes, mute un laikam ari piere.

Tā bija viņas dzīvokļa viesu dušas telpa ar dārgām un nekad nelietotām ziepēm trauciņā, ar izlietni, dvieļu pakaramajiem un skaistām romāņu stila flīzēm un dekoratīvām līstēm. Pa labi atradās durvis uz nelielu pieliekamo, kur stāvēja veļas mazgājamā mašīna un žāvētājs. No turienes varēja pa avārijas izeju nonākt kāpņu telpa. Durvis uz dzīvokļa priekšnamu bija pa kreisi. Pavērtas.

Viņa sāka trīcēt un bailēs gandrīz apvēmās. Bija grūti aplēst, cik ilgi viņa ieslodzīta šaurajā telpā bez logiem. Mēģinājumi mainīt pozu izrādījās veltīgi.

"Vai viņš ir prom? Visu paņēmis un atstājis mani šeit?" Fbija prātoja.

Vēders tiešām sāpēja. Lente izrādījās pievilkta pārāk stingri, un dažas ķermeņa daļas viņa vairs nejuta. Laba roka bija notirpusi. Cietā sēdvieta spiedās dibenā un augšstilbos.

"Vajadzētu atcerēties, kas atrodas aiz poda, lai saprastu, pie ka esmu pielīmēta," Ebija prātoja. Diemžēl atmiņa pievīla.

Gaisma bija ieslēgta, tādēļ darbojās ari ventilators. Šī vienmuļā dūkoņa bija viņu pamodinājusi.

Bailes pārvērtās izmisuma. "Viņš ir prom. Es jau tik daudz esmu pārdzīvojusi, un tagad vēl šis! Kā gan es to pieļāvu? Kā es varēju but tik stulba? Kā? Kā? Kā?"

Izmisums pārtapa par dusmām.

Un tad atgriezās bailes, jo viņa ieraudzīja kustīgu ēnu.

52

Divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitais septembris

Loreina sēdēja uz pašas stūra dīvāna maliņas dzīvojamā istabā, atskrūvēja pudeles vāciņu un uzlēja degvīnu ledus gabaliņiem un laima šķēlītei glāzē. Pirmīt bija atnākusi māsa ar mazajām pudelītēm pilnu plastmasas maisiņu. "Šis rezerves viņai acīmredzot ir neizsīkstošas," Loreina prātoja. "Laikam lidojumu laikā zog no bara."

Pulkstenis rādīja devīto stundu. Ārā valdīja tumsa. Televīzija joprojām pārraidīja ziņas. Loreina tās raudādama skatījās visu dienu. Nemitīgi tika atkārtotas šausmu ainas un politiķu paziņojumi. Tobrīd rādīja vairākus cilvēkus Pakistānas studijā - ārstu, informācijas tehnoloģiju speciālistu, juristu, dokumentālo filmu režisori ar skaļu balsi un kāda uzņēmuma direktoru. Loreina nespēja noticēt savām ausīm. Viņi apgalvoja, ka viss, kas todien noticis Amerikā, ir lieliski.

Viņa paliecās uz priekšu un nodzēsa cigareti izsmēķiem pilnajā pelnutraukā. Mo virtuvē gatavoja salātus un vārīja makaronus. Loreina skatījās uz studijas viesiem un apmulsusi klausījās. "Inteliģenti cilvēki! Un viens pat uzdrošinās smieties! Sejā tāds prieks..."

- Ir pienācis laiks, kad Amerikas Savienotajām Valstīm jāsaprot, ka nedrīkst vairs komandēt pārējo pasauli. Mums viņu vērtības nav vajadzīgas. Šī viņiem bija mācību stunda. Beidzot ir pienākusi diena, kad arī viņi dabūja pa degunu!

Dokumentālo filmu režisore māja ar galvu un papildināja šos argumentus ar savējiem.

Loreinas skatiens pievērsās tālruņa klausulei. Ronijs joprojām nebija piezvanījis. "Tūkstošiem bojāgājušo. Un šie cilvēki ir laimīgi? Daudzi izlēca no debesskrāpju augšējiem stāviem. Un viņi to apzīmē ar vārdiem "dabūja pa degunu"?"

Paķērusi klausuli, Loreina piespieda to pie mikla vaiga. "Lūdzu, Ronij, piezvani! Piezvani, dārgais! Piezvani, piezvani, piezvani..."

Mo allaž centās pasargāt Loreinu. Viņa bija vien trīs gadus vecāka, taču izturējās gluži kā citas paaudzes sieviete.

Patiesību sakot, abas bija diezgan atšķirīgas. Ne tikai pēc matu krāsas - Mo tie bija piķa melni - un ārējā izskata, bet arī pēc dzīvesveida un veiksmes. Mo bija labi veidots, apaļīgs, visnotaļ pievilcīgs augums, un viņai piemita dabisks maigums. Dzīve pati krita viņai klēpī. Loreina piecus gadus pacieta pazemojošas, līdz neprātam dārgas - un pilnīgi neveiksmīgas - mākslīgās apaugļošanas manipulācijas. Mo spēja palikt stāvoklī, vien iedomājoties par sava vīra dzimumlocekli.

Māsai bija trīs bērni - nāca pasaulē cits pēc cita un pamazām auga par krietniem cilvēkiem. Viņa bija laimīga kopdzīvē ar kluso, pieticīgo rasētāju nelielajā, glītajā ģimenes mājā. Dažkārt Loreina vēlējās, kaut spētu līdzināties māsai. "Es varētu būt apmierināta ar dzīvi. Nevis mūžīgi ilgoties pēc kaut kā labāka."

- Mīļā! - Mo satraukti uzsauca no virtuves un tad ieskrēja istabā. Loreinas dvēselē atdzima cerība. "Vai viņa redzējusi Roniju ziņās?" Diemžēl māsas sejā vīdēja šoks. - Ātrāk! Tev zog mašīnu!

Loreina pielēca kājās, uzāva kurpes, pieskrēja pie ārdurvīm un atrāva tas vajā. Pie īsā piebraucamā ceļa stāvēja eva-kuators ar dzeltenīgām mirgojošām bākugunīm uz jumta. Divi skarba izskata vīrieši dzina viņas BMW kabrioletu augšā uz platformas.

- Ei! - viņa pārskaitusies uzsauca un tuvojās strādniekiem. - Ko jus, pie velna, te darāt?

Viri turpināja darbu. Kad Loreina pieskrēja klāt, garākais izvilka no priekšējās kabatas papīru žūksni.

- Jūs esat Vilsones kundze?

Piepeši zaudējusi apņēmību, Loreina atbildēja:

-Jā.

- Jūsu virs ir Ronijs Vilsons?

- Jā. - Atgriezās pašpārliecinātība.

Strādnieks parādīja viņai dokumentus un, gluži vai atvainodamies, klusi sacīja:

- "Interalianse auto" - diemžēl mēs esam spiesti atņemt jums automobili.

- Ko tas nozīmē?

- Pēdējo sešu mēnešu laikā nav maksāts ne reizi. Vilso-na kungs ir nokavējis visus termiņus.

- Tā noteikti ir kļūda.

- Diemžēl ne. Jūsu virs ir ignorējis trīs brīdinājuma vēstules. Līgums paredz, ka šādā gadījumā kompānija drīkst atsavināt automobili.

Kad tumšzilā BM Waizmugures ritenis uzbrauca uz platformas, Loreina izplūda asarās.

- Lūdzu! Jūs taču redzējāt šīsdienas ziņas! Mans vīrs ir tur... Ņujorkā... Es cenšos viņu sazvanīt. Mēs noteikti visu nokārtosim.

- Lai viņš rīt ierodas mūsu biroja, kundze. - Vīrieša balsī ieskanējās līdzjūtība, taču viņš neatkāpās.

- Paklausieties... Es... lūdzu, atstājiet mašīnu vismaz, uz šo nakti.

- Es iedošu numuru, uz kuru piezvanīt rīt, - viņš sacīja.

- Bet... bet... man vairs nebūs mašīnas. Kā es tikšu galā? Man... mašīnā ir mantas. Kompaktdiski. Stāvvietas taloni. Manas saulesbrilles.

Vīrietis pavēcināja roku.

- Protams. Mantas varat paņemt.

- Paldies, - Loreina attrauca. - Liels paldies.

53

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Bailēs drebēdama, Ebija vēroja ēnu. Viņa sadzirdēja apavu čīkstoņu pret spodrajiem grīdas dēļiem. Nočaukstēja papīri.

Tad parādījās Rikijs.

Viņš nostājās durvīs un atspiedās pret stenderi. Motociklista jaka bija vaļā, baltais T krekls notraipīts. Vaigus klāja vairākas dienas auguši rugāji, mati šķita taukaini un savādi pielipuši pie galvas - varbūt ķiveres dēļ. Ebijai viņš likās mainījies. Tas vairs nebija bezrūpīgais sērfotājs, kādu viņa reiz pazina. Tagad viņas priekšā stavēja vajāts zvērs, turklāt pāris mēnešos krietni novecojis. Viņš bija zaudējis svaru, izvārdzis, ieguvis tumšus lokus un pamatīgus maisiņus zem acīm un nelāgi oda.

"Jēziņ, kādreiz man šis cilvēks tik ļoti patika!"

Rikijs pasmaidīja, it kā būtu nolasījis viņas domas.

Taču tas bija svešāds smaids. Tas noteikti nebija Rikija smaids. Tā vairāk bija maska. Ebija pievērsās viņa rokaspulkstenim. Desmit un piecdesmit minūtes. "Vai esmu bijusi nemaņā četras stundas?"

Tad viņa ieraudzīja biezo aploksni. Rikijs to pacēla augstāk, pamāja un apgrieza otrādi, izpurinot uz grīdas visus izgriezumus no piektdienas Tinies un Guardian laikrakstiem.

- Priecājos tevi atkal redzēt, Ebij, - viņš sacīja. Balss likās skarba.

Ebija mēģināja runāt, palūgt, lai Rikijs atbrīvo viņu, taču spēja vien klusi kunkstēt.

- Labi, ka jūties tāpat! Es tikai nesaprotu, kāpēc tu kādam gribi nosūtīt vecas avīzes. - Viņš pievērsās adresei. - "Lora Džeksone. Steiblkotedža seši, Rodmela." Sena draudzene? Bet... kāpēc sūtīt viņai vecas avīzes? Manuprāt, muļķīgi. Varbūt es kaut ko nezinu? Tiešām? Vai Rod-melā nestrādā pasts? - Rikijs saplēsa aploksni uz pusēm. Arā izbira mīkstais pildījums. Pēc tam viņš katru aploksnes daļu sadirāja sīkās strēmelēs, beidzis papurināja galvu un ļāva pēdējam gabaliņam nokrist uz grīdas. - Es izlasīju abas avīzes. Neko interesantu neatradu. Taču tam vairs nav nozīmes, vai ne? - Viņš stingri palūkojās uz Ebi-ju, nopētīja viņu no galvas līdz kājām un pasmaidīja. Lepojās ar sevi.

"Ir skaidrs, kas Rikijam vajadzīgs," Ebija drudžaini domāja. "Lai pie tā tiktu, viņš atļaus man runāt. Ko darīt?"

Diemžēl neviena derīga ideja izmisuma nomāktajā prātā neienāca.

Uz bridi nozudis, Rikijs atkal atgriezās ar viņas milzigo zilo čemodānu, nolika to uz grīdas, notupās un atvēra.

- Glīti sakārtots, - viņš sacīja. - Rūpīgi un akurāti. - Balsī ieskanējās rūgtums. - jā, tev dzīvē bijis daudz iespēju uz-trenēt prasmi ātri sakravāties un bēgt.

Pelēkās acis pievērsās Ebijai. Tajās pavīdēja kaut kas agrāk neredzēts. Kaut kas jauns. Tumsa. Reāla tumsa. It kā viņa dvēsele būtu mirusi.

Citu pēc citas viņš izcēla no čemodāna Ebijas mantas. Pirmais bija biezais adītais džemperis, ko viņš neticami, kaitinoši lēni atlocīja, pārbaudīja katru vīlīti, izgrieza uz kreiso pusi un tad apmierināti aizmeta pār plecu.

Ebijai ļoti gribējās čurāt, taču viņa apņēmās nepazemoties šī cilvēka priekšā un neizrādīt savas bailes. Viņa sakoda zobus un nodevās izrādes vērošanai.

Rikijs nesteidzās. It kā justu, kāda nepieciešamība sakusi mocīt Ebiju.

Viņa rokaspulkstenis rādīja, ka pēc čemodāna izpakoša-nas pagājušas jau divdesmit minūtes. Pēdējā manta bija ceļojumu fēns, kas aizlidoja prom pa gaiteni un atsitās pret grīdlīsti.

Laiku pa laikam Ebija mēģināja pakustēties. Veltas pules. Līmlente nepadevās ne par mata tiesu. Delnu locītavas un potītes neizturami smeldza. Dibens jau bija nosēdēts līdz nejutīgumam, un ceļgalus vajadzēja spiest kopā, lai apvaldītu vēlēšanos urinēt.

Ne vārda neteicis, Rikijs pagrūda čemodānu malā un izgāja no telpas. Piepeši Ebija atskārta, ka uzmākušās slāpes, taču tā bija mazākā no viņas problēmām. "Man jātiek brīvībā! Tikai... kā?" Viņa pačurāja. "Vismaz to es vel varu izdarīt. Visu viņš tomēr nav aizlīmējis." Pārgurusi, nomocījusies ar galvassāpēm, viņa tagad tomēr spēja koncentrēties un domāt daudz skaidrāk. "Ja varētu panākt, ka viņš atbrīvo man muti, ja varētu aprunāties... Varbūt mēs pat varētu vienoties. Rikijs taču ir darījumu cilvēks. Diemžēl viss atkarīgs no tā, cik dusmīgs viņš ir."

Rikijs atgriezās ar viskija glāzi vienā un aizkūpinātu cigareti otra rokā. Saldenais, bagātīgais aromāts, pēc Ebijas domām, līdzinājās moku rīkam. Viņa bija gatava atdot gandrīz visu, lai ievilktu plaušās vienu dūmu. Un lai kaut ko padzertos.

Viņš pakratīja glāzi, un ledus gabaliņi nograbēja. Tad viņš sarauca degunu, paspēra soli uz priekšu un pasniedzās garām Ebijai. Pēc klikšķa tika nolaists ūdens, un Ebija sajuta aukstu lāsīšu pieskārienu ādai.

- Tu gan esi cūka! - Rikijs norūca. - Pēc tualetes lietošanas jānolaiž ūdens. Lai ari tev vienmēr paticis kanalizācija nolaist cilvēkus. - Viņš nokratīja pelnus uz grīdas. - Tev ir jauka ligzdiņa. No ielas daudz nevar saskatīt. - Apklusis viņš likās iegrimis domās. - Kaut gan... mans furgons no šejienes ari neizskatās pārāk iespaidīgs.

"Furgons." Šis vārds līdzinājās sitienam. "Vecais baltais furgons, kurš ne reizi netika izkustināts no vietas? Vai tiešām es biju tik stulba, ka neiedomājos par šādu iespēju?" Ebija klusībā sodījās. Viņa mēģināja lūdzoši paraudzīties uz Rikiju, taču viņš tikai iemalkoja viskiju, izsmēķēja cigareti un nometa to uz grīdas.

- Tieši tā, Ebij, mēs mazliet aprunāsimies. Pavisam vienkārši.. Es uzdošu jautājumus, un tu paskatīsies pa labi, ja atbilde bus "jā", un pa kreisi "nē" gadījumā. Vai visu saprati?

Mēģinājums papurināt galvu Ebijai izrādījās neveiksmīgs.

- Nē, Ebij, tu nesaklausīji pareizi. Būs jākustina acis, nevis galva. Vai parādīsi, ka esi mani sapratusi?

Krietnu mirkli vilcinājusies, Ebija palūkojās pa labi.

- Laba meitene! - Rikijs iesaucās, it kā uzslavētu kucēnu. - Ļoti laba meitene! - Viņš nolika glāzi, sameklēja nākamo cigareti un iesprauda to starp lūpām, atkal pacēla glāzi un sakratīja ledus gabaliņus. - Gards viskijs, - viņš sacīja.

- Dārgs. Bet ar naudu tev nekad nav bijis problēmu, vai ne? - Viņš notupās, lai abu acis atrastos vienā līmenī, un paliecās tuvāk Ebijai. - Nav taču, vai ne?

Ebija skatījās taisni uz priekšu un aukstumā nodrebēja.

Rikijs ievilka cigaretes dūmu un izpūta viņai tieši sejā. Dūmi koda acīs.

- Kā tad ir? Nauda nav problēma? - Viņš piecēlās kājās.

- Redzi, Ebij, ne pārāk daudziem ir zināms, ka tu esi šeit. Tātad neviens tevi nemeklēs un nenāks uz šejieni. - Viņš iemalkoja viskiju. - Glīta dušas kabīne. Taupījusies tu neesi. Un tagad droši vien gribētu nomazgāties. Es esmu godīgs cilvēks. - Viņš spēcīgi sakratīja ledu un cieši raudzījās glazē. Uz bridi Ebija iedomājās, ka Rikijs tiešām piedāvās darījumu. - Klau... ja atdosi man visu un uzreiz, es nenodarīšu tev pāri. - Viņš atkal pasmaidīja. - Manuprāt, te nav vajadzības daudz domāt. - Lēni, teju garlaikoti viņš ievilka dūmu, it kā izbaudītu Ebijas alkas uzsmēķēt, tad atgāza galvu un izpūta zilu strūkliņu, kas lēni pacēlās gaisā.

- Zini, es ļaušu tev pagulēt.

Viņš izgāja no telpas un aiztaisīja durvis.

54

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rojs Greiss sēdēja pie galda Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas pirmajā kabinetā un mocījās ar pamatīgām paģirām. Mute vairāk līdzinājās papagaiļa būrīša grīdai, savukārt galva sāpēja tik mežonīgi, it kā motorzāģis būtu atdūries pret metāla stieni un notrulinājis zobus.

Vienīgais mierinājums bija Glens Brensons, kurš sēdēja pa diagonāli pretī viņam un izskatījās vēl bēdīgāk. "Pie velna, kas mums vakar bija uznācis?"

Viņi bija aizgājuši uz "Melno lauvu", lai iedzertu pa glāzītei, jo Glens gribēja izrunāties par savu laulību. Ap pusnakti viņi izstreipuļoja no kroga, pilnīgi noreibuši. "Cik daudz viskija, alus un vīna mēs izlietojām?" Par to Greiss pat negribēja domāt. Viņš neskaidri atcerējās, ka mājup aizbraucis ar taksometru un draugs palicis pie viņa, jo sieva atteikusies Glenu tādā stāvoklī pieņemt.

Vakars turpinājās, un Glens sāka pārskatīt Roja kompaktdiskus, jau kuro reizi kritizējot viņa muzikālo gaumi.

Rītu Glens sagaidīja tukšajā istabā, vaidēdams apdullinošās galvassāpēs un solīdamies Greisam, ka pieliks visam punktu.

- Ir astoņi trīsdesmit, otrdiena, divdesmit trešais oktobris, - Greiss sacīja, atklādams sapulci.

Blakus kafijas krūzei atradās viņa piezīmju klade un dokumenti, ko pirms pusstundas bija nodrukājusi viņa palīdze. Izdzertās paracetamola tabletes neiedarbojās, un viņš valstīja pa muti piparmētru košļājamo gumiju, lai nomāktu nelāgo elpu. Automobili viņš nakti bija atstājis pie kroga un vēlāk grasījās aiziet tam pakaļ - pastaiga pašsajūtai noteikti nāks par labu.

Viņš nopietni sāka satraukties par nespēju kontrolēt savu kāri pēc alkohola. Ari Klio mēdza piedzerties līdz nemaņai - varbūt tādēļ, lai apslāpētu darbā pieredzētās šausmas. Sendijai patika nedēļas nogalēs izmalkot pa glāzei vīna vai karstā vakarā kādu alu, bet tas ari bija viss. Klio lietoja vīnu ik dienu, un tikai paretam - dežūras laika - tā bija viena glāze. Viņi diezgan bieži iztukšoja pudeli vīna, kas sekoja pāris glāzēm viskija, un dažkārt aizsāka ari otru pudeli.

Nesenajā medicīniskajā apskatē ārsts bija apvaicājies, cik alkohola vienību viņš izdzer nedēļā. Greiss sameloja, ka septiņpadsmit, jo vīrietim par normu uzskatīja divdesmit. Ārsts sarauca pieri un ieteica samazināt devu līdz piecpadsmit. Vēlāk Greiss internētā atrada aprēķina programmu un atklāja, ka vidēji nedēļā uzņem četrdesmit divas vienības. "Un vakardiena šīs nedēļas bilanci dubultos," viņš drūmi nodomāja un klusībā nozvērējās nekad vairs nepieskarties alkoholam.

Pretī viņam sēdēja Bella Moja ar neiztrūkstošajām konfektēm pa rokai. Parasti citiem viņa tās nepiedāvāja, taču šoreiz pastūma kastīti tuvāk Greisam.

- Izskatās, ka tev šorīt vajadzīgs cukurs, Roj, - viņa sacīja.

- Tik uzkrītoši?

- Ballīte bija laba?

Greiss palūkojās uz Glenu.

- Noteikti.

Izspļāvis košļājamo gumiju, viņš apēda vispirms vienu konfekti, tad vēl tris. Sliktāk nekļuva. Viņš iedzēra mazliet kafijas un atkal iemeta mutē gumiju.

- Derētu kokakola. īstā, nevis diētiskā, - Bella pamācīja. - Paģirās vienmēr palīdz. Un brokastis kaut kas cepts.

- Izklausās pēc pieredzes apmaiņas, - Normens Potings secināja.

- Man paģiru nekad nav, - Bella noskaldīja.

- Mūsu tikumīgā jaunava, - Potings norūca.

- Pietiek, Normen! - Greiss aizrādīja un uzsmaidīja Bellai, lai viņa neiesaistītos tālākās diskusijās. Pēc tam viņš nolasīja informāciju, ko Normens Potings sagatavojis pēc iepriekšējā vakara sapulces, proti, ka Džoenas Vilsones vīrs Ponijs gājis bojā Pasaules tirdzniecības centrā divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitajā septembrī. Pabeidzis viņš pievērsās Potingam. - Lieliski pastrādāts, Normen!

Detektīvs kaut ko noņurdēja, taču izskatījās apmierināts ar sevi.

- Kas mums zināms par Džoenu Vilsoni? Ir kāds ģimenes loceklis, ar kuru mēs varētu aprunāties? - Greiss vaicāja.

- Es pie tā strādāju, - Potings atbildēja. - Vecāki ir miruši, tas ir noskaidrots. Brāļu un māsu nav. Varbūt atradīsies citi radinieki.

Greiss palūkojās uz savu vietnieci Liziju Mentlu un sacīja:

- Tad pagaidām koncentrēsimies, meklējot Vilsonu paziņas un draugus. To izdarīs Normens un Glens. Savukārt Bella ar Amerikas vēstniecības starpniecību piezvanīs uz FIB un uzzinās, vai Džoena Vilsone deviņdesmitajos gados ir uzturējusies Savienotajās Valstīs. Ja viņa būs gribējusi tur strādāt, būs kārtojusi vīzu. Palūdz, lai FIB parbauda visas datubāzes.

- Viii mums vēstniecībā ir kontaktpersona? - Bella pajautāja.

- Jā. Es pazīstu Bredu Geretu no juridiskā atašeja biroja. Viņš palīdzēs, kā vien varēs. Ja radīsies problēmas, man ir divi draugi Apgabala prokurora biroja Ņujorka. Varbūt pat prātīgāk uzreiz meklēt viņus. Tā mēs netērēsim laiku formalitātēm. Ja vajadzēs kādus dokumentus, protams, iesim pa oficiālo ceļu. - Mirkli apdomājies, viņš piebilda: - Bredu atstājiet mana ziņā. Es viņam piezvanīšu un visu norunāšu. - Tad Greiss pievērsās detektīvam konsteblam Nikolam. - Tev tiek uzdots izsludināt Ronija Vilsona meklēšanu. Gan mūsu valstī, gan ārzemēs.

Jaunais konstebls pamāja. Viņš izskatījās ierasti noguris un bāls. "Acīmredzot pavadījis kārtējo bezmiega nakti, rūpējoties par bērnu," Greiss nosprieda un tad paraudzījās uz Liziju Mentlu. - Vai kaut kas būtu piebilstams?

- Interesanti, kas šis Ronijs Vilsons ir par tipu, - viņa sacīja. - Iespējams, viņš ir aizdomās turamais numur viens.

Izņēmis no mutes košļājamo gumiju, Greiss to iemeta papīrgrozā sev pie kājām.

- Piekrītu, - viņš noteica. - Taču mums jāuzzina par Vil-soniem maksimāli daudz, jāizprot viņu kopdzīve. Varbūt varam atrast kādu motīvu. Vai Ronijam bijusi mīļākā? Varbūt sievai bijusi dēka?

- Tiklīdz atmetīsim neiespējamo, atklāsies patiesība, kaut pati neticamākā, - ieminējās Normens Potings.

Uz mirkli iestājās klusums. Potings izskatījās bezgalīgi apmierināts ar sevi. Bella Moja palūkojās uz viņu un ledaini noskaldīja:

- Citāts no Šerloka Holmsa. Izcili, Normen! Jūs esat no vienas paaudzes.

Greiss veltīja seržantei brīdinošu skatienu, taču viņa tikai paraustīja plecus un apēda konfekti. Nākamo uzdevumu viņš iedalīja Emmai Džeinai Bautvudai.

- Tev jāuzzīmē Vilsonu ciltskoks.

- Pag, man ir informācija! - iejaucās Normens Potings.

- Vakar es izpildīju mājasdarbu un pārskatīju datubāzes. Ronijs Vilsons ir nonācis policijas redzeslokā.

- Sen? - Greiss painteresējās.

- Jā. Saseksas policijā bijis biežs viesis. Pirmā reize reģistrēta tūkstoš deviņsimt astoņdesmit septītajā gadā, kad viņš strādājis pie kāda manīga lietotu automobiļu tirgoņa, kurš meklēja norakstītas mašīnas, remontēja tās un atkal pārdeva.

- Kas notika? - Greiss vaicāja.

- Gadu pakarājās mata galā un...

- Kā tu teici? - viņu pārtrauca Bella Moja. - Pakarājās mata galā?

- Jā, mīlulīt. - Potings atdarināja virves apmešanu sev ap kaklu. - Nosacītais sods.

- Vai tu varētu pacensties un runāt visiem saprotamā valodā? - Bella noburkšķēja.

Potings samirkšķināja acis.

- Man šķita, ka tādi teicieni nevienam nav sveši.

- Tādus lietoja piecdesmito gadu filmās, - Bella atcirta,

- kuras skatījās tava paaudze.

- Pietiek, - Greiss brīdināja.

Bella paraustīja plecus un saknieba lūpas.

Normens Potings turpināja ziņojumu:

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit pirmajā gadā uz četriem gadiem tika notiesāts Torijs Biglovs. Smukulītis, kura arods bija vecu kundzīšu uzticības izmantošana un mantu uzpirkšana par sviestmaizi. - Apklusis viņš palūkojās uz Bellu. - Par sviestmaizi. Vai šī frāze ir saprotama?

- Neapšaubāmi, - viņa atcirta.

- Lieliski, - Potings novilka. - Ronijs Vilsons bija viņa līdzzinātājs, taču izspruka no sprieduma kaut kādu sīku juridisko nianšu dēļ. Es runāju ar šis lietas izmeklētāju Dei-vu Geiloru.

- Viņš strādāja kopā ar Teriju Biglovu? - Greiss pārjautāja.

Šis uzvārds bija pazīstams visiem klātesošajiem. Tā bija viena no senākajām pilsētas noziedzīgajām ģimenēm, kas vairākās paaudzēs tirgoja narkotikas, zaga antīkas lietas, ietekmēja lieciniekus un nodarbojās ar sutenerismu un citām nelietībām. Greiss paraudzījās uz detektīvi inspektori Mentlu.

- Šķiet, ka tev taisnība, Lizij. Ir pietiekams pamats apgalvot, ka Ronijs turams aizdomās.

"Elisonei Vosperei tas patiks," Greiss prātoja. "Viņai vienmēr patīk, ja kāds apgalvo, ka "mums ir aizdomās turamais". Ar šādu ziņojumu devusies pie sava priekšnieka, Elisone var izskatīties labāk viņa acīs. Ja priekšnieks ir laimīgs, ari viņa tāda jutās un parasti liek mani mierā."

55

Divtūkstoš pirnta gada vienpadsmitais septembris

Duša palīdzēja Ronijam nomazgāt pelēkos putekļus un atžirgt no reibuma. Tad viņš izstiepās gultā ar sadedzināto sārto pārklāju. Gultai par trīsdesmit dolāriem diennaktī galvgaļa nebija, tāpēc viņš atspiedās pret sienu, miglainajā televizora ekrānā skatījās ziņu pārraidi un smēķēja.

Divas lidmašīnas ietriecas Dvīņu torņos. Deg Pentagons. Ņujorkas mērs Džuljāni nopietnu seju slavē pilsētas policistus un ugunsdzēsējus. Prezidents Bušs nopietnu seju pieteic karu teroristiem. Pelēkie spoki ar nopietnām sejām.

Blāvās spuldzītes pastiprināja drūmo sajūtu istabā. Netīrie aizkari bija ciet, aizsedzot skatu uz pretējās mājas sienu. Tobrīd visa pasaule aiz šīs nelielās telpas robežām likās nopietna un drūma.

Taču Ronijs - par spīti galvassāpēm no izdzertā degvīna daudzuma - nejutās sadrūmis. Jā, šokēts par visiem tās dienas notikumiem un izjukušajiem plāniem, bet šajā istabā noteikti pasargāts un paša domu sildīts. Dzīve viņam devusi vienreizēju iespēju.

Vēl viņš saprata, ka no rīta viesnīcas numurā atstājis daudz ko svarīgu - lidmašīnas biļetes, pasi, apakšveļu -, taču jūtas apmierināts, nevis noraizējies.

Jau tūkstošo reizi viņš palūkojās uz mobilo tālruni, lai pārliecinātos, ka tas ir izslēgts. "It ka aparāts varētu pats ieslēgties! Laikam es kļūstu par paranoiķi," Ronijs nosprieda. "Ja telefons nedarbojas, Loreina nevar piezvanīt un priekā spiegt vai, visticamāk, lamāties par to, ka neesmu devis par sevi nekādu ziņu."

Kaut kas rāpoja pa paklāju. Apmēram puscollu garš prusaks. Ronijs kādreiz bija lasījis, ka šie kukaiņi spēj pārciest kodolkaru - ir sasnieguši perfektu evolūcijas pakapi un attīstījuši izdzīvošanas prasmes.

"Jā, arī es esmu veikli pielāgojies," Ronijs prātoja. Plāns pamazām nobrieda, un viņš skaidri zināja, kāds bus pirmais solis.

Viņš piegāja pie papīrgroza un izņēma plastmasas maisiņu, kurā ielika sarkano mapi no portfeļa. "Maisiņa dēļ mani diez vai kāds mēģinās aplaupīt. Protams, vilkt pa šo apkārtni čemodānu un portfeli bija milzīgs risks." Piepeši viņš ieklausījās. Televīzija tobrīd pārraidīja ziņas, ko viņš tik ļoti gaidīja. Tick atcelti visi civilie reisi uz Ameriku un prom no tās. Uz nenoteiktu laiku.

Izcili.

Ronijs uzvilka žaketi un izgāja no istabas.

Bija seši un četrdesmit piecas minūtes. Sāka krēslot, taču gaismas vēl bija pietiekami. Bezrūpīgi šūpodams maisiņu, viņš devās uz galveno ielu ar gājēju tiltu pāri dzelzceļam.

Kopš brokastīm viņš nebija ēdis, taču izsalkums nemocīja. "Vispirms jāpastrādā," viņš apņēmās.

Par laimi, "Pastkastītes" bija vaļa. Ronijs šķērsoja ielu un gāja iekšā. Pa labi no grīdas līdz griestiem stiepās pastkastīšu sekcijas. Tālākajā galā pirmīt redzētais garmatis joprojām sēdēja pie internēta termināļa. Aiz viņa varēja saskatīt vēl divas kabīnes. Pa kreisi no Ronija trīs cilvēki stāvēja rindā pie letes. Pirmais - vīrietis baltā cepurē un kombinezonā - pasniedza dīvainu krājgrāmatiņu un saņēma banknošu žūksni. Aiz viņa stāvēja sadrūvējusies veca sieviete džinsa svārkos un nervoza jauna rudmate, kas stiklainām acīm visu laiku raudzījās apkārt un nemitīgi berzēja rokas.

Ronijs pievienojās rindai. Pēc piecām minūtēm sirmgalvis aiz letes pasniedza viņam plānu atslēdziņu un papīra lapu - apmaiņā pret piecdesmit dolāriem.

- Trīsdesmit pirmā, - sirmais vīrs sacīja un izstiepa pirkstu. - Viena nedēļa. Ja jūs nenāks, mēs atvērs kasti. Izvāks. Saprot?

Pamājis Ronijs lūkojās uz papīra lapu, uz kuras bija uzdrukāts datums un pulksteņa laiks, kā arī termiņš.

- Nekādu narkotiku.

- Sapratu.

Vīrietis skumjām acīm ilgi uz viņu noraudzījās un piepeši atmaiga.

- Viss kārtībā?

- Jā, paldies.

Sirmgalvis pamāja ar galvu.

-Trakas lietas. Traka diena. Kāpēc viņ' to izdarīj' mums? Traki, vai ne?

- Traki.

Ronijs aizgriezās, atrada savu seifa pastkastīti un atslēdza to, ieslidināja paciņu iekšā, palūkojās apkārt, lai nodrošinātos, ka neviens viņu nenovēro, aizvēra un aizslēdza durtiņas. Piepeši kaut ko atcerējies, viņš aizgāja atpakaļ pie letes, samaksāja par trīsdesmit minūtēm internēta un apsēdās pie termināļa.

Pēc piecām minūtēm viss bija kārtībā. Viņam bija jauns vārds un jauna elektroniskā pasta adrese. Tas bija jaunās dzīves sākums.

Un piepeši Ronijs atskārta, ka ir izsalcis. Viņš izgāja no kantora un devās kāda burgera un frī kartupeļu meklējumos. Un gurķīšu! Nez kādēļ viņam sagribējās tieši gurķīšus, tāpat ceptus sīpolus un kečupu. Visu, kas nāk līdzi. Un kokakolu.

Šampanietis būs vēlāk.

56

Divtūkstoš septītā gada oktobris

- Iekšā, - Elisone Vospere sacīja, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Kesians Pju bija rūpīgi izvēlējies apģērbu - smalkāko tumšzilo uzvalku, labāko balto kreklu, iemīļotāko kaklasaiti ar bāli ziliem un baltiem ģeometriskiem zīmējumiem. Turklāt viņš bija tik bagātīgi salaistījies ar Kalvina Kleina modes паша odekolonu Eternity, ka oda gluži ka mērcēts tajā.

īpašu saikni ar kādu cilvēku iespējams sajust uzreiz, un Pjū pašā pirmajā tikšanās reizē atskārta, ka sapratīsies ar šo galvenā konstebla palīdzi. Tas janvārī notika Metropoles policijas konferencē par cīņu ar terorismu un islāma draudiem britu pilsētās. Viņš uztvēra ne tikai seksuālu pievilkšanos un bija pilnīgi pārliecināts, ka tik dedzīgiem un neatlaidīgiem pūliņiem panākt viņa pārcelšanu uz Saseksu ir arī ārpusreglamenta motīvi šīs sievietes prātā.

"Pilnīgi dabiski," viņš nosprieda, jo apzinājās, cik pievilcīgs šķiet sievietēm. Līdzšinējā karjerā viņš allaž koncentrējās uz sievietēm augstos policijas amatos. Ne visas bija pakļāvīgas, dažas izrādījās tikpat nelokāmas kā vīrieši, taču pietiekami daudzas izturējās kā normālas sievietes -gudras, stipras, taču emocionāli ievainojamas. Atlika vien nospiest pareizās podziņas.

Tieši tādēļ galvenā konstebla palīdzes vēsā reakcija brīdī, kad viņš iegāja kabinetā, likās pārsteidzoša.

- Apsēdies, - Elisone Vospere sacīja, pat nepacēlusi acis no rīta laikrakstiem, kas bija izklāti uz rakstāmgalda. Sejā vīdēja ledaina izteiksme. Viņa turpināja lasīt kādu publikāciju avīzē Guardian, ar eleganti manikirēto roku mudinādama Kesianu Pjū pagaidīt.

Viņš iekārtojās melnas ādas krēslā. Pirms četriem mēnešiem taksometrā, ar kuru viņš brauca, ietriecās zagts furgons, un viņam četrās vietās tika lauzta kāja, kas ilgstošas stāvēšanas gadījumā joprojām sāpēja. Tas tika turēts noslēpuma, jo viņš nevēlējās apdraudēt savu karjeru ar iespējamu invaliditāti.

Kamēr Elisone Vospere lasīja, Pjū nopētīja ierāmētās fotogrāfijās. Viņas vīrs - drukns policists ar gludi skūtu galvu - bija vairākus gadus vecāks par sievu. Abi dēli bija redzami skolas formastērpos un diezgan pamuļķīgās brilles.

Pie sienām karājās sertifikāti ar viņas vārdu un daži senāki Braitonas attēli - hipodroms un sen nojauktais muliņš.

Iezvanījās tālrunis. Elisone Vospere paliecās uz priekšu un ielūkojās displejā, tad paķēra klausuli no spraudņa un noskaldīja:

- Esmu aizņemta, piezvanīšu vēlāk. - Nolikusi klausuli, viņa turpināja lasīšanu, taču pēc brīža pajautāja: - Kā klajas?

- Pagaidām lieliski.

Elisone Vospere pacēla galvu, un Pjū mēģināja uztvert viņas skatienu, taču viņa atkal pievērsās rakstāmgaldam. Pasniegusies viņa paņēma apdrukātu papīru žūksni - acīmredzot kādu ziņojumu - un pašķirstīja to, it kā gribētu kaut ko atrast.

- Ja es pareizi sapratu, tev uzticētas neatklātās lietas.

-Jā.

Viņa bija ģērbusies īsā, piegulošā melnā žaketē un baltā blūzē ar stāvapkaklīti, ko saturēja sudrabota piespraude ar opālu. Krūtis, par kurām Kesians Pjū mēdza sapņot, likās saplacinātas. Tad viņa pacēla galvu un pasmaidīja. Gluži vai aicinoši.

Kesians Pjū gandrīz izkusa. Diemžēl acu kontakts atkal izzuda, Elisone Vospere nodūra skatienu un no jauna sāka

šķirstīt dokumentus.

/

"Ak Dievs, viņa tik lieliski smaržo!" Pjū nodomāja. "Nav nekāda skaistule, taču pagalam pievilcīga. Tik zīdaina balta āda... Pat nelielā kārpiņa pie kakla šķiet kārdinoša." Citrusu aromāts uzjundīja iekāri. "Viņa liekas tik šķista un stipra, pat valdonīga. Kā es gribētu apiet apkārt galdam un noraut viņai drēbes! Mēs abi varētu pavārtīties pa paklāju..." Šī doma izraisīja erekciju. "Bet viņa joprojām raugās uz rakstāmgaldu un šķiro tos nolādētos papīrus!"

- Priecājos atkal satikties, - Pjū klusi ierunājās un gaidīja. "Vai viņa jūt to pašu un tikai tēlo kautrīgo? Varbūt ieteiks kādu omulīgu vietiņu, kur mes varētu satikties un iedzert. Es varētu uzaicināt viņu uz savu dzīvokli. Mēs varētu pavērot jahtas netālajā piestātnē." Tobrīd Elisone Vospere atkal pievērsās avīzei. - Vai tu kaut ko meklē? -Pjū vaicāja. - Vai rakstīts par Saseksas policiju?

- Nē, - viņa strupi attrauca. - Es iepazīstos ar dienas jaunumiem. - Nepacēlusi acis, viņa piebilda: - Pieļauju, ka iesākumā tu esi noskaidrojis neatklāto lietu skaitu?

- Jā, protams.

- Ir gan slepkavības, gan aizdomīgas nāves gadījumi, vai ne? Bez vēsts pazudušie un dažādi nopietni noziegumi?

- Ir.

Elisone Vospere pievērsās nākamajam laikrakstam. Telegraph.

Pjū apmulsis raudzījās uz viņu. Šķita, ka starp abiem nolaista kāda nepārvarama barjera.

- Paklau, es... varbūt mēs varam parunāties neformāli.

- Uz priekšu. - Elisone Vospere veikli pāršķīra vairākas lappuses.

- Protams, man ir pienākums atskaitīties Rojam Grei-sam, taču es bažījos, ka...

Beidzot galvenā konstebla palīdze pilnībā pievērsās viņam.

- Klausos.

- Tu taču zini, ka viņam pazuda sieva, - Kesians Pjū ieminējās.

- Mes visi šo traģēdiju pārdzīvojam jau deviņus gadus, -Elisone Vospere atbildēja.

- Vakar es aizbraucu pie Sendijas vecākiem. Viņi ir uztraukušies, ka Saseksas policija nav veikusi pilnvērtīgu izmeklēšanu.

- Kā, lūdzu?

- Redzi... Šajā laika periodā vienīgais, kurš viņiem ziņojis par izmeklēšanas gaitu, ir bijis Rojs pats. Manuprāt, tas nav pareizi. Metropoles policijā nekas tāds nebūtu iespējams.

- Ko tu gribi ar to teikt?

- Saproti, - Pjū pieglaimīgā tonī turpināja, - Sendijas vecāki jutās neomulīgi. Radās nojausma, ka, viņuprāt, Rojs kaut ko slēpj.

Kādu brīdi galvenā konstebla palīdze vēroja Kesianu Pjū.

- Un kā domā tu?

- Man gribētos saņemt tavu atjauju izmeklēt šo lietu pirmo. Parakties dziļāk. Spert jebkādus soļus, ko uzskatīšu par nepieciešamiem.

- Piekrītu, - viņa noskaldīja, atkal pievērsās lasāmvielai un tikai ar rokas mājienu pavēstīja Kesianam Pjū, ka viņš drīkst iet.

Iekāre bija pārgājusi, taču piecēlies viņš atskārta, ka dvēseli pārņēmis pavisam citāds satraukums.

57

Divtūkstoš septttā gada oktobris

Šķiet, jau stundām dega gaisma un dūca ventilators. Nelielajā telpā bez logiem Ebija likās zaudējusi laika izjūtu. "Varbūt vēl ir nakts, bet varbūt jau pienācis rīts." Mute joprojām bija aizbāzta, ļoti gribējās ēst, smeldza nosēdētais un sasietais augums.

Viņa drebēja no aukstuma un ilgojās izšņaukt degunu, jo kļuva arvien grūtāk elpot. Caur muti tas nebija iespējams, un nepieciešamība elpot aizvien seklāk un straujāk uzdzina jaunu panikas vilni.

Mēģinādama elpot lēnāk, viņa centās nomierināties. Piepeši uzmācās doma, ka viņa jau ir mirusi un lidinās pa gaisu, nevis atrodas ķermenī. Itin kā šī sasaistītā sieviete būtu nevis viņa, bet kāda cita.

"Jā, es esmu mirusi."

Sirds pukstēja kā neprātīga. Dunēja. Viņa mēģināja kaut ko pateikt, taču atskanēja vien klusa vaidēšana. "Nē, es joprojām esmu dzīva. Es jūtu savu sirdi."

Pēkšņi likās, ka smadzenes ir apņemtas ar ciešu lenti. Bija grūti koncentrēt redzi. Tad viņa sāka nekontrolējami trīcēt. Uz ādas izspiedās auksti baiļu sviedri.

"Ja nu viņš ir aizgājis un pametis mani šeit? Nomirt..."

Pazīšanās sākumā bija šķitis, ka Rikijs - tāpat kā Deivs -ar nežēlību tikai plātās, dižojas, lai neatpaliktu no saviem drauģeļiem bandā. Bet kādā vakarā viņš vannā noķēra zirnekli, ar šķiltavām nodedzināja tam kājas un iemeta vēl dzīvo radību stikla burka nomirt no slāpēm vai bada.

Piepešā atskārta, ka ar viņu Rikijs ir spējīgs izrīkoties līdzīgi, pamudināja Ebiju uz jauniem mēģinājumiem saraut saites. Panika pastiprinājās.

"Koncentrējies! Tā ir tikai panikas lēkme. Tu nemirsi. Tu neesi nokļuvusi ārpus ķermeņa. Runā!" Ebija lēni ieelpoja, izelpoja, atkal ieelpoja un izelpoja. "Sveiki!" viņa domās sev sacīja. "Es esmu Ebija Dosone. Ar mani viss ir kārtībā. Tā ir tikai stulba ķīmiska reakcija. Man nekas nekait, es esmu savā ķermenī. Es neesmu mirusi. Drīz viss beigsies."

Viņa pūlējās koncentrēties katrai saitei atsevišķi un sāka ar pieri. Kakls sāpēja no neērtās pozas, jo galva bija pārāk atliekta atpakaļ. Diemžēl pakustēties neizdevās pat par collu.

Nākamās viņa mēģināja sagrozīt plaukstas, kas bija pietītas pie augšstilbiem. Pirksti bija izplesti, lai viņa nespētu kaut ko satvert. Kājas bija sasietas tik cieši kopa, ka likās ieģipsētas. Visi pūliņi izrādījās velti.

"Kur viņš tā iemācījies sasaistīt cilvēku? Varbūt pats to izdomājis? Un smaidīdams izpildījis? Protams, viņš noteikti smaidīja. Un viņam diez vai varētu kaut ko pārmest. Kaut es nebūtu toreiz piekritusi!" Ebija piepeši iedomājās. "Es neesmu pietiekami stipra un gudra. Ka man varēja ienākt prātā, ka viss izdosies? Kā es varēju būt tik stulba?"

Prātojumus pārtrauca žvadzoņa. Nočīkstēja gumijas zoles, un durvīs parādījās ēna. Rikijs nolūkojās uz viņu, vienā rokā turēdams milzīgu lielveikala iepirkumu somu un otrā - lielu baltu kafijas krūzi. Ebija saoda aromātu. Tas bija lielisks.

- Ceru, ka tu nakti kārtīgi atpūties, Ebij. Šodien tev jā-but svaigai ka gurķītim. Sarunāts? - Viņa novaidējās, un Rikijs turpināja: - Jā, piedod par to līmlenti. Diemžēl sienas te nav pārāk biezas. Un tu noteikti saproti, ka es nedrīkstu riskēt. Tātad... varbūt gulta bija pārāk cieta? Nekas, tāda poza neapšaubāmi nāks par labu stājai. Būs taisna mugura. Vai zināji, ka stājai ir liela nozīme? - Uz mirkli apklusis, Rikijs noteica: - Nūja, diez vai tavā leksikonā atradīsies tāds vārds kā "taisni". - Viņš nolika somu uz grīdas. Tā nobūkšķēja, un iekšā kaut kas nodžinkstēja. - Es atnesu dažas mantas. Nekad agrāk es neesmu spīdzinājis cilvēkus. Filmās, protams, esmu redzējis un daudz lasījis par to. Tev jāsaprot, Ebij, ka no tādām mocībām iespējams izvairīties. Tikai pastāsti, kur tās ir. Kur ir mans nākotnes nodrošinājums?

Nevarēdama izteikt ne vārda, Ebija klusēja un drebēja.

Rikijs pacēla un sapurināja somu. Atkal kaut kas nograbēja.

- Lielākoties te ir primitīvi instrumenti. Elektriskais urbis, lai saplosītu ceļgalu bļodiņas. Āmurs un naglas, ko iedzīt aiz nagiem. Knaibles zobu raušanai. Bet, protams, mēs varam rīkoties daudz kulturālāk. - No kabatas viņš izvilka melnu iPod atskaņotāju un pielika tuvāk Ebijas acīm. - Paklausies mūziku! - Viņš iebāza austiņas, paskatījās displejā, nospieda starta podziņu un noregulēja skaņu. Dzirdētā dziesma Ebijai likās pazīstama. - "Traks mīlestības dēļ." Arī es tāds varētu būt, vai ne?

Bailes teju bija atņēmušas Ebijai spēju spriest, un viņa nesaprata, kādu reakciju Rikijs gaida. Galvenais tobrīd bija neparādīt, cik nobijusies viņa ir.

- Man patīk šī dziesma, - Rikijs sacīja. - Un tev? Atceries, ka "jā" ir acis pa labi, savukārt "nē" ir pa kreisi.

Viņa palūkojās pa labi.

- Lieliski. Tad nu sāksim! Tās ir šeit vai kaut kur citur? Skaidrs. Pajautāšu vienkāršāk. Vai tās ir dzīvoklī?

Ebija paraudzījās pa kreisi.

- Sapratu. Citur. Braitonā?

Skatiens pa labi.

- Bankas seifā?

Atkal pa labi.

Rikijs no kreisās džinsu kabatas izņēma nelielu, plānu atslēdziņu.

- Šī butu īstā?

Atbildi apstiprināja acu pavēršana pa labi.

- Jauki. - Rikijs pasmaidīja. - Tagad tikai jānoskaidro banka un adrese. NatWest? - Skatiens pa kreisi. - Lloyds TSB? - Pa kreisi. - IISBC? - Atkal pa kreisi, tāpat ka jautājumā par Barclays. - Labi, laikam sapratu, - viņš pavēstīja un atkāpās no durvīm. Pēc brīža viņš atgriezās ar uzziņu katalogu rokā un šķirstīdams apstājās pie finanšu iestādēm. Pirksts slīdēja pa lappusi uz leju, un viņš lasīja nosaukumu pēc nosaukuma, taču Ebija visus noraidīja. Beidzot viņi nonāca pie kompānijas "Dienvidu depozitārijs".

Ebija palūkojās pa labi.

It kā cenzdamies iegaumēt, Rikijs ilgi pētīja nosaukumu un adresi un tad aizvēra katalogu.

- Nokārtots. Tagad tikai jānoskaidro dažas detaļas. Vai konts atvērts uz Ebijas Dosones vārda? - Skatiens pa kreisi. - Ketrina Dženingsa? - Pa labi. Rikijs pasmaidīja un šķita laimīgs. Lai kā Ebija mēģināja pievērst sev uzmanību, viņš nelikās zinis un priecīgi uzsauca: - Hasta la vista, baby! Atceries tādu teicienu vienā no manām mīļākajām filmām?

Kādu brīdi Rikijs cieši pētīja Ebiju, un viņa palūkojās pa labi. Protams, viņa atcerējās filmu "Terminators" un šo Arnolda švarcenegera varoņa frāzi un saprata tās nozīmi.

"Tiksimies vēlāk!"

58

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Pēc sapulces Rojs Greiss devās uz savu kabinetu, kur krietnu brīdi klusumā nostāvēja pie loga un nolūkojās uz diezgan neglīto lielveikala ASDA ēku un stāvlaukumu. Ja to nebūtu, pavērtos lielisks skats pāri Braitonas un Hovas pilsētai, kas viņam tik ļoti patika. "Vismaz debesis var redzēt," viņš prātoja, "un pirmo reizi vairāku dienu laika tās vietām ir koši zilas, un starp mākoņiem izlaužas arī saules stari."

Plaukstās viņš turēja Elinoras atnesto kafijas krūzi. Acis pievērsās plastikāta kastēm ar kolekcijas eksemplāriem -trīs dučiem senlaicīgu šķiltavu, kas vēl nebija izliktas apskatei, un brīnišķīgajām policijas cepurēm, kas savāktas no visas pasaules.

Un blakus brūnajam izbāzenim - pirms vairākiem gadiem Īrijā noķertajai forelei - atradās jaunums, dzimšanas dienas dāvana no Klio. Tas bija karpas izbāzenis vitrīnā, kam apakšā bija plāksnīte ar uzrakstu: Carpe dieni. Šausmīgs kalambūrs.

Portfelis bija uz rakstāmgalda, tāpat mobilais tālrunis, diktofons un izdruku žūksnis - dokumenti, ko viņš bija palīdzējis sagatavot iesniegšanai tiesā un uzlaboja vēl šorīt, jo Kriminalprokuratūras dienests tos uzstājīgi pieprasīja.

Pateicoties paaugstinājumam, viņš tagad bija spiests pārlūkot arvien pieaugošas dokumentu kaudzes, ko Elinora nesa iekša un izvietoja uz ikvienas brīvas virsmas. Tajās bija kopsavilkumi par katru smago noziegumu, kas atradās Sa-seksas Kriminālmeklēšanas nodaļas pārziņā.

Vispirms viņš secināja, kas būtu tālāk darāms operācijā "Dingo", tad krietnu stundu lasīja izdrukas. Pabeidzis viņš izņēma bloknotu un izpētīja savas pēdējās piezīmes. Rokraksts bija tik slikts, ka atšifrēt tekstu izdevās tikai pēc mirkļa.

"Ketrina Dženingsa, 82. dzīvoklis, Erundela nami, Erun-dela terase 29."

Kādu laiciņu viņš neizpratnē raudzījās uz šo adresi un pūlējās atminēties, kāpēc ir to pierakstījis. Tad viņš atcerējās satikšanos ar Kevinu Spinellu pēc iepriekšējās dienas preses konferences un stāstu par izbiedētas sievietes atbrīvošanu no lifta.

"Vairums cilvēku nobīstas, ja iesprūst liftā," Greiss prātoja. "Viņus moka bailes no augstuma, klaustrofobija. Ari es justos pagalam nelāgi. Bet... nekad jau nevar zināt." Viņš apņēmās izpildīt pienākumu un pavēstīt par šo sievieti Brai-tonas Austrumu iecirknim, tādēļ piezvanīja godprātīgākajam turienes policistam inspektoram Stivenam Karijam, nosauca sievietes vārdu un adresi un informācijas pirmavotu.

- Protams, nav steidzami, Stiven, bet varbūt būs labak, ja kāds no taviem patruļniekiem aizies un pārliecināsies, ka viss ir kārtībā.

- Neapšaubāmi, - Stīvens Karijs atbildēja. Viņš izklausījās aizelsies. - Paļaujies uz mani.

- Ar lielāko prieku, - Greiss attrauca.

Nolicis klausuli, viņš palūkojās uz apkrauto rakstāmgaldu un nolēma vēlāk, ap pusdienlaiku, aiziet pēc sava automobiļa, ieelpot mazliet svaiga gaisa, izbaudīt sauli, izvēdināt galvu un pēc tam pilsētas centrā uzmeklēt pārīti senu Ponija Vilsona paziņu.

59

Divtūkstoš pirmā gada divpadsmitais septembris

Ponijs pavadīja bezmiega nakti, pūlēdamies pierast pie nemazgātajiem sintētiskajiem palagiem, poliuretāna putu spilvena, kas šķita pildīts ar akmeņiem, un matrača, kas dūrās mugurā gluži ka briesmīgi korķviļķi. Logu varēja aizvērt, taču tad vajadzētu pieciest gaisa kondicionēšanas iekārtu, kura grabēja kā divi skeleti, kas sākuši cīniņu metāla kastē. Un logu varēja atstāt vaļā, samierinoties ar nepārtraukto attālu sirēnu gaudošanu un helikopteru dūkoņu.

Bez dažām minūtēm sešos Ponijs nosprieda, ka centieni aizmigt ir veltīgi. Neganti niezēja sīkie sarkanie punktiņi uz kājām, krūtīm un vēdera.

Uz naktsgaldiņa viņš sameklēja tālvadības pulti un ieslēdza televizoru. Istabu piepildīja ārpasaules steiga. Ekrānā vīdēja Ņujorkas skati, izmisuma nomāktas sievietes un vīrieši, kas stāvēja ar paštaisītiem dēlīšiem, plakātiem, zīmēm un fotogrāfijām rokās. Lielākoties teksti ar sarkanajiem, melnajiem vai zilajiem burtiem bija vienveidīgi - cilvēka vārds un jautājums. "Vai esat redzējuši?"

Diktors nosauca nesen aplēsto upuru skaitu. Ziņu lentē nemitīgi atkārtojās ārkārtas dienestu tālruņa numuri un pēdējie jaunumi no traģēdijas vietām.

"Briesmu lietas."

Tādas pašas domas, idejas, atmiņas par piedzīvoto drūzmējās Ronijam galvā. "Loreina. Donalds Hetkuks. Liesmas. Kliedzieni. Krītoši cilvēki. Mans plāns... Vai Donalds nav cietis? Ja viņš ir izdzīvojis, vai joprojām piekristu biodīzeļa projektam?" Ronijs allaž mēdza riskēt un tagad pilnībā pievērsās savam jaunajam plānām. "Donalds Hetkuks - dzīvs vai miris - jau ir pagātne. Loreina, protams, būs sāpināta, taču ar laiku sapratīs, ka ceļš pie zvaigznēm ved caur ērkšķiem. Kādudien - es būšu ieradies, apbēršu viņu ar piecdesmit mārciņu banknotēm un nopirkšu visu, ko vien viņa iekāros, - tā stulbā govs visu apjēgs. Mēs būsim bagāti! Un šīs pārticības vārdā tagad jāpacieš sāpes un jābūt ļoti, ļoti piesardzīgam."

Pulkstenis bija seši un divas minūtes. Tikai pec brīža nogurušās, izvārgušās smadzenes atcerējās, cik stundu uz priekšu vai atpakaļ tobrīd ir Apvienotajā Karalistē. Ronijs sprieda, ka Braitonā varētu būt ap vienpadsmitiem no rīta, un mēģināja iztēloties, ko dara Loreina. "Droši vien ir zvanījusi man uz mobilo, uz viesnīcu un Donalda Hetkuka biroju. Varbūt aizbraukusi pie māsas. Lai gan ticamāk, ka māsa devusies pie Loreinas."

Ekrānā kāds policists stāstīja, ka notikuma vietā vajadzīgi brīvprātīgie, kas palīdzētu likvidēt drupas un pasniegt ūdeni izdzīvojušajiem. Vīrietis izskatījās noguris, it kā būtu pavadījis nomodā visu nakti, bet apvaldījis emocijas un pilda pienākumu.

"Brīvprātīgie," Ronijs iedomājās. "Brīvprātīgie."

Viņš izkāpa no gultas un iegāja dušā. Zem vārgās strūklas viņš jutās savādi atbrīvots, taču ari sanervozējies. "Plānu var sabojāt tūkstoš un vienā veidā. Taču es varu rīkoties ari ļoti gudri. Patiešām gudri. Brīvprātīgie... Jā, protams! Tā var būt lielā iespēja."

Noslaucījies viņš atkal pievērsās ziņu pārraidei, lai noskaidrotu, kas todien Ņujorkā paredzēts un kāds būtu cilvēku apspriestais un gaidītais notikumu turpinājums. "Vai sekos nākamie uzbrukumi? Vai bizness atkal ieies normālās sliedēs? Nu, vismaz lielākajā daļa Manhetenas?"

To bija nepieciešams saprast, lai varētu rīkoties. "Manai jaunajai dzīvei vajadzīgi līdzekļi. Lai tos iegūtu, jāspekulē. Būs jāiegādājas dārgas lietas, turklāt jāmaksā skaidrā naudā."

Un diktore pavēstīja, ka vairāki Ņujorkas rajoni tiks slēgti, bet citos nekādu ierobežojumu nebūs. Sabiedriskais transports lielākoties kursēs ierastajā režīmā.

- Diemžēl, - viņa skumji piebilda, - kopš vakardienas pasaule ir mainījusies.

"Viņai taisnība," Ronijs secināja, "bet daudziem šī diena ne ar ko neatšķirsies no citām." Tas Roniju iepriecināja. Iepriekšējā vakarā izdzertā alkohola, maltītes un noīrētās istabas dēļ viņa naudas krājumi bija sarukuši līdz trīssimt diviem dolāriem.

Pamazām viņš atgriezās realitātē. "Trīssimt divi dolāri līdz brīdim, kad izdosies tikt pie naudas. Varētu ieķīlāt klēpjdatoru, taču tas ir riskanti." Viņš no savas nesenās automobiļu tirgotāja pieredzes zināja, ka pilnībā izdzēst datora atmiņu ir tikpat kā neiespējami. "Ikvienu darbību datorā iespējams izsekot."

Pateicoties televīzijas rīta pārraidei, Ponijs bija ticis pie jauna rīcības plāna.

60

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Sasekshausa sākotnēji bija Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas galvenā mītne, tomēr nesen ēkā - lai gan tā plīsa vai pušu - tika iespiesti ari Braitonas Austrumu iecirkņa policijas spēki. Apkārtnes speciālistu komandas locekļiem bija ierādīta šaura telpa aiz divvērtņu durvīm blakus dežuranta kabīnei.

Viens trūkums šādai situācijai bija - inspektoram Stive-nam Karijam katru rītu vajadzēja atrasties divās vietās vienlaikus. Proti, viņam vajadzēja apspriesties ar dežurējošo komandas inspektoru un pēc deviņiem pa galvu, pa kaklu traukties cauri visai pilsētai, lai deviņos trīsdesmit Džona ielas policijas iecirknī noklausītos superintendanta ziņojumu par notikumiem Braitonā un Hovā.

Karijs bija trīsdesmit deviņus gadus vecs, pievilcīgs vīrietis ar spēcīgu miesasbūvi un jauneklīgu entuziasmu. Todien viņš steidzās vēl vairāk nekā citkārt un nervozi skatījās rokaspulkstenī. Desmit un četrdesmit piecas. Viņš tikko no Džona ielas bija atgriezies savā kabinetā Sasekshausā, lai nokārtotu dažas steidzamas lietas, un jau grasījās lidot atpakaļ, kad piezvanīja Rojs Greiss.

Rūpīgi pierakstījis Ketrinas Dženingsas adresi, viņš apsolīja kolēģim, ka aizsūtīs turp kādu Apkārtnes speciālistu komandas policistu.

Lieta neizklausījās nopietna, tādēļ Karijs nolēma atlikt to uz vēlāku laiku. Viņš pielēca kājās, paķēra cepuri un izskrēja pa durvīm.

61

Divtūkstoš pirmā gada divpadsmitais septembris

Loreina baltajā frotē peld mētelī sēdēja pie virtuves galda un smēķēja cigareti. Priekšā bija nolikta tējas tasīte. Sāpēja galva, acis miglojās - aiz muguras bija negulēta nakts. Sirds likās gluži vai pielieta ar svinu, un vēderā modās nelabums.

Nokratītie pelni pievienojās četriem svaigiem izsmēķiem. Blakus atradās laikraksts Daili/ Mirror, un televīzija pārraidīja ziņas, bet pirmo reizi kopš iepriekšējās dienas viņas domas bija pievērstas kaut kam citam.

Viņa bija savākusi triju dienu pastu, kā arī atplēstās vēstules, ko sameklēja Ronija rakstāmgaldā nelielajā brīvajā augšstāva istabā, ko viņš izmantoja par savu kabinetu.

Vienu dokumentu bija atsūtījusi parādu piedziņas kompānija "Pilnīga finanšu atgūšana". Tajā bija pieminēts līgums, ko Ronijs acīmredzot noslēdzis, solot samaksāt milzīgus procentus par platekrāna televizoru dzīvojamajā istabā. Otrs dokuments, saņemts no citas parādu piedziņas kompānijas, informēja Roniju, ka tiks atslēgts mājas fiksē-

tais tālrunis, ja septiņu dienu laikā netiks nomaksāta lielākā daļa sešsimt mārciņu parāda.

Nākamā vēstule bija no Viņas Majestātes Ieņēmumu un muitas dienesta, pieprasot samaksāt teju vienpadsmit ar pusi tūkstošus mārciņu triju nedēļu laikā, citādi tiks apķīlāts īpašums.

Loreina neticīgi purināja galvu. Puse no korespondences bija prasības nekavējoties samaksāt nokavētus rēķinus, savukārt bankas menedžeris paziņoja, ka lūgums piešķirt kārtējo kredītu atteikts.

Biedējošākais dokuments, ko viņa atrada rakstāmgaldā, bija no celtniecības kompānijas - informācija, ka Ponijam tiek atņemtas tiesības izpirkt ieķīlāto nekustamo īpašumu un tiks iesniegta prasība tiesā.

Nodzēsusi cigareti, Loreina paslēpa seju plaukstas un ieraudājās. "Kāpēc tu man neko nestāstīji, dārgais? Kāpēc neatzinies, kādās nepatikšanās esi nokļuvis, nē - mēs esam nokļuvuši? Es varēju palīdzēt, sameklēt darbu. Varbūt daudz nenopelnītu, taču palīdzētu. Tas būtu vairāk nekā nekas."

Viņa izkratīja no paciņas nākamo cigareti un stingi vērās televizora ekrānā. Ņujorkieši staigāja apkārt ar saviem plakātiem un pazudušo tuvinieku fotogrāfijām. "Arī man tā vajadzētu darīt," Loreina secināja. "Jādodas tur un jāatrod Ronijs. Varbūt viņš ir tikai ievainots un guļ slimnīcā... Bet viņš ir dzīvs, to es jūtu ar muguras smadzenēm! Viņš ir izdzīvotājs. Un noteikti tiks galā ar šiem parādiem. Ronijs nekad nepieļautu, ka mums atņem mašīnu. Viņš noslēgtu vienošanos, sameklētu skaidru naudu vai pārgrieztu tiem neliešiem rīkli."

Jau miljono reizi Loreina zvanīja savam vīram un atkal dzirdēja vien monotono tekstu: "Persona, kurai jūs zvanāt, šobrīd nav pieejama. Lūdzu, atstājiet ziņu." Viņa nolamājās, iedzēra tēju, aizkūpināja cigareti un noklepojas tik spēcīgi, ka acis sariesās asaras. Ekrānā pavīdēja drupu kaudzes un sagrautas sienas - visnotaļ apokaliptiska aina no teritorijas, kur vēl dienu iepriekš atradās Pasaules tirdzniecības centrs. Tuvplānā tika parādīts ugunsdzēsējs ar ķiveri galva klūpam pāri akmeņu kalniem, vismaz simts pēdas augsts betona gabals un saplacināts policijas automobilis. Loreina mēģināja saprast, kur atradies Dienvidu tornis. "Kad un kā Ronijs ticis no tā ārā?"

Pie durvīm kāds zvanīja. Loreina sastinga. Tad nodunēja spējš klauvējiens.

"Nolādēts, nolādēts, nolādēts!"

Uzlavījusies augšstāva guļamistabā, ko mēdza izmantot Ronijs, viņa palūkojās ārā pa logu. Ielas malā priekšā piebraucamajam ceļam stāvēja zils furgons, un pie durvīm mīņājās divi drukni vīrieši. Vienam bija noskūta galva, bieza vējjaka un džinsi, otram - īsi apgriezti mati un milzīgs zelta auskars. Pēdējais rokā turēja kādu dokumentu.

Loreina sastinga un aizturēja elpu. Klauvējieni nerimās. Durvju zvans nodžinkstēja vēl divas reizes. Beidzot furgons aizbrauca.

62

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Riebeklis!"

Kesians Pjū Sasekshausā bija pavadījis tikai pāris dienu, bet vecākais Policijas atbalsta vienības loceklis Tonijs Keiss viņu novērtēja trijās minūtēs.

Savulaik Keiss pats dienēja policijā un tagad vadīja administrāciju šajā ēkā un vēl trijās, kur izvietoti Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas spēki, - Litlhemptonā, Hor-šemā un īstbornā. Viņa pienākumos ietilpa riska novērtēšana gaidāmajās tvarstīšanās, kriminālistu nodrošināšana ar finansēm un jaunu aprīkojumu un policijas spēku apgāde ar visu, kas nepieciešams.

Piemēram, vajadzēja iedzīt sienā āķus gleznām.

- Paklau, - Pjū sacīja, it ka uzrunātu kalpotāju, - tam āķim jābūt trīs collas pa labi un sešas collas augstāk. Skaidrs? Un šis jāiestiprina precīzi astoņas collas augstāk. Saprati? Tu neko nepieraksti!

- Varbūt gribēsiet, lai atnesu āķus, āmuru un lineālu, lai pats visu varat izdarīt? - Keiss ieminējās. Tā parasti rīkojas visi, tostarp arī galvenais superintendants.

Pjū bija novilcis žaketi un pakāris to uz krēsla atzveltnes, paliekot baltā kreklā un biksēs. Viņš cienīgi soļoja pa kabinetu un plīkšķināja sarkanos bikšturus.

- Tas nav mans pienākums, turklāt man galīgi nav laika. Te noteikti ir kāds atbildīgais par tamlīdzīgiem darbiem.

- Jā, - Tonijs Keiss atbildēja. - Es.

Tobrīd Pjū stāvēja pie loga un raudzījās uz drūmo īslaicīgās aizturēšanas bloku. Lietus izrādījās mitējies.

- Nekāds labais skats nepavcras, - viņš novaidējās.

- Detektīvam superintendantam Greisam nebija nekādu iebildumu.

Savādais sejas tonis vedināja domāt, ka Pjū cieš no kādas alerģijas.

- Šis bija viņa kabinets?

-Jā.

- Tiešām pretīgs skats.

- Varbūt piezvaniet galvenā konstebla palīdzei Vospe-rei? Viņa jūsu dēļ nojauks to ēku.

- Nav smieklīgi, - Pju atcirta.

- Smieklīgi? - Tonijs Keiss pārjautāja. - Man joki nemaz nav prātā. Es strādāju. Ar humoru mēs te neaizraujamies. Te rit nopietns policijas darbs. Es atnesīšu jums āmuru, ja neviens nebūs to aizstiepis...

- Un mani palīgi? Es pieprasīju divus detektīvus konsteblus. Kur viņi sēdēs?

- Man par diviem palīgiem neviens neko nav teicis.

- Viņiem ir vajadzīga vieta blakus man!

- Es varētu sagādāt jums mazāku rakstāmgaldu, - Tonijs Keiss paskaidroja. - Divi te ietilptu. - To pateicis, viņš izgāja no kabineta.

Pjū nevarēja saprast, vai atbalsta vienības loceklis tikai zobojies vai domājis nopietni, taču domas pārtrauca tālruņa zvans. Viņš pacēla klausuli un nopietni paziņoja:

- Detektīvs superintendants Pjū!

- Kungs, jums zvana no Interpola, - pavēstīja dežurants.

- Par kādu lietu Viktorijas štata Austrālijā. Lūdza atbildīgo par neatklātajām lietām.

- Savieno. - Pjū apsēdās, uzcēla kājas uz rakstāmgalda starp dokumentu kaudzēm un piespieda klausuli pie auss.

- Detektīvs superintendants Kesians Pjū.

- Labrīt, ē... Kašon! Te detektīvs seržants Džeimss Frenkss no Interpola biroja Londonā. - Viņš runāja ar nevainojamu privileģētas vidusskolas audzēkņa akcentu. Pjū nepatika starptautiskās policijas kantoristu augstprātīgā un nevērīgā izturēšanās pret citiem policistiem.

- Es pierakstīšu jūsu numuru un pārzvanīšu, - Pjū piedāvājās.

- Nē, paldies.

- Drošības apsvērumi. Saseksā par to pastiprināti rūpējas,

- Pjū svarīgi paziņoja, izbaudīdams sīko iespēju izrādīt varu.

Frenkss atmaksāja, piespiežot viņu četras minūtes fonā klausīties āriju no "Turandotas", un tikai tad turpināja sarunu. Viņš priecātos vēl vairāk, ja zinātu, ka Pjū gan bija klasiskās mūzikas un operas cienītājs, taču šo āriju sevišķi ienīda.

- Labi, Kašon, ar mūsu biroju sazinājies kāds Melburnas piepilsētas policijas iecirknis. Viņi mašīnas bagāžniekā atraduši neidentificētu grūtnieces līķi, kas upē nogulējis apmēram divarpus gadus. Iegūti viņas un augļa DNS paraugi, bet Austrālijas datubāzēs sakritības nav atrodamas. Taču... - Frenkss apklusa, un klausulē atskanēja strēbšana, it ka viņš būtu paskaļi iemalkojis kafiju. - Sievietei ir siliko-na krūšu implanti. Ja es pareizi saprotu, tiem katram ir īpašs ražotāja numurs un sērijas numurs, ko slimnīca saglabā pie saņēmēja vārda. Konkrētie implanti tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītajā gadā reģistrēti Nafīlda slimnīca Braitonas un Hovas priekšpilsētā Vudingdīnā.

Pjū nocēla kājas no rakstāmgalda un izmisīgi sāka meklēt piezīmju bloknotu. Velti. Viņš uzkricelēja informāciju uz kādas aploksnes un Frenksam uzticēja pa faksu nosūtīt visas ziņas par implantiem un DNS analīzēm, un apsolīja nekavējoties sākt izmeklēšanu. Beigās viņš diezgan asi aizrādīja, ka viņa vārds ir Kesians, nevis Kašons, un nolika klausuli.

"Man pavisam noteikti ir nepieciešams jaunāks palīgs," Pjū secināja, "kurš nodarbosies ar visādām staigulēm Austrālijā, lai es pats varu pievērsties svarīgākām lietām." Viena no tām, viņaprāt, bija ārkārtīgi svarīga.

63

Divtiikstoš septītā gada oktobris

Ebija smējās. Un viņas tēvs ari.

- Trakā! Tu to izdarīji tīšām, vai ne?

- Nē, tēt.

ЛЫ stāvēja uz daļēji izflizētās vannasistabas sliekšņa. Baltas flīzes ar tumšzilu maliņu un kontrastam tumšzilas flīzes. Vienu no tām Ebija tikko bija piespiedusi pie sienas otrādi, ar pelēcīgo plakni uz augšu, un tagad tā izskatījās pec betona plankuma.

- Tu esi norīkota man palīgos, nevis traucēkļos, - tēvs aizrādīja.

Viņa izplūda smieklos.

- Tas nebija tīšām, tēt. Goda vārds! - Ebija apgalvoja. Atbildes vietā viņš piespieda meitai ķelli pie pieres, atstājot tur javas pikuci. - Ei! Es neesmu siena, mani nevajag flīzēt.

- Muļķības.

Tēva seja satumsa un smaids pazuda. Pēkšņi tas vairs nebija viņš. Tas bija Rikijs. Rokā viņš turēja elektrisko urbi un smaidīdams nospieda slēdzi. Urbis ierūcās.

- Kuru ceļgalu pirmo, Ebij? Labo vai kreiso?

Ebija sāka drebēt un raustīties, pūloties atbrīvoties no ciešajām saitēm. Skatiens pievērsās urbja galam, kas tuvojās viņas ceļgalam. Viņa kliedza. Vaigi piepūtās un atkal noplaka. Diemžēl izgrūst sekmējās vien niecīgu vaidu, kas apslāpējās rīklē un mutē.

Rikijs tuvināja urbi.

Un piepeši mainījās gaisma. Ebija saoda spēcīgu svaigas javas smārdu un ieraudzīja krēmkrāsas flīzes. Hiperventi-lācija. Rikijs izrādījās nozudis. Pie durvīm mētājās lielā soma. Neskarta. Viņa bija nosvīdusi. Vienmuļi dūca ventilators, uzvējojot vēsumu. Aukslējas likās salipušas. Viņu mocīja negantas slāpes. "Tikai vienu lāsīti! Kaut glāzīti ūdens. Lūd/.u!"

Ebija pievērsās flīzēm.

"Kāda ironija! Es esmu ieslodzīta tieši te, šajās flīzētajās sienās. Tik tuvu tām. Tik sasodīti tuvu! Nē... Jāpanāk, ka Rikijs noņem lenti no mutes. Ja viņam pietiks prāta, pēc atgriešanās viņš tieši tā rīkosies."

Diemžel prāta viņam allaž nepietika.

Šī doma satricināja katru Ebijas ķermeņa šūnu.

64

Divtūkstoš pinna gada divpadsmitais septembris

Pilnībā pamodies un garīgi mundrs, Ronijs drīz pec pusastoņiem spēra soli pār ārdurvju slieksni un tūdaļ saoda smaku. Dūmakainajām, metāliski zilajām debesīm vajadzētu būt spirdzinošām tik agri no rīta. Diemžēl nāsīs iecirtās kodīgs, skāņš smārds.

Sākumā viņš nodomāja, ka vainīgi atkritumu konteineri, taču arī tālāk no mājas nepatīkamais aromāts neatkāpās. Tas bija kaut kas mikls, gruzdošs, ķīmisks, skābs un riebīgs. Sāpēja acis, it kā tajās būtu sabērtas smiltis.

Lielajā ielā valdīja savāda atmosfēra. Bija trešdiena, nedēļas vidus, taču apkārt varēja redzēt vien dažus automobiļus. Cilvēki pārvietojās lēnām, saspringuši, izvārguši, ne-izgulējušies. Visu pilsētu likās pārņēmis bezdibenīgs šoks. Ikvienam prātā bija iespiedušies iepriekšējās dienas notikumi, un tajā rītā ausa jauna, tumša realitāte.

Viņš sameklēja kādu bistro, kur starp krieviskiem uzrakstiem skatlogā pavīdēja ari anglisks paziņojums sarkaniem burtiem uz iluminēta plastmasas dēlīša: "Brokastis visu dienu." Iekšā vairāki cilvēki, ari divi policisti, klusēdami ēda un skatījās ziņu pārraidi televizorā augstu pie sienas.

Ronijs apsēdās nodalījumā tuvāk dibensienai. Vāja viesmīle ielēja viņam kafiju un glāzi ledusauksta ūdens, un viņš apmulsis pētīja krievisko ēdienkarti - iekams atklāja, ka otrā pusē nodrukāts tas pats teksts angliski. Viņš pasūtināja svaigi spiestu apelsīnu sulu un pankūkas ar bekonu un gaidīdams pievērsās televizora ekrānam. Bija grūti noticēt, ka pēc vakardienas brokastīm pagājušas vien divdesmit četras stundas. Piedzīvotais vairāk līdzinājās divdesmit četriem gadiem.

Pēc brokastīm Ronijs aizgāja līdz "Pastkastītēm". Pie viena no internēta termināļiem sēdēja tas pats jauneklis, veikli klabinādams taustiņus, pie cita - apmēram divdesmit gadus veca sieviete, kas likās esam tuvu raudām. Kāds nervoza izskata plikgalvis kombinezonā drebošām rokām krāva mantas no somas seifa pastkastītē un palaikam zaglīgi lūkojās pār plecu. Ronijs iedomājās par to, kas paslēpts tai somā, taču saprata, ka uzstājīgi pētīt svešinieku nebūtu saprātīgi.

Tagad viņš bija daļa no pasaules, kurā cilvēki - padzītie, nabagie un bēgļi - uzturas tikai uz laiku. Dzīve koncentrējās ap tādām vietām kā "Pastkastītes", kur drīkstēja glabāt vai paslēpt niecīgo mantību un saņemt pasta sūtījumus. Šurp neviens nedevās iegūt draugus. Te visi gribēja palikt anonīmi. Un tieši tas bija vajadzīgs ari viņam.

Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Vēl trīsdesmit minūtes līdz brīdim, kad birojos saradīsies cilvēki, ar kuriem viņš vēlējās aprunāties. Ja vispār saradīsies pēc tādas traģēdijas. Viņš samaksāja par stundu internētā un apsēdās pie termināļa.

Pusdesmitos Ronijs iegāja telefona kabīne pie gala sienas, ieslidināja divdesmit piecu centu monētu spraugā un piezvanīja uz numuru, kurš bija pirmais sarakstā, kas tapis pēc meklējumiem internētā. Gaidīdams viņš pētīja caurumus kabines sienā. Tie atgādināja par sarunu vietām cietumā.

No pārdomām izrāva balss klausulē:

- Eibs Millers un biedri. Te Eibs Millers.

Tonis rādījās diezgan laipns, tomēr tajā nevarēja sadzirdēt ieinteresētību vai vēlēšanos noslēgt darījumu. “It kā viņš būtu sapratis, ka viendien pasaule var aiziet bojā un tādēļ kārtējais nopelnītais dolārs neko neizšķir," prātoja Ronijs.

- Edvards, viena mārciņā, nedzēsta, jauna, - Ronijs paziņoja, vispirms stādījies priekšā. - Ideāla līme, bez fiksa-tora.

- Skaidrs. Ko vēlaties?

- Man ir četras. Es gribētu četrus tūkstošus par katru.

- Mazliet par traku.

- Tās ir brīnišķīgā stāvokli. Katalogā būs divreiz dārgāk.

- Diemžēl es nezinu, kā pēdējie notikumi ietekmēs tirgu. Akciju cenas nokritušās līdz nullei. Jūs taču saprotat.

- Šīs ir labākas par akcijām. Stabilāka vērtība.

- Neesmu pārliecināts, ka tagad vajadzētu kaut ko pirkt. Prātīgāk dažas dienas nogaidīt un paskatīties, kādi vēji pūš. Ja tās patiešām ir tik nevainojamā stāvoklī, ka jus apgalvojat, varbūt es varētu paņemt par diviem. Ne vairāk.

- Divus tūkstošus par katru?

- Vairāk nav iespējams. Ja varat paciesties kādu nedēļu, varbūt situācija uzlabosies. Bet varbūt arī ne.

Ronijs saprata, kāpēc Eibs Millers ir tik atturīgs. “Iespējams, es darījumiem esmu izvēlējies pašu nepiemērotāko rītu kopš Volstrīta kraha divdesmit devītajā gadā. Diemžēl man nav izvēles. Man nav tādas greznības kā laika. Kāpēc man vienmēr gadās pirkt par visaugstāko, bet pārdot par viszemāko cenu?"

- Es pārzvanīšu, - Ronijs sacīja.

- Protams, nekādu problēmu. Kāds bija jūsu vārds?

Tikai pēc mirkļa Ronijs atcerējās vardu, ko bija izmantojis elektroniskā pasta kontā.

- Nelsons.

Eibs Millers sarosījās.

- Varbūt esat Maika Nelsona radinieks? Viņš ir no Bir-mingemas. Jūs taču esat anglis, vai ne?

- Maiks Nelsons? - Ronijs klusībā nolamājās, "šajā spēlē cilvēki ar vienādiem uzvārdiem nav vēlami. Tādus iegaumē, bet es gribu, lai par mani aizmirst." - Nē, mēs neesam radinieki. - Pateicies Eibam Milleram, viņš beidza sarunu un apdomāja sava jaunā uzvārda izvēli, taču izlēma, ka paliks pie šā. "Ja ir vēl kāds tirgotājs ār līdzīgu vārdu, cilvēki var nospriest, ka mēs esam saistīti, un tādēļ pret mani cienīgāk izturēties. Un šajā biznesā viss ir atkarīgs no reputācijas."

Viņš piezvanīja vēl sešiem tirgotājiem, taču neviens nepiekrita viņa nosacījumiem un divi apgalvoja, ka patlaban neko neiegādāsies. Tas satrauca. "Varbūt tirgus kritīsies vēl zemāk? Varbūt ir prātīgi pieņemt Eiba Millera piedāvājumu, kamēr tas vēl ir spēkā? Diemžēl divdesmit piecas minutes šajā nestabilajā pasaulē ir pietiekami daudz, lai viss varētu mainīties. Astoņi tūkstoši dolāru... Par vismaz divdesmit tūkstošus vērtu preci." Ronijam krājumā bija vēl divi nedzēsti Melnie peniji no vienpadsmitās plates, abi ar oriģinālo līmi. Normālos tirgus apstākļos viņš prasītu divdesmit piecus tūkstošus dolāru par katru, taču tagad Dievs vien zināja, par cik tās varētu pārdot. "Nav jēgas pat mēģināt. Tās ir vienīgais mans īpašums. Tikai tās varēs noturēt mani pie dzīvības un pārvarēt grūtības."

65

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Karjeras sākumā Rojs Greiss bija patruļnieks Braitonas centrālajā rajonā un tad kādu laiku dienēja Kriminālmeklēšanas nodaļas narkotiku apkarošanas vienībā, tādēļ pazina vairumu ielu tirgoņu pēc sejas un vārda un arī dažus iespaidīgākos lietotājus. Lielāko daļu no viņiem Greiss vismaz reizi bija arestējis.

Parasti policijā nonāca vien sīkākie ļautiņi - "odziņas no zemākajiem zariem". Bieži vien likumsargi viņus tikai novēroja un pat iedraudzējās ar viņiem, jo cerēja tādējādi piekļūt tuvāk lielajām zivīm, starpniekiem, piegādātājiem un vairumtirgotājiem. Diemžēl ikreiz, kad policija sasniedza rezultātu un sauju spēlētāju novāca no laukuma, vietā nekavējoties uzradās jauni.

Novietojis savu Alfa Romeo Baznīcas ielas stāvlaukumā, Greiss izslēdza dzinēju un radio. Tobrīd Braitonas narkotiku pasaule varētu viņam lieti noderēt.

Bija pusdienlaiks, tādēļ ielās netrūka biroju darbinieku, kas devās uz tuvākajām kafejnīcām un bāriem. Vieglajam makintošam plīvojot, Greiss pagāja garām gan tiem, gan graudu biržas ēkai un nogriezās Morlboropleisas ielā, kur apstājās un izlikās zvanam pa tālruni. Tuvākā apkārtne jau izsenis bija zināma kā pilsētas centra narkotiku tirgoņu pulcēšanas vieta.

Nepilnās piecās minūtēs Greiss ievēroja divus noplukušus, steidzīgus vīrus un devās viņiem nopakaļ, taču turējās atstatu. Viens bija garš un tievs, ar sagumušiem pleciem, vējjakā, pelēkās biksēs un sporta apavos, otrs - īsāks un druknāks, treniņtērpā un melnās kurpēs. Abi veikli soļoja savādā cienīgā gaitā, rokas iepletuši, un nemitīgi lūkojās pār plecu, it kā baidītos no izsekošanas.

Garākais nesa plastmasas maisiņu, kurā vīdēja alus kārba. Pilsētā bija aizliegts lietot alkoholu sabiedriskā vietā, tādēļ iedzeršanas cienītāji attaisītās pudeles slēpa maisiņos. Abi patiešām steidzās. "Vai nu grasās iegūt naudu - un tātad tūliņ nočieps kādu somiņu vai apzags veikalu -, vai arī dodas satikties ar tirgoni un nopirkt dienas devu/' prātoja Greiss. "Bet varbūt viņi ir dīleri un dodas pie klienta."

Pa ielu aizrībēja divi sarkandzelteni autobusi, Streamline firmas taksometrs un vairāki vieglie automobiļi. Kaut kur iegaudojās sirēna, un abi aizdomīgie vīreļi satrūkās. Druknais nepārtraukti lūkojās pār labo plecu, tādēļ Greiss turējās kreisajā pusē un pieplaka pie veikala skatloga, lai paslēptos aiz cilvēku pūļa.

Abi nogriezās Trafalgaras ielā, un Greiss jutās arvien pārliecinātāks, ka bez medījuma nepaliks. Pēc pārsimts jardiem viņi pagriezās pa kreisi un nonāca pie mērķa.

Nelielajā Pelemskvēra ielā, kas vijās ap iežogotu parku, rindojās eleganti Reģenta laikmeta nami. Labos laika apstākļos soliņus pie krustojuma ar Trafalgaras ielu allaž bija iecienījuši tuvējo biroju darbinieki pusdienām svaigā gaisā. Un vēl jo populārāki tie kļuva pec aizlieguma darbvietās smēķēt. Daži ēda sviestmaizes un kūpināja cigaretes. Lielākoties neviens nepievērsa uzmanību ļautiņiem ap solu parka tālākajā galā.

Greiss atslīga pret laternas stabu un kādu bridi viņus vēroja. Nials Fosters bija viens no trijiem, kas sēdēja uz sola un dzēra alu no kārbas plastmasas maisiņā. Četrdesmit gadu vecais vīrs ar īgno, pat ļauno seju un savādo matu griezumu - tas atgādināja sabojātu mūka tonzūru - bija sporta kreklā bez piedurknēm, zilā kombinezonā un strādnieku zābakos.

Šo kramplauzi un narkotiku tirgoni Greiss pazina visnotaļ labi. Neapšaubāmi, ka viņš tūdaļ apgādās savus līdzbiedrus ar dienišķo devu. Blakus viņam sēdēja drūma, acīmredzami nervoza sieviete ar nekoptiem brūniem matiem un nevīžīgs trīsdesmitgadnieks, kurš nemitīgi bāza galvu starp ceļgaliem.

Garais un druknais piegāja pie Fostera. Gluži kā pēc migrēšanas instrukcijas. Fosters droši vien norunājis tikšanos ar visiem lietotājiem vienlaikus. Ja viņš sajustu, ka tiek novērots, nekavējoties aizietu no parka, izvēlētos jaunu vietu un pa tālruni paziņotu par to saviem klientiem. Dažkārt dīleri migrēja pat vairākkārt, iekams ķērās pie tirgošanas. Bieži vien viņi izmantoja palīgus, taču Fosters bija skops un nevēlējās kādam maksāt, turklāt pazina sistēmu. Viņš ļoti labi apzinājās, ka ir sīka vienība, un pieķeršanas gadījumā gluži vienkārši norītu devas un vēlāk tualetē atgūtu.

Nials Fosters palūkojās Greisa virzienā, un detektīvs, mēģinādams paslēpties, teju sadūrās ar vīrieti, kuru bija ieradies uzmeklēt.

Kopš pēdējās tikšanās bija pagājuši vairāki gadi, taču Greiss pabrīnījās par to, cik novecojis izskatās vecais blēdis. Terijs Biglovs nāca no kādas Braitonas noziedznieku ģimenes, kura dzimusi žilešu bandu ērā divdesmitā gadsimta četrdesmitajos gados un piedalījusies cīņās par ietekmes sfēru pārdali. Savulaik daudzus Braitonā un Hovā biedēja vien ši uzvārda pieminēšana, bet tagad vecākie ģimenes locekļi bija miruši un jaunākie izcieta ilgus cietumsodus vai bija aizbēguši uz Spāniju. Tādi vientuļie vilki kā Terijs ipašus draudus neradīja.

Terijs Biglovs dzīvi sāka ar vecu kundzīšu apkrāpšanu, tad pievērsās zagtu mantu uzpirkšanai un dažkārt tirgoja narkotikas. Ka allaž uzposies, sirmos matus - sataukojušos un paplānus - rūpīgi saķemmējis uz pieres, kājās viņš bija uzvilcis lētas, bet nevainojami nospodrinātas kurpes. "Tagad viņam ir gandrīz septiņdesmit gadu," Greiss prātoja, "taču varētu dot par desmit vairāk."

Šaurā dzeltenīgā seja atgādināja žurkas purnu un likās izdēdējusi, un zobi šķita ieguvuši rūsas nokrāsu. Viņš bija uzģērbis nodriskātu pelēku uzvalku ar lētu bikšu siksnu, kas saņemta pārāk augstu, teju uz krūtīm. Izskatījās, ka viņš augumā sarāvies par dažām collām, turklāt viņš oda pēc pelējuma. Par agrāko Teriju Biglovu liecināja vien milzīgais zelta pulkstenis un masīvais smaragda gredzens.

- Greisa kungs! Cik patīkama tikšanās, detektīv seržant! Kāds pārsteigums!

"Nebūt ne," Greiss grasījās iebilst, taču aptvēra, ka pavisam nejaušā kārtā problēmu risinājums pats iekritis rokās.

- Tagad es esmu superintendants, - viņš palaboja.

- Jā, protams! Aizmirsu. - Biglova balss skanēja pārāk griezīgi. - Esat paaugstināts. Jau dzirdēju. Bet esat pelnījis, Greisa kungs. Piedodiet, detektīv superintendant. Tagad es esmu tīrs. Cietumā es atradu Dievu.

- Viņš arī sēdēja? - Greiss pajokoja.

- Un ar tādām lietām vairs nenodarbojos, kungs, - Biglovs turpināja pagalam nopietnā tonī, nelicies zinis par Greisa zobošanos.

- Tātad pavisam nejauši uzrodies netālu no soliņa, kur uzdarbojas Nials Fosters, ja?

- Pilnīgi nejauši, - Biglovs attrauca. Acis šaudījās tik ātri kā vēl nekad. - Jā, sagadīšanās, kungs. Mēs ar draugu devāmies pusdienās un parkam vien gājām garām.

Biglovs pievērsās savam līdzbiedram panēsātā apģērbā. Greiss viņu pazina - tas bija Džimijs Bārdolfs, savulaik Big-lovu ģimenes rokaspuisis. Vīrelis ar kreveļaino seju un izspūrušajiem matiem oda pēc alkohola. Šķita, ka viņš pēdējoreiz vannojies mirklī, kad viņam nomazgāja placentu.

- Džimij, tas ir mans draugs, detektīvs superintendants Greiss. Krietns vīrs, vienmēr godīgs pret mani. Policists, kuram var uzticēties.

Uzrunātais pastiepa netīru roku, kas likās pēkšņi izslienam no pārāk garās lietusmēteļa piedurknes.

- Priecājos iepazīties, kungs! Varbūt spēsiet man palīdzēt?

Nelikdamies ne zinis par šo jautājumu, Greiss sacīja Big-lovam:

- Mums jāapspriežas par kādu tavu draugu. Par Roniju Vilsonu.

- Par Roniju! - Biglovs iesaucās.

Ar acs kaktiņu Greiss pamanīja, ka Fosters steidzīgi pošas prom no parka. Viņš uzmeta detektīvam piesardzīgu skatienu un, piespiedis pie auss mobilo tālruni, teju skriešus nozuda ielas pūlī.

- Par Roniju! - Biglovs atkārtoja, domīgi pasmaidīja un papurināja galvu. - Par veco, labo Roniju. Jūs taču zināt, ka viņš ir miris. Lai Dievs mielo viņa dvēseli!

Svaigais gaiss nemazināja Greisa galvassāpes, tādēļ viņš nolēma ievērot Bellas ieteikumu un apēst kaut ko karstu un taukainu.

- Vai pusdienas jau ieturējāt? - viņš pavaicāja.

- Nē, tikai grasījāmies. - Piepeši Terijs Biglovs pasmaidīja, it kā tikko būtu aptvēris kādu iespēju. - Redziet, tāpēc jau mēs ar Džimiju esam šeit. Gājām uz kafejnīcu. Ir taču tik brīnišķīgs rīts!

- Labi, rādiet ceļu. Es izmaksāšu.

Greiss sekoja viņiem. Džimijs iedams mazliet raustījās -gluži kā uzvelkama rotaļlieta, kas tūdaļ apstāsies. Drīz viņi nonāca strādnieku iecienītā kafejnīcā.

66

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Aizcirtās ārdurvis. Uz bridi Ebija ļāvās cerībai. "Vai tas varētu būt pārvaldnieks?"

Diemžēl iečīkstējās zoles. Parādījās ena...

Rikijs gluži kā lode iešāvās vannas istabā un iecirta Ebi-jai pļauku. Viņa sarāvās.

- Kuce, nolādēts!

Nākamais pliķis bija vēl spēcīgāks. Ebija tik tikko pazina Rikiju zemu uzvilkta zilā beisbola cepurītē, tumšās brillēs, ar biezu bārdu un ūsām. Viņš izgāja no telpas. Sāpošām acīm Ebija noraudzījās, kā viņš gaiteni paceļ somu un izber tās saturu uz grīdas.

Elektriskais urbis. Milzīgas spīles. Āmurs. Iepakojums ar šļircēm. Kāds griezējinstruments.

- Ar kuru man sākt, kuce?

No rīkles izlauzās pārbīļa vaids. Augums likās atslābstam. Ebija mēģināja dot signālu ar acīm, izlūgties žēlastību.

Viņš noliecās pavisam tuvu Ebijai.

- Vai tu dzirdi?

Ebija mēģināja atcerēties, uz kuru pusi jāpaskatās, lai atbilde būtu "nē". Viņa izvēlējās kreiso.

Notupies Rikijs paņēma griezējinstrumentu un piebāza to klāt Ebijas labajai acij, tad pavērsa mazliet citādi un aizsedza ar to viņas redzokli. Aukstais metāls dzeldēja pieri. Panikas uzplūdā Ebijai aptrūkās elpas.

- Vai izraut tev aci, lai varu paņemt līdzi? Vai tas iedarbotos? Būs vēl tumšāks.

Ar skatienu Ebija izmisīgi signalizēja noliedzošu atbildi. Nē, nē, nē!

- Bet es varētu mēģināt, vai ne? Es varētu paņemt to līdzi un paraudzīt, kas notiek.

"Nē, nē, nē!" Ebija klusībā sauca.

- Ļoti gudri. Biometrija. Atpazīšana pēc acs varavīksnenes. Tavuprāt, tas ir baigi asprātīgi, vai ne? Ieslēgt visu individuālajā seifā, kuru var atvērt tikai pēc tam, kad drošības iekārta ir noskenējusi tavu aci. Tad nu es varētu izraut tev aci, sasodīts, un paņemt līdzi. Varbūt aparāts to atpazīs. Ja ne, es atgriezīšos pēc otras.

Jau atkal Ebija izmisīgi rādīja "nē".

- Protams, ja neizdosies, mēs abi nonāksim strupceļā, jo tu būsi akla un ari no manis nekāda labuma nebūs. Un tu lieliski to apzinies, vai ne? - Piepeši viņš atrāva instrumentu un strauji norāva lenti Ebijai no mutes.

Viņa sāpēs iekliedzās. Likās, ka līdzi lentei tiek norauta arī sejas āda. Tā dega gluži kā liesmās. Viņa ievilka plaušās gaisu.

- Runā, maita!

- Lūdzu... - Balss vairāk atgādināja ķērcienu. - Vai es varētu padzerties? Lūdzu, Rikij!

- Brīnišķīgi! - Rikijs iesaucās. - Izcili! Tu mani apzodz, piespied dzenāties tev pakaļ pa visu pasauli, un satiekoties pirmais teikums... - Viņš pūlējās atdarināt Ebijas toni. - "Ri-kij, vai pasniegsi man glāzi ūdens?" - Viņš papurināja galvu. - Kādu tu gribētu? Gāzētu vai negāzētu? No krāna vai pudeles? Varbūt pietiks ar piečurāto tualetes ūdeni? Ja gribēsi, pievienošu ari ledu un citronu.

- Vienalga, - Ebija izgrūda.

- Nāksies drusku pagaidīt, - Rikijs atcirta. - Ja vakar tu būtu uzrakstījusi brokastis vēlamos ēdienus un dzērienus, tad šorīt viss būtu piegādāts. Diemžēl tu biji mazliet sasaistīta, jo apkrāpi savu veco draugu Rikiju. - Viņš plati pasmaidīja. -Sasaistīta. Smieklīgi, vai ne?

Klusēdama Ebija mēģināja domāt skaidri un nekļūdīties ar izvēlētajiem vārdiem, lai nesakaitinātu Rikiju vēl vairāk. "Labi, ka viņš beidzot ļauj man runāt." Viņa zināja, cik izmisīgi nelietis grib atgūt savu īpašumu. "Un viņš nav muļķis. Es esmu viņam vajadzīga. Citādi viņš pie mantas netiks. Agri vai vēlu viņš būs spiests vienoties ar mani."

Rikijs pacēla viņai pie auss mobilo tālruni un nospieda pogu. Tika atskaņots ieraksts. Jau no dažām sekundēm bija skaidrs, ka tā ir Ebijas saruna ar māti svētdien.

- Paklau, mamm, ilgi vairs nebūs jāgaida. Es esmu sazinājusies ar Kukmīrhausu. Pēc dažām nedēļām tur atbrīvosies skaista istabiņa ar skatu uz upi, un es to rezervēju. Internetā jau apskatījos, un tā liekas patiešām lieliska. Protams, es aizbraukšu turp pati, visu pārbaudīšu un palīdzēšu tev pārcelties.

Mērija Dosone, par spīti kropļojošajai slimībai, spēja domāt skaidri un attrauca:

- Kur tu dabūsi naudu, mīļā? Es esmu dzirdējusi, ka tādas vietas izmaksā veselu bagātību. Dažās pat divi simti dienā. Un varbūt vēl vairāk.

Es...

Ieraksts tika aprauts.

- Tas man tevi patīk, Ebij, - Rikijs noteica, pieliecies tuvu klāt viņas sejai. - Tu esi tik iejūtīga un labsirdīga!

67

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Gaiss kafejnīcā bija sasmacis un oda pec piededzinātiem taukiem. Apsēdies pretī abiem vīreļiem, Greiss drūmi secināja, ka pat šī gaisa ieelpošana paaugstina holesterīna līmeni asins un var izraisīt sirdstrieku. Tomēr viņš pasūti-nāja olas, šķiņķi, desiņas un ceptus kartupeļus, ceptu maizi un kokakolu. "Par laimi, tuvumā nav ne Glena Brensona, ne Klio, kas neskopotos ar pārmetumiem par šādu diētu."

Tcrijs Biglovs izvēlējās olas un kartupeļus, savukārt viņa draugs Džimijs palika pie tējas un veltīja Greisam lūdzošus skatienus - it kā detektīvs būtu vienīgais cilvēks pasaulē, kurš varētu glābt viņu no kaut kā briesmīga, taču acīm neredzama. "Droši vien no sevis paša," Greiss prātoja, vienlaikus vērodams, ka vīrelis no lietusmēteļa kabatas izvelk mazo viskija pudelīti un iedzer krietnu malku. Uz Džimija pirkstu kauliņiem bija labi saskatāmi cietumnieku tetovējumi. Viens punkts par katru ieslodzījuma gadu. Greiss saskaitīja septiņus.

- Es esmu stājies uz taisna ceļa, Greisa kungs, - Terijs Biglovs piepeši paziņoja.

Arī viņam uz pirkstu kauliņiem bija punktiņi, un delnas virspusi rotāja čūskas aste - tās galvu slēpa piedurkne.

- Tu jau teici. Malacis.

- Mans brālis ir ļoti slims. Aizkuņģa dziedzera vēzis. Vai atceraties manu tēvoci Ediju, Greisa kungs? Piedodiet, inspektor Greis?

Šo cilvēku Greiss patiešām atcerējās - daudz skaidrāk nekā būtu vēlējies. Bija pagrūti aizmirst informāciju, ko bija sniedzis kāds no Edija Biglova upuriem. Viņa seju abās pusēs no deniņiem līdz zodam pāršķēla ar stikla lausku iegrieztas brūces - nabadziņš bija iebildis, kad Biglovs pielīda viņam priekšā pie bāra letes.

- Jā, - Greiss sacīja. - Atceros.

- Un arī man ir vēzis, - Biglovs turpināja.

- Skumji, - Greiss atbildēja.

- Vēderā, saprotat?

- Sāp? - Greiss pavaicāja.

Biglovs paraustīja plecus, it kā mokas nebūtu pārāk lielas, taču acīs vīdēja bailes.

Džimijs zinīgi pamāja ar galvu un vēlreiz iedzēra no slepenās pudeles.

- Pat nezinu, kurš par mani parūpēsies, kad Terija vairs nebūs, - viņš žēlojās. - Man vajadzīga aizsardzība.

Greiss savilka vienaldzīgu izteiksmi sejā, paņēma viesmīles atnesto kokakolu un iemalkoja.

- Jūs ar Roniju Vilsonu bijāt draugi, vai ne, Terij?

- Jā, bija tāda lieta.

- Pirms nonākšanas cietumā?

- Jā. Es uzņēmos viņa vainu. - Biglovs domīgi maisīja cukuru tējā. - Uzņēmos, un viss.

- Vai tu pazini viņa sievu?

- Abas.

- Abas? - Greiss pārsteigumā pārprasīja.

- Jā, Džoenu un Loreinu.

- Kad viņš apprecējās otrreiz?

Terijs pakasīja pakausi.

- Dažus gadus pēc tam, kad Džoena viņu pameta. Džo-ena bija īsta skaistule! Bet man viņa pārāk nepatika. Tādas sauc par zelta meklētājām. Pielipa Ronijam, jo viņš labi ģērbās, taču muļķīte nezināja, ka naudas viņam sevišķi daudz nav. - Terijs uzsita sev pa degunu. - Diemžēl Ronijs bija slikts biznesmenis. Vienmēr iepinās lielās afērās, taču viņam nebija īstās ožas jeb - kā to sauc - prasmes jebko pārvērst zeltā. To uzzinājusi, Džoena aizbēga.

- Uz kurieni?

- Uz Losandželosu. Nomira viņas mamma, un viņa mantoja māju. Ronijs vienurīt pamodās, un Džoena bija prom. Atstāja tikai zirnīti. Mēģināšot kļūt par aktrisi.

Tika atnesti ēdieni. Terijs aplēja savus kartupeļus ar etiķi un pamatīgi uzbēra sāli. Greiss savā šķīvi izspieda mazliet brūnās mērces un paņēma kečupa kārbu tomāta formā.

- Ar kuru cilvēku viņa sazinājās pēc aizbraukšanas uz Losandželosu?

Biglovs paraustīja plecus un uzdūra uz dakšiņas kartupeli.

- Manuprāt, ne ar vienu. Te viņa nevienam nepatika. Nevienam no mums. Mana vecene viņu nevarēja ciest! Turklāt Džoena pat necentās ar mums iedraudzēties.

- Vai viņa bija šejieniete?

- Nē, no Londonas. Ja pareizi atceros, viņi iepazinās kādā Londonas striptīzklubā. - Biglovs apēda vēl vienu kartupeli.

- Un otrā sieva?

- Loreina gan bija normāla. Arī skaistule. Līdz kāzām gaidīja apmēram divus gadus, jo vispirms Ronijam vajadzēja izšķirties no Džoenas.

"Ir grūti panākt, lai kanalizācijas caurulē pūstošais paraksta šķiršanās papīrus," Crciss nodomāja.

- Kur es varētu satikt Loreinu?

Terijs Biglovs savādi uz viņu paskatījās.

- Mani kādam jāpieskata, Greisa kungs, - atkal iešņukstējās Džimijs.

Pievērsies drauģelim, Biglovs piedūra pirkstu pie sava vaiga.

- Vai redzi, ka manas lūpas joprojām kustas? Tātad es runāju un tev jātur mute. Skaidrs? - Tad viņš pagriezās pret Greisu. - Ja gribat atrast Loreinu, vajadzēs sameklēt laivu un nirēja kostīmu. Viņa noslīcinājās. Vienā jaukā nakti pa ceļam no Ņūheivenas uz Djepu pārmetās par prāmja bortu.

Pēkšņi Greiss zaudēja interesi par maltīti.

- Stāsti!

- Pēc Ronija nāves viņa krita šausmīgā depresijā. Viņš atstāja nabadzīti pamatīgās nepatikšanās. Naudas problēmās, es gribēju teikt. Banka atņēma māju, un citi finansisti pagrāba gandrīz visu pārējo. Palika vien dažas pastmarkas.

- Pastmarkas?

- Jā, Ronijs ar tām aizrāvās. Tirgojās. Reiz viņš apgalvoja, ka priekšroku dod markām, nevis skaidrai naudai, jo tās ir vieglāk pārvadāt.

Kādu brīdi Greiss ļāvās apcerigumam.

- Es lasīju, ka vienpadsmitajā septembri bojāgājušo ģimenēm izmaksāja diezgan lielas kompensācijas. Loreina tādu nesaņēma?

- Par to viņa nekad nav bildusi ne vārda. Saprotiet, viņa turējās nomaļus, bija vientuļniece, ierāvās savā čaulā. Kad viņai visu atņēma, Loreina pārcēlās uz nelielu ires dzīvokli Montpeljera ceļā.

- Kad viņa nomira?

/

- Jā, - Terijs Biglovs novilka, uz mirkli aizdomājies, - bija novembris. Traģēdija notika divtūkstoš pirmajā gadā, tātad tas varēja būt divtūkstoš otrā gada novembris. Tuvojās Ziemassvētki. Saprotat? Daudziem cilvēkiem tas ir grūts laiks. Un viņa pārlēca pār prāmja bortu.

- Vai līķi atrada?

- Nezinu.

Kamēr Biglovs ēda, Greiss pierakstīja informāciju un pievērsās savai maltītei. "Viena sieva aizbēg uz Ameriku un dabū galu Braitonas kanalizācijas caurulē. Otra sieva ielec jūrā." Prātā drūzmējās neskaitāmi jautājumi.

- Vai viņiem bija bērni?

- Kad pēdējo reizi satiku Roniju, viņš apgalvoja, ka mēģina tikt pie tāda. Izrādījās, ka viņiem ir apaugļošanās problēmas.

- Kuri bez tevis vēl bija Ronija tuvākie draugi? - Greiss pavaicāja.

- Mēs nebijām pārāk tuvi, - Biglovs iebilda. - Es atceros veco labo Donaldu Hetkuku. Cik man zināms, vienpadsmitajā septembrī Ronijs bija pie viņa. Vienā no Pasaules tirdzniecības centra torņiem. Nabaga Donaldam veicās biznesā. - Mirkli paklusējis, Biglovs turpināja: - Un Čeds Skegss. Bet viņš emigrēja uz Austrāliju.

- Čeds Skegss?

-Jā.

Šis vārds Greisam likās pazīstams. Pirms daudziem gadiem puisis bija iepinies nepatikšanās, taču tagad detektīvam izrādījās grūti atcerēties kaut ko vairak.

- Saprotiet, neviena vairs nav. Pag, vēl laikam ir Kliņģeri. Jā, Stīvens un Sju Kliņģeri. Dzīvo Tongdīna avēnijā.

Greiss pamāja. Šim pārim piederēja ārišķīgi grezna māja. Stīvens bijis policijas uzmanības lokā jau kopš Greisa pirmās darba dienas. Tika uzskatīts, ka Klingers, kurš sācis savu karjeru kā automobiļu tirgotājs, nesapelnīja bagātību likumīgi un viņa naktsklubi, bari un kafejnīcas, īres dzīvokļi un kreditēšanas bizness patiesībā ir narkotiku tirdzniecība iegūtas naudas atmazgāšana. Pagaidām gan nebija nekādu pierādījumu viņa saistībai ar šo nelegālo rūpalu.

- Viņi ar Roniju sāka strādāt kopa, - Biglovs turpināja.

- Tad radās problēmas ar vairākām sadauzītām mašīnām. Es neatceros, kas īsti notika, taču bizness vienā nakti beidzās, jo garāža nodega ar visiem papīriem. Visnotaļ izdevīgā bridi. Nekādas apsūdzības netika izvirzītas.

Pierakstījis Stīvena un Sjū Kliņģeru vārdus, lai vēlāk uzdotu kolēģiem abus nopratināt, Greiss nogrieza ceptas maizes gabalu un iemērca to olā.

- Terij, ko tu domā par Roniju?

- Kā tas jāsaprot, Greisa kungs?

- Kas viņš bija par cilvēku?

- Sasodīts trakais, - piepeši izgrūda Džimijs.

- Aizveries! - nošņāca Biglovs. - Ronijs nebija trakais, taču ar raksturu, tas gan.

- Ne, viņš bija sasodīts trakais, - Džimijs neatlaidās.

Biglovs pasmaidīja.

- Dažkārt likās, ka viņam ar galvu viss nav kārtībā, it kā viņš pats būtu sev lielākais ienaidnieks. Dusmojās uz pasauli, jo viņam neveicās. Atšķirībā no draugiem. Saprotat?

"Kā tev?" Greiss prātoja, bet skaļi atbildēja:

-Jā.

- Vai zināt, ko tēvs reiz sacīja par viņu? - Biglovs vaicāja. Greiss, košļādams taukainu desiņu, papurināja galvu.

- Ronijs tev sekos turniketā un jau nākamajā mirklī uzradīsies tev priekšā nesamaksājis! Jā, tāds nu mūsu Ronijs bija. Lai Dievs mielo viņa dvēseli!

68

Divtūkstoš pirmā gada divpadsmitais septembris

Ar naudu kabatā Ronijs jutās daudz labak. Kreisajā žaketes kabatā, precīzāk sakot. Viņš stingri sažņaudza rokā salocīto simt dolāru banknošu žūksni un vilcienā pa ceļam no Manhetcnas uz Braitonbīču ne uz mirkli neatlaida.

Neizvilcis roku no kabatas, viņš aizgāja līdz "Pastkastītēm" un noglabāja seifā piecus tūkstošus un sešus simtus dolāru. Pēc tam viņš pastaigājoties uzmeklēja apģērbu veikalu un nopirka pāris baltu T kreklu, zeķes un apakšbikses, džinsus un vieglu, īsu vējjaku. Mazliet tālāk atradās suvenīru veikals, kur viņš iegādājās melnu beisbola cepurīti ar uzrakstu "Braitonbīča", savukārt sporta veikala tika pie lētiem apaviem.

Tuvējā kioskā viņš izvēlējās kokakolu un nelielas melones izmēra karstmaizi ar sālītu liellopa gaļu un gurķi; atgriezies savā istabā, viņš ieslēdza televizoru un pārģērbās, bet vecās drēbes sabāza veikala maisiņa.

Skatīdamies televiziju, viņš apēda sviestmaizi. Nekā sevišķi jauna pārraidēs nebija, tika rādīti vien atkārtojumi, Džordža Buša paziņojums par kara pieteikšanu teroristiem un citu pasaules līderu komentāri. Un priccigi Pakistānas iedzīvotāji, kas izgājuši ielās, smejas un lepni demonstrē nežēlīgus antiamerikāniskus lozungus.

Ronijs jutās apmierināts ar sevi. Nogurums bija pazudis, un augumā ieplūda enerģija. Viņš bija rīkojies drosmīgi -iebraucis kara zonā un atkal ticis no tas ārā. "Atkal zirgā!"

Viņš pabeidza maltīti, paķēra maisiņu ar vecajām drēbēm un izgāja pa durvīm. Nedaudz lejāk pa ielu viņš izmeta mantas smirdošā atkritumu konteinerā, kas jau bija gandrīz pilns ar sapuvušu pārtiku, un atsperīgā soli devās uz "Maskavas bāru".

Tas izrādījās tikpat tukšs kā iepriekšējā dienā, taču Ronijs priecājās redzēt savu jauno labāko draugu Borisu, kurš sēdēja uz tā paša bāra krēsla, turēja rokā cigareti un spieda pie auss mobilo tālruni. Priekšā atradās pusizdzerta degvīna pudele. Cits bija vien T krekls - sārts ar zeltainiem burtiem: Genesis World Jour.

Aiz letes, slaucīdams glāzes, stāvēja tas pats bārmenis. Viņš sveicināja Roniju ar galvas mājienu.

- Atgriezāties, - viņš sacīja lauzītā angļu valodā. - Domājam, ka būsiet devies palīgos. - Viņš norādīja uz televizora ekrānu. - Viņiem vajadzīgi brīvprātīgie, kas izraks līķus. Es nospriedu, ka aizbraucāt uz turieni.

- Varbūt es tā ari darīšu, - Ronijs atbildēja, uztrausās uz bāra krēsla blakus savam draugam, pagaidīja, kamēr viņš pabeigs lietišķu telefonsarunu, un tad uzsita viņam pa plecu. - Sveiks, Boris! Kā klajas?

Krievs apveltīja Roniju ar tik spēcīgu dunku pa muguru, ka tika satricināti vai visi iekšējie orgāni.

- Mans draugs! Kā iet? Vakar atradi to vietu? Viss kārtībā?

- Normāli. - Ronijs noliecās un pakasīja sakosto potīti. - Satriecoša istaba. Paldies.

- Tad labi. Savam draugam no Kanādas es sagādāšu visu.

Negaidīdams pasūtījumu, bārmenis sameklēja glāzīti, un Boriss nekavējoties piepildīja to līdz malām.

Ronijs izsmalcināti satvēra glāzīti starp rādītājpirkstu un īkšķi, pacēla pie lūpām un uzsauca:

- Carpe diem!

Degvīns lieliski izdedzināja rīkli. Tam bija citrona gar-

ša, kas Ronijam uzreiz iepatikās. Otrā glāzīte likās vēl burvīgāka.

Boriss brīdinoši pavēcināja plaukstu Ronijam gar degunu, tad pacēla savu glāzi, ieskatījās Ronijam acīs un savilka muti smaidā.

- Atceries, ko es vakar tev teicu, mans draugs?

- Ko tieši?

- Kad tostu uzsauc krieviski, ir jāizdzer viss. Līdz dibenam. Tā! - Boriss iztukšoja glāzīti sausu.

Turpmākās divas stundas vajadzēja apmainīties neskaitāmiem satriecošiem stāstiem par savu pagātni. Pēc tam Ro-nijs grīļodamies tik tikko spēja nosēdēt uz krēsla. Boriss šķita iesaistījies dažādos apšaubāmos darījumos, tostarp pazīstamu zīmolu smaržu un odekolonu viltojumu importā, zaļo karšu sagādē krievu imigrantiem un starpniecībā, lai palīdzētu krievu ielasmeitām, kas vēlējās strādāt Amerikā.

- Bet es neesmu suteners, - Boriss skaidroja. - Pavisam noteikti neesmu. - Pēkšņi viņš aplika roku Ronijam ap pleciem un sacīja: - Es zinu, mans draugs, ka tev ir problēmas. Un es palīdzēšu! Nav nekā tāda, ko es nevarētu izdarīt.

Sev par šausmām Ronijs ieraudzīja, ka Boriss vēlreiz piepilda glāzes. "Vai es drīkstu uzticēties šim puisim?" Ronijs prātoja, miglaino skatienu pievērsis televizora ekrānam. "Kādam vajadzēs uzticēties, un Boriss nešķiet nomocījies ar morāles problēmām."

- Patiesību sakot, man vajadzīgs vēl viens pakalpojums.

Krievs neatraudamies sekoja ziņu pārraidei, kur tobrīd

uzstājās pilsētas mērs Džuljani.

- Manam draugam no Kanādas esmu gatavs pakalpot vienmēr. Kas vajadzīgs?

Ronijs noņēma beisbola cepurīti, paliecās tuvāk un nočukstēja:

- Vai tu pazīsti kādu, kas varētu sagādāt jaunu pasi un vīzu?

- Vai, tavuprāt, te ir vēstniecība? - Boriss pajautāja, bargi nopētījis biedru. - Te ir tikai bārs, saproti? - Tāda skarbuma satricināts, Ronijs nodrebēja, taču krievs plati pasmaidīja. - Pasi un vīzu? Protams! Neuztraucies. Mans draugs visu nokārtos. Ja vien tev ir nauda.

-Cik?

- Atkarīgs no vīzas. Es iedošu tev viņa vārdu. Man pašam neko nevajag, saproti?

- Tu esi ļoti laipns.

Boriss pacēla glāzīti.

- Carpe diem!

- Carpe dieni! - Ronijs atkārtoja.

Atlikusi pēcpusdiena pagāja vienā miglā.

69

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija truli raudzījās pa īrēta pelēkā Ford Focus logu. Izrādījās, ka murgs var būt vēl briesmīgāks.

Virs galvas vīdēja skaidras zilas debesis. Viņi brauca pa A27 Braitonas apvedceļu. Pa labi palika Pečema, pa kreisi -plaša lauku ainava. "Arī brīvībā," viņa nodomāja, "es esmu cietumniece." Važas bija noņemtas, un viņa sēdēja džinsos, džemperī, flīsa jaka un sporta apavos. Pēc nesenā pamatīgā lietus zāle izskatījās sulīga un zaļa, bet debesis tik zilas kā vasarā. Diemžēl sirdī Ebijai valdīja visdrūmākā ziema.

"Lai dabūtu to ierakstu," viņa prātoja, "Rikijs droši vien noklausījies manas mātes tālruni."

Rikijs stūrēja niknā klusumā un rūpīgi ievēroja atļauto ātrumu, lai nedotu policijai iemeslu viņu apturēt. Šīs dusmas dvēselē brieda jau divus garus mēnešus. Priekšā pavīdēja nobrauktuve. Viņš ieslēdza pagrieziena rādītāju. Ceļu viņš zināja, tāpēc ka no rīta vienreiz jau te bija braucis. Ebija klausījās vienmuļajā tikšķēšanā un vēroja mirgojošo lampiņu automobiļa panelī.

Padzērusies ūdeni un apēdusi mazliet maizes un banāna, viņa atkal sajutās ka cilvēks un spēja domāt daudz skaidrāk, kaut gan viņu joprojām māca bailes par māti -un sevi arī. "Kā Rikijam izdevās atrast mammu? Varbūt tieši tāpat kā mani... lai kāds arī būtu tas veids." Prāts drudžaini mēģināja atcerēties, vai Melburnā nav atstātas kādas pēdas. "Kā, pie velna, viņš noskaidroja mātes adresi? I Ini, laikam jau nemaz tik grūti nebija. Rikijs zināja viņas uzvārdu, un es varbūt kādreiz esmu pieminējusi, ka māte dzīvo īstbornā. Un cik daudz Dosonu ir īstbornas tālruņu katalogā? Droši vien tikai daži. Apņēmīgam vīrietim tas ir sīkums."

Uz jautājumiem viņš neatbildēja.

Māte bija pavisam neaizsargāta. Multiplās sklerozes mocīta, viņa drīz varētu zaudēt spēju kustēties, un tāds fizisko spēku izsīkums neatkarīgo sievieti pagalam nomāktu. Pat bērns tiktu ar viņu galā, tātad arī nežēlīgs uzbrucējs, diemžēl māte joprojām atteicās ierīkot trauksmes pogu. Ebija zināja, ka palaikam mati aprauga kaimiņiene un viņai ir draudzene, ar kuru kopā sestdienu vakaros uzspēlēt bingo. Citādi māte bija pavisam viena.

"Tāds nelietis kā Rikijs nodarītu viņai pāri, ne aci nepamirkšķinot!" Ebija drūmi secināja. "Diemžēl baidos, ka viņš nesamierināsies tikai ar atgūto mantu. Viņš iznīcinās mani un māti. No mūsu atklātajām un uzticības pilnajām sarunām Austrālijā viņš būs sapratis, cik ļoti es mīlu mammu un cik ļoti vainīga jūtos par pārcelšanos uz pasaules otru malu brīdī, kad viņai esmu vajadzīga visvairāk. Rikijs izbaudīs mirkļus, kad spīdzinās mammu, lai piespiestu mani izpildīt pavēles."

Viņi tuvojās nelielam apļveida krustojumam. Rikijs izvēlējās otro pagriezienu un tālāk stūrēja pa kalnu lejup. Labajā pusē vairāku jūdžu plašumā pavērās skats uz laukiem un dzīvojamo namu puduriem, kreisajā - Holingberi rūpnieciskais rajons ar lielveikaliem, modernām ražotnēm un divdesmitā gadsimta piecdesmito gadu rūpnīcām un noliktavām, kur tagad ierīkoti biroji. Vienā no ēkām, ko viņu skatieniem daļēji aizsedza ASDA lielveikals, atradās Sasek-sas Kriminālmeklēšanas nodaļa, taču to Ebija nezināja. Ja ari zinātu, turp doties nebūtu iespējams. Vienalga, ko Rikijs būtu izdarījis, lai tiklu pie naudas, viņa bija zagle, jo paņēma krietnu daļu viņa laupījuma. Un šādu uzvedību neattaisno tas, ka esi apzadzis noziedznieku.

Turklāt - nosūdzējuši viens otru policijā, viņi zaudētu visu. Šādā situācijā uzvarētāju nebūtu. Bet tikpat labi Ebija apzinājās, ka Rikijs, saņēmis visu savu īpašumu, nevēlēsies viņu atstāt dzīvu.

Priekša pavīdēja milzīga eka ar izkārtni "Britu grāmat-veikali", tālāk bija laikraksta Argus redakcijas mītne, Matainu veikals un Renault pārstāvju birojs. Gandrīz pabraucis garam vajadzīgajam ceļam, Rikijs nolamājās, strauji nospieda bremzes un pagrieza stūri. Automobiļa riepas nočīkstēja. Pa slīpni tas aiztraucās pārāk ātri un spēji apstājās vien dažas collas no iespaidīga Volvo, kam pie stūres sēdēja miniatūra auguma sieviete un kas tikko bija parādījies veikalu rindas stāvlaukuma izbrauktuvē.

- Nolādētā muļķe! - Kikijs nošņāca, izteiksmīgi kustinot lupas, un sieviete atbildēja ar pabakstišanu pie deniņiem. Uz brīdi Ebija iedomājās - ļāvās cerībai ka viņš izlēks no automobiļa un uzsāks strīdu.

Bet Volvo aizbrauca tālāk pa slīpni un nozuda aiz noliktavu ēkas. Viņi nonāca pie vārtiem ar masīvām metāla durvīm un milzīgu brīdinājumu par videonovērošanu un pagalmā, kur atradās vairākas inkasentu bruņumašīnas -melnas ar uzkrāsotiem dzelteniem, ar ķēdēm apvītiem vairogiem un uzrakstiem: "Dienvidu depozitārijs."

Viņi tuvojās modernai vienstāva ēkai ar šaujamlūkām līdzīgiem logiem, kuru dēļ tā izskatījās pēc cietokšņa. Lai gan - apmēram tā arī bija.

Rikijs novietoja automobili pie norādes "Viesiem", izslēdza dzinēju un pievērsās Ebijai.

- Ja izstrādāsi kādu jociņu, tavai mātei būs beigas. Saprati?

Ebija izmocīja pārbīļa apslāpētu "jā".

Domas auļoja kā neprātīgas. "Jāizstrādā rīcības plāns. Jāvizualizē nākamās minūtes. Jāņem vērā visas iespējas. Kamēr Rikija īpašums ir pie manis, viņš būs spiests vienoties. Lai nu plātās, cik uziet, bet pagaidām es viņam esmu vajadzīga. Tieši tādēļ es vēl esmu dzīva. Ja paveiksies, ari mamma paliks dzīva." Vismaz tā Ebija cerēja.

Ieskicētais plāns nebija kārtīgi apsvērts un izira pa vīlēm, tiklīdz viņa izkāpa no automobiļa. Piepeši viņa pārvērtās par želeju, par īstu nervu kamolu, kājas saļodzījās, un viņai vajadzēja pieķerties pie automobiļa jumta, lai nenokristu. Uzmācās nelabums.

Pēc pāris minūtēm, kad Ebija atguvās, Rikijs paņēma viņu aiz rokas un veda uz ieejas pusi. Abi izskatījās pēc pāra, kas ieradies noguldīt vai izņemt naudu vai tikai papriecāties par ģimenes sudrabu, lesānis dusmīgi palūkojusies uz Rikiju, Ebija riebumā novērsās un centās saprast, kādēļ savulaik vispār tik zemu kritusi un ielaidušies ar šo vīrieti.

Divu novērošanas kameru uzraudzīta, viņa nospieda namruņa pogu un nosauca savu vārdu. Pēc brīža durvis noklikšķēja un atvērās, un viņi pa divām iespaidīgām durvīm nonāca askētiska, gluži kā granīta izcirsta foajē.

Pie pašām durvīm stāvēja divi plecīgi, nopietni sargi formastērpos, un vēl divi atradās aiz stiklotas letes. Ebija piegāja pie viena no viņiem un sāka runāt. Piepeši prātā iešāvās doma par to, vai vajadzētu brīdināt par briesmām, taču Ebija to atvairīja.

- Ketrina Dženingsa, - viņa sacīja drebošā balsī. - Es gribu tikt pie sava seifa.

Sargs pastūma žurnālu sprauga zem stikla vairoga.

- Aizpildiet šo! Vai iekšā iesiet abi?

-Jā.

- Tad jāreģistrējas abiem.

Ebija ierakstīja savu vārdu, datumu un pulksteņa laiku, tad pasniedza žurnālu Rikijam. Pabeidzis viņš pagrūda to spraugā zem stikla, un sargs kaut ko ievadīja datorā. Pēc brīža viņš izsniedza ielaminētas un ar klipšiem apgādātas zīmītes, uz kurām bija uzdrukāti viņu vārdi.

- Vai zināt, kas darāms? - viņš jautāja Ebijai.

Pamājusi viņa devās pie slēgtajām durvīm pa labi no letes, piespieda labo aci pie biometriskā tīklenes skenera un nospieda zaļo pogu.

Pēc mirkļa noklikšķēja atslēga. Viņa pagrūda smagās durvis, un abi iegāja iekšā. Tālāk stiepās betonētas kāpnes. Ebija devās lejup, un Rikijs smagiem soļiem viņai sekoja.

Apakšā gaidīja smagas metāla durvis ar otru biometrisko skeneri. Viņa cieši pietuvināja labo aci tam klāt un atkal nospieda zaļo pogu. Pēc asa klikšķa durvis varēja atvērt.

Viņa nonāca vismaz simts pēdas garā, divdesmit pēdas platā, ledusaukstā velvētā telpā, kam gar sienām no grīdas līdz griestiem stiepās tērauda seifu skapji ar numuriem uz katra individuālā seifa.

Pa labi atradās sešas collas dziļie, pa kreisi - divas pēdas dziļie, bet pie tālākās sienas - sešas pēdas augstie seifi. Jau atkal, kā allaž, Ebija aizdomājās, kas glabājas šais skapjos un kādi legāli vai citādi iegūti dārgumi paslēpti aiz slēgtajām durvīm.

Izstiepis rokā atslēgu, Rikijs dedzīgi pētīja numurus.

- Četri, divi, seši? - viņš pārjautāja.

Ebija norādīja uz tālāko galu pa kreisi un vēroja, kā Rikijs teju skriedams pieveic atlikušos jardus.

Tad viņš iebāza plāno, plakano atslēdziņu vertikālajā spraugā un vilcinādamies pagrieza. Labi ieeļļotais mehānisms padevās bez aizķeršanās. Viņam allaž bija patikušas atslēgas, un viņš gandrīz visām lieliski pārzināja darbības principus. Diemžēl šīs durvis neatvērās ari pec tam, kad viņš piespieda atslēgu. Šis izrādījās sarežģītāks mehānisms. Atslēgu vajadzēja pagriezt vēl vienu reizi.

Beidzot smagās metāla durvis atvērās, un Rikijs palūkojās iekšā. Viņam par pārsteigumu, seifs bija tukšs.

Rikijs spēji apsviedās un sāka skaļi lamāt Ebiju. Bet izrādījās, ka telpa ir tukša.

70

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija neatskatīdamās skrēja, cik jaudas. Melburnā viņa skrēja gandrīz katru rītu, bet pēdējos mēnešos bija trenējusies pavisam maz, tomēr bija visnotaļ labā formā.

Šķērsām gudronētajam automobiļu stāvlaukumam, garām furgoniem un kravas automobiļiem, ārā pa vārtiem un augšup pa kalnu - viņa nonāca pie krūmiem, kas iežogoja veikalu stāvlaukumu, un tikai tad uz mirkli palūkojās pār plecu.

Rikijs vēl nebija parādījies.

Viņa ienira krūmos un tik tikko izvairījās no pakļūšanas zem minivena, ko vadīja pavārga izskata sieviete. Ebijas mērķis bija MFl veikala ieeja. Tur viņa apstājās un paraudzījās atpakaļ.

No Rikija joprojām nebija ne vēsts.

Telpā bagātīgi oda pēc jaunām mēbelēm. Līkumodama apkārt klientiem, Ebija pasteidzās garām biroja, dzīvojamās istabas, guļamistabas mēbeļu nodaļām un attapās veikala viņā galā pie vannas istabas iekārtām. Visapkārt slējās dušas kabīnes.

Sirds pukstēja kā neprātīga, draudēdama saplīst gabalos. Ebija plaukstā vēl joprojām žņaudzīja "Dienvidu depozitārijā" izsniegto identifikācijas karti. Rikijs nebija ļāvis paņemt no mājām rokassomu, taču viņai izdevās slepus paķert mobilo tālruni, mazliet skaidras naudas un kredītkarti, kā ari mates dzīvokļa atslēgu. Tālruni viņa bija izslēgusi - tam vienīgajam gadījumam no miljona, ja tas iezvanītos. Tagad viņa to atkal ieslēdza un piezvanīja mātei.

Atbildes nebija. Viņa jau mēnešiem bija lūgusies, kaut māte pieslēgtu balss pastkastīti, taču neveiksmīgi. Ebija mēģināja zvanīt vēl un vēlreiz.

Vienā no dušas kabīnēm pie sienas bija piestiprināts koka soliņš. Ebija nolaida to un apsēdās, piespiedusi tālruņa aparātu pie auss un klausījās pīkstienos. Un domāja, domāja, domāja.

Dvēseli pārņēma bezgalīga panika.

Visi taktiskie paņēmieni likās izsmelti. Tālāko rīcību viņa nebija detalizēti apsvērusi un tobrīd iedziļināties izredžu analīzē vispār nespēja. Spēka pietika vien skriešanai teju autopilotā.

Rikijs bija draudējis nodarīt pāri mātei. Slimai, pavecai kundzei. Vienīgais Ebijas arguments bija bagātības, pēc kurām Rikijs tik izmisīgi alka. Un tās joprojām atradās pie viņas.

"Lai viņš plosās! Tas, ko viņam vajag, ir pie manis. Diemžēl..."

Viņa ar plaukstām aizklāja seju. "Man nav darīšana ar normālu cilvēku. Rikijs drīzāk atgādina robotu."

- Vai jums viss kārtībā? Kā varu palīdzēt, kundze? - Jauna pārdevēja balss iztrūcināja Ebiju no smagajām domam. Puisim pie žaketes atloka bija piestiprināta zīmīte ar vārdu. Džeisons. Ebija pacēla galvu. Viņam bija visnotaļ laipna seja.

- Es... es... - Piepeši Ebija atskārta, ka ir tuvu asarām. Prātā drudžaini dzima nākamais plāns. - Es nejūtos labi, -viņa pēc iespējas vārgākā balsī sacīja. - Vai kāds varētu izsaukt man taksometru?

- Jā, protams. - Džeisons norūpējies lūkojās uz savādo klienti. - Varbūt labāk ārstu?

Ebija papurināja galvu.

- Nē, paldies, pietiks ar taksometru. Mājās man kļūs la-bak. Man tikai vajag atgulties.

- Mums ir darbinieku atpūtas telpa, - Džeisons līdzjūtīgā tonī paziņoja. - Varbūt pagaidīsiet taksometru tur?

- Jā, liels paldies.

Piesardzīgi raudzīdamās apkārt pēc Rikija, viņa sekoja pārdevējam pie sānu durvīm un nelielā ēdamtelpā, kur pie sienas bija sarindoti krēsli un priekšā nolikts zems galdiņš. Turpat bija tējas un kafijas gatavošanas aprīkojums, neliels ledusskapis un cepumu kārba.

- Vai kaut ko vēlaties? - Džeisons vaicāja. - Ūdeni?

- Ūdeni, - Ebija novilka, pamājusi ar galvu.

- Es izsaukšu taksometru un tad atnesīšu jums padzerties.

- Vai taksometrs varētu piebraukt pie kādas sānu izejas? Es... es tiešām neesmu pārliecināta, ka varēšu tikt atpakaļ cauri visam veikalam.

Džeisons norādīja uz kādām durvīm, ko Ebija pirmīt nebija ievērojusi. Virs tām atradās izgaismots uzraksts: "Izeja."

- Paredzēta darbiniekiem, - viņš paskaidroja. - Pateikšu, lai brauc šurp.

- Jūs esat ļoti laipns.

Pēc desmit minūtēm Džeisons ienāca, lai pateiktu, ka taksometrs jau gaida. Ebija izdzēra pēdējo ūdens malku un, tēlodama vājinieci, lēni izgāja pa durvīm, iekārtojās aizmugures sēdekli tirkīzzili baltam Streamline firmas taksometram un pateicās jaunajam pārdevējam par laipnību.

Šoferis - padzīvojis kungs ar pilnīgi baltiem matiem -aizvēra viņai durvis.

Ebija nosauca mātes dzīvokļa adresi Istbornā, tad dziļi iegrima sēdeklī - cerībā, ka viņu neviens nepamanīs, - un ciešāk satinās jakā.

- Varbūt ieslēgt sildītāju? - šoferis pavaicāja.

- Paldies, viss ir kārtībā, - Ebija attrauca.

Viņa izmisīgi raudzījās uz visām pusēm, mēģinot saskatīt Rikiju vai viņa īrēto Ford automobili. Ne miņas. Bet slīpnes augšgalā, pie krustojuma ar galveno ceļu, viņa beidzot ieraudzīja meklēto. Šofera puses durvis bija vaļā, Rikijs stāvēja līdzās un lūkojās apkart. Seja, cik nu varēja saredzēt zem beisbola cepurītes, kvēloja niknumā.

Sakņupuši pavisam maza, Ebija pilnība apsedza galvu ar jakas stūri. Pēc tam viņa nogaidīja, kamēr taksometrs aizbrauks tālāk un pagriezīsies pa labi, tad paslējās augšup, lai palūkotos āra pa logu. Rikijs skatijas pretējā virziena un pētīja stāvlaukumu.

- Lūdzu, brauciet, cik ātri vien varat, - viņa sacīja. - Es iedošu krietnu dzeramnaudu.

- Darīšu, ko varēšu, - šoferis atbildēja.

Radio atskaņoja klasisko mūziku. Ebija pazina "Ebreju vergu kori" no Verdi operas. "Viens no mātes mīļākajiem gabaliem. Smieklīgi. Savāda sagadīšanās. Vai varbūt... likteņa pirksts?"

Ebija vienmēr bija ticējusi zīmēm. Vecāku reliģiskajai pārliecībai viņa nepieslējās, taču allaž bija māņticīga. "Cik dīvaini, ka šo dziesmu atskaņo tieši tagad!"

- Jauka mūzika, - viņa sacīja.

- Es varu izslēgt.

- Nē, lūdzu, pagrieziet skaļāk.

Šoferis paklausīja.

Tikmēr Ebija vēlreiz mēģināja sazināties ar māti. Un tajā brīdī raksturīgais pīkstiens norādīja uz ienākošu zvanu. Ekrānā parādījās uzraksts: "Privāts numurs."

Viņa vilcinājās un mēģināja domāt skaidri. "Zvanītāji var būt tikai divi. Māte, kas patlaban nešķiet ticami, vai... Bet..." Vēl brīdi minstinājusies, viņa tomēr atbildēja.

- Kuce! Ļoti smieklīgi... Kur tu esi?

Nākamajā mirklī Ebija pārtrauca zvanu un nodrebēja. Pakrūtē brieda nelabums.

Tālrunis atkal iedžinkstējās. Tas pats "Privātais numurs". Viņa nospieda atcelšanas pogu.

Un vēlreiz.

Tad viņa iedomājās, ka vajadzētu rīkoties gudrāk, un gaidīja nākamo zvanu.

Velti.

71

Divtūkstoš pirmā gada trīspadsmitais septembris

Postažai, kas pavērās Pasaules tirdzniecības centra apkārtnē, Ronijs nekad nespētu sagatavoties. Viņš bija iedomājies, ka visu taču ir redzējis savām acīm otrdien un vēlāk televīzijā, bet tagad jutās satriekts līdz sirds dziļumiem.

Bija agra pēcpusdiena. Viņu mocīja paģiras pēc iepriekšējās dienas dzeršanas kopā ar Borisu. Gaiss oda pēc putekļiem un šķebināja. Šis pats derdzīgais smārds jau divas dienas modināja viņu Bruklinā, bet traģēdijas vietā tas bija vel izteiktāks. Pa ielu lēnām pārvietojās ārkārtas dienestu un militārais transports. Tālumā gaudoja sirēna, un nemitīgo trokšņu kakofoniju papildināja helikopteru rūkoņa un švīkstoņa. Tie likās turamies vien dažas pēdas virs debesskrāpjiem.

Par laimi, vismaz jaunajā draudzībā ieguldītais atmaksājās. Ronijs patiešām sāka uzskatīt Borisu par vietējo vis-vari. Viņa ieteiktais dokumentu viltotājs dzīvoja desmit minūšu gājiena attālumā no Ronija mītnes. Loģiski bija spriest, ka darbnīca atradīsies netīrā šķērsielas midzenī un saimnieks būs krunkains vecis ar okulāru un tintes traipiem uz pirkstiem. Bet Ronijs attapās eleganti iekārtotā birojā, kurš izvietojies modernā ēkā, un satika glītu, ļoti laipnu, vairāk nekā trīsdesmit gadus vecu krievu dārgā uzvalkā. Tādu viegli būtu noturēt par baņķieri vai advokātu.

Par pieciem tūkstošiem dolāru - un piecdesmit procentu priekšapmaksu - darbonis apsolīja Ronijam pasi un vizu. Tādējādi Ronijam palika trīs tūkstoši. Kādu bridi ar tiem varēja izdzīvot, ja rūpīgi plānoja izdevumus. "Cerams, ka pastmarku tirgus drīz atplauks." Akciju vērtība arī todien kritās, ja ticēja rīta ziņām.

Taču tas viss bija nieks salīdzinājumā ar bagātībām, kas viņu gaidīja plāna izdošanās gadījumā.

Netālu ielu aizšķērsoja barjera, ko pacēla tikai transportlīdzekļu konvojam. Tur atbildīgie bija divi jauni karavīri putekļainos formastērpos un militārā parauga ķiverēs. Abi draudīgi turēja ieročus, it kā grasītos jau tūdaļ iesaistīties jaunajā karā pret terorismu.

Blakus stāvēja cilvēku pūlis - varbūt tūristi -, tostarp japāņu pusaudži. Visi ieinteresēti raudzījās apkart, fotografēja - noputējušos veikalu skatlogus, papīra un pelnu kārtu, kas potītes dziļumā klāja ielu. Šķita, ka pelēko putekļu kopš otrdienas sakrājies vēl vairāk, taču spoki vairs nebija tik pelēki un jau līdzinājās cilvēkiem. Šoka apmulsinātiem cilvēkiem.

Nepilnus četrdesmit gadus veca brunete kombinezonā un pludmales čībās raudādama rādīja fotogrāfiju - garu, pievilcīgu vīrieti kreklā un kaklasaitē. Sieviete klusēja, taču cieši ieskatījās acis ikvienam, it kā gaidītu, kad beidzot kāds pamās ar galvu un apliecinās, ka pazīst šo cilvēku. "Jā, es viņu atceros. Redzēju... Viņam viss bija kārtībā, un viņš gāja uz..."

Turpat pa kreisi bija ziņojumu dēlis ar dučiem fotogrāfiju, lielākoties seju tuvplāniem, dažas ar ASV karogu fonā. Visas bija ietītas celofānā, lai pasargātu no lietus, un aprakstītas, galvenokārt dodot redzamā cilvēka vārdu un pievienojot jautājumu: "Vai esat redzējis šo personu?"

- Atvainojiet, kungs, bet tālāk iet nedrīkst. - Tonis bija pieklājīgs, taču stingrs.

- Es ierados palīgos, - Ronijs paskaidroja, uzsvērdams balsī amerikāņu akcentu. - Dzirdēju, ka vajadzīgi brīvprātīgie. - Viņš gaidoši nolūkojās karavīros, bažīgi uzmeta skatienu ieročiem un aizžņaugti piebilda: - Man otrdien Dienvidu tornī palika ģimene.

- Jums un lielākajai daļai Ņujorkas, draugs, - novilka vecākais no karavīriem un pasmaidīja, it kā pauzdams paša bezpalīdzību šajā visiem kopīgajā traģēdijā.

Garām aizgrabēja ekskavators un buldozers.

Otrs karavīrs ar pirkstu norādīja uz ielu tālāk.

- Pa kreisi jūs ieraudzīsiet telšu pilsētiņu. Tur jums izsniegs darba apģērbu un pateiks, kas darāms. Lai veicas!

- Jā, - Ronijs attrauca. - Jums ari.

Viņš izlīda barjerai otrā pusē un pēc dažiem soļiem pilnībā ieraudzīja izpostīto vietu. Atmiņā atausa reiz redzētie attēli, kur atspoguļota Hirosima pēc atombumbas sprādziena.

Nogriezies pa kreisi, Ronijs pēc īsa gājiena nonāca Hu-dzonas krastā un milzīgas drupu kaudzes malā ieraudzīja neskaitāmus paštaisītus galdus un teltis. Aiz muguras palika apgāzts sporta automobilis un saplosīta, netīra ugunsdzēsēju jaka. Viena piedurkne bija noplēsta un gulēja nostāk. Ugunsdzēsējs putekļainā zilā T kreklā sēdēja uz drupām, vienā rokā turēdams galvu, otrā - ūdens pudeli. Šķita, ka izsīkuši viņa pēdējie speķi.

Uz mirkli bija pagaisuši helikopteri, un Ronijs saklausīja ceļamkrānu un buldozeru rūkoņu, dažādu griezējinstrumentu un urbju kaukoņu un mobilo tālruņu saraustīto džinkstēšanu, trallināšanu un dzindzināšanu. Nebeidzamā straumē cilvēki - lielākoties formastērpos un aizsargķiverēs - devās uz telšu pilsētiņu, citi drūzmējās ap paštaisītiem steķu galdiem. Oda pēc ceptas cāļa gaļas un burge-riem.

Piepeši Ronijs attapās, ka jau stāv rindā un virzās gar galdu, no kura viņam pasniedz ūdens pudeli. Pie nākamā viņš saņēma respiratoru. Teltī kāds smaidīgs garmatis, kurš atgādināja padzīvojušu hipiju, iedeva Ronijam zilu ķiveri, lukturi un papildu bateriju komplektu.

Iebāzis beisbola cepurīti kabatā, Ronijs uzlika respiratoru un ķiveri, tad piegāja pie nākamā galda, kur atteicās no zeķēm, apakšveļas un darba zābakiem. Tālāk rinda virzījās garām nomelnējušai ēkai. Garām ar zaļu traktoru pabrauca Ņujorkas policists ķiverē un netīrā tumšzilā bruņuvestē. Viņš likās velkam kaut ko līdzīgu līķu maisiem.

Aiz apdeguša lapu koka debesīs uzspurdza putns. Kāda pussagruvusi siena slējās gaisā visnotaļ bīstamā leņķī -gluži kā Pizas tornis. Logu stikli bija izbiruši, un četrdesmit vai piecdesmit stāvos izvietotie biroji sabrukuši.

Ronijs paklupa pār sadragātu policijas automobiļu jumtiem un jau nākamajā solī pār apgāztas un daļēji apbērtas ugunsdzēsēju mašīnas vraku. Palaikam zem drupām iezvanījās kāds mobilais tālrunis. Cilvēki nelielās grupās, klaigādami gluži kā neprātīgi, ķērās pie rakšanas. Visapkārt bija redzami kinologi ar suņiem - vācu aitu suņiem, labradoriem, rotveileriem un citiem -, kas ošņāja gaisu un rautin rāvās meklēšanas darbā.

Pavīdēja kāds biroja krēsls ar sievietes žaketi pār atzveltni. Apkārt tam bija satinies tālruņa vads.

Kaut kas uzmirdzēja. Ronijs atskārta, ka tas ir laulību gredzens. Blakus gulēja sasists rokaspulkstenis. Ķēdē sastājušies, cilvēki padeva talak drupu gabalus. Ronijs pakāpās malā, pavēroja šo darbu un mēģināja saprast iedibināto kārtību. Izrādījās, ka tādas nav. Katras rindas galā stāvēja dienestu pārstāvji formastērpos, turēdami milzīgus melnus atkritumu maisus, kuros brīvprātīgie meta savākto.

Tad Ronijs savā priekšā ieraudzīja kaut ko tādu, ko pirmajā mirklī noturēja par vaska figūru, bet nācās secināt, ka tā ir cilvēkam norauta roka. Brokastis sakāpa rīklē. Aizgriezies viņš iedzēra mazliet ūdens. Mute bija sajūtami sausi putekļi.

Malā viņš ievēroja brūnu dēli ar sarkanu uzrakstu. "Lai Dievs svēti Ņujorkas ugunsdzēsības dienestu un Ņujorkas policiju!".

Ap traģēdijas vietu staigāja izmisuma nomākti cilvēki ar fotogrāfijām rokās. Vīrieši, sievietes, bērni - daži pavisam mazi - nemitīgi uzrunāja glābšanas dienestu darbiniekus ķiverēs, maskās un respiratoros.

Ronijs pagāja garām sadegušam krustam. Blakus noliektai ceļamkrāna strēlei rosījās divi vīrieši zaļos ķirurgu virsvalkos. Policists ar griezējinstrumentu centās sasmalcināt lielākos drupu gabalus. Viņam galvā bija zila ķivere ar ogļraču lukturi, no jostas viņam nokarājās kaut kas līdzīgs alpīnistu aprīkojumam. Lai noturētu līdzsvaru, Ronijam nepārtraukti bija jāskatās sev zem kājām.

Arā no kaudzes vīdēja ASV karogs - it kā te kāds būtu iezīmējis tikko atklātu vietu.

Absolūts un pilnīgs haoss. Šķietami nekoordinēts.

"Ideāli," Ronijs nodomāja.

Viņš palūkojās pār plecu. Tur aizvijās nebeidzamā strādnieku rinda. Paspēris soli sānis, viņš devās tālāk un tad izmeta drupās savu mobilo tālruni. Ierušinot to, viņš izjuta nelielu nožēlu. Tad viņš jakas kabatā sameklēja maku, izņēma dolāru banknotes un sabāza tās džinsu aizmugures kabatās.

Makā palika piecas kredītkartes, Karaliskā Automobilistu kluba biedra karte, Braitonas un Hovas Motokluba biedra karte un autovadītāja apliecība.

Tā kā nebija saprotams, vai traģēdijas vietā drīkst smēķēt, Ronijs paslepšus ar šķiltavām apsvilināja maka sturus, tad iemeta to drupās un stipri uzmina ar kāju. Pēc tam viņš aizkūpināja cigareti un izbaudīdams ievilka dūmu. Mirkli vēlāk viņš pieliecās un pacēla maku, paspēra pāris soļu atpakaļ, sameklēja ari mobilo tālruni un aiznesa visu uz atrasto mantu stendu.

- Iemetiet maisā pie pārējām, - pamācīja policiste.

- Tās var palīdzēt, ja vajadzēs kādu identificēt, - Ronijs iebilda.

- Tāpēc jau mēs te esam, - policiste apstiprināja. - Kopš otrdienas bezvēsts prombūtnē izsludināti daudzi cilvēki. Ļoti daudzi.

Ronijs pamāja ar galvu.

- Saprotu. - Tad viņš iebikstīja maisam ar pirkstu. - Vai te nonāk visas mantas?

- Neapšaubāmi. Visas. Katra kurpe un siksnas sprādze. Ja kaut ko atrodat, nesiet tik šurp. - Policiste pavēcināja roku, rādīdama uz postažu. - Mums katram te pazudis kāds ģimenes loceklis. Katrs pilsētnieks ir zaudējis kādu tuvinieku.

Palocījis galvu, Ronijs devās prom. Izrādījās, ka īstenot plānu ir daudz vienkāršāk, nekā viņš domājis.

72

Divtūkstoš septītā gada oktobris

- Šeit, - Ebija teica. - Aiz tā laternas staba kreisajā pusē. - Viņa pāri plecam palūkojās ara pa aizmugures logu. No Rikija automobiļa nebija ne vēsts, bet viņš varēja izvēlēties kādu taisnāku maršrutu. - Lūdzu, stūrējiet garām, nogriezieties pa kreisi un apbrauciet visu kvartālu.

Taksometra šoferis izpildīja klientes vēlēšanos. Tas bija kluss dzīvojamais rajons blakus īstbornas koledžai. Ebija uzmanīgi pētīja ielas un malā novietotos automobiļus. Par laimi, Rikiju neredzēja.

Drīz viņa nonāca atpakaļ platajā ielā ar sarkano ķieģeļu rindu mājām. Pašā galā atradās divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados no Ietiem materiāliem būvēts zems daudzdzīvokļu nams, kur dzīvoja viņas māte. Četrdesmit gadu laikā sāļais jūras vējš bija to padarījis pagalam nepievilcīgu.

Šoferis apturēja taksometru blakus vecam Volvo automobilim. Skaitītājs rādīja, ka būs jāmaksā trīsdesmit četras mārciņas. Ebija pasniedza divas divdesmit mārciņu banknotes.

- Man vajadzīga jūsu palīdzība, - viņa sacīja. - Tagad es samaksāju vairāk, lai jūs saprastu, ka negrasos aizbēgt. Atlikumu nevajag, un skaitītājs lai paliek ieslēgts.

Bažīgi palūkojies uz klienti, šoferis pamāja ar galvu. Viņa vēlreiz pameta skatienu par plecu - joprojām nezinādama, kā rīkoties tālāk.

- Es ieiešu mājā. Ja pēc piecām minūtēm neatgriežos... tieši pēc piecām minūtēm... piezvaniet uz deviņi, deviņi, deviņi, izsauciet policiju un paziņojiet, ka man uzbrukts.

2W

- Es varu aiziet jums līdzi.

- Nē, paldies. Pagaidām viss ir kārtībā.

- Problēmas ar puisi? Vīru?

- Jā. - Ebija atvēra durvis un izkāpa, piesardzīgi nopētījusi ielu. - Es iedošu savu mobilā tālruņa numuru. Ja ieraugāt pelēku Foni Focus... četras durvis, tīrs, pie stūres puisis beisbola cepurītē, nekavējoties piezvaniet man.

Krietns brīdis pagāja, iekams šoferis sameklēja pildspalvu un lēni uzkricelēja nosauktos ciparus.

Nākamajā mirklī Ebija piesteidzās pie ēkas durvīm, atslēdza tās un nozuda piesmakušajā kāpņu telpā. Bija savādi atkal atgriezties - nekas nelikās mainījies. Linolejs šķita saglabājies kopš nama uzcelšanas un, kā allaž, bija nevainojami tīrs. Pie sienas bija tas pašas metāla pastkastītes ar neiztrūkstošajām picu, ķīniešu, taizemiešu un indiešu lidz-ņemamo ēdienu reklāmlapām. Oda pec tīrīšanas līdzekļiem un vārītiem dārzeņiem.

No mātes pastkastītes - acīmredzot pārpildītas - ārā spraucās vairākas aploksnes. Vienu vēstuli bija sūtījis televīzijas pakalpojumu sniedzējs.

Pastkastītes iztukšošana bija viens no svarīgākajiem momentiem mātes ikdienā. Viņa bija konkursu fanātiķe un abonēja vairākus žurnālus, kas tādus rīkoja. Turklāt viņai diezgan labi veicās. Daudzus patīkamus mirkļus un pat ekskursijas Ebijai bērnībā bija sagādājušas mātes uzvaras konkursos, un puse mātei piederošo mantu bija balvas.

"Kādēļ viņa nav izņēmusi pastu?"

Sirds neprātīgi pukstēja. Ebija pa gaiteni aizsteidzās līdz mātes dzīvoklim ēkas dziļumā. Kādā augšstāva dzīvoklī darbojās televizors. Viņa pieklauvēja un, atbildi nesagaidījusi, atslēdza durvis ar savu atslēgu.

- Sveika, mamm! - Atsaukšanās vietā viņa noklausījās laika ziņu fragmentu. - Mammu? - Balss kļuva skaļāka.

"Ak Dievs, cik savādi!" Pēdējoreiz šajā dzīvokli Ebija bija pirms diviem gadiem. "Mātei būs šoks, taču man tagad nav laika par to raizēties."

- Ebija? - Māte likās pagalam pārsteigta.

Tik tikko saozdama mikluma un ķermeņa smārdus, Ebija ieskrēja dzīvojamā istabā. Māte sēdēja dīvānā - pagalam tieva, sirma, puķotā halātā un čībās ar bumbulīšiem. Uz ceļgaliem viņa turēja paplāti ar rožu rakstu, ko Ebija atminējās kopš bērnības. Tobrīd māte ēda risu pudiņu.

Uz paklāja mētājās ieplēsta avīze un žurnāli, un Sony platekrāna televizors, ko māte bija laimējusi kādā konkursā, pārraidīja laika ziņas. Aparāts bija novietots uz metāla ratiņiem dzērienu servēšanai - vēl viena balva.

Paplāte nokrita uz grīdas. Šķita, ka māte būtu ieraudzījusi spoku.

- Es mīlu tevi, mamm! - Ebija pieskrēja viņai klāt un cieši apskāva. - ķoli mīlu!

Merija Dosone allaž, bijusi sīka, taču tagad izskatījās sa-kritusies vēl vairāk, it kā divos gados būtu pamatīgi sarāvusies. Seja, gan krunciņu izvagota, joprojām bija skaista, tāpat gaiši zilās acis. Ebijai pār vaigiem ritēja asaras, samitrinot mātes nemazgātos matus.

Pēc tēva nāves - viņš nomira briesmīgās mokās no strauji progresējoša prostatas vēža - pirms desmit gadiem Ebija cerēja, ka mate atradīs citu vīrieti. Diemžēl mātei noteica baiso diagnozi, un šīs gaidas izplēnēja.

- Kas noticis, Ebij? - māte vaicāja un tad piebilda, acīm spoži iemirdzoties: - Vai mēs piedalīsimies raidījumā "Tāda ir jūsu dzīve"? Tāpēc tu atbrauci?

Ebija iesmējās, tad cieši apskāva māti un piepeši aptvēra, ka jau ļoti sen nav smējusies. - Nedomāju, ka to vēl rāda.

- Tur nedod balvas, mīļā.

Jau atkal Ebija iesmējās.

- Kā es pēc tevis ilgojos, mamm!

- Arī es, mīļumiņ, visu laiku. Kāpēc tu nepateici, ka esi atgriezusies no Austrālijas? Kad tu atbrauci? Ja es butu zinājusi, tad noteikti sakoptos!

Attapusies, ka laika ir maz, Ebija ielūkojās rokaspulk-stenī. Bija pagājušas trīs minūtes. Viņa pielēca kājās.

- Tūliņ būšu atpakaļ! - Viņa izskrēja uz ielas, paraudzījās uz abām pusēm, piegāja pie taksometra un atvēra pasažiera puses durvis. - Man vajadzīgas vēl dažas minūtes, bet lūgums paliek spēka. Ja ieraugāt viņu, piezvaniet!

- Ja viņš uzradīsies, es viņu kārtīgi pārmācīšu!

- Lūdzu, tikai piezvaniet! - Ebija atgriezās pie mātes. - Paskaidrojumiem tagad nav laika, mamm. Es sameklēšu atslēdznieku, lai nomaina dzīvokļa durvīm slēdzeni, ierīko drošības ķēdi un actiņu. Tas jāizdara vēl šodien.

- Kas notiek? - māte prašņāja.

Ebija piegāja pie tālruņa un pacēla aparātu. Viņai nebija ne jausmas, kāda izskatās noklausīšanās ierīce, taču nekas nelikās uzkrītoši redzams. Diemžēl pārliecināta viņa par to nevarēja but.

- Vai tev ir citi telefoni? - Ebija vaicāja.

- Tev ir nepatikšanas, ja? Kas noticis? Izstāsti mammai!

Notupusies Ebija paņēma paplāti, tad aizgāja uz virtuvi

un sameklēja lupatu, lai saslaucītu izpilējušo pudiņu.

- Es nopirkšu tev jaunu mobilo tālruni. Šo, lūdzu, vairs neizmanto!

Viņa sāka slaucīt grīdu un attapās, ka tas ir vecais paklājs no viņu mājas Holingberi rajonā. Tas bija tumši sarkans ar platu zaļu, bruņu un okerkrāsas rožu joslu gar malām. Dažviet krāsa bija krietni izbalējusi. Uzvilnīja bērnības atmiņas.

- Kas notiek, Ebij?

- Viss ir kārtībā.

Māte papurināja galvu.

- Es varbūt arī esmu slima, taču neesmu muļķe. Tu esi pārbijusies. Savai mātei taču tu vari uzticēties!

- Lūdzu, dari, kā es lieku! Vai tev ir "Dzeltenās lapas"?

- Apakšējā atvilktnē, - Mērija Dosone paskaidroja, noradījusi uz augstu kumodi no riekstkoka.

- Vēlāk es visu paskaidrošu, taču tagad nav laika. Sarunāts? - Ebija devās uzmeklēt tālruņu katalogu. Tas izrādījās pāris gadu vecs. "Gan jau derēs," viņa prātoja un šķirstīja lapas, kamēr atrada atslēdznieku sadaļu. Vienojusies ar meistaru, Ebija pateica mātei, ka viņš ieradīsies pēcpusdienā.

- Vai tev draud nepatikšanas, Ebij?

Viņa papurināja galvu, negribēdama pārāk satraukt māti.

- Šķiet, ka mani kāds izseko. Viņš gribēja tikties ar mani un tagad mēģinās izmantot tevi, lai sazinātos ar mani. Tas arī viss.

Mērijas Dosones skatiens apliecināja, ka viņa nav noticējusi meitai.

- Tu joprojām esi kopā ar Deivu?

Ebija aiznesa lupatu uz izlietni, tad atgriezās istabā un noskūpstīja māti.

-Jā.

- Man viņš nelikās piemērots.

- Viņš ir ļoti laipns pret mani.

- Tavs tēvs gan bija izcils vīrietis. Krietns, bez ambīcijām. Gudrs.

- Zinu.

- Atceries, ko viņš mēdza teikt? Smiedamies par manu aizraušanos ar konkursiem, viņš sacīja, ka dzīve nenozīmē dabūt visu, ko vēlies. Galvenais ir priecāties par to, kas tev ir. - Viņa palūkojās uz meitu. - Vai tu priecājies par visu, kas tev ir?

Koši pietvīkusi, Ebija noskūpstīja māti uz abiem vaigiem.

- Drīz. Pēc stundas es atgriezīšos ar jaunu telefonu. Vai tu šodien kādu gaidi?

Māte brīdi padomāja.

- Nē.

- Vai draudzene no augšstāva reizēm ienāk pie tevis?

- Dorisa?

- Vai viņa varētu tagad pasēdēt pie tevis, kamēr es atgriežos?

- Vēl jau es neesmu pilnīga invalīde, - māte atcirta.

- Gadījumam, ja ierastos viņš.

Mērija Dosone atkal nopētīja meitu.

- Varbūt tomēr izstāstīsi visu?

- Vēlāk. Es apsolu. Kurš ir Dorisas dzīvoklis?

- Ceturtais.

Ebija uzskrēja augšā pa kāpnēm un piezvanīja pie vajadzīgā dzīvokļa durvīm.

Pēc brīža nožvadzēja drošības ķēde. "Kaut mātei tāda jau būtu ierīkota!" Ebija nodomāja. Durvis pavērās dažu collu spraugā, un kļuva redzama stalta sirmgalve. Daļu sejas aizsedza tumšas brilles ūdenslīdēja maskas izmērā. Mugurā sievietei bija elegants adīts kostīms.

- Labdien, - viņa sacīja nevainojami skanīgā balsī.

- Es esmu Ebija Dosone, Mērijas Dosones meita.

- Mērijas meita! Viņa daudz par jums runā. Es sapratu, ka jus esat Austrālijā. - Kundze pavēra durvis plašāk un paliecās tuvāk Ebijai. - Piedodiet, bet man ir makulas deģenerācija, un es visu redzu tikai ar acs kaktiņu.

- Man ļoti žēl, - Ebija pieklājīgi atbildēja. Likās, ka vajadzētu pateikt vēl kādu līdzjūtīgu vārdu, taču nedrīkstēja kavēties. - Varbūt jūs varētu izdarīt man kādu pakalpojumu. Man uz stundu jāizskrien un... tas ir garš stāsts... mans bijušais draugs cenšas padarīt manu dzīvi par elli, un es uztraucos par to, ka viņš varētu nodarīt pāri mammai. Vai jūs varētu pasēdēt pie viņas, kamēr es atgriežos?

- Protams! Vai viņa uznāks augšā?

- Varētu, bet mēs gaidām atslēdznieku.

- Labi, neuztraucieties. Pēc pāris minūtēm es būšu lejā. Tikai paņemšu savu spieķi. - Piepeši balsī ieskanējās draudi: - Tas nelietis nožēlos, ja parādīsies manā priekšā!

Ebija noskrēja pie mātes un atgādināja:

- Lūdzu, esi uzmanīga! - Tad viņa izsteidzās uz ielas un iesēdās taksometrā. - Man vajadzīgs mobilo telefonu veikals, - viņa sacīja šoferim un sataustīja kabatā naudu. Bija palikuši simt piecdesmit dolāri. "Vajadzētu pietikt."

Novietojis savu automobili aiz turistu autofurgona šķērsielā, Rikijs nogaidīja, kamēr viņa aizbrauc, tad iedarbināja dzinēju un sekoja no paliela attāluma. "Uz kurieni Ebija tā aiztraucās?"

Rikijs bija noklausījies viņas sarunu ar atslēdznieku un iegaumējis numuru. "Cik labi, ka aparāts ir man līdzi." Tik vērtīgu mantu nedrīkstēja atstāt furgonā.

Viņš piezvanīja meistaru darbnīcai, atteica pakalpojumu -māte esot aizmirsusi, ka viņai tieši tajā laikā jādodas uz pārbaudi slimnīca, - un apsolīja piezvanīt vēlāk, lai norunātu jaunu tikšanos.

Tad viņš sazinājās ar Ebijas mati, nodēvējās par meistaru darbnīcas menedžeri un daiļrunīgi atvainojās par to, ka nepieciešams atcelt vizīti, jo visi speķi jānosūta kādas avārijas likvidēšanai un tātad pie klientes neviens nevarēšot ierasties līdz šim vakaram vai pat nākamajam rītam. Ebijas mate attrauca, ka iebildumus neceļot.

Taksometra šoferis brauca savādi lēni, bet tas atviegloja sekošanu, turklāt tirkīzzilo automobili ar pazīšanas zīmi uz jumta varēja itin viegli pamanīt jau iztālēm. Pēc desmit minūtēm tas pa rosīgo iepirkšanās ielu sāka braukt vel lēnāk un beidzot apstājās pie tālruņu veikala.

Rikijs spēji nobremzēja, iestūrēja stāvvietā un noraudzījās, kā Ebija ieskrien veikalā. Viņš izslēdza dzinēju, kabatā sameklēja šokolādes Mars baloniņu, piepeši sajutis mežonīgu izsalkumu, un iekārtojās gaidīšanai.

73

Divtukstoš septītā gada oktobris

Kaut kas nelika mieru inspektoram Stīvenam Karijam, kad viņš pēc Apkārtnes speciālistu komandas sapulces atgriezās savā kabinetā. Apspriede bija neparedzēti ievilkusies, tika diskutēts par plašu jautājumu loku, tostarp par divām nelegālām turistu apmetnēm, kuru dēļ izcēlās nekārtības Holingberi un Vudingdīnas rajonos, un par topošo ziņojumu, kas skar jauniešu bandas un viņu izraisītos kautiņus. Šī nežēlīgā izrēķināšanās ar upuriem pamazām kļuva par milzīgu problēmu, turklāt tika filmēta un materials izvietots sociālajos tīklos. Vairaki briesmīgi uzbruku-mi sarīkoti skolās, un tos aprakstījusi avīze Argus, pamatīgi satraucot bērnus un vecākus.

Bija gandrīz pustrīs pēcpusdienā, un Karijam vajadzēja paveikt vēl kaudzi dažādu lietu. "Un jāaiziet no darba ātrāk, jo šodien ir mūsu kāzu jubileja un es Treisijai apsolīju, par simts un vienu procentu apsolīju, ka nekavēšos."

Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un datora ekrānā pārlūkoja atskaiti par pēdējo stundu notikumiem. Nevienā no lietām nebija vajadzīga viņa iejaukšanās. Uz visiem izsaukumiem nekavējoties izbraukts, un neviens no tiem neprasīja papildu cilvēkresursus. "Parastie sīkie noziegumi."

Tad viņš atcerējās Roja Greisa zvanu, atvēra piezīmju bloknotu un izlasīja Ketrinas Dženingsas vārdu un adresi. Tikko Stīvens Karijs bija gaitenī redzējis Apkārtnes speciālistu komandas seržantu Džonu Morliju, tādēļ pacēla klausuli un palūdza viņam, lai kāds aiziet apraudzīt Dženingsu.

Morlijs ar plecu piespieda tālruņa aparātu pie auss un paņēma pildspalvu, vienlaikus ar kreiso roku iezīmēdams vietu krimināllietā, ko tikko bija lasījis par iepriekšējā dienā arestēto noziedznieku. Tad viņš paķēra papīra lapiņu, uz kuras pirmīt bija uzkricelējis kāda automobiļa numuru, un pierakstīja vārdu un adresi.

Seržants bija jauns un apķērīgs, ar īsi apgrieztiem matiem un bruņuvesti, kurā izskatījās skarbāks nekā patiesībā. Diemžēl arī viņš, tāpat kā pārējie kolēģi, bija pārstrādājies, jo dienestā trūka darbinieku.

- Ir simtiem iemeslu, kāpēc viņa tam Spinellam likās satraukta. Mani, piemēram, viņš pat tracina.

- It kā es nezinātu! - Karijs piebalsoja.

Pēc pāris minūtēm, kad Morlijs grasijas pārrakstīt iegūto informāciju bloknotā, atkal iezvanījās tālrunis. Tas bija operators no Dienvidu resursu centra ar ziņojumu par pir-mas pakāpes notikumu - diena no skolas pazudis astoņus gadus vecs bērns, kurš joprojām nav atgriezies mājās.

Seržants nekavējoties pa rāciju nodeva informāciju dežurējošajam inspektoram, tad nokliedza pavēles savas komandas policistiem un Policijas atbalsta vienības darbiniekiem. Runādams viņš pārblīvētās telpas dziļumā piesteidzās pie pakaramā un plauktiem un pagrāba savu cepuri ar nagu, tad paaicināja līdzi pāris pēcpusdienas maiņas konsteblu un pusskriešus tuvojās durvīm.

Straujās kustības radītā vēja pūsma notrauca no rakstāmgalda papīra lapiņu ar Ketrīnas Dženingsas vārdu un adresi, un tā noplīvoja uz grīdas.

Drīz vien telpā ienāca Vadības atbalsta vienības asistente un nolika Morlijam uz rakstāmgalda sakopotas pavēles par apmācībām - tās jāizdala visiem. Ejot ārā, viņa ievēroja nokritušo lapiņu, pacēla to un apzinīgi izmeta papīrgrozā.

74

Divtukstoš septītā gada oktobris

Kad svaigais gaiss un taukainais ēdiens bija palīdzējis tikt gala ar paģirām, Rojs Greiss atkal sajutās kā cilvēks un devās uz automobiļu daudzstāvu novietni, iebāza biļeti automātā, saviebās - kā vienmēr šajā situācijā -, ieraugot ek-rāniņā maksājamo summu, un uzkāpa līdz vajadzīgajam līmenim. No prāta neizgāja domas par Teriju Biglovu.

"Varbūt es kļūstu pārāk maigs, taču man patiešām ir žēl šī cilvēka. Atšķirībā no viņa pretīgā līdzbiedra. Biglovam piemīt stils, un viņš ir no vecās noziedznieku paaudzes, kas pret policistiem izturas ar cieņu. Izskatījās, ka nabaga nelietis šai pasaulē vairs ilgi nenovilks. Kas gan ir prāta blēdim, kad viņš nonācis mūža galā? Vai viņš sūkstās, ka izšķiedis dzīvi vēja un neko labu aiz sevis neatstās? Vai nožēlo, ka izpostījis dzīvi neskaitāmiem cilvēkiem, tomēr atsēdies pie sasistas siles? Pat veselības nav atlicis..."

Greiss atslēdza automobili, apsēdās pie stūres un pāršķirstīja piezīmes, tad piezvanīja Glenam Brensonam, pastāstīja, ka Ronijam bijusi otrā sieva Loreina, un pavēlēja kopa ar Bellu Moju iztaujāt Kliņģerus - pēc Terija Biglova vārdiem spriežot, Ronija Vilsona labākos draugus. Stīvens Klingers vadīja milzīgu antikvariātu Braitonā, tātad viņu būs viegli atrast.

Tiklīdz viņš beidza sarunu, tālrunis iezvanījās. Klio.

- Kā paģiras, detektīv superintendant Greis? - viņa pavaicāja.

"Savādi," viņš nodomāja. "Sendija mani vienmēr dēvēja tikai par Greisu, un tagad Klio mēdz darīt tāpat. Cik sirsnīgi!"

- Paģiras? Kā tu zini?

- Tu pusdivpadsmitos naktī man piezvanīji no kroga un šļupstēdams stāstīji, cik ļoti mīli mani.

- Tiešām?

- Ak, atmiņas zudums. Laikam nopietns gadījums.

- Tā gan. Piecu stundu garumā Glena Brensona gaudas par laulības dzīvi! Pietiekami, lai katrs piedzertos.

- Izklausās, ka šai laulībai pienākušas beigas.

- Laikam.

- Ē... man vajadzīga palīdzība, - Klio piepeši pavēstīja uzspēlēti saldā toni.

- Kāda?

- Stunda tava laika, starp pieciem un sešiem.

- Kas jādara?

- Man jāizbrauc uz ļoti nepatīkamu pašnāvību, puisis paslēpies dārza nojumē un iebāzis mutē divpadsmitā kalibra šaujamieroci. Koronerei nepatīk lietas apstākļi, un viņa grib izsaukt Iekšlietu ministrijas patologu, tātad ieradīsies mūsu vecais draugs Tioboids. Un tas nozīmē, ka es nevarēšu aizvest Hamfriju uz dresēšanas treniņu.

- Uz treniņu?

- Jā, un es iedomājos, ka šī būtu lieliska iespēja jums ar Hamfriju labāk iepazīties.

- Paklau, Klio, man tagad patiešām...

Bet draudzene viņu pārtrauca:

- Tā tava meitene ir noslepkavota pirms desmit gadiem. Viena stunda izmeklēšanā neko nemainīs. Es lūdzu tikai vienu stundu. Šī ir jaunā kursa pirmā diena, un es vēlētos, lai Hamfrijs sāk no paša sākuma. Un, tā kā es zinu, ka tu piekritīsi, jo tu esi tik brīnišķīgs cilvēks, es piedāvāju ļoti saldu samaksu!

- Samaksu?

- Tātad - dresūras treniņš no pieciem līdz sešiem... Tu aizved Hamfriju, un es vakariņās pagatavoju ceptas tīģer-garneles un ķemmes gliemenes taizemiešu gaumē.

Ar tādu solījumu Greisam pietika. Tas bija viens no izcilākajiem ēdieniem Klio brīnišķīgās pavārmākslas repertuārā. Tā dēj varēja arī nomirt.

Iekams viņš paguva kaut ko sacīt, viņa piebilda:

- Un man ledusskapī īpašiem gadījumiem glabājas Cloudy Bay Sauvignon baltvīns. - Uz mirkli aprāvusies, viņa kārdinošā tonī novilka: - Un...

- Un? - Iestājās ilgs klusums. Klausulē bija dzirdami vien fona sprakšķi. - Ko tu gribēji teikt?

- To es atstāšu tavas iztēles ziņā. - Tonis kļuva vēl kārdinošāks.

- Tev prāta kaut kas sevišķs?

- Jā, daudzas lietiņas... Mums jāiespēj viss pagājušajā nakti nokavētais. Cerams, ka paģiras tev netraucēs.

- Gan jau.

- Lieliski. Tu parūpējies par Hamfriju, un es parūpēšos par tevi. Norunāts?

- Vai paņemt cepumus?

- Hamfrijam?

- Nē, tev.

- Niekkalbis! - Tobrīd Greiss plati pasmaidīja, bet Klio piebilda: - Un vēl kas... Pārak neuzbudinies. Hamfrijam patīk grauzt cietas mantiņas.

75

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Vajadzētu vēl vienu šokolādes batoniņu, jo es esmu izsalcis," Rikijs prātoja, taču neuzdrīkstējās pamest novērošanas punktu. "Jēziņ, Ebija tai veikalā pavada jau vairāk nekā pusstundu! Ko tā kuce tur dara? Droši vien nespēj izlemt, kādas krāsas aparātu pirkt. Taksists viņai paprasīs veselu bagātību! Ar kādu naudu viņa samaksās? Ar manējo, protams. Vai viņa tā rīkojas, lai kaitinātu mani, jo zina, ka es sekoju? Nekas, viņa vēl dabūs pamatīgi trūkties! Lūg-šus lūgsies piedošanu! Un tad es viņu piebeigšu."

Pār logu pārslīdēja ēna, un parādījās ceļu policists. Rikijs atvēra logu.

- Es gaidu māti, - viņš paziņoja. - Viņa ir invalīde. Vēl tikai dažas minutes.

Uz policistu, izstīdzējušu jaunekli ar nopietnu seju un bezrūpīgi pakausī atgrūstu formas cepuri, tāds paskaidrojums neatstāja nekādu iespaidu.

28t

-Jūs šeit stāvat jau pusstundu.

- Viņa mani traku padarīs! - Rikijs iesaucās. - Demence pirmajā stadijā. - Viņš uzsita pa rokaspulksteni. - Man jāved viņa uz slimnīcu. Lūdzu, vēl tikai pāris minūtes!

- Piecas, - ceļu policists noskaldīja, aizgāja līdz priekšā stāvošajam automobilim un izrakstīja soda kvīti.

Rikijs vēroja policista strīdu ar tikko atgriezušos saniknoto automobiļa īpašnieci pec tam policists devās tālāk. Pēc brīža viņš pārsteigts secināja, ka pagājušas vēl divdesmit minūtes.

"Jēziņ, cik ilgi var pirkt mobilo telefonu, sasodīts!" Nākamajām piecām minūtēm sekoja vēl piecas. Piepeši taksometrs uzsāka gaitu un nozuda satiksmes straume. Rikijs apmulsa. "Vai es palaidu viņu garām? Vai policists aizdzina taksistu prom?"

Viņš iedarbināja dzinēju un sekoja. Vispirms taksometrs devās jūras virzienā, tad nogriezās pa labi. Rikijs centās ieturēt distanci ar vairākiem transportlīdzekļiem starpā. "Kaut tik neizlaistu no acīm plānprātīgo, dumjo, stulbo, veco muļķi! Tas taksometrs velkas lēnāk par bruņrupuci." Gar piekrasti un tad augšup pa kalnu braucot, viņi nonāca līdz plašam nacionālajam parkam un laukiem, pēc tam - pie klintīm un pašnāvnieku iecienītā Bīčiheda zemesraga.

Uz pēdām turējās divstāvu autobuss, it kā mudinot Ri-kiju palielināt braukšanas ātrumu.

- Nolādēts! - viņš kliedza. - Noņem taču kāju no pedāļa!

Tomēr ātrumu nemainīdams, Rikijs pabrauca garām Bīčiheda krogam, pa līkumotu ceļu tika līdz Bērlingapai un nonāca Īstdīnā. Arī tālāk ekskursija turpinājās pa lauku apvidu - garam Septiņu māsu klintīm uz Sīfordu, garām 1410-heivenas prāmju ostai uz Pīsheivenu. Tur ielas malā māda-mi stāvēja garmatis ar draudzeni. Rikijam par pārsteigumu, taksometra pazīšanas zīmē piepeši izgaismojās uzraksts: "Brīvs." Tas apstājās, lai uzņemtu pasažierus.

"Tātad es visu laiku esmu sekojis tukšam taksometram!" Rikijs sodījās. "Nolādēts! Kuce! Tagad tu patiešām esi mani sakaitinājusi."

76

Divtukstoš septītā gada oktobris

Rojam Greisam pamirkšķināja garkājaina sarkanmate trūcīgā violetā apģērbā, kas izcēla sievietes kuplās krūtis. Viņš pavērsa kartīti citā leņķī, un meiča piemiedza otru aci. Plati pasmaidījis, viņš atvēra kartīti. Pirmajā mirklī nepazīstamas vokālistes salkanā balsī tika izpildīta dziesmiņa "Daudz laimes dzimšanas dienā".

- Brīnišķīgi! - viņš iesaucās. - Kam tas?

Detektīve konsteble Estere Mičela, gara auguma skaistule, noteikti bija visglītākā un arī visjautrākā darbiniece Sa-sekshausā.

- Detektīvam inspektoram Vilisam, - viņa mundri attrauca. - Četrdesmitajā jubilejā.

Greiss plati pasmaidīja. Bezs Viliss - neviens neticēja, ka viņu jebkad paaugstinās par inspektoru, - bija ražens vīrs ar lieko svaru un noslieci neķītri grābstīties. Tātad kartīte bija ļoti atbilstoša viņa raksturam. Greiss atrada brīvu vietu starp vairāk nekā desmit citiem parakstiem, uzkricelēja savu vārdu un atdeva kartīti Esterei Mičelai.

- Šovakar viņš rīko ballīti "Melnajā lauvā".

Tas bija krogs Pcčemā, netālu no Sasekshausas, un Greisam ne pārāk patika, turklāt divas dzeršanas pēc kārtas viņa organisms neizturētu un viņu gaidīja daudz, daudz labāks piedāvājums.

- Paldies. Ja izdosies, iegriezīšos, - viņš sacīja.

- Tiek organizēts busiņš. Ja gribi rezervēt vietu...

- Nē, paldies, - Greiss attrauca un ielūkojās rokaspulk-stenī. Pēc piecām minūtēm viņam jādodas prom un jāved mīļumiņš Hamfrijs uz dresūras treniņu. Tad viņš pasmaidīja. Hstere Mičela ar savu pozitīvo enerģiju īsā laikā bija iemantojusi popularitāti - un ne tikai ārējā izskata dēļ.

- Ak, gandrīz aizmirsu! Detektīvs superintendants Pjū lūdza, lai aprunājos ar jums par braucienu uz Austrāliju.

-Ko?

- Piedodiet, mani un detektīvu konsteblu Robinsonu norīkoja strādāt kopa ar viņu, pārskatīt neatklātās lietas.

- Vai jūs pieminējāt Austrāliju?

- Jā, viņš gribēja zināt, ar kurām aviokompānijām Sa-seksas policijai ir līgums par biznesa klases biļetēm.

- Oho! - Greiss iesaucās. - Vai viņš ir iedomājies, ka strādā juridiskajā firmā?

Apmulsusi konsteble plati pasmaidīja.

- Ē... Es sapratu, ka jūs par to zināt.

- Man jāskrien, - Greiss paziņoja. - Bet es iegriezīšos pie viņa.

- Es viņam pateikšu.

- Paldies, Estere.

Izejot no kabineta, Estere Mičela cieši nolūkojās uz Grei-su. Skatiens pauda nepārprotamu paskaidrojumu: "Arī man viņš nepatīk."

Pēc piecām minūtēm Greiss iegāja savā bijušajā kabinetā ar neglīto īslaicīgās aizturēšanas bloku aiz loga. Kesians Pjū vienā kreklā sēdēja pie rakstāmgalda un risināja kādu personisku telefonsarunu. Greiss pat nedomāja iet prom. Vienu no četriem krēsliem, kas bija sastumti ap nelielu apspriežu galdu, viņš aizvilka līdz Pjū rakstāmgaldam un apsēdās.

- Es piezvanīšu vēlāk, eņģelīt, - Pjū sacīja, bažīgi palūkojoties uz saniknoto Greisu, nolika klausuli un plati pasmaidīja. - Roj! Priecājos tevi redzēt!

Greiss nekavējās ķerties pie galvenā.

- Kas tas par braucienu uz Austrāliju?

- Eh, es jau grasījos tev izstāstit. Šodien no Viktorijas štata policijas Melburnā uzzināju kaut ko tādu, kas varētu attiekties uz operāciju "Dingo". Baigā sagadīšanās, vai ne? Austrālijā taču ir dingo suņi.

- Ko tu uzzināji? Un kāpēc tu konstebliem liec skraidīt apkārt un interesēties par lidmašīnu biļetēm? Tam domātas Vadības atbalsta vienības asistentes.

- Manuprāt, kādam ir jādodas uz Austrāliju, Roj. Un es iedomājos, ka varētu pats...

- Es nezinu, kāda bija kārtība Metropoles policijā, taču ielāgo vienreiz par visām reizēm, Kesian, Saseksā mēs tērējam naudu kārtības nodrošināšanai, nevis policistu tauku audzēšanai uz nodokļu maksātāju rēķina. Mēs lidojam ekonomiskajā klasē. Skaidrs?

- Protams, Roj, - Kesians Pjū atbildēja, lišķīgi pasmaidīdams. - Tomēr tas ir tāls ceļš un pēc tam vēl ražīgi jāstrādā.

- Jā, būs grūti. Bet mēs neorganizējam izpriecu braucienus, - Greiss noteica un domās piebilda: "Ja man būtu teikšana, tu, detektīv superintendant Kesian Pjū, raktu sev ceļu ar lāpstu līdz pašai Austrālijai!" - Vai izstāstīsi, ko esi atklājis?

- Pienākusi informācija par Ronija Vilsona otro sievu Lo-reinu. Tevi tas varētu interesēt. Iespējams, tas ir pavediens, kas var aizvest līdz viņam.

- Tu laikam vēl neesi dzirdējis... Ronijs Vilsons gāja bojā Pasaules tirdzniecības centrā vienpadsmitajā septembrī.

- Bet man ir pierādījumi, ka tā nav, - Kesians Pjū iebilda.

77

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rikijs sekoja taksometram pa galveno Pīsheivenas ielu. Viņš alka nākamajā apstāšanās reizē ķerties šoferim pie rīkles un izspiest atzīšanos par Hbiju.

"Bet - ko tas nabags zinās? Apķērīgā kuce droši vien iedevusi milzīgu dzeramnaudu par to, lai viņš nosēž veselu stundu pie veikala, un punkts. Tagad man mazāk par visu vajadzīga Braitonas policijas uzmanība, tādēļ uzbrukumu es nevaru atļauties. Patlaban ir jāapdomā daudz svarīgākas lietas. Piemēram, Pbija zina, ka es esmu ierakstījis viņas sarunu ar māti. Bet viņa nenojauš, ka es to izdarīju. Varbūt nospriedīs, ka esmu ievietojis noklausīšanās ierīci mātes tālruņa aparātā. Pareizi! Tāpēc jau viņa brauca uz to telefonu veikalu!"

Nesenie notikumi bija apliecinājuši, cik bīstami gudra ir Ebija. Rikijs piezvanīja viņai. Drīz vien atsaucās kāds jauneklis.

-Jā?

- Pie velna, kas runā? - Rikijs noprasīja.

Saruna tika pārtraukta. Viņš atkal uzgrieza numuru, bet savienojums tūdaļ pārtrūka. "Tā kuce ir nomainījusi numuru! Viņa tiešām mēģina pārbaudīt manu pacietības mēru. Kur viņa vispār ir?"

Viņa automobili fiksēja fotoradars, taču Rikiju tas neuztrauca. "Cik tālu Ebija tās stundas laikā ir tikusi? Ko viņa ir sastrādājusi?"

Pēc vairākām jūdzēm taksometrs nogriezās, bet Rikiju tas vairs neinteresēja. Viņš jau stūrēja pa Jūrnieku parādes ielu garām elegantajām Reģenta laikmeta ēkām Saseksas laukumā. Pēc minūtes viņš būtu ielā, kur dzīvo Ebija, bet apstājās malā un izslēdza dzinēju.

"Viss ir rūpīgi jāapdomā. Kur viņa tās slēpj? Daudz vielas A4 izmēra aploksnei nevajadzētu. Paciņa, ko viņa gribēja nosūtīt ar kurjeru, bija māneklis. Kāpēc? Lai es sekotu kurjeram, bet viņa paņemtu īsto un nozustu? Jā," Rikijs piepeši atskārta, "nosūtot Ebijai īsziņu, es pieļāvu milzīgu kļūdu. Gribējās tikai pabiedēt, bet es nevarēju zināt, ka viņa ir tik apķērīga."

Bet gājiens ar mānekli un tukšais seifs vedināja domāt, ka Ebija vēl tikai grasījusies tur ieslēgt īsto aploksni. "Vai gan citādi tas būtu tukšs? Loģiski butu spriest, ka iemesls ir tikai viens - viņa nepaguva nogādāt paciņu turp vai arī nesen to izņēma. Tātad... ja vien viņa nav noīrējusi vēl kādu seifu, tās ir paslēptas dzīvoklī."

Rikijs visu nakti bija pārmeklējis Ebijas lietas, arī viņai novilktās drēbes, un paņēmis pasi, tātad uz ārzemēm viņa vismaz neaizbēgs.

"Ja būtu vēl kāds seifs, es taču būtu atradis kvīti vai atslēgu. Es izpētīju katru dzīvokļa collu, pārbīdīju visas mēbeles, pacēlu katru grīdas dēli, pat izjaucu televizoru, uzšķērdu mēbeļu polsterējumu, atskrūvēju ventilatoru režģus un noņēmu lustras!" Savulaik, nodarbodamies ar narkotiku tirdzniecību, Rikijs bija uzzinājis, cik rūpīgi policija pārmeklē visu un cik viegli atrod pat visniecīgākās slēptuves.

"Tikpat labi ir iespējams, ka viņa tās noglabājusi pie drauga. Bet vārds uz kurjeram paredzētās aploksnes bija izdomāts. Šeit viņa vairījās no ciešākas kontaktēšanās ar kādu, pat savai mātei nebija pateikusi, ka ir atgriezusies, tātad diez vai gribēja, ka par to uzzina draugi. Nē, ir gandrīz vai droši, ka tās joprojām ir dzīvokli. Katram, lai cik viltīgs viņš būtu, ir savs Ahilleja papēdis. Katra ķēde ir vien tik stipra, cik stiprs ir tās vājākais posms. Armija ir spējīga soļot tik ātri, cik veikls ir tas lēnākais karavīrs."

Tagad Rikijam bija skaidrs, kas darāms tālāk.

Renault furgons pie Ebijas mājas kādu laiku nebija kustināts, tādēļ dzinējs ierūcās negribīgi - mirkli, kad Rikijs jau atmeta cerības to iedarbināt.

Viņš izstūrēja no stāvvietās un vietā iebrauca īrēto Ford automobili. "Ebija atgriezīsies, ieraudzīs to un nospriedīs, ka esmu šeit." Rikijs pasmaidīja. "Un tuvākajā nākotnē netuvosies savam dzivoklim." īrētajam automobilim logā nebija vietējā iedzīvotāja norādes, tātad kādudien policists izrakstīs kvīti par stāvēšanu neatļautā vietā vai pat organizēs transportlīdzekļa aizvešanu, taču tas Rikiju vairs neinteresēja.

Noklausīšanās iekārtu viņš pārvietoja uz furgonu un devās atpakaļ uz īstbornu, apstādamies pa ceļam tikai tāpēc, lai nopirktu burgeru un kokakolu. Viņš bija atguvies un jutās pārliecināts, ka drīz atkal kontrolēs situāciju.

78

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Pusseptiņos sakas ceturtā operācijās "Dingo" komandas sapulce. Sākdams lasīt ziņojumu, Rojs Greiss ievēroja savā-do Glena Brensona skatienu un piepūstās nāsis, un šis signals mudināja pajautāt:

- Vai kaut kas noticis?

Tobrīd Greiss pamanīja, ka arī pārējie lūkojas uz viņu pagalam neparasti.

- Piedod, šef, - Glens sacīja, - taču tu od mazliet dīvaini. Manuprāt, tas noteikti nav tavs odekolons. Vai tu esi kaut kur iekāpis vai iesēdies?

Pēkšņi Greiss atskārta, ko seržants domājis.

- Ak, jā, atvainojiet. Es... tikko atgriezos no suņu dresūras. Nelaimīgā kārtā sīkais viltnieks mašīnā apvēma mani no galvas līdz kājām. Es gan centos nomazgāties.

Bella Moja no savas somiņas izņēma dezodorantu.

- Šis palīdzēs.

Greiss vilcinādamies apsmidzināja bikses, kreklu un žaketi.

- Tagad tu smirdēsi pēc bordeļa, - Normens Potings paziņoja.

- Liels paldies, - Bella nošņāca, nikni palūkodamās uz viņu.

f

- Pats es tur neesmu bijis, - Potings novilka, mēģinādams labot neveiklo situāciju, un piebilda: - Nesen es lasīju, ka daudzi korejieši ēd suņus.

- Pietiks, Normen, - Rojs Greiss nopietnā tonī aizrādīja un atgriezās pie dienas kārtības. - Tatad... Bella, ko esi noskaidrojusi par Džoenas Vilsones došanos uz Ameriku? Manam puisim nekas neizdevās.

- Es sazinājos ar to Ņujorkas apgabala prokurora biroja darbinieku. Viņš pirms stundas man nosūtīja e-pastu, kurā teikts, ka pirms vienpadsmitā septembra imigrācijas lietas kārtoja Imigrācijas un naturalizācijas pārvalde. Tagad viss ir mainījies. Pārvalde ir apvienota ar ASV Muitas dienestu.

Puisis apgalvo, ka ziņas bulu saglabājušās tikai tādā gadījumā, ja Džoenai būtu ilgtermiņa vīza. Viņš pārbaudīja visu līdz pat deviņdesmitajam gadam, taču tāda persona neuzrādās, tātad nav iespējams noskaidrot, vai viņa vispār jebkad uzturējusies valstī.

- Paldies. Emma Džeina, ka tev veicās ar ciltskoku? Vai atradi kādu Džoenas Vilsones radinieku?

- Daudz viņai tādu nav bijis. Es sameklēju viņas homoseksuālo pusbrāli. Tas tik ir tipiņš! Mitsi Difors sešdesmit gadu vecumā nēsā ādas bikses ar kniedēm un plrsingus un bieži mēdz uzturēties Braitonas geju klubā. Par savu nelaiķi pusmāsu neko glaimojošu nestāstīja.

- Nedrīkst taču uzticēties pusmūža vecim ādas biksēs! -Normens Potings izgrūda.

- Normen! - Greiss viņu apsauca, veltot viņam brīdinošu skatienu.

- Tu pats arī neesi nekāds modes guru, - Bella aizrādīja.

- Beidziet, abi! - Greiss pavēlēja.

Potings paraustīja plecus kā sapīcis bērns.

- Ko pusbrālis pastāstīja?

- Apmēram gadu pirms došanās uz Ameriku Džoena no mātes esot mantojusi nelielu māju Brentvudā. Pusbrālis uzskata, ka viņa uzsāka pārdošanas procedūru, lai finansētu savu aktrises karjeru.

- Mums būtu jānoskaidro, cik naudas tur bija un kas ar to notika. Lieliski pastrādāts, Emma Džeina!

Greiss šo to pierakstīja un tad pievērsās Brensonam.

- Vai jūs ar Bellu satikāt Kliņģerus, Glen?

Brensons plati pasmaidīja.

- Manuprāt, mēs Stīvenu Kliņģeru noķērām piemērotā brīdī, pēc pusdienām. Pilnu kā mārku un bezgala pļāpīgu.

Viņš pastāstTjn, ka Džoena Vilsone nevienam nav īsti patikusi un visiem bijusi vienaldzīga viņas aizbraukšana uz Štatiem. Ronijs nogaidījis likumā noteikto periodu pec sievas aizbēgšanas un apprecējies ar Loreinu. Kad Ronijs gāja bojā, Loreinas bēdas likās neremdināmas. Turklāt viņš atstāja nabadzīti pie sasistas siles. - Greiss steidzīgi rakstīja, bet Brensons turpināja: - Viņai atņēma mašīnu un māju. Izskatās, ka Vilsons bijis īsts neveiksminieks. Pliks kā baznīcas žurka. Atraitne pēc padzīšanas no elegantās mājas I lovā iekārtojās īrētā dzīvoklī, pēc gada, divtūkstoš otrā gada novembri, atstāja pašnāvnieces zīmīti un pārlēca pār prāmja bortu pa ceļam no Ņuheivenas uz Djepu. - Viņš uz mirkli apklusa. - Mes apciemojām ari Klingeres kundzi, bet viņa tikai apstiprināja visu, ko bija stāstījis vīrs.

- Vai radinieki var apliecināt, kāds bijis viņas emocionālais stāvoklis? - Greiss pavaicāja.

- Jā, es sazinājos ar viņas māsu, kas strādā lidsabiedri-bā British Airways. Rīt mēs satiksimies, bet mūsu īsajā sarunā viņa apstiprināja Kliņģera vārdus. Ak jā, viņa apgalvoja, ka aizvedusi māsu uz Ņujorku, tiklīdz gaisa satiksme tika atjaunota. Abas nedēļu klīdušas apkārt pa pilsētu ar lielu Ronija fotogrāfiju rokās. Tāpat kā miljoniem citu cilvēku.

- Tātad māsa ir pārliecināta, ka Ronijs gāja bojā vienpadsmitajā septembrī?

- Nešaubīgi, - Glens sacīja. - Viņam bija paredzēta tikšanās ar kādu Donaldu Hetkuku Dienvidu tornī. No tā stāvā, kur atradies šī kunga birojs, neviens nav izdzīvojis. -Seržants ielūkojās piezīmēs. - Tu gribēji uzzināt par Čedu Skegsu?

- jā. Ko noskaidroji?

- Viņu meklē Braitonas policija, lai nopratinātu lietā par

2<Л

uzbrukumu jaunai sievietei tālajā tūkstoš deviņsimt deviņdesmitajā gadā. Meitene apgalvo, ka viņi izgājuši no kluba un tad devušies atpakaļ un Skegss viņu pamatīgi piekāvis. Izklausās pec sadomazohisma. Varbūt sākumā viņa neiebilda, bet viņš nespēja apstaties. Uzbrukums bijis tiešam briesmīgs, apsūdzības izvirzītas arī par izvarošanu. Tolaik gan nolemts, ka nav sabiedrības interesēs lidot uz Austrāliju un vest Skegsu šurp. Nedomāju, ka mēs Anglijā viņu vel kādreiz redzēsim. Ja vien viņš nav muļķis.

Greiss pagriezās pret detektīvu konsteblu Nikolu.

- Kas tev ziņojams, Nik?

- Lietas patiešām ir interesantas, - viņš iesāka. - Izmeklējies Vilsonu visā valstī un nonācis pie mums jau zināmajiem secinājumiem, es nospriedu, ka biznesmenis ar tādu vērienu noteikti būs apdrošinājis savu dzīvību. Atklājās, ka Ronijs Vilsons tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītajā gadā kompānijā Norwich Union izņēmis dzīvības apdrošināšanas polisi par pusotru miljonu mārciņu.

- Atraitne par to laikam nav zinājusi? - Greiss ieminējās.

- Zināja gan, - Niks Nikols atbildēja. - Viņai pilna summa izmaksāta divtūkstoš otrā gada martā.

- Kad viņa dzīvoja īrētā dzīvoklī un bija pilnīgā šokā, -Greiss precizēja.

- Savukārt tā paša gada jūlijā, - konstebls turpināja, - desmit mēnešus pēc vīra nāves, Loreina Vilsone saņēma divarpus miljonus dolāru no vienpadsmitā septembra upuru kompensāciju fonda.

- Un pēc trim mēnešiem nolēca no prāmja, - Lizija Ment-la piebilda.

- It kā nolēca, - Niks Nikols aizrādīja. - Oficiāli viņa joprojām skaitās pazudusi bez vēsts. Es pārbaudīju lietas materiālus, un tolaik izmeklētāji nebija pilnīgi pārliecināti, ka viņa izdarījusi pašnāvību. Diemžēl trūka pierādījumu. Apdrošināšanas kompānijas pārstāvis Ronija Vilsona polises jautājumā ari nebija laimīgs. Taču tolaik politiskā spiediena dēļ vajadzēja pēc iespējas ātrāk izmaksāt naudu traģēdijas upuru piederīgajiem.

- Divi miljoni un piecsimt tūkstoši dolāru... pēc toreizējā kursa tas būtu viens miljons un septiņsimt piecdesmit tūkstoši mārciņu, - Normens Potings lēsa.

- Tātad viņa nomira galējā nabadzībā, lai gan bankā bija vairak nekā trīs miljoni? - Bella brīnījās.

- Tu par tādu naudu varētu nopirkt kaudzēm konfekšu, - Normens Potings iedzēla.

- Tā nauda neglabājās bankā, - Niks Nikols paziņoja un pacēla divas mapes. - Pateicoties Stīvam, pie šīm tiku ātrāk nekā parasti. - Viņš atzinīgi pamāja trīsdesmit gadus vecajam detektīvam konsteblam Makijam, kurš džinsos un baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti sēdēja pie galda mazliet tālāk.

Makijs allaž bija mierīgs un centīgs, un Greisam tas ļoti patika.

- Mans brālis strādā kompānijā HSBC un pasteidzināja mana pieprasījuma izpildi.

- Šie ir izraksti no Ronija un Loreinas Vilsonu kopīgā konta, sākot no divtūkstošā gada. - Niks Nikols izņēma no mapes dokumentu žūksni. - Tie uzrāda pastāvīgu pārtēriņu un tikai paretam ieskaitītas nelielas summas. - Viņš ielika dokumentus mape un pacēla otru. - Šie ir daudz interesantāki. Izraksti no bankas konta, kas atvērts uz Loreinas Vilsones vārda divtūkstoš pirmā gada decembrī.

- Dzīvības apdrošināšanas naudai? - Lizija Mentla pavaicāja.

Niks Nikols pamāja. Greiss jutās patīkami pārsteigts, jo parasti šim jauneklim trūka pašpārliecības.

- Kas ieskaitīta divtūkstoš otrā gada martā.

- Nesaprotu, kā izdevās panākt, ka apdrošināšanas naudu izmaksā tik ātri, - Lizija Mentla prātoja. - Ja līķis netiek atrasts, ir jānogaida septiņi gadi, un tikai tad pazudušais tiek pasludināts par mirušu. - Runādama viņa apzināti izvairījās no Roja Greisa skatiena, jo viņam šī tēma bija personiski sāpīga.

- Pēc Ņujorkas mēra Džuljāni iniciatīvas tika noslēgts starptautisks līgums, - skaidroja Stīvs Makijs, - ka vienpadsmitā septembra upuru ģimenēm šis periods nav jāievēro un nauda tiek saņemta pec iespējas ātrāk.

Tikmēr Niks Nikols uz galda izklāja bankas paziņojumus.

- Un tagad lieta kļūst interesanta. Pusotrs miljons mārciņu tika izņemts dažādās summās triju mēnešu laikā.

- Ko Vilsone ar naudu iesāka? - Greiss pavaicāja.

Niks Nikols pacēla rokas.

- Kad es to izstāstīju kundzes māsai, viņa neviltoti brīnījās, gluži vienkārši nespēja noticēt un apgalvoja, ka Lo-reina dzīvojusi tikai no viņas un draugu atbalsta.

- Un kur palika izmaksa no traģēdijas upuru kompensāciju fonda? - Greiss jautāja.

- Ienāca viņas kontā divtūkstoš otrā gada jūlijā. - Nikols pacēla atbilstošo bankas dokumentu. - Un process atkārtojās. Nauda izņemta dažādās summas, pēdējā porcija pazudusi pāris nedēļas pirms pašnāvnieces zīmītes atstāšanas.

Klātesošo sejas pauda neizpratni. Glens Brensons ar pildspalvu bungoja pa zobiem. Lizija Mentla kaut ko pierakstīja un pacēla galvu.

- Un mums nav ne jausmas, kādiem nolūkiem izmantota nauda? - viņa vaicāja. - Vai Lorcina bankas darbiniekam ieminējās, kādēļ viņa tā rīkojas? Kāds taču viņai uzdotu ieinteresētu jautājumu, ja reiz palielas summas jāizmaksā skaidrā naudā?

- Bankas darbiniekam ir pienākums pārliecināties, vai klients tādos gadījumos neatrodas kādu spaidu varā, -skaidroja konstebls Makijs. - Loreina Vilsone stāstījusi, ka pēc vīra nāves banka nav viņu atbalstījusi, tādēļ viņa noteikti negrasoties naudu glabāt tur.

- Braša sieviete, - Lizija Mentla secināja.

- Vai te neveidojas kada shēma? - Normens Potings pajautāja. - Vilsona pirmā sieva saņem mantojumu, paziņo draugiem, ka aizbrauc uz Ameriku, un dabū galu kanalizācijas caurulē. Vilsona otrā sieva saņem mantojumu un dabu galu jūrā.

Pamājis Greiss nolēma, ka pienācis laiks padalīties ar Ke-siana Pjū piegādāto informāciju.

- Varbūt man izdosies izgaismot situāciju, - viņš sacīja. - Pirms mēneša Džīlongas policija Austrālijā atrada sievietes līķi. Tas bija paslēpts automobiļa bagāžniekā un noslīcināts upē. Eksperti lēš, ka viņa mirusi pirms diviem gadiem. Sievietei bijuši krūšu implanti. Noskaidrots, ka tie tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada jūnijā pēc pasūtījuma piegādāti Nafīlda slimnīcai Vudingdina. Spriežot pēc sērijas numura, tā bijusi Loreina Vilsone. - Greiss uz mirkli apklusa, lai pārējie aptvertu jaunumus.

- Tātad viņa no mūsu piekrastes aizpeldējusi līdz Austrālijas upei? - Glens Brensons noprasīja. - Ar bikini paslēptiem trim miljoniem mārciņu.

- Tas vēl nav viss, - Rojs Greiss turpināja. - Viņa bija ceturtajā grūtniecības mēnesī. Austrālijas policija savās datubāzēs neatrada atbilstošus DNS paraugus un nosūtīja informāciju Apvienotās Karalistes DNS datubāzei. Mēs gaidām rezultātus. Cerams, ka rīt zināsim atbildi.

- Sākas problēmas, - Normens Potings norūca.

- Bet varbūt tas ir jauns pavediens, - Greiss aizrādīja.

- Melburnas eksperts kā iespējamo Loreinas Vilsones nāves cēloni ir norādījis nožņaugšanu. Tas secināts pēc lauztā mēles kaula.

- Tāpat kā Džoenai Vilsonei, - Niks Nikols atgādināja.

- Lieliski, Nik! - Greiss paslavēja. - Šodien tu esi izcilā formā. Priecājos, ka bezmiega naktis nav notrulinājušas tavu prātu!

Konstebls pietvīka, taču likās apmierināts ar sevi.

- Ronijs Vilsons bijis veikls puisis, - Normens Potings noburkšķēja, - ja reiz miris, tomēr pratis nožņaugt sievu.

- Mums nav neviena pierādījuma tādam pieņēmumam, Normen, - iebilda Greiss, lai gan arī pats par to bija domājis. Viņš ieskatījās piezīmēs. - Tātad... Ja viņa dažu mēnešu laikā iztērējusi tris miljonus skaidras naudas, kāds to noteikti zina. Glen un Bella, tas bus jūsu uzdevums. Vēlreiz aizbrauciet pie Kliņģeriem. Noskaidrojiet, kādos cilvēkos apgrozījušies Vilsoni, kādiem nolūkiem tērējuši naudu, vai aizrāvās ar azartspēlēm, varbūt nopirkuši māju ārzemēs vai jahtu. Tris miljoni mārciņu ir liela nauda, turklāt pirms pieciem gadiem tā bija vēl vērtīgāka. - Brensons un Bella pamāja, un Greiss turpināja: - Tu, Stīv, varētu izmantot savus sakarus bankā un noskaidrot, kas notika ar Džoenas Vilsones mantojumu. Es saprotu, ka ir pagājuši desmit gadi, tādēļ dokumenti varbūt nav saglabājušies, tomēr ir jāmēģina. - Ieturēdams pauzi, Greiss ielūkojās bloknotā.

- Es rīt došos uz Ņujorku, ceturtdien vakarā lidošu atpakaļ un darbā būšu piektdienas rītā. Savukārt Normenam un Nikam jābrauc uz Austrāliju. - Potings likās pagalam iepriecināts, savukārt Nikols šķita satraucies. Greiss paskaidroja: - Jums ir rezervētas biļetes rītdienas vakaram. Piektdienas rīta pēc Melburnas laika būsiet galā. Izmeklēšanai jums būs vesela diena, un atskaiti mēs saņemsim piektdienas rītā pēc mūsu laika. Vai tevi kaut kas neapmierina, Nik? Baidies, ka nespēsi pat uz pāris dienām atrauties no vecāku pienākumiem? - Konstebls pamāja. - Tomēr lidosi? - Pēc nakamā, jau krietni sparīgākā mājiena Greiss uzdeva nākamo jautājumu: - Vai kādreiz esat bijuši Austrālijā?

- Nē, bet man Pērtā dzīvo brālēns, - Niks Nikols paziņoja.

- Tas ir gandrīz tikpat tālu no Melburnas kā Braitona, -Bella aizrādīja.

- Tātad man nebūs laika apciemot viņu?

- Tu nebrauc atvaļinājumā. Tev Austrālijā būs jāstrādā, -Greiss atgādināja, un Niks Nikols pamaja ar galvu.

- Jāseko pa pēdām mirušai sievietei, - Normens Potings sacīja.

Un Greisam bija nojausma, ka arī mirušam vīrietim.

79

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Pēc sapulces Rojs Greiss iegāja savā kabinetā, piezvanīja Klio un pateica, ka pārradīsies vēlāk, nekā plānots, jo jāpabeidz darbs, tad jāaizbrauc uz mājām un jāsakravā soma.

Ņujorku viņš bija apmeklējis jau vairākas reizes, divkārt kopā ar Sendiju - uz Ziemassvētku tirdziņu un svinot kāzu piekto gadadienu. Viņam šī pilsēta patika. Viņš alka satikt savulaik iegūtos draugus no vietējās policijas - Denisu Beikeru un Pētu Linču.

Viņi iepazinās pirms septiņiem gadiem, kad Greiss - vēl detektīvs inspektors - bija devies uz Ņujorku kāda slepkavības lietā. Tas notika pirms vienpadsmitā septembra. Deniss un Pets strādāja Bruklinā un bija vieni no pirmajiem, kas pēc traģēdijas ieradās notikuma vietā. "Diez vai visā Ņujorkas policijā ir kāds cits, kas varētu palīdzēt man noskaidrot, vai Ronijs Vilsons tai briesmīgajā dienā ir gājis bojā."

Klio atbildēja mīļuma un sirsnības pilnā balsī:

- Kad varēsi, atbrauksi. Tevi gaida ļoti, ļoti, ļoti brīnišķīgs sekss.

Jau no pieredzes Greiss zināja, ka sekss ar viņu ir lielisks, tādēļ nolēma nepažēlot naudu labam izskatam un nodot ķīmiskajā tīrītavā drēbes, ko bija sabojājis Hamfrijs.

Bet vispirms viņš pievērsās elektroniskā pasta vēstulēm, atbildēja uz steidzamākajām un pārējās atstāja līdz brīdim, kad sēdēs lidmašīnā.

Pēkšņi atskanēja klauvējiens pie durvīm. Negaidījis aicinājumu, parādījās Kesians Pjū, savilcis seju drūmā grimasē. Žakete likās karājāmies plecos, krekla augšējā podziņa bija vaļā, dārgās kaklasaites mezgls pavilkts vaļīgāk. Viņš nostājās pie Grcisa rakstāmgalda.

- Piedod, Roj, ka traucēju, taču man sāp.

Greiss pacēla pirkstu, pabeidza lasīt ziņojumu un tad paskatījās uz kolēģi.

- Sāp? Man ļoti žēl. Kas noticis?

- Es tikko dzirdēju, ka tu rīt sūti seržantu Potingu un konsteblu Nikolu uz Melburnu. Vai tiesa?

-Jā.

Pjū piesita sev pie krūtīm.

- Un es? Es taču pirmais to iesāku! Tātad man vajadzētu arī turpināt, vai ne?

- Piedod, bet... ko nozīmē "iesāku"? Ja pareizi atceros, tu tikai saņēmi informāciju no Interpola.

- Paklau, Roj, - Kesians Pjū sacīja lūdzošā toni, kam vajadzētu apliecināt sirsnīgu draudzību, - tikai pēc manas iniciatīvas viss noritēja tik ātri.

Aizkaitināts par šādu attieksmi un traucējumu, Greiss pamāja ar galvu.

- Jā. Taču tev jāsaprot, ka mēs šeit, Saseksā, strādājam komandā. Tu esi atbildīgs par neatklātajām lietām, bet es vadu slepkavības izmeklēšanu. Informācija, kuru tu man nodevi, bija ļoti noderīga, un tava rīcība tiek augstu vērtēta. - Un domās Greiss piebilda: "Bet tagad vācies prom un ļauj man strādāt."

- Paldies. Es tikai prātoju, ka arī man vajadzētu doties uz Austrāliju.

- Tev labāk palikt šeit, - Greiss attrauca. - Es tā uzskatu.

Pjū veltīja viņam niknuma pilnu skatienu un piepešā

dusmu uzplūdā noskaldīja:

- Tu to nožēlosi, Roj. - Tad viņš izskrēja no Greisa kabineta.

80

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Otrdienas vakarā astoņos Rikijs sēdēja savā furgonā, kas novietots šķērsielā iepretim Ebijas mātes dzīvokļa namam. No turienes viņš varēja novērot gan ieeju, gan ielu, kur viņa noteikti parādīsies, ja vēlēsies izslīdēt no mājas pa ugunsdzēsēju kāpnēm.

Aukstums koda līdz kaulam. "Es tikai gribu atgūt savu mantu, tikt vaļā no Ebijas un aizbraukt no šīs Dieva aizmirstās, mūžīgi lietainās un miglainās zemes uz kādu saules pielietu vietu."

Triju stundu laikā nebija parādījies neviens cilvēks. īst-borna tika uzskatīta par pensionāru pilsētu, kur iedzīvotāju vidējais vecums apliecināja nāves tuvumu. Tovakar šķita, ka visi jau ir izmiruši. Laternas apgaismoja tukšas ietves. "Nolādēts!" viņš sūkstījās. "Ko šī vieta atstās nākotnei?"

Domas pievērsās Ebijai. "Viņa tagad sēž siltumā pie mātes un droši vien paliks pa nakti." Bet Rikijs neuzdrošinājās atstāt novērošanas posteni, lai sameklētu krogu un iedzertu.

Pirms divām stundām viņš bija uztvēris Ebijas jaunā mobilā tālruņa signālu. Viņa piezvanīja uz mātes jauno tālruni, lai pārbaudītu melodiju un skaļumu un nosauktu savu jauno numuru. Tagad Rikija rīcībā bija abi numuri.

Noklausoties viņš fonā izdzirdēja kādu sarunu no televīzijas seriāla - vīrietis un sieviete strīdējās automobilī. "Tātad kuce ar māti ir omulīgi iekārtojušās pie televizora siltā dzīvokli un pēta jaunos mobilos telefonus, kas nopirkti par manu naudu!"

Ierīce nopīkstēja. Ebija apzvanīja pansionātus, lai noskaidrotu, kurš nekavējoties varētu uzņemt viņas māti uz četrām nedēļām. Pēc tam būs pieejama vieta, ko meita izvēlējusies jau agrāk.

Viņa uzdeva jautājumus par aprūpi, ārstiem, ēdienreizēm, pārtikas produktiem, vingrošanu, baseinu, saunu, tuvākajiem lielceļiem, par klusumu un dārzu, kas pieejams ra-tiņkrēslā sēdošam cilvēkam, un privātām vannasistabam. Saraksts Rikijam likās nebeidzams. Un pamatīgs. Pēc paša pieredzes Rikijs zināja, ka Ebija prot parūpēties par visu. "Un kādu naudu viņa par to visu maksās?"

Ebija vienojās, ka nākamajā rītā apmeklēs trīs pansionātus. "Tātad māte paliks viena, jo bus jagaida atslēdznieks. Un, kad mēs būsim pabeiguši, viņai vajadzēs nevis pansionātu, bet kapelu."

81

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Astoņos divdesmit nākamajā rītā inspektors Stīvens Ka-rijs kopā ar seržantu īanu В rau nu iegāja nelielā īslaicīgās aizturēšanas bloka apspriežu telpā. Rokā viņš žņaudzīja rīta sapulces laikā tapušās piezīmes par noziegumiem, kas rajonā pastrādāti pēdējās divdesmit četrās stundās.

Viņiem pievienojās seržants Morlijs un otra agrās maiņas seržante Mērija Gregsone - neliela auguma, plecīga sieviete ar īsi apgrieztiem matiem un negantu entuziasmu.

Visi tūdaļ ķērās pie darba. Karijs sāka ar nepatīkamu rasistisku incidentu - musulmaņu students piekauts pie diennakts bistro Parka ceļā Koldīnā. Nākamais bija satiksmes negadījums ar letālām sekām - motociklists sabraucis gājēju Luisas ceļā. Visbeidzot - nežēlīga laupīšana Vait-hokā un homofobisku motīvu izraisīts kautiņš Prestonas parkā.

Karijs rūpīgi iepazinās ar faktiem un atzīmēja bīstamākās vietas, lai būtu drošs, ka pēc ziņojuma noklausīšanās superintendantam neradīsies lieki jautājumi.

Tad viņi pievērsās aktualizētajam bezvēsts pazudušo personu sarakstam un vienojās par izmeklēšanas kursu. Mērija informēja par tiem, kurus paredzēts izlaist pret drošības naudu, un atgādināja Karijam, ka vienpadsmitos viņam ieplānota tikšanās ar Kriminalprokuratūras dienesta pārstāvi - jāapspriež aizdomās turamais, kas arestēts pēc vairākām rokassomiņu zādzībām.

Pēkšņi inspektors kaut ko atcerējās.

- Džon, vakar es teicu, lai aizej pie kādas kundzes - pie Ketrinas Dženingsas Kemptaunā. Sarakstā viņas vārda nav. Kas tur bija?

Morlijs pietvīka.

- Ak Dievs, piedod, priekšniek! Es vēl neesmu ticis klāt. Pienāca paziņojums par Džemmu Bakstoni, un... piedod... tas kļuva par prioritāti. Tūliņ kādu turp nosūtīšu.

- Labi, - Karijs novilka un ielūkojās rokaspulkstenī. "Nolādēts! Piecas pāri deviņiem." Viņš pielēca kājās. - Tiksimies vēlāk!

- Lai veicas pie direktora! - smaidot novēlēja Mērija. -Jā, šodien tu būsi skolotāju mīlulis, - piebalsoja Morlijs.

- Ja manā komandā ir cilvēks ar tik sliktu atmiņu? - Karijs pajautāja. - Diez vai.

82

Divtūkstoš septitā gada oktobris

Rikijs gulēja caurā miegā, pirms tam piekrastes krogā izdzēris vairākas pintes alus, un pamodās ikreiz, kad vējstiklā iespīdēja kāda automobiļa starmeši vai ierūcās dzinējs, nodunēja soļi vai aizcirtās durvis. Viņš atradās pasažieru sēdeklī, lai neizskatītos pēc piedzēruša autovadītāja un neizraisītu kāda ziņkārīga policista interesi. Viņš izkāpa tikai dažas reizes, lai alejā pačurātu.

Sešos no rīta Rikijs aizbrauca, lai uzmeklētu kādu kafejnīcu un paēstu brokastis, un atgriezās pēc stundas.

"Kā es tik tālu esmu nonācis?" viņš nemitīgi prātoja. "Kā es pieļāvu, ka tā kuce mani piemuļķo? Protams, viņa lieliski nospēlēja savu lomu. Neaizliedza ar sevi darīt visu, kas man ienāca prātā, un izlikās, ka viņai tas patīk. Hm, varbūt viņai tiešām patika. Bet visu laiku viņa mēģināja izvilināt no manis informāciju. Jā, sievietes ir gudras un prot manipulēt ar vīriešiem. Nevajadzēja viņai neko stāstīt! Bet es gribēju padižoties... Un viennakt viņa apzaga mani - piedzērušos un appīpējušos - un aizbēga. Man vajadzīga mana nauda! Es esmu līdz ausīm parādos, un biznesā pagalam neveicas. Tās negaidīti iekrita man rokās, bet viņa tās nozaga. Par laimi, ir viena priekšrocība - pasaule, kurā Ebi-ja bēg, ir mazāka, nekā viņa iedomājas. Ikviens, pie kura viņa vērsīsies, uzdos jautājumus. Daudz jautājumu. Iespējams, viņa to ir sapratusi. Un mana ierašanās Braitonā viņas dzīvi ir sarežģījusi vēl vairak."

Pusdesmitos pie daudzdzīvokļu mājas ārdurvīm apstājās īstbornas taksometrs. Šoferis izkāpa un piezvanīja pie tām. Pēc paris minūtēm parādījās Ebija. Viena pati.

"Lieliski. Izcili!"

Viņa devās uz pirmo no trim pansionātiem, kur torīt bija norunāta vizīte. Māte bija palikusi viena - krietni nobrīdināta atvērt durvis tikai atslēdzniekam un nevienam citam.

Rikijs nolūkojās, ka Ebija iekāpj taksometrā un aizbrauc. Viņš nekustējās, jo zināja, cik neparedzamas ir sievietes un tādēļ Ebija var atgriezties, jo kaut ko ir aizmirsusi. "Man laika netrūkst. Viņa būs prom vismaz pusotru stundu, bet varbūt pat visas trīs. Jābut pacietīgam un vēl mazliet jānogaida, lai gaiss patiešām butu tīrs. Un pēc tam es rīkošos nekavējoties."

83

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Glens Brensons nospieda zvana pogu un pāris soļu at-kāpās, lai būtu novērošanas kameras redzeslokā. Kaltās dzelzs vārti vairākas reizes noraustījās un lēnām vērās vaļā. Detektīvs seržants iekāpa patruļdienesta automobilī un iestūrēja starp diviem iespaidīgiem ķieģeļu pīlāriem, nonākot apļveida piebraucamajā ceļā. Riteņi uzšāva gaisā grants šalti. Viņš apturēja automobili aiz sudrabota sporta Mercedes un sudrabota S klases limuzīna, kas stāvēja blakus.

- Burvīga vietiņa, vai ne? - viņš vaicāja. - Atbilst abu transportam un visam pārējam.

Bella Moja palocīja galvu. Pamazām viņas sejā atgriezās sārtums - Ciena braukšanas stils bija sievieti pārbiedējis. Viņai patika Glens, tādēļ negribējās puisim neko pārmest, bet atpakaļceļam viņa daudz labprātāk izvēlētos autobusu vai pat iešanu basām kājām pa nokaitētām oglēm.

Pilij līdzīgais savrupnams atgādināja savādu karaļa Džordža laikmeta būves un grieķu tempļa apvienojumu ar kolonnām visa plašā portika garumā. "Ari būtu gatava nomirt šādas mājas dēļ," Glens nodomāja. "Smieklīgi... Kad apprecējāmies, šķita, ka nauda viņu neinteresē nemaz. Viss mainījās, kad Semijs sāka iet skolā. Droši vien viņa satikās ar citām mammām, redzēja viņu dārgās mašīnas un smalkās mājas."

Bet šis nams aizrāva arī pašu Glenu. "Manuprāt, mājām ir īpaša aura. Pilsētā taču netrūkst dzīvojamo namu, tikpat lielu un greznu, taču tie allaž atstāj iespaidu par atbilstošiem iedzīvotājiem. Tikai paretam nākas redzēt šādu vietu, kas šķiet pārāk grezna un vedina domāt, ka nav iegādātā par legāliem līdzekļiem."

- Vai tu gribētu šeit dzīvot, Bella? - viņš pavaicāja.

- Es noteikti varētu pierast pie tādas. - Bella ilgpilni pasmaidīja.

Glens iesānis palūkojās uz viņu, pievilcīgu bruneti ar priecīgu seju un bez laulības gredzena pirkstā. Viņa vienmēr ģērbās mazliet nevīžīgi, it kā nevēlētos rūpēties par izskatu, un Glens iedomājās, ka varētu sagādāt viņai pārvērtības. Todien viņa bija uzvilkusi baltu blūzi, vienkāršu tumšzilu džemperi ar V veida kakla izgriezumu, melna vilnas auduma bikses, stingras melnas kurpes un īsu zaļu mēteli.

Par privāto dzīvi viņa nekad nerunāja, un Glens itin bieži prātoja, kas viņu gaida mājās - vīrietis, sieviete vai dzīvokļa biedri. Reiz viens no kolēģiem bija izteicies, ka Bella rūpējas par savu veco mati, taču Bella to nekad nepieminēja.

- Es nevaru atcerēties, kur tu dzīvo, - viņš sacīja, kāpdams ārā no automobiļa. Dzeltenbrūnā mēteļa malas saplui-nija vējš.

- Hengltonā, - Bella atbildēja.

- Jā, pareizi.

Tas bija diezgan jauks, drošs, kluss dzīvojamais rajons pilsētas rietumos, kuru šķērsoja automaģistrāle un kur atradās golfa laukums. Neskaitāmas mājas un glīti, kopti dārziņi. Tieši tādā varētu omulīgi dzīvot sieviete ar māti. Piepeši Glens iztēlojās Bellu mājās - skumīgu, norūpējušos par slimu, trauslu kundzi, aizrāvušos ar konfektēm, kas aizvieto citus prieciņus. Šai drūmajā aina viņa līdzinājās pamestam dzīvniekam būrī.

Viņš piezvanīja pie durvīm, un tās atvēra filipīniete -kalpone kas pavadīja abus uz oranžēriju ar augstiem griestiem un skatu uz pļavām, peldbaseinu un tenisa kortu, iekārtoja ap marmora kafijas galdiņu izvietotos atpūtas krēslos un piedāvāja dzērienus. Tad telpā ienāca Stīvens un Sju Kliņģeri.

Stīvens bija garš, slaids, visnotaļ pievilcīgs, nepilnus piecdesmit gadus vecs vīrietis ar viļņotiem, iesirmiem, no pieres atglaustiem matiem un sarkanu dzērāja seju. Viņš viesus pieņēma svītrainā uzvalkā un dārgās kurpes un, sarokojies ar Brensonu, tūdaļ paraudzījās rokaspulkstenī.

- Diemžēl man ir tikai desmit minūtes, - Klingers paziņoja stingrā, bet laipna balsī. Šis likās pavisam cits Klingers, atšķirīgs no tā, ko viņi uzrunāja iepriekšējā dienā pēc krietnas maltītes.

- Nekādu problēmu, kungs! Mēs tikai uzdosim dažus jautājumus jums un Klingeres kundzei. Pateicamies, ka piekritāt vēlreiz satikties.

Glens veltīja Sjū Klingerei pieglaimīgu skatienu, un viņa kautrīgi pasmaidīja. "Skaistule," viņš nodomāja. Vairāk nekā četrdesmit gadus vecā sieviete bija lieliskā forma, ģērbusies brūnā dizaineru radītā treniņtērpā un uzāvusi sporta apavus, kas likās tikko izņemti no kastes. "Un acis... tās patiešām aicina uz gultu." Divreiz tajās ielūkojies, Glens atvēra piezīmju bloknotu un pievērsās Stīvenam Klingeram.

Ieradās kalpone ar kafiju un ūdeni.

- Es gribētu precizēt, kungs, cik ilgi jūs draudzējāties ar Roniju Vilsonu, - Brensons iesāka.

Klingers tikko jaušami palūkojās pa kreisi un atbildēja:

- Mes esam... bijām pazīstami kopš pusaudžu gadiem. Tātad divdesmit septiņus, nē, trīsdesmit gadus. Apmēram.

- Vakar jūs stāstījāt, ka viņa attiecības ar pirmo sievu

Džoenu bija sarežģītas, bet ar Loreinu veicas labāk, - Glens sacīja.

Jau atkal Klingers paskatījās pa kreisi. Par šādu neiro-lingvistisku eksperimentu Glens bija uzzinājis no Roja Grei-sa, un dažkārt tas izrādījās ļoti noderīgs, lai saprastu, vai cilvēks melo. Smadzenēm ir laba un kreisā puslode. Viena ir atbildīga par ilglaicīgo atmiņu, turpretī otrā notiek radošie procesi. Iekams atbildēt uz jautājumu, cilvēks nevilšus ar acīm norāda uz to, kura puslode tobrīd darbojas. Dažiem atmiņa glabājas labajā puslodē, citiem - kreisajā, bet radošie procesi notiek pretējā.

Tagad Glens zināja, ka Stīvenam Klingeram lūkošanās pa kreisi nozīmē pievēršanos atmiņai un tātad viņš stāsta patiesību. Kustība uz otru pusi nozīmēs melus. Pilnīgi droša tāda metode nebija, taču orientēties palīdzēja.

Paliecies uz priekšu, kamēr kalpone nolika viņam priekšā tasīti un apakštasīti un porcelāna krūzi ar pienu, Brensons sacīja:

- Jūsuprāt, kungs, vai Ronijs Vilsons būtu spējīgs nogalināt savas sievas?

Šoks Kliņģeru sejās bija neviltots. Atbildēdams Stīvens skatījās taisni uz priekšu:

- Nē, noteikti ne. Viņš gan bija temperamentīgs, taču... -Klingers paraustīja plecus un papurināja galvu.

- Viņam bija laipna sirds, - Sju piebilda, - un viņš labprāt rūpējās par saviem draugiem. Nedomāju... ne, noteikti nedomāju.

- Mēs gribētu jums atklāt kādu informāciju, pagaidām konfidenciālu, taču pēc pāris dienām la parādīsies presē. -Brensons palūkojās uz Bellu, it kā piedāvātu viņai iespēju runāt, taču kolēģe deva zirni, ka atļauj viņam turpināt. Viņš ielēja kafijā mazliet piena un sacīja: - Džoena, šķiet, nav braukusi uz Ameriku. Viņas līķis piektdien atrasts kanalizācijas caurulē Braitonas centrā. Nogulējis tur ilgu laiku. Eksperti lēš, ka viņa nožņaugta.

Kliņģeri izskatījās patiesi šokēti.

- Nolādēts! - Sjū iesaucās.

- Vai par viņu pirmdien bija rakstīts avīzē? - Stīvens jautāja. Bella pamāja ar galvu. - Un jūs apgalvojat, ka Ronijs ir saistīts ar viņas nāvi?

- Ja drīkstētu turpināt... - Brensons iejaucās. - Vakar mēs uzzinājām, ka atrasts ari Loreinas Vilsones līķis.

Sjū Klingere nobālēja.

- Jūrā?

- Upē netālu no Melburnas Austrālijā.

Izvaicājamie pārsteigumā klusēja. Kaut kur mājā iezvanījās tālrunis. Neviens pat nepakustējās, lai steigtos atbildēt. Glens iedzēra kafiju.

- Melburna? - beidzot ieminējās Sjū Klingere. - Austrālija?

- Kā, pie velna, viņa tur nonāca, ja noslīka Lamanšā? -Stīvens izbrīnīts jautāja.

Zvanīšana mitējās.

- Sekcija parādīja, ka viņa mirusi pirms diviem gadiem, tātad neiespējami, ka viņa divtūkstoš otrajā gadā izdarījusi pašnāvību.

- Varbūt viņa ielēca nevis jūrā, bet Austrālijas upē? - Stīvens prātoja.

- Nedomāju vis, - Glens atbildēja. - Viņa ar lauztu kaklu paslēpta automobiļa bagāžniekā. - Pārējo informāciju viņš noklusēja.

Kādu brīdi abi Kliņģeri sēdēja pavisam klusi, pūloties aptvert jaunumus.

- Kurš? Kāpēc? - beidzot iejautājās Stīvens. - Jus gribat teikt, ka Džoenu un Loreinu nogalinājis viens un tas pats cilvēks?

- Pagaidām to nav iespējams pateikt, taču zināmas līdzības abās slepkavībās ir.

- Kurš... Kurš varētu nogalināt Džoenu un pēc tam Loreinu? - Sju prātoja, nervozi virpinādama zelta aproci.

- Vai jūs zinājāt, ka Džoena Vilsone no mātes mantoja māju, kuru neilgi pirms nāves pārdeva? - Glens vaicāja.

- Par apmēram simt septiņdesmit pieciem tūkstošiem mārciņu. Mēs cenšamies noskaidrot, kur palika nauda.

- Varbūt tika samaksāti Ponija parādi, - Stīvens sacīja.

- Viņš bija lielisks puisis, taču ar naudu neprata rīkoties. Vienmēr iesaistījās kaut kādās mahinācijās, taču uz zaļa zara netika. Saprotiet, spēle uz augstām likmēm nebija viņam pa spēkam.

- Tas nudien skanēja skarbi, - Sjū attrauca, pievērsusies vīram. - Ponijam bija daudz labu ideju. - Viņa palūkojās uz abiem detektīviem un ar pirkstu uzsita sev pa galvu.

- Radošs prāls. Reiz viņš izgudroja ierīci gaisa izsūknēšanai no vīna pudelēm, kas atvērtas, bet nav izdzertas tukšas. Viņš jau grasījās savu ideju patentēt, bet tirgū parādījās tas... kā sauca? Vācu vin.

- Jā, taču no plastmasas, - Stīvens aizrādīja. - Ronijs, muļķītis, savējo bija uztaisījis no misiņa. Katrs taču zina, ka metāli reaģē ar vīnu.

- Toreiz tu apgalvoji, ka ierīce ir izcila.

- Jā, bet es nemūžam vairs neieguldītu naudu Ronija iecerēs. Divreiz jau apdedzinājos. - Stīvens paraustīja plecus.

- Ir vajadzīgs kaut kas vairāk par labu ideju, lai bizness būtu veiksmīgs. - Viņš ieskatījās rokas pulkstenī un sanervozējās.

- Kliņģera kungs un kundze, - Bella sacīja, - vai jums bija kaut mazākā nojausma, ka Loreina dažus mēnešus pirms tā saucamās pašnāvības tika pie milzīgas naudas?

Sju sparīgi papurināja galvu.

- Noteikti ne. Es to uzzinātu pirmā. Ronijs nabadzīti pameta briesmīgās nepatikšanās. Viņai bija jāatgriežas darbā Getvikā. Vira pārgalvīgo darījumu dēj kredītu viņa paņemt nevarēja. Nebija pat tik daudz naudas, lai nopirktu mašīnu! Reiz es Loreinai aizdevu simt mārciņu, lai viņa varētu savilkt galus kopā.

- Jums tas varbūt izrādīsies pārsteigums, - Glens ieminējās, - taču Ronijs Vilsons Norwich Union kompānijā bija apdrošinājis savu dzīvību. Divtūkstoš otrā gada martā Loreinai Vilsonei izmaksāts mazliet vairāk par pusotru miljonu mārciņu. - Šoks likās teju sataustāms, bet Glens turpināja: - Savukārt jūlijā viņa saņēma divarpus miljonus dolāru no vienpadsmitā septembra traģēdijas upuru kompensāciju fonda. Ja rēķinām pēc tolaik spēkā esošā kursa, tas bija miljons un septiņsimt piecdesmit tūkstoši mārciņu.

Iestājās pamatīgs klusums.

- Neticu. Es gluži vienkārši nespēju noticēt... - Sjū papurināja galvu. - Kad Loreina pazuda, policisti nebija pilnīgi pārliecināti, ka viņa izdarījusi pašnāvību, ielecot jūrā. Iemeslus šaubām viņi neatklāja. Bet mēs ar Stīvenu un visi pārējie viņas draugi uzskatījām, ka viņa ir mirusi, jo neviens no mums par viņu vairs neko nebija dzirdējis.

- Ja tā ir patiesība... - Stīvens Klingers aprāvās pusvārdā.

- Loreina visu izņēmusi dažādās summās, laika posmā no divtūkstoš otrā gada jūlija līdz novembrim, - Bella paskaidroja.

- Skaidrā naudā? - Stīvens Klingers pārjautāja.

- Vai jūs varētu iedomāties, ka Vilsonus... precīzāk sakot, Roniju... kāds šantažēja? - Glens vaicāja.

- Mēs ar Loreinu bijām tuvas draudzenes, - Sjū atgādināja. - Viņa neslēptu no manis tādu faktu. Viņa man uzticētos.

"Tāpat kā gadījumā ar trīsarpus miljoniem mārciņu!" Glens klusībā atcirta.

Piepeši Stīvens Klingers pašāva pirkstu gaisā.

- Ziniet... Varbūt Ronijs viņai to iemācīja. Viņš tirgojās ar pastmarkām.

- Pastmarkām? - Glens izbrīnījās.

Namatēvs palocīja galvu.

- Ar vērtīgām pastmarkām. Un pārdeva tās tikai par skaidru naudu. Tādējādi Ieņēmumu dienestam bija grūtāk izsekot viņa darījumus.

- Lai iegūtu vairāk nekā trīs miljonus mārciņu, jāpārdod šausmīgi daudz pastmarku, - Bella aizrādīja.

Stīvens papurināja galvu.

- Nebūt ne. Reiz Ronijs krogā atvēra naudasmaku un parādīja man mārku - vienu mārku -, par kuru samaksājis piecdesmit tūkstošus. Viņš stāstīja, ka atradis pircēju, kurš dos sešdesmit. Lai gan... viņš bija tik veiksmīgs biznesā, ka varbūt saņēma tikai četrdesmit.

- Vai jūs zinājāt, kur Vilsona kungs tirgo markas?

- Par dažiem vietējiem veikalniekiem viņš man stāstīja... Pieminēja "Hoksu" Karalienes ceļā un pāris vietu Londonā, tāpat Ņujorku. Jā, reizēm viņš mēdza pļāpāt par kādu lielu spēlētāju, kurš strādā mājās... vardu neatceros... kaut kur Daika ceļā. Varbūt "Hoksā" kāds jums pateiks. -Kamēr Glens Brensons pierakstīja informāciju, Stīvens turpināja: - Vēl Ronijs teica, ka tajā pasaulē augstākajā līmenī valda tikai nedaudzi. Ja kāds ir pārdevis vai nopircis kaut ko izcilu, pārējie nekavējoties par to uzzina. Ja Loreina visu naudu iztērēja par markām, kāds to noteikti atcerēsies.

- Un kāds ari atcerēsies, ka viņa tās pārdevusi, - Bella piebilda.

84

Divtukstoš septītā gada oktobris

Tā bija Dankana Trauta pirmā pilnvērtīgā darba diena policijā. Viņš jutās lepns, pašpārliecināts un, patiesību sakot, ari mazliet sanervozējies.

Viņš bija piecas pēdas un deviņas collas garš - ne pārāk izcils augums - un svēra nepilnas simt četrdesmit mārciņas, taču rūpējās par savu fizisko stāvokli. Kopš agras jaunības viņš aizrāvās ar kara mākslām un bija ieguvis visdažādākos sertifikātus kikboksā, tekvondo un kungfu.

Draudzene Sonija bija uzdāvinājusi viņam ierāmētu afišu ar uzrakstu:

"Jebšu es ari staigāju tumšā ielejā, ļaunuma nebīstos, jo esmu briesmīgākais kuces dēls visā ielejā."

Tagad, desmitos no rīta, šis Briesmīgākais kuces dēls atradās Jūrnieku parādes ielas un Erundela ceļa krustojumā Braitonas un Hovas austrumu galā. "Ši nudien nav nekāda ieleja," viņš secināja. Ielās tobrīd valdīja miers, bet pēc stundas parādīsies pirmie narkomāni. Tie bija statistikas dati, ar kuriem vietējais tūristu informācijas centrs nemēdza lielīties, - pilsētā bija Apvienotās Karalistes mērogā otrs lielākais injicējamo narkotiku lietotāju skaits uz vienu iedzīvotāju. Trauts tika brīdināts, ka neproporcionāli dauciz šo padibeņu dzīvo tieši viņa apgaitas rajonā.

Iečērkstējās rācija, un atskanēja viņa kods. Trauts atsaucās satraukuma pilnā balsī.

- Viss kārtībā, Dankan? - apvaicājās seržants Morlijs.

- Jā, kungs. Pagaidām.

Trauta apgaitas rajons stiepās no piekrastes Kemptaunā līdz Vaithokai, kur kopš sendienām dzīvoja pilsētas nekrietnākas un nežēlīgākās ģimenes un ari daudzi kārtīgi cilvēki. Par laimi, nesenās pašvaldības politikas iniciatīvas ieviesa milzīgas pozitīvas pārmaiņas. Rindu mājās bija iekārtotas īrējamas istabas un lētas viesnīcas, lai izmitinātu arvien pieaugošās pilsētas iedzīvotājus, tostarp vienu no Apvienotās Karalistes lielākajam geju kopienām. Turpat bija dučiem restorānu, krogu un nelielu veikaliņu, kā arī vairākas skolas un pilsētas slimnīca.

- Tev jaaprauga kāda persona. Sieviete, kura esot pārāk satraukusies par kaut ko. - Seržants atstāstīja padotajam visas detaļas.

Dankans Trauts izņēma pavisam jauno bloknotu un pierakstīja adresi un vārdu: "Ketrina Dženingsa."

- Uzdevums nāk no inspektora, kuram savukārt ziņojis kāds no augšas. Tu taču saproti.

- Protams, seržant. Es atrodos pavisam netālu. Tūdaļ aiziešu.

Platiem soļiem Dankans Trauts aizsteidzās pa Jūrnieku parādes ielu un nogriezās pa kreisi.

Tas bija daudzdzīvokļu nams ar astoņiem stāviem. Līdzās atradās celtniecības uzņēmuma kravas automobilis un lifta apkalpošanas kompānijas furgons. Trauts pagāja garam pelēkam Ford Focus, kam pie vējstikla bija piestiprināta soda kvīts par stāvēšanu neatļautā vietā, un nonāca pie ieejas, vispirms palaižot divus vīriešus ar milzīgu ģipškarto-na plāksni rokās. Panelī ar zvanu pogām pie astoņdesmit otrā numura nebija vārda. Konstebls nospieda vajadzīgo pogu. Neviens neatbildēja.

Pašā apakšā atradās pārvaldnieka zvans, taču durvis bija vaļa un Trauts nolēma iet iekša. Pie lifta karājās paziņojums: “Nestrādā." Konsteblam nācās iet kājām, cenšoties neuzmīt kāpņu margu pārklājiem. Diemžēl rūpīgi nospodrinātās kurpes jau bija noputējušas. Kaut kur augšā kāds urba un sita ar āmuru, bet piektajā stāvā šķēršļu joslu sagādāja celtniecības materiāli.

Astotajā stāvā Ketrinas Dženingsas dzīvoklis atradās taisni pretī. Ziņkārību rosināja trīs dažādas atslēgas un actiņa. "Nav nekāds brīnums," konstebls nosprieda, "jo Brai-tonas noziedzīgajos rajonos nesen pamatīgi aplaupīti vairāki dzīvokļi. Taču trīs atslēgas, turklāt tik iespaidīgas, ir pārak daudz. Jus, kundzīt, no kaut ka baidāties," viņš nodomāja un piezvanīja pie durvīm.

Atbildes nebija. Viņš mēģināja vēl vairākas reizes un pacietīgi gaidīja, tad nolēma aprunāties ar pārvaldnieku.

Kad viņš bija nokāpis līdz nelielajam pirmā stāva foajē, namā ienāca divi cilvēki. Viens bija apmēram trīsdesmit gadus vecs patīkama izskata vīrietis kombinezonā ar firmas "Stenvels. Apkope un remonts" logo un instrumentu jostu. Otrs, sešdesmit gadus vecs vīrs kombinezonā un netīrā sporta krekliņā, likās draudīgāks un turēja rokā vecmodīgu mobilo tālruni. Viņam bija nomelnējis pirksta nags.

Strādnieks apmulsis uzsmaidīja Trautam.

- jūs gan ātri atbraucāt!

Sešdesmitgadīgais pavēcināja tālruņa aparātu.

- Es tik tikko zvanīju, tikai pirms minūtes! - Balss vedināja domāt, ka viņš sūdzas.

- Zvanījāt man?

- Par liftu!

- Piedodiet, - Trauts sacīja, - kas jūs esat?

- Pārvaldnieks.

- Es esmu ieradies citā jautājumā, - Trauts paskaidroja, - taču priecāšos palīdzēt, ja vien izstāstīsiet, kas noticis.

- Viss ir vienkārši, - jaunākais atbildēja. - Lifta mehānisms ir salauzts. Speciāli sabojāts. Trauksmes iekārtas un tālruņa vadi ir pārgriezti.

Uzmanīgi klausīdamies, Trauts paņēma bloknotu.

- Kā tas noticis?

- Es visu parādīšu, sasodīts! Vai tehnika jums nav sveša?

Trauts paraustīja plecus.

- Mēģiniet stāstīt!

- Mums būs jāaiziet uz motortelpu. Tur pa grīdu mētājas šļirces. Un kāds ir nobloķējis lifta mehānismu, kamēr tas bija darbībā.

- Skaidrs. Vispirms man jāaprunājas ar šo kungu.

Strādnieks pamāja.

- Es tikai pārvietošu savu furgonu. Ceļu policisti te siro gluži kā tādi gestapovieši.

Tikmēr Trauts pievērsās pārvaldniekam.

- Astoņdesmit otraja dzīvoklī ir reģistrēta Ketrina Dže-ningsa, vai ne?

- Nesen. Apmetusies šeit tikai pirms pāris nedēļām.

- Ko varat par viņu pastāstīt?

- Neko mēs neesam runājuši. Izņemot svētdienu, kad viņa bija iesprūdusi liftā. Bet naudas viņai netrūkst. Tā es spriežu pēc maksātās īres.

- Kurš, jūsuprāt, sabojāja liftu? Vietējie huligāni? Vai varbūt tas ir kaut kā saistīts ar Dženingsu?

Pārvaldnieks paraustīja plecus.

- Es domāju, ka viņš negribēs atzīt tehnisku kļūmi. Varbūt tāpēc, lai pasargātu sevi vai savu kompāniju.

l

Trauts pamāja ar galvu, taču neko neteica. Secinājumus viņš nolēma izdarīt, kad kopā ar inženieri būs apskatījis mo-tortelpu.

- Tātad jūs nezināt, kā viņa pelna iztiku? - Tiklīdz pārvaldnieks papurināja galvu, konstebls turpināja: - Viņa ir precējusies? Bērni?

- Dženingsa dzīvo viena.

- Kurp viņa devusies?

- Mans dzīvoklis ir mājas viņā pusē, tādēļ šī spārna īrniekus es satieku vien nepatikšanu gadījumā. Vai viņai ir problēmas ar policiju?

- Nē, nebūt. - Trauts iedrošinoši pasmaidīja. - Es esmu policijas konstebls Trauts, viens no jaunajiem patruļdienestā. - Viņš izvilka vizītkarti.

Paņēmis to, pārvaldnieks šaubīdamies apskatīja iespiestos uzrakstus.

- Cerams, ka jus apstaigāsiet šo rajonu arī piektdienu un sestdienu vakaros. Pagājušajā piektdienā sīkie nelieši pielaida uguni atkritumu konteineram, - viņš norūca.

- Jā, tieši to paredz jaunā iniciatīva, - konstebls atzina.

- Noticēšu vien dienā, kad pārmaiņas redzēšu savām acīm.

85

Divtukstoš septītā gada oktobris

- Ei, vecais, jau esi gaisā?

Greiss bija izvēlējies uzvalku, lai Ņujorkā izskatītos lietišķi, bet tobrīd zeķes stāvēja Getvikas lidostas Dienvidu terminālī un vēroja, kā viņa kurpes pa konveijera lenti nozūd skenera otra pusē. Spiezdams tālruņa aparātu pie auss, viņš atbildēja:

- Pagaidām esmu vien atbrīvojies no kurpēm. Vājprāts! Lai tiktu lidmašīnā, katru reizi ir jāizģērbjas arvien vairāk un vairāk, sasodīts. Un tikai tāpēc, ka viens trakais pirms pieciem gadiem vēlējās pielaist uguni savām apavu auklām! Man nācās izkravāt čemodānu, jo atbilstoši jaunajiem noteikumiem tas izrādījās pārāk liels, un tagad man bus jāgaida, kamēr to pārbaudīs. Laika izšķērdēšana, nekas vairāk.

- Briesmīga nakts, ja?

Plati pasmaidījis, Greiss atcerējās saldo naksniņu kopā ar Klio.

- Patiesību sakot, nē. Tā bija krietni labāka par daudzām citam. Man nevajadzēja klausīties viena nožēlojama naba-dziņa gaudās.

Par šo piezīmi seržants nelikās nezinis.

- Un suns vairs nevēma?

Greiss ar plecu spieda tālruni pie auss un vienlaikus centās aizsaitēt labās kājas kurpi. Atmetis mēģinājumiem ar roku, viņš apsēdās.

- Nē, tikai ar būkšķi nogāzās uz grīdas.

- Ar tevi viss ir kārtībā, vecīt? Izklausās, ka tu runā caur spilvenu.

- Man nekas nekaiš, es tikai nopūlos aizsaitēt kurpes. Tu piezvanīji tikai tāpat vien, lai papļāpātu?

- Ko tu zini par markām? - Brensons pavaicāja.

-Automobiļu vai vīnu?

- Ļoti smieklīgi.

- Es šo to zinu par britu kolonijām veltīto sēriju, - Greiss atbildēja. - Tēvs kolekcionēja pirmās dienas zīmogošanas eksemplārus. Un gādāja tās arī man, kad biju puika. Kad tēvs nomira, mate lika aiznest kolekciju uzpircējam, kurš par to atmeta vien pliku grasi. Ja gribi atrast sev aizraušanos, labāk krāj tauriņus vai uzskaiti vilcienus.

- Jā, jā. Vai beidzi zoboties? - Glens nīgri pajautāja. Greiss kaut ko norūca. - Paklau, mēs ar Bellu aizbraucām pie Kliņģeriem, - Brensons paziņoja. - Painteresējāmies par tiem Loreinas Vilsones miljoniem. Iespējams, ka viņa par šo naudu pirkusi pastmarkas.

- Tiešām? - Piepeši Greiss mitējās knibināties ap kurpju auklām un koncentrējās sarunai. Atmiņā atausa otrdienas tikšanās ar Teriju Biglovu. "Pēc Ronija nāves viņa krita šausmīgā depresijā... Banka atņēma māju... finansisti pagrāba gandrīz visu pārējo. Palika vien dažas pastmarkas."

- Jā. Stīvens Klingers pateica, ka vērtīgo pastmarku tirgus ir maza pasaulīte, kur cits citu pazīst.

- Vai viņš nosauca vietējos veikalniekus?

- Dažus.

- Paklau, Glen, šaurās pasaulītes parasti ir ļoti noslēgtas, un viņi cenšas pasargāt sevi. Piespied viņus runāt!

- Ē...

- Pasaki viņiem, ka mēs izmeklējam slepkavību, tādēļ informācijas slēpējiem var inkriminēt līdzzināšanu un par to draud sods. Lai šie nobīstas.

-Jā, priekšniek. Laimīgu ceļu! Un nodod sveicienus Ņujorkai!

- Es nosūtīšu tev pastkarti.

-Tikai neaizmirsti uzlīmēt mārku!

86

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Bella sazinājās ar vienu no operācijas "Dingo" komandas pētniecēm un palūdza sagatavot sarakstu ar visiem pastmarku tirgotājiem Braitonā un Hovā. Pēc tam viņi aizbrauca uz Karalienes ceļu pie Stlvena Kliņģera nosauktā veikalnieka. Pie stūres sēdēja Glens.

"Hoksa" atradās netālu no stacijas un izskatījās pēc vietas, kas pastāvējusi mūžīgi. Skatlogā ekspozīcija nemainījās, bet palaikam tika papildināta. Tur netrūka monētu kolekciju kastītēs, medaļu, izcilu pastmarku pec pirmās dienas zīmogošanas un vecu pastkaršu.

Viņi iesteidzās iekšā, lai paglābtos no spēcīgā lietus, un ieraudzīja divas apmēram trīsdesmit gadus vecas sievietes -varbūt māsas, jo abas bija gaišmates un visnotaļ glītas. Brensons pastmarku tirgotājus bija iedomājies citādus - viņaprāt, tajā pasaulē valda vīrieši.

Aizrāvušās sarunā, sievietes nepamanīja detektīvus, it kā būtu pieradušas pie dīkdieņiem, kas tik un tā neko nepirks. Glens un Bella lūkojās apkārt un pieklājīgi pagaidīja, kamēr abas izpļāpāsies. Telpa likās pārblīvēta, to lielākoties aizņēma steķu galdi ar kartona kastēm, kurās sabāztas senlaicīgas pastkartes ar pikantām ainiņām vai sen izzudušiem Braitonas skatiem.

Piepeši sievietes apklusa un pievērsās apmeklētājiem. Brensons parādīja savus dokumentus.

- Es esmu detektīvs seržants no Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas, un ši ir mana kolēģe detektīve seržante Moja. Mēs gribētu aprunāties ar īpašnieku.

- Jā, - pieklājīgi, taču mazliet rezervēti atbildēja viena no sievietēm. - Es esmu Džeklīna Hoksa. Kā varu pakalpot?

- Vai jums ir pazīstami Ronijs un Loreina Vilsoni?

Pārsteigumā Džeklīna Hoksa palūkojās uz savu draudzeni.

- Ronijs Vilsons? Pirms vairākiem gadiem mammai ar viņu bija darīšanas. Es viņu ļoti labi atceros. Viņš allaž kaulējās. Bet tagad viņš ir miris, vai ne? Vienpadsmitā septembra traģēdijā, šķiet.

- Jā, - Bella apstiprināja, nevēlēdamās atklāt pārāk daudz informācijas.

- Viņš bija no augstākā līmeņa? - Brensons pavaicāja. - Proti, viņš tirgoja retas pastmarkas?

Veikala īpašniece papurināja galvu.

- Pie mums ne. Mēs pārāk neaizraujamies ar augstāko līmeni. Bet mums neapšaubāmi ir pieklājīgs bizness.

- Kādas ir jūsu vērtīgākās pastmarkas?

- Tādu nav daudz. Un dārgākās maksā pāris simtus mārciņu. Varbūt kādreiz kāds piedāvās arī izcilākas, un tad mēs apsvērsim iespēju.

- Vai Loreina Vilsone te iegriezās? - Brensons vaicāja.

Džeklma mirkli padomāja un tad palocīja galvu.

- Jā, bet precīzi neatceros. Ne pārāk ilgi pēc vīra nāves laikam. Viņa gribēja pārdot dažas pastmarkas no vira krājuma. Mēs nopirkām, šķiet, par dažiem simtiem mārciņu.

- Vai viņa jebkad ir runājusi par lielākām summām? Par iespēju iztērēt nopietnu naudu?

- Ko jus gribat pateikt?

- Vai Loreina Vilsone ieminējās, ka viņa varētu noslēgt kādu darījumu par simt tūkstošiem mārciņu?

īpašniece papurināja galvu.

- Nekad.

- Ja cilvēks ierastos un paziņotu, ka vēlas nopirkt pastmarkas par vairākiem simtiem tūkstošu, kā jūs rīkotos?

- Nosūtītu viņu uz izsoļu namu Londonā vai pie cita tirgotāja un cerētu, ka tas atvēlēs man pieklājīgu komisijas maksu.

- Pie kā jūs viņu sūtītu šajā apvidū?

- Braitonā ir tikai viens cilvēks, kurš strādā tik augstā līmenī, - Džeklīna atbildēja, paraustījusi plecus. - Tas ir Hjūgo Hegartijs. Viņš it kā ir samazinājis apgriezienus, taču joprojām kaut ko tirgo.

- Vai jums ir adrese?

- Protams, tūliņ iedošu.

Daika ceļš, kas pārtapa Daika ceļa avēnijā, vijās gluži kā stiga no pilsētas centra uz Daunsu kalnu pusi un veidoja robežu starp Braitonu un Hovu. Lielākoties gar to atradās dzīvojamie rajoni ar rindu mājām, kas tālāk no centra kļuva arvien švītīgākas, paretam bija ari veikali, biroji un restorāni.

Bellai par atvieglojumu, satiksmes straume bija nepārtraukta, tādēļ Glenam neizdevās braukt pārāk ātri. Viņa pētīja namu numurus un uzsauca:

- Nākamais kreisajā pusē.

Pakavveida piebraucamie ceļi bija uzkrītoša apkārtnes iezīme, taču te nebija elektrisko vārtu kā Kliņģeru mājā. Šie koka vārtiņi likās nevirināti jau gadiem. Piebraucamais ceļš bija pilns ar automobiļiem, tādēļ Brensons savējo atstāja ielas malā, ar diviem riteņiem uzlaužoties uz ietves un no-šķērsojot veloceliņu.

Garām pavecam BM VV kabrioletam, vēl vecākam SAAB, netīram pelēkam Aston Martin DB7 un diviem Volkswagen Colf automobiļiem viņi devās uz mājas pusi. Brensons prātoja, vai Hegartijs tirgo ne tikai pastmarkas, bet arī automašīnas.

Lieveņa jumts ļāva patverties no lietus. Kad atvērās iespaidīgās ozolkoka durvis, Glenam Brensonam aizrāvās elpa. Uz sliekšņa stāvošais cilvēks bija ļoti līdzīgs vienam no viņa iemīļotākajiem aktieriem - Ričardam Herisam. Detek-

tīvs likās tik pārsteigts, ka uz bridi zaudēja valodu un spēja vien parādīt dokumentus.

Vīrietim bija tik skarba seja, ka Glens nevarēja noteikt viņa vecumu. "Varbūt sešdesmit vai nepilni astoņdesmit?" Garie, diezgan nekoptie mati bija drīzāk balti nekā pelēki, un viņš valkāja kriketa džemperi, sportisku kreklu un treniņbikses.

- Detektivs seržants Brensons un detektīvu seržante Moja no Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas, - Glens sacīja. -Mēs gribētu aprunāties ar Hegartija kungu. Vai tas esat jūs?

- Atkarībā no tā, kurš 1 legartija kungs jums vajadzīgs, -vīrietis atbildēja, noslēpumaini smaidīdams. - Kāds no maniem dēliem vai es?

- Hjūgo Hegartijs, - Bella precizēja.

- Tas esmu es. - Viņš ielūkojās rokaspulkstenī. - Pēc divdesmit minūtēm man jādodas uz tenisa spēli.

- Mums vajadzīgas tikai dažas minūtes, kungs, - Bella paskaidroja. - Mēs gribam aprunāties par Roniju Vilsonu, ar kuru, mūsuprāt, jums pirms vairākiem gadiem bija darīšanas.

Piemiedzis acis, Hjūgo Hegartijs pēkšņi izskatījās norūpējies.

- Par Roniju! Ak Dievs! Vai tad jūs nezināt, ka viņš ir miris? - Pavilcinājies viņš spēra soli sānis un pieklājīgi sacīja: - Lūdzu, ienāciet! Diena ir diezgan nepatīkama.

Garenajā, ar ozolkoka paneļiem rotātajā foajē pie sienām karājās eļļas gleznas. Viņi sekoja Hegartijam kabinetā ar līdzīgiem paneļiem, polsterētu tumšsartas ādas dīvānu un pieskaņotu atpūtas krēslu. Pa sīkrūtotajiem logiem pavērās skats uz peldbaseinu, uz plašu pļavu, ko ieskāva rudenīgi krūmi un tukšas puķu dobes, un uz kaimiņmājas jumtu aiz dēļu žoga. Augšstāvā kāds strādāja ar putekļsūcēju.

Telpā valdīja nevainojama kārtība. Plauktos rindojās golfa turnīros iegūtas balvas, uz rakstāmgalda vīdēja neskaitāmas fotogrāfijas. Vienā bija redzama glīta sirmgalve, varbūt Hegartija sieva, citās - divi pusaudži, divas līdzīga vecuma meitenes un zīdainis. Blakus rakstāmgalda presei atradās milzīgs palielināmais stikls.

Hegartijs norādīja uz dīvānu, bet pats apsēdās atpūtas krēslā.

- Nabaga Ronijs! Briesmīga nāve. Diemžēl viņam nekad neveicās, tādēļ atrašanās traģēdijas dienā tieši tur liekas pat likumsakarīga. - Viņš nervozi iesmējās. - Tātad... ka varu palīdzēt?

Brensons ievēroja plauktos biezus un smagus Stenlija Gi-bonsa firmas pastmarku katalogus un dučiem citu katalogu.

- Patlaban mēs izmeklējam kādu lietu, kas varbūt ir saistīta ar Vilsona kungu, - detektīvs sacīja. - Kā esam noskaidrojuši, jūs tirgojat vērtīgas pastmarkas. Vai tiesa?

Hegartijs pamāja ar galvu un tad mazliet savieba seju.

- Pēdējā laikā vairs ne tik plaši. Tirgū ir sarežģīta situācija. Es vairāk pievēršos nekustamajiem īpašumiem, akcijām un vērtspapīriem. Bet palaikam gadās arī kāds darījums ar pastmarkām. Man patīk turēt roku uz pulsa.

Sirmajam kungam mirdzēja acis, un Brensonam tas patika. Ričardam Herisam bija tāds pats skatiens - tā bija daļa no šī aktiera maģijas.

- Vai varam apgalvot, ka ar Vilsona kungu jums bijuši vairāki nozīmīgi darījumi?

Hjūgo Hegartijs paraustīja plecus.

- Daži gadījās. Ar Roniju nebija viegli.

- Kādā ziņā?

- Saprotiet... dažu viņa piedāvāto eksemplāru izcelsme likās apšaubāma. Es allaž rūpējos par savu reputāciju.

Brensons to pierakstīja.

- Vai jums šķita, ka viņš iesaistījies negodīgos darījumos?

- Dažas no Ronija pastmarkām es nepirktu ne par kādu naudu. Nereti es brīnījos, kur viņš tādas ņem un kāpēc maksā par tām tik, cik esot samaksājis. - Kungs paraustīja plecus. - Taču viņš lieliski pārzināja šo nozari, un ari es pārdevu viņam dažas izcilas pastmarkas. Viņš vienmēr maksāja skaidrā naudā. Bet... - Balss apsīka, un viņš papurināja galvu. - Godīgi sakot, viņš nebija mans iecienītākais klients. Es cenšos interesēties par cilvēkiem, ar kuriem nākas saskarties. Kā es vienmēr saku, cilvēks var noslēgt tūkstošiem līgumu, taču piekrāpt tikai vienu reizi.

Glcns pasmaidīja, taču klusēja.

- Hegartija kungs, - ierunājās Bella, - vai Loreina Vil-sone sazinājās ar jums pēc vira nāves?

Sekundi vilcinājies, Hegartijs piesardzīgi palūkojās uz abiem detektīviem, it kā likmes piepeši būtu krietni paaugstinājušās. Tad viņš atbildēja:

-Jā.

- Vai varat izstāstīt, kāpēc viņa to darīja?

- Tagad tam acīmredzot vairs nav nozīmes, jo ari viņa ir mirusi. Bet, saprotiet, es zvērēju viņai, ka visu paturēšu noslēpumā.

Atminējies Greisa norādījumus, Brensons izvēlējās vistaktiskāko toni, kāds vien iespējams, un sacīja:

- Mēs izmeklējam slepkavību, Hegartija kungs. Mums nepieciešama itin visa informācija, kādu vien jus varat sniegt.

- Slepkavību? - 1 legartijs izskatījās šokēts. - Ak Dievs! Nolādēts. Kurš... kas ir upuris?

- Diemžēl to mēs pagaidām nedrīkstam izpaust.

- Ne, protams, - Hegartijs attrauca, piepeši nobālējis.

- Labi, ļaujiet man padomāt... Viņa ieradās pie manis divtūkstoš otrā gada februāri vai martā, bet varbūt aprīlī... Es varu paskatīties pierakstos, ja nepieciešams. Un viņa apgalvoja, ka vīrs pirms nāves atstājis milzīgus parādus, viņiem atņemta visa nauda un māja. Atklāti runājot, tas izklausījās nežēlīgi. Kā var tik briesmīgi izturēties pret atraitni? - Hegartija kungs palūkojās detektīvos, it kā meklēdams atbalstu, taču tādu nesaņēma un turpināja: - Loreina stāstīja, ka ir saņēmusi vira dzīvības apdrošināšanas naudu un baidās, vai to nepagrābs kreditori. Iespējams, ari viņa parakstījusi kādus saistību dokumentus. Un viņa vēlējās pārvērst šo naudu pastmarkās, kuras būtu vieglāk noslēpt. Manuprāt, šādu uzskatu viņa bija iemācījusies no vīra.

- Cik lielu naudu viņa piedāvāja? - Bella vaicāja.

- Pirmajā reizē tas bija pusotrs miljons. Pēc dažiem mēnešiem summa bija vēl lielāka - esot saņemta no traģēdijas upuru kompensāciju fonda.

Brensons jutās apmierināts, ka sirmais kungs apstiprina pirmīt iegūto informāciju. "Tātad nemelo," viņš nosprieda.

- Un to visu Loreina Vilsone vēlējās pārvērst pastmarkās? - detektīvs jautāja.

- Izklausās vieglāk, nekā ir patiesībā, - Hegartijs attrauca. - Tāds darījums piesaista uzmanību, tādēļ rīkojos es un visiem stāstīju, ka pērku anonīma kolekcionāra vārdā. Tas nav nekas neparasts. Pēdējā laikā ķīnieši gluži kā traki iegādājās dārgās pastmarkas. Diemžēl daži tirgotāji iemāna viņiem mēslus. - Viņš brīdinoši izslēja pirkstu. - Pat cienījami vīri!

- Vai varat uzskaitīt, kādas pastmarkas jūs pārdevāt Vil-sones kundzei? - Bella vaicāja.

- Jā, bet uzreiz tas nav iespējams. Es varētu sākt pēc spēles un pabeigt ap tējas laiku. Vai būs pieņemami?

- Ideāli, - Brensons apstiprināja.

- Un ļoti noderigi, - Bella piebalsoja, - būtu pievienot sarakstu ar cilvēkiem, kuru palīdzību Loreina Vilsone varēja lūgt, lai pastmarkas atkal pārdotu, kad savajadzējās skaidru naudu.

- Protams, - Hegartijs attrauca. - Un es pierakstīšu ari dažus tādus individuālus kolekcionārus kā es. Diemžēl vairāki mani senie draugi jau ir miruši.

- Vai jums ir pazīstami kādi tirgotāji vai kolekcionāri Austrālijā? - Bella jautāja.

- Austrālijā? - I legartijs sarauca pieri. - Austrālijā? Pag... Protams, kāds Ronija paziņa no Braitonas emigrēja uz turieni deviņdesmito gadu vidū. Skegss. Čeds Skegss. Vienmēr strādāja ar vērienu. Viņam Melburnā bija pasta pakalpojumu uzņēmums. Palaikam viņš nosūta man kādu katalogu.

- Vai jūs kaut ko pērkat no viņa? - Glens vaicāja.

Hegartijs papurināja galvu.

- Ne, viņš ir krāpnieks. Vienreiz apmānīja mani. Es no viņa nopirku dažas pirms tūkstoš deviņsimt trīspadsmitā gada izlaistas Austrālijas markas, taču tās izrādījās daudz bēdīgākā stāvoklī, nekā viņš apgalvoja pa telefonu. Kad es pasūdzējos, viņš mudināja tiesāties. - Hegartijs izmisumā pacēla rokas. - Summa nebija tādu pūliņu vērta, un Skegss to apzinājās. Pāris tūkstošu... juristu pakalpojumi man izmaksātu krietni vairāk. Brīnos, ka tas viltnieks joprojām turas biznesā.

- Vai Austrālijā varat iedomāties vēl kādu? - Bella tincināja.

- Pēcpusdienā es jums iedošu pilnu sarakstu. Vai iegriezīsieties ap četriem?

- Lieliski! Paldies, kungs, - Brensons atbildēja.

Tiklīdz detektīvi piecēlās, Hegartijs sazvērnieciski paliecās uz priekšu, it kā paziņojums būtu domāts tikai viņiem.

- Jūs jau droši vien nevarēsiet man palīdzēt, - viņš sacīja. - Pirms pāris dienām mani nofotografēja viena no jūsu kamerām... Vecajā Soremas ceļā. Jūs nevarēsiet aizbilst par mani kādu vārdiņu, vai ne?

Brensons pārsteigts raudzījās uz sirmo kungu.

- Diemžēl ne.

- Nekas, neuztraucieties. Es tikai pajautāju. - Viņš veltīja viesiem skumju smaidu.

87

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija sēdēja taksometra aizmugurē un pārlasīja tikko saņemto īsziņu. Noskaņojums uzlabojās, un viņa pasmaidīja.

“Atceries? Strādā, it kā tev nevajadzētu naudu. Mīli, it kā tevi nekad nebūtu sāpinājuši. Dejo, it kā neviens uz tevi neskatītos."

Arī šoferis uzlaboja garastāvokli ar stāstiem, ka savulaik bijis bokseris - lielus panākumus nav guvis, taču tagad trenējot bērnus. "Viņam tiešām ir daudziem bokseriem raksturīgā plakanā seja," Ebija secināja, “it kā reiz būtu ar simts jūdzēm stundā iegāzts betona sienā." Abi pļāpāja atpakaļceļa no trešā pansionāta, ko Ebija torit apmeklēja. Viņa uzzināja, ka arī šoferim ir padzīvojusi māte ar veselības problēmām, taču viņa nevar atļauties tādu greznību kā aprūpes namus.

Bija grūti izdomāt atbildi uz. īsziņu, tādēļ Ebija uzrakstīja:

"Drīz! Es nevaru vien sagaidīt. Es ļoti ilgojos pēc tevis. X."

Tūliņ pēc vieniem šoferis apturēja automobili pie Ebijas mates mājas. Ebija palūkojās apkārt, meklēdama kādu zīmi par Rikija klātbūtni, taču gaiss likās tīrs. Pirmie divi pansionāti izrādījās briesmīgi, taču trešais viņu apmierināja un likās drošs. Turklāt tajā bija briva vieta. Ebija nolēma, ka vedīs māti prom nekavējoties.

Vajadzēja vien sakravāt somu. Viņa apzinājās, cik lēnas ir mātes kustības, taču apņēmās visu izdarīt un nokārtot. "Mammai varbūt tā vieta nepatiks, bet dažas nedēļas nāksies pieciest. Tur viņa noteikti būs pasargāta. Es nevaru paļauties uz mammas jauno pieskatītāju, uz to savādo Dorisu... Es pat nezinu viņas uzvārdu! Kad mamma bus drošībā, es varēšu realizēt savu plānu." Tas bija tapis pēdējās stundās un paredzēja, ka vispirms jānokļūst pēc iespējas tālāk no īstbornas un tad jāatrod kāds absolūti uzticams palīgs. "Cik daudziem svešiniekiem es varētu nodot visu, kas man pieder šajā pasaulē, un noticēt, ka tas cilvēks neaizlaidīsies - tāpat kā savulaik es?"

Taksometra šoferis likās krietns vīrs. "Viņam varētu uzticēties, bet... vai viņš spētu tikt gala ar Rikiju viens, bez palīgiem? Ja tādi būtu jāmeklē, es paļautos uz vienu cilvēku, ko pazistu trīsdesmit minūtes, un uz vairākiem, kurus vispār nekad neesmu satikusi. Pārāk augstas likmes, ja ņemam vērā visu, ko esmu līdz šim pārdzīvojusi."

Diemžēl viņai nebija pārāk liela izvēle. Par dzīvokļa īri bija samaksāts trīs mēnešus uz priekšu, iztērējot lielāko daļu skaidrās naudas rezervju. Viena mēneša tēriņi segti par mātes uzturēšanos pansionātā "Bekshilas mauriņš". Kontā bija vien tik līdzekļu, lai iztiktu pāris mēnešu lētā viesnīcā.

Pēc tam būs nepieciešams piekļūt saviem resursiem, turklāt tā, lai nebūtu jāsastopas ar Rikiju.

Ebija pateicās Dievam par veiksmīgo sagadīšanos, ka viņa tās vel nebija noglabājusi jaunajā seifā.

"Protams, man vajadzēja atcerēties, ka Rikijs ir elektronikas lietpratējs." Reiz viņš lielījās, ka maksā pusei labāko Melburnas un Sidnejas viesnīcu personāla, lai sadabūtu plastmasas atslēgu kartes, ko viesi pēc aizbraukšanas nodod reģistratūrā. Tajās saglabājas informācija no klientu kredītkartēm un viņu mājas adreses, kuru kāds gribot pirkt, -tā apgalvoja Rikijs. Tādējādi blēdīšanās jeb datu serviss, kā viņam labpatikas to dēvēt, sniedzās krietni tālāk par likumīgu biznesu.

Ebija pa gaiteni devās uz mātes dzīvokļa pusi. Pirmīt viņa divas reizes bija zvanījusi, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Ap pusvicnpadsmitiem māte paziņoja, ka atslēdznieks piezvanījis un solījies pēc pusstundas būt klāt. Otra reize bija pirms stundas, un tad māte apgalvoja, ka meistars ir ieradies.

Garastāvoklis sabojājās, tiklīdz Ebija konstatēja, ka joprojām var atslēgt durvis ar savu atslēgu un nav ne zīmes par to, ka vispār kāds te būtu strādājis. Satraukusies viņa pasauca māti un iesteidzās dzīvojamā istabā.

Viņai par pārsteigumu, bija pazudis paklājs - sarkanais paklājs, ko viņa atcerējās kopš bērnības un no kura vēl iepriekšējā dienā bija uzslaucījusi rīsu pudiņu. Tikai dažās vietās uz dēļiem vēl vīdēja apdiluša paklajuma fragmenti.

Pavisam īsu brīdi Ebija centās saprast, kā durvju atslēgas nomaiņa būtu saistīta ar paklāja noņemšanu. Visa pasaule šķita sagriezusies kājām gaisā. "Kas ir noticis?"

- Mamm! Mamm! - viņa uzsauca vēl klusā cerībā, ka māte iegājusi virtuvē, tualetē vai guļamistabā.

"Kur ir Dorisa? Vai tad viņa nesolīja palikt šeit pie mammas?" Panikas pārņemta, Ebija skrēja no telpas telpā, tad izsteidzās no dzīvokļa un pa diviem pakāpieniem uzreiz pieveica attālumu līdz Dorisas dzīvoklim. Piezvanījusi pie durvīm, viņa tūdaļ sāka klauvēt ar dūri.

šķita, ka ir pagājusi mūžība, iekams nožvadzēja drošības ķēde un durvis pavērās nelielā spraugā. Dorisa masīvajās tumšajās brillēs piesardzīgi palūkojās ārā, tad atplauka laipnā smaidā un attaisīja durvis plašāk.

- Sveika, mīļā!

Balss tonis mudināja Ebiju nomierināties. "Mamma droši vien atnākusi ciemos pie kaimiņienes," viņa nosprieda.

- Labdien. Es tikai gribēju noskaidrot, kas lejā noticis.

- Ar atslēdznieku?

- Jā, - Ebija attrauca. "Tātad viņš ieradies."

- Viņš jau ir ķēries pie darba, mīļā. Visnotaļ patīkams jauneklis. Vai kaut kas nav kārtība?

-Jūs taču pārbaudījāt viņa dokumentus, vai ne?

- Jā, mīļā, viņam bija kompānijas vizītkarte. Es biju paņēmusi līdzi palielināmo stiklu, lai varētu izlasīt.

Tobrīd iezvanījās Ebijas tālrunis. Viņa palūkojās ekrānā -mātes jaunais numurs. Nākamajā mirklī viņa pievērsās Dorisai.

- Viss ir kārtībā. Paldies.

Dorisa izslēja pirkstu.

- Kaut kas būs piededzis, mīļa. Ja vajadzēs, droši nāc vēlreiz!

Tiklīdz Dorisa aizvēra durvis, Ebija sāka telefonsarunu.

Runāja māte, taču drebošā balsī, aizelsdamās un vilcinādamās, it kā lasītu priekšā uzrakstītu tekstu.

- Ebija... Ar tevi grib sazināties Rikijs. Lūdzu, izdari visu precīzi tā, kā viņš liek.

Iestājas klusums. Saruna bija pārtrūkusi.

Mēģinājums piezvanīt mātei neizdevās, jo atsaucās vien balss pastkastīte. Pēkšņi tālrunis atkal iedžinkstējās. Ekrānā bija rakstīts: "Privāts numurs."

Rikijs.

88

Divtūkstoš septītā gada oktobris

- Kur ir mana māte? - Ebija nokliedza klausulē, iekams Rikijs bija pateicis kaut vārdu. - Kur viņa ir, nelieti? Kur?

Aiz muguras atvērās durvis, pa kurām ziņkārīgi palūkojās kāds sirmgalvis. Jau nākamajā mirkli durvis ar troksni aizcirtās.

Saniknota par to, ka muļķīgā kārtā atstājusi māti kopā ar neuzticamu cilvēku, Ebija sāka soļot lejā pa kāpnēm.

- Es gribu runāt ar viņu nekavējoties. Kur viņa ir?

- Tavai mātei nav ne vainas, Ebij, - Rikijs apgalvoja. - Viņa ir silti ietīta brīnišķīgā paklājiņā. Varbūt tu gribēji noskaidrot, kur tas palicis.

Spiežot tālruņa aparātu pie auss, Ebija ieskrēja mātes dzīvoklī, aizvēra durvis, apstājās dzīvojama istabā un apstulbusi vērās uz kailajiem grīdas dēļiem. Pār vaigiem ritēja asaras. Viņa drebēja. Tā bija pirmā pazīme, ka tuvojas panikas lēkme.

- Es zvanīšu policijai, Rikij, - viņa draudēja. - Lai notiek, kas notikdams. Man vienalga. Skaidrs? Es tūdaļ zvanīšu policijai.

- Nedomāju vis, Ebija, - Rikijs rāmi atbildēja. - Tu esi pārāk gudra, lai tā darītu. Ko tu viņiem teiksi? "Es tam cilvēkam nozagu visu, un tagad viņš vēlas atriebties un tā-dēj ir paņēmis manu māti par ķilnieci." Policijā tev pieprasīs paskaidrojumus. Mūsdienu Rietumu pasaulē, kur naudas atmazgāšana ir noziegums, ikvienam ir pienākums atklāt, kā viņš ticis pie mantas un naudas. Kā atskaitīsies tu? Stāstīsi, ka visu nopelnīji Melburnā, strādājot par viesmīli bārā?

- Man vienalga, Rikij! - Ebija nokliedza. - Skaidrs?

Uz mirkli iestājās klusums. Tad viņš sacīja:

- Droši vien. Mani apzogot, tu nerīkojies impulsa iespaidā. Jūs ar Deivu to plānojāt ilgi un rūpīgi, vai ne? Vai viņš tev pateica priekšā, kā mani labāk apmuļķot? Vai varbūt galvenais bija tas, lai es būtu pilnībā aptīrīts, ko?

- Ar manu māti tas nekādi nav saistīts. Ved viņu atpakaļ! Un tad mēs parunāsimies.

- Nē, tu atvedīsi tās, un tad mēs aprunāsimies.

Panikas lēkme pastiprinājās. Ebija centās dziļi elpot. Galva reiba un dega ka ugunīs. Likās, ka viņa pamet savu ķermeni, kas tūliņ grasās nomirt. Paklupusi viņa atsitās pret dīvāna galu, izmisīgi ieķērās tajā un tad atkrita sēdeklī.

- Pietiek, - viņa izgrūda. - Es zvanu policijai!

Diemžēl pašpārliecinātība tonī bija izplēnējusi, un to aptvēra ari Rikijs.

- Un tālāk?

- Vienalga. Man ir vienalga, sasodīts! - Kā sadusmojies bērns viņa vairākkārt to atkārtoja, ikreiz arvien skaļāk. - Man ir vienalga, sasodīts!

- Neapšaubāmi. Jo policija atradis hroniski slimu sievieti, kas izdarījusi pašnāvību, un viņas zaglīgo meitu, kas sacerējusi pasaciņu par sava nozieguma apstākļiem, un vīrieti, kurš samusinājis viņu uz šo noziegumu un kurš diez vai ir tiesīgs stāties likuma priekšā ar attaisnojošu liecību. Padomā, viltīgā kuce! Tagad nomierinies, bet es tavai mammai uzvārīšu teju un pēc tam atkal piezvanīšu.

- Nē, pag... - Ebija iekliedzās.

Kikijs jau bija nolicis klausuli.

Piepeši viņa atcerējās taksometru, kas ar ieslēgtu skaitītāju gaidīja uz ielas.

89

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lūkodams pēc bagāžas, Rojs Greiss aizsūtīja Klio īsziņu un pavēstīja, ka ir nonācis galā. Pēc viņa aprēķiniem, Apvienotajā Karalistē tobrīd bija seši un piecpadsmit vakarā. Tātad vēl piecpadsmit minūtes un sāksies operācijas "Dingo" komandas sapulce.

Viņš piezvanīja Lizijai Mentlai, taču gan fiksētajā, gan mobilajā tālrunī atsaucās vien balss pastkastīte. Bet Glens Brensons pacēla klausuli teju uzreiz.

- Beidzot uzāvi kurpes?

- Jā, un piezvanīju, lai to pateiktu. Iedomājos, ka tev tas patiktu.

- Kur tu esi? Jau galā? Kenedija lidostā?

- Ņuarkā. Patlaban gaidu somas.

- Labi, ja var aizlaisties uz Ņujorku un atstāt pārējos strādājam melnām mutēm.

- Es būtu aizsūtījis tevi uz Austrāliju, taču nedomāju, ka tavā situācijā tas bulu pareizākais solis.

- Jo tālāk es esmu no sievas, jo laimīgāka viņa jūtas. Vismaz pašreiz. Bet par to aprunāsimies, kad tu atgriezīsies.

"Dievs, atpestī!" Greiss nodomāja. "Lai kā es gribētu palīdzēt šim lieliskajam cilvēkam, vienmēr ir jāuzmanās dot padomus, kas var būtiski ietekmēt otra dzīvi. Ko, pie velna, es pats zinu? Vai manējā ir bijusi parauglaulība?"

- Kādi jaunumi? - viņš pajautāja.

- Kamēr tu septiņas stundas gulšņāji ērta krēslā, malkoji šampanieti un skatījies filmas, mēs pamatīgi nostrādājāmies.

- Man bija rezervēta vieta lopu vagonā, tādēļ es cīnījos ar krampjiem un dziļo vēnu trombozi un baidījos saindēties ar pārtiku. Un austiņas nedarbojās, tādēļ kino skatīties nebija iespējams. Bet pārējais tiešām bija lieliski.

- Augšām ir daudz priekšrocību, Roj. Tā taču mēdz sacīt?

-Jā, jā. Bet par visu ir jāmaksā. Labi, pietiks pļāpāt!

Brensons pastāstīja par braucienu pie pastmarku tirgotājiem.

Greiss uzmanīgi klausījās un tad iesaucās:

- Tātad tiešām pastmarkas! Viņa visu naudu pārvērtusi markās?

- Tieši tā. Lai būtu vieglāk pārvietot. Naudas atmazgāšana un tā tālāk. Lidostās ir speciāli apmācīti suņi, kas prot saost skaidru naudu. Un trīsarpus miljoni aizņem visnotaļ daudz vietas, savukārt pastmarkas var salikt pāris A4 aploksnēs.

- Vai mēs nojaušam, ko viņa darījusi tālāk?

- Nē, pagaidām ne. Pēc tam mēs aizbraucām pie Lorei-nas Vilsones māsas.

- Un ko viņa pastāstīja?

- Visnotaļ daudz interesanta.

Tobrīd sāka darboties bagāžas saņemšanas karuseļa sistēma, un divi milzīgi rešņi pagrūda Greisu, un kāda padzīvojusi sieviete ar ratiņiem nejauši uzsita viņam pa kājām. Greiss pakāpās tālāk no pūļa ap konveijeru, bet neizlaida no acīm čemodānus un somas. Zādzības lidostās bija ierasta lieta.

- Tev tur ir baigais troksnis, - Brensons secināja.

- Bet es tevi labi dzirdu. Stāsti!

- Nedēļu pēc vienpadsmitā septembra, tiklīdz atsākās lidojumi, māsa ar Loreinu Vilsoni devās uz Ņujorku un apmeklēja viesnīcu W, kur bija pameties Ronijs.

- Kādu viesnīcu?

- Nosaukumā ir tikai viens burts.

- Viens?

- Vecīt, tu esi mucā audzis, vai? Es atļauju noalgot mani par tavu personisko stila guru. W ir slavena luksusa viesnīcu ķēde.

- Nūja, ar manu algu nepietiek, lai apmeklētu luksusa viesnīcas.

- Nespēju noticēt, ka tu par tām neesi dzirdējis!

- Tā ir vēl viena neatklātā dzīves mistērija. Vai izstāstīsi vēl kaut ko?

-Jā, protams. Numurā atradās dažas Ronija mantas, un viesnīcnieki izrādījās dusmīgi, jo viņa iedotā kredītkarte nesedza visus izdevumus.

- Un viņi neapžēlojās, kad uzzināja, ka Ronijs ir miris?

- Tobrīd tas laikam vēl nebija droši zināms. Viņš bija rezervējis numuru uz divām dienām un atstājis savu kredītkarti. Seifā joprojām glabājās viņa pase un atpakaļceļa biļete.

Sev par atvieglojumu, Greiss ieraudzīja savu somu.

- Pagaidi mirklīti! - Paķēris bagāžu, viņš sacīja: - Tagad turpini.

- Viņas aizgāja uz Deviņdesmit otro muliņu, kur policija bija iekārtojusi kaut ko līdzīgu informācijas centram. Cilvēki turp nesa zobu sukas un citas mantas, ko varētu izmantot iespējamo upuru DNS paraugu paņemšanai un bojāgājušo identificēšanai. Turpat apskatei bija izliktas atrastās personīgās lietas. Diemžēl policijai tobrīd vel nebija gadījusies neviena no Ronija mantām.

Greiss aizvilka somu tālāk no trokšņainā pūļa, tad pagaidīja, kamēr skaļruni atskan kāds paziņojums, un pajautāja:

- Kas zināms par naudu, ko Loreina saņēma?

- Tiktāl mēs vēl nonāksim. Ak, pēc sekundes man jāskrien uz sapulci!

- Pasaki, lai inspektore Mentla man vēlāk piezvana.

- Noteikti. Bet vispirms paklausies, pie kāda atklājuma esam nonākuši! No atbildīgā darbinieka Deviņdesmit otrajā muliņā Loreina izlūdzās pusotru tūkstoti dolāru. Tāds pabalsts lika piešķirts ikvienam, kurš traģēdija bija zaudējis tuvinieku un palicis bez iztikas līdzekļiem.

- Daudziem tas noteikti bija vajadzīgs. Loreinai taču radās finansiālas problēmas, vai ne?

- ]ā. Viņas atgriezās Apvienotajā Karalistē, un pēc pāris nedēļām Loreinai kāds esot piezvanījis un paziņojis, ka atrasts apdedzis maks ar autovadītāja apliecību uz Ronija Vil-sona vārda un viņa mobilais tālrunis. Strādnieki tos atraduši drupās. Loreina saņēma priekšmetu fotogrāfijas, lai varētu atpazīt sava vira mantu.

- Tā arī notika?

- Jā. Bet māsa likās pagalam pārsteigta, kad es izstāstīju par milzīgajām apdrošināšanas un kompensācijas summām. Patiešām ļoti pārsteigta.

- Varbūt tēloja?

- Tā nešķita ne man, ne Bellai. Savās emocijās Loreinas māsa svārstījās starp pārsteigumu un dusmām. Vienbrīd viņa pat atzinās, ka iztērējusi visus savus ietaupījumus, lai palīdzētu Loreinai arī vēlāk, kad, kā liecina banku dokumenti, jau bija saņemta iespaidīgā nauda.

- Par uzticēšanos māsu attiecībās tas neliecina, vai ne?

- Savus noslēpumus Loreina acīmredzot nav atklājusi. Bet labāko es pataupīju beigām. Tev patiks.

Lidostas skaļrunis atkal iečērkstējās. Greiss nokliedza, lai Brensons mirkli uzgaida.

- Pēcpusdienā mēs saņēmām Loreinas Vilsones nedzimuša bērna DNS rezultātus no laboratorijas. Es domāju, ka mēs zinām, kurš ir tēvs!

- Kurš? - Greiss nepacietīgi noprasīja.

-Ja mēs nekļūdāmies, tas ir Ronijs Vilsons.

Pūlēdamies apvaldīt adrenalīna uzplūdus, Greiss klusēja. Rādījās, ka viņa minējumi bus pareizi.

- Vai sakritībai ir augsts procents?

- Šajā gadījumā mums ir puse no tēva DNS. Var būt ari citas sakritības. Bet, ņemot vērā mātes personību, es apgalvotu, ka citus variantus pat nav vērts izskatīt.

- Kur ņemts Ronija DNS paraugs?

- No ķemmes, ko atraitne iedeva Ņujorkas policijai. Atbilstoši noteikumiem informācija nosūtīta britu policijai un glabājas nacionālajā datubāzē.

- Tātad, - Greiss sacīja, - vai nu mūsu draugs Vilsons ir atstājis sievai sasaldētu spermu, kuru viņa, nemaz ne tik mirusi kā mums iestāstīts, ir izmantojusi, vai arī...

- Man patiktu otrais variants, - Brensons pavēstīja.

- Arī man no šejienes tā izskatās, - Greiss atzina.

- Un tu stāvi daudz tuvāk nekā es, vecīt. Ar kurpēm kājās vai bez.

90

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kaut kur tuvumā uzstājīgi zvanīja. Piepeši Ebija aptvēra, ka tas ir viņas mobilais tālrunis. Apmulsusi viņa izslējās un mēģināja aptvert, kur atrodas. Tālrunis nemitējās džinkstēt.

Sejā pūta dzestrs vējiņš, augums pamatīgi svīda. Viņa sēdēja tumsā, un apkārt dejoja spokaini oranžas ēnas. Tiklīdz viņa sakustējās, nočīkstēja atspere. "Es sēžu mātes dīvānā," viņa attapās. "Jēziņ, cik ilgi es esmu nogulējusi?"

Uzmācās bažas, ka varbūt arī Rikijs atrodas blakus. Ieraudzījusi mirgojošo tālruņa ekrānu, Ebija pasniedzās pēc aparāta. "Privāts numurs." Šis uzraksts pastiprināja bailes. Izrādījās, ka ir pusseptiņi vakarā.

Viņa pielika tālruni pie auss.

-Jā?

- Nu, labi padomāji? - Rikijs vaicāja.

Panikas dēļ bija grūti koncentrēties. "Pie velna, kur viņš ir? Jātaisās prom no šejienes. Te es esmu kā māneklis. Vai viņš zina, kur es patlaban atrodos? Varbūt gaida ārpusē?" Ebija prātoja.

Iekams atbildēt, viņa pavilcinājās un mēģināja sakārtot domas. "Lustru nedrīkst ieslēgt, lai Rikijs nesaprastu, ka esmu šeit." Cauri aizkariem iespiedās pietiekami daudz gaismas no ielas, tādēļ pilnīga tumsa istaba nevaldīja.

- Kā jūtas mana māte? - Ebija noprasīja. Balss, izrādās, drebēja.

- Lieliski.

- Viņai nedarbojas imūnsistēma. Ja viņa saaukstēsies, tad saķers pneimoniju un...

Rikijs viņu pārtrauca:

- Kā jau teicu, viņa ir silti ietīta brīnišķīgā paklājiņā.

- Es gribu ar viņu aprunāties.

- Protams. Bet es gribu atpakaļ savas mantas. Ļoti vien-karsi. Atdod man to, kas pieder man, un varēsi vest māmulīti mājās.

- Kā lai es zinu, ka tev var uzticēties?

- Tad nu gan! - Rikijs nosprauslājās. - Nedomāju, ka tu saproti, ko šis vārds nozīmē.

- Kas bijis, izbijis, - Ebija attrauca. - Es tev atdošu visu, kas atlicis.

- Atlicis? - Nelieša balsī ieskanējās trauksme. - Man vajadzīgas visas. Tāds ir nosacījums.

- Tas nav iespējams. Atdot es varu tikai to, kas man ir.

- Tāpēc to nebija seifā, ja? Tu pārdevi?

- Ne jau visas, - Ebija izgrūda.

- Cietsirdīgā maita! Tu pieļausi, ka es nogalinu tavu māti, nevis atdosi manas mantas, vai ne? Nauda tev ir svarīgāka par visu.

- Jā, - Ebija attrauca. - Tev taisnība, Rikij. - Un viņa nolika klausuli.

91

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija steidzās pāri tumšajai telpai, atsitās pret ādas soliņu, tomēr laikus nokļuva līdz vannasistabai un izvēmās izlietnē. Nervi bija uzvilkti ka stīgas.

Viņa izskaloja muti, dziļi ieelpoja un ieslēdza gaismu. Acis asaroja. "Kaut tikai nesāktos vēl viena panikas lēkme!" Ieķērusies izlietnes malās, viņa prātoja, vai Rikijs tiešām tūdaļ iebrāzīsies dzīvoklī. "Jātaisās prom! Un nemitīgi jāatceras, kāpēc es to daru. Savas mammas dēļ. Bez naudas pēdējie dzīves gadi viņai būtu nožēlojami."

Turklāt Deivs gaidīja īsziņu, ka viss ir sagatavots nākamajam solim.

No brīža, kad mātei būs nodrošināta nākotne, Ebiju šķīra viena transakcija. Viens lidojums līdz dzīvei, kādu viņa solījusi pati sev.

"Rikijs ir nežēlīgs sadists. Riebeklis. Bet... slepkava? Nedomāju vis. Ir jāstājas viņam pretī, jāizrāda pretspēks. Tikai tādu valodu saprot riebekļi. Un viņš nav muļķis, pieprasa atpakaļ visu. Kāda jēga nodarīt pāri vecai, slimai sievietei? Ak Dievs!"

Atgriezusies dzīvojamā istabā, Ebija gaidīja zvanu, taču sarunāties negrasījās. Piepešās bailēs viņa nosprieda, ka varbūt pieļauj milzīgu kļūdu, izskrēja no dzīvokļa un pa ugunsdzēsēju kāpnēm uzrāpās otrajā stāvā.

Pēc dažām minūtēm viņa jau bija Dorisas dzīvoklī un piezvanīja. Klausuli pacēla vīrietis ar nevainojami nostādītu balsi.

- Vai būtu iespējams runāt ar Hjugo Hegartiju? - viņa sacīja.

- Es klausos.

- Atvainojiet, ka zvanu tik vēlu, Hegartija kungs, - Ebija sacīja. - Es gribētu pārdot pastmarku kolekciju.

- Ak tā? - Izklausījās, ka viņš kļuvis domīgs. - Ko varat pastāstīt par tām?

Katru pastmarku Ebija aprakstīja visās detaļās, ko bija lieliski iegaumējusi. Pāris reižu Hegartija kungs viņu pārtrauca ar precizējošu jautājumu.

Pēc tam klausulē iestājās savāds klusums.

92

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Sēdēdams savā furgonā, kas novietots attālā kempingā, Rikijs iegrima domās. Pa jumtu bungoja lietus, un tā bija lieliska zīme - tātad neviens nedosies garā pastaigā pa dubļiem un nebāzis savu degunu svešās darīšanās.

"Olfristonas nomale ir ideāla vieta," viņš prātoja. "Ne pārāk tālu no Istbornas, pastkaršu attēla cienīgs ciematiņš." Kempings atradās milzīgā, kokiem apaugušā laukā pusjū-dzi no pamesta ceļa, aiz lietus izmērcēta tenisa kluba. Tā kā sezona un laika apstākļi nebija piemēroti dzīvošanai teltī vai tenisa spēlēšanai, ziņkārīgi skatieni Rikijam nedraudēja. Ari īpašnieks nelikās pārak uzmācīgs. Viņš bija atbraucis sagrabējušā automobilī, kurā sēdēja arī divi puikas, saņēma piecpadsmit mārciņas par trim diennaktīm un ierādīja Rikijam tualetes un dušu. Vēl īpašnieks nosauca sava mobilā tālruņa numuru un pateica, ka atbrauks nākamajā dienā, ja gadīsies vēl kāds klients.

Kempingā atradās tikai vēl viens automobilis - ar holandiešu numuriem. Rikijs izvēlējās vietu patālāk no šiem ārzemniekiem.

Degvielas uzpildes stacijā Rikijs pirmīt bija sagādājis ēdienu, ūdeni, pienu - visu, kas butu nepieciešams ilgākam laikam. Viņš attaisīja alus kārbu un vienā malkā izdzēra pusi. Tikai alkohols varēja nomierināt saspringtos nervus. Tad viņš aizkūpināja cigareti un trīs strauji reizes ievilka dūmu, pavēra logu nelielā spraudziņā un mēģināja nokratīt pelnus, taču vējš tos iepūta viņam atpakaļ sejā. Viņš spēji aizvēra logu. No ārpuses bija ieplūdusi kāda nepatīkama smaka.

Rikijs turpināja smēķēt un dzert alu. Pēdējā saruna ar Ebiju viņu satracināja. "Viņa nolika klausuli... Kas to kuci var saprast!"

Nomāca bažas, ka viņas vārdi var izrādīties patiesi. Tie neizgāja viņam no prata. "Es tev atdošu visu, kas atlicis."

"Cik daudz viņa jau ir pārdevusi? Vai visu? Varbūt viņa blefo? Kopš aizbēgšanas vairāk par pāris tūkstošiem viņa diez vai paguvusi iztērēt. Tātad mānīšanās. Varbūt jāpaaugstina likmes? Jāizprovocē viņa? Varbūt nabadzīte ir iedomājusies sevi par baigi aukstasinīgo, taču es par to šaubos."

Izsmēķēto cigareti Rikijs izmeta arā. Kamēr viņš taisīja ciet logu, nāsis atkal noraustījās. Smaka šķita vēl spēcīgāka un nāca no salona, nevis ārpuses. "Urīns. Dieva dēļ, nē! Vecene ir apčurājusies."

Viņš ieslēdza salona apgaismojumu, iztrausās no sēdekļa un ierāpoja furgona aizmugurē. Mērija Dosone izskatījās smieklīgi - no sarullētā paklāja ārā vīdēja tikai galva, gluži kā milzīgai, neglītai kūniņai.

Pēc iespējas saudzīgāk - "Vēl tik pietrūka, lai kundzīte nomirst manā mašīnā!" - Rikijs norāva līmlenti viņai no mutes.

- Kas notika?

Pretī viņam vērās divas baiļpilnas acis.

- Es esmu slima, - Mērija Dosone sacīja vārgā balstiņā.

- Nesaturēšana. Piedodiet.

Rikiju pārņēma pēkšņa panika.

- Vai tas nozīmē, ka sekos arī pārējais? - Vilcinādamās vecā kundze vainīgi pamāja ar galvu, un Rikijs izgrūda:

- Lieliski... Tik tiešām lieliski.

93

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Pēc vakara sapulces Glens Brensons devas atpakaļ uz savu darbavietu, un tajā bridi iezvanījās viņa mobilais tālrunis. Ekrānā parādījās nepazīstams Braitonas numurs.

- Detektīvs seržants Brensons, - viņš sacīja.

- Atvainojiet, ka zvanu tik vēlu. - Šī nevainojami nostādītā balss detektīvam bija labi pazīstama.

- Nekādu problēmu, Hegartija kungs. Ka varu palīdzēt? - Glens jautāja.

- Vai varam aprunāties?

- Noteikti.

- Tikko atgadījās kaut kas pagalam dīvains, - Hjūgo 1 legartijs paziņoja. - Atcerieties sarakstu, ko pēcpusdienā iedevu jums un jūsu burvīgajai kolēģei? Tur bija uzskaitītas pastmarkas, ko divtūkstoš otrajā gadā iegādājās Lorei-na Vilsone.

-Jā.

- Redziet... Varbūt tā patiešām ir tikai nejaušība, taču es šaja nozarē strādāju pietiekami ilgi, lai tam neticētu.

Glens bija nonācis pie Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas pirmā kabineta durvīm un atvēra tās.

- Klausos.

- Man tikko piezvanīja kāda sieviete... Pēc balss spriežot, jauna un diezgan satraukusies. Viņa gribēja zināt, vai varētu pārdot vērtīgas pastmarkas, un detalizēti aprakstīja katru. Un ikviena precīzi... pilnīgi precīzi atbilda tām, ko savulaik iegādājās Loreina Vilsone. Trūka vien dažu, kas varbūt pārdotas agrāk.

Apsēdies pie sava rakstāmgalda, Glens pajautāja:

- Vili esat absolūti pārliecināts, ka tā nav sagadīšanās?

- Tās ir diezgan retas, būtu vēlamas ikvienā kolekcijā. Protams, piecu gadu laikā iespējams kaut ko aizmirst. Bet... Tika piedāvāti divi Sarkanie peniji no septiņdesmit septītās plates. Vēl nesen tirgus cena sasniedza simt sešdesmit tūkstošus mārciņu. Viņa pieminēja ari vairākus Melnos penijus no desmitās un vienpadsmitās plates, un katrs ir divpadsmit līdz trīspadsmit tūkstošus mārciņu vērts. Tādus būs viegli pārdot. Vēl viņai esot visnotaļ daudz Zilo div-peniju un vairākas citas retas pastmarkas. Par sagadīšanos varētu runāt, ja viņai būtu pāris eksemplāru, bet sakrīt gan nosaukumi, gan daudzums!

- Tiešām neparasti, kungs.

- Godīgi sakot, - Hegartijs turpināja, - ja šodien nebūtu pārskatījis savas piezīmes, lai sagatavotu jums sarakstu, es diez vai atcerētos tik precīzi.

- Tā laikam ir vesela bagātība. Pateicos, ka izstāstījāt. Vai pavaicājāt, kur jaunā dāma pastmarkas ņēmusi?

Hegartijs sāka čukstēt, it kā baidītos, ka viņu kāds noklausīsies:

- Viņa apgalvoja, ka mantojusi tās no krustmātes Austrālija un kāds Melburnā viņai pastāstījis par mani.

- Par jums, nevis kādu tirgotāju Austrālijā?

- Tas cilvēks uzstājis, ka Apvienotajā Karalistē vai ASV būšot labākas cenas. Viņa atgriezusies, lai koptu slimo māti, un nolēmusi piezvanīt man. Rīt desmitos mums sarunāta tikšanās. Iedomājos, ka tad es varētu viņu diskrēti iztaujāt.

Brensons ielūkojās piezīmēs.

- Vai jūs vēlētos pastmarkas nopirkt?

Šķita, ka pat klausulē ir sajūtams, kā mirdz sirmā kunga acis brīdi, kad viņš atbildēja:

- Jaunā dāma sacīja, ka lieta ir steidzama, un tādā gadījumā cena ir visizdevīgākā. Ne visu tirgotāju rīcībā būtu skaidra nauda, lai iegādātos šīs pastmarkas uzreiz, tādēļ parasti tiek slēgti vairāki secīgi darījumi. Bet es gribu pārliecināties, ka prece ir sertificēta. Es nevēlētos izdot tādu naudu un pēc pāris stundām sastapt uz sava sliekšņa jusu kolēģus. Tāpēc es piezvanīju jums.

"Protams. Hjūgo Hegartijs nevis izpilda savu pilsoņa pienākumu, bet piesedz savu aizmuguri," Glens Brensons secināja.

- Par kādu summu jūs novērtētu šīs pastmarkas, Hegar-tija kungs?

- Kā pircējs vai pārdevējs? - Balsi jautās blēdīgs tonis.

- Abējādi.

- Mūsdienu cenās pēc kataloga... aptuveni četri vai četrarpus miljoni. Tātad kā pārdevējs es mēģinātu pietuvoties šādai summai.

- Mārciņās?

- Jā, mārciņās.

Brensons jutās pārsteigts. Loreinas Vilsones ieguldītie trīs miljoni bija pieauguši par trīsdesmit procentiem, turklāt dažas pastmarkas bija pārdotas jau agrāk.

- Un kā pircējs?

Piepeši Hegartijs sāka vilcināties.

- Tas, cik es gribētu maksāt, ir atkarīgs no preces. Man vajadzīgs vairāk informācijas.

- Tikšanās paredzēta rīt desmitos?

-Jā.

- Kā jauno sievieti sauc?

- Ketrina Dženingsa.

- Vai viņa nosauca adresi un tālruņa numuru?

- Nē.

Seržants pierakstīja vārdu, pateicās Hegartijam un beidza sarunu, tad pavilka tuvāk datora tastatūru un vajadzīgajā lodziņā iedrukāja: "Ketrina Dženingsa."

Pēc pāris sekundēm ekrānā parādījās dati.

94

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rojs Greiss sēdēja nemarķētā pelēkā Foni Crown Victoria automobilī. Iebraucot Linkolna tunelī, viņš prātoja, vai rūdīts ceļotājs varētu noteikt pilsētu pēc satiksmes trokšņiem.

Londonā dominēja pastāvīga benzīna un dīzeļdegvielas dzinēju rūkoņa un jaunās paaudzes Volvo autobusu žēlā šņākoņa. Ņujorkā savukārt valdīja nemitīga automobiļu taurēšana un graboņa, jo ielas bija ar iebrauktām risēm, bedrēm un citiem nelidzenumiem.

Tobrīd viņiem aiz muguras signalizēja milzīgs kravas automobilis.

Detektīvs izmeklētājs Deniss Beikers sēdēja pie stūres. Pasmaidījis viņš izslēja roku, parādīja vidējo pirkstu un nokliedza:

- Ej ellē, muļļa!

Greiss plati pasmaidīja. "Deniss nemaz nav mainījies."

- Pie velna! Ko tu gribi no manis, muļļa? Varbūt man vajadzētu braukt pāri tam jefiņam, kas tūļājas pa priekšu? Jēziņ!

Jau sen pieradis pie kolēģa braukšanas stila, detektīvs izmeklētājs Pets Lines, kurš sēdēja pasažiera vietā priekšā, pagriezās pret Roju.

- Priecājos tevi atkal satikt, vecit! Tik ilgs laiks pagājis! Baigi ilgs!

Ari Greisam tā likās. Šie abi vīri viņam bija iepatikusies jau no pirmās tikšanās reizes. Divtūkstošā gada novembri viņu nosūtīja uz Ņujorku iztaujāt homoseksuālu amerikāņu baņķieri, kura partneris nožņaugts kādā Kemptaunas dzīvoklī. Apsūdzības netika izvirzītas, un baņķieris pēc pāris gadiem nomira no narkotiku pārdozēšanas. Tās lietas izmeklēšanā Rojs bija strādājis kopa ar Denisu un Pētu, un viņi iedraudzējās.

Pets bija ģērbies džinsa biksēs un jakā, krēmkrāsas krekla un baltā T kreklā. Bakurētainās sejas un pagaro, zēniskā frizūrā sakārtoto matu dēļ viņš atgādināja sliktos puišus no filmām, taču pēc dabas izrādījās pārsteidzoši maigs un iejūtīgs. Strādāt viņš sāka ostā par krāvēju, kur garais, spēcīgais augums lieti noderēja.

Deniss bija izvēlējies zilu kreklu un biezu melnu jaku ar Ņujorkas policijas emblemu un uzrakstu: "Neatklāto slepkavību nodaļa." Kājās viņam bija džinsi. Viņš bija īsāks nekā Pets un stiegraināks, ar asu skatienu un aizrāvās ar kara mākslām. Pirms daudziem gadiem viņš bija sasniedzis desmito danu - augstāko līmeni - šotokana karatē, un Ņujorkas policijā par viņa prasmēm ielu cīņās klīda leģendas.

Vienpadsmitā septembra rīta pulksten astoņos un četrdesmit sešās, kad pirmā lidmašīna ietriecās Pasaules tirdzniecības centrā, abi atradās Bruklinas policijas iecirkni Vil-jamsburgā, apmēram jūdzes attālumā no traģēdijas vietas. Jau nākamajā mirklī viņi kopā ar savu priekšnieku steidzās pāri Bruklinas tiltam un ieradās sekundē, kad otra lidmašīna taranēja Dienvidu torni. Turpmākās nedēļas pagāja, pārcilājot gruvešus. Pēc tam Deniss tika pārcelts uz nozieguma vietas telti, savukārt Pets strādāja Deviņdesmit otrajā muliņā.

Diemžēl abi viri iedzīvojās astmā un traumu izraisītās psiholoģiskās veselības problēmās un no nežēlīgās un straujās Ņujorkas policijas iecirkņa pasaules tika norīkoti uz mierīgākiem ūdeņiem apgabala prokurora biroja īpašajā izmeklēšanas vienībā.

īsos vārdos Pets izstāstīja Greisam par šo darbu, kas lielākoties bija saistīts ar bandītu pārvadāšanu un nopratināšanu. Tagad viņi ASV padibenes pārzināja tikpat labi kā citi un sprieda, ka mafija ir zaudējusi agrāko spozmi. Noziedznieki teju uzreiz pēc notveršanas kļūst runīgi.

- Kurš gan negribētu noslēgt vienošanos, ja draud divdesmit gadi vai pat mūža ieslodzījums? - Pets secināja.

"Cerams, ka nākamo divdesmit četru stundu laikā mums izdosies atrast kādu, kurš pazinis Roniju Vilsonu un palīdzējis viņam. Ja vien iespējams uzmeklēt cilvēku, kas ir labprātīgi pazudis vienpadsmitā septembra traģēdijas laikā vai tūliņ pēc tam, Deniss un Pets ir īstie sabiedrotie," Greiss prātoja.

- Tu izskaties jaunāks, - Pets konstatēja, piepeši mainījis tematu. - Droši vien esi iemīlējies.

- Tava sieva joprojām nav uzradusies, vai ne? - Deniss jautāja.

- Nē, - Greiss īsi attrauca. Par Sendiju viņam negribējās runāt.

- Viņam tikai skauž, - Pets mierināja. - Lai atbrīvotos no savējās, viņš iztērēja veselu bagātību!

Greiss iesmējās. Tobrīd iepīkstējās viņa mobilais tālrunis. Bija pienākusi īsziņa.

"Priecājos, ka esi drošībā. Ilgojos. Hamfrijs ari. Nav neviena, ko apvemt. X."

Šāds teksts izvilināja smaidu lūpās un dedzīgas alkas pēc Klio. Piepeši Greiss kaut ko atcerējās.

- Vai mums atradīsies piecas minūtes un mēs varēsim aiziet uz kādu no lielajiem Toys R Lls veikaliem, lai varu nopirkt Ziemassvētku dāvanu krustmeitai? Viņai vajadzīgs kaut kāds Bratz.

- Lielākais ir Taimskvērā. Tur varam iegriezties kaut tūliņ. Pēc tam dosimies uz viesnīcu IV, kur, mūsuprāt, vajadzētu sākt izmeklēšanu, - Pets ierosināja.

- Paldies. - Greiss palūkojās ārā pa logu. Automobilis tobrīd brauca augšup pa nogāzi garām apšaubāma izskata sastatnēm. No kādas pazemes šahtas augšup mutuļoja tvaiks.

Bija dzestra rudens pēcpusdiena ar skaidrām zilām debesim. Dažiem gājējiem mugurā bija mēteļi vai biezas jakas. Jo tuvāk Manhetenas centram viņi atradās, jo lielāka steiga šķita valdām ielās. Puse redzēto vīriešu bija uzvalkos un kreklos bez kaklasaitēm, turklāt ikviens bažīgi rauca pieri. Lielākoties katram vienā rokā bija sažņaugts mobilais tālrunis, bet otrā - Starbucks kafijas krūze.

- Mēs esam sagatavojuši tev visnotaļ jauku programmu, -Deniss ieminējās.

- Jā, - Pets apstiprināja. - Tagad mēs strādājam pie apgabala prokurora, tomēr priecāsimies izvadāt pa apskates vietām senu draugu un kolēģi.

- No tiesas pateicos. Es runāju ar savu paziņu no FIB Londonas biroja, - Greiss sacīja. - Viņš ir informēts, ka esmu šeit un kada nolūkā. Ja nojauta mani neviļ, mēs varbūt oficiāli lūgsim Ņujorkas policijas palīdzību.

Deniss uztaurēja melnam Explorer automobilim, kurš bija ieslēdzis pagrieziena rādītāju, bet nekustējās ne no vietas, it ka kaut ko meklētu.

- Nolādēts! Brauc taču, muļļa!

- Mēs tev rezervējām istabu Marriott Financial Center viesnīcā, kas atrodas Beteri parka rajonā, blakus traģēdijas vietai. No turienes viegli aizkļūt līdz ikvienam objektam, kādu vien tev ievajadzēsies.

- Varēsi iejusties atmosfērā, - Deniss piebilda. - Ēka bija pamatīgi bojāta, tagad tā pilnībā atjaunota. Varēsi pa logu redzēt, kā norit darbi traģēdijas vietā.

- Paretam joprojām tiek atrasta kāda upura ķermeņa daļa, - Pets skaidroja. - Ir pagājuši jau seši gadi! Pagājušajā mēnesī kaut ko atklāja uz Deutsche Bank ēkas jumta. Prātam neaptverami, ko tās lidmašīnas sastrādājušas!

- Tieši pretī Tiesu medicīnas ekspertīzes centram ierīkota slēgta teritorija ar astoņiem milzīgiem refrižeratoriem, -Deniss stāstīja. - Stāv jau sešus gadus ar divdesmit tūkstošiem neidentificētu ķermeņa daļu. Vai spēj noticēt? Divdesmit tūkstoši! - Viņš papurināja galvu.

- Mans brālēns gāja bojā, - Pets sacīja. - Tu jau to zināji, vai ne? Viņš strādāja firmā "Kantors un Ficdžeralds". - Izmeklētājs pacēla plaukstu, lai parādītu sudraba aproci. - Redzi iniciāļus? Mēs visi tādu nēsājam par piemiņu.

- Todien katrs Ņujorkā pazaudēja kādu tuvinieku vai draugu, - Deniss noteica, paraudams stūri sānis, lai izvairītos no sadursmes ar neuzmanīgu gājēju. - Nolādēts, kundzīt! Gribi iepazīt manas mašīnas spārnu? Pec tādas tikšanās tu nejutīsies pārak labi.

- Mēs veicām dažus priekšdarbus, - Pets paziņoja. - Vispirms mēs pārbaudījām viesnīcu, kur Ronijs Vilsons bija apmeties. Tur joprojām ir vecais menedžeris. Mēs norunājām tev tikšanos. Viņš labprāt aprunāšoties, taču neko jaunu izstāstīt nevarēšot. Pēc traģēdijas numurā atrada viņa pasi, biļetes un apakšveļu. Tagad viss atrodas vienpadsmitā septembra upuru personisko mantu glabātavā.

Piepeši iezvanījās Greisa tālrunis. Atvainojies viņš atbildēja:

- Rojs Greiss klausās.

- Kur tu esi, vecīt? Ēd saldējumu Impērijas štata ēkas augšējā stāvā?

- Ļoti smieklīgi. Patlaban es sēžu sastrēgumā.

- Labi, ir jaunumi. Kamēr tu izklaidējies, mēs strādājam bez atelpas. Vai esi dzirdējis par Ketrinu Dženingsu?

Pēc garā pārlidojuma prāts nebija tik ass kā parasti, tomēr Greiss atcerējās, ka par šo sievieti stāstījis Kevins Spi-nella no laikraksta Argus. Informācija tika nodota Stīvenam Karijam.

- Kas ar viņu noticis?

- Viņa mēģina pārdot pastmarkas, kuru vērtība ir aptuveni četri miljoni mārciņu. Piedāvājums izteikts Hjūgo He-gartijam, un viņš pazinis šo kolekciju. Viņi vēl nav tikušies, taču abi runājušies pa tālruni, un tirgotājs ir pārliecināts, ka šīs pastmarkas divtūkstoš otrajā gadā iegādājusies Lo-reina Vilsone.

- Vai Hegartijs pajautājis, kur Dženingsa tās ņēmusi?

Brensons atstāstīja Hegartija vārdus un piebilda:

- Ketrina Dženingsa ir reģistrēta mūsu datubāzē.

- Es viņu tur ierakstīju, - Greiss paskaidroja un kādu mirkli klusēja, atsaucis atmiņā pirmdienas sarunu ar Spinel-lu. Reportieris apgalvoja, ka šī sieviete likusies pārāk satraukta. "Vai četrus miljonus vērtas pastmarkas tavā īpašumā padara tevi nervozu? Es gan justos visnotaļ mierīgs, ja vien tāda manta atrastos drošā vietā. Par ko tad viņa bai-dljās? Te kaut kas noteikti nav kartībā." - Mums vajadzētu viņu novērot, Glen. Mēs zinām, kur viņa dzivo.

- Iespējams, no turienes viņa ir aizbēgusi, - Brensons atbildēja, - taču norunāja ar Hegartiju tikšanos rit no rīta. Līdzi biišot ari pastmarkas.

Lieliski, - Greiss attrauca. - Aizej pie Lizijas un pasaki, lai mēģina panākt Hegartija mājas novērošanu. - Viņš ieskatījās pulksteni. - Vēl ir pietiekami daudz laika.

Ari Glens Brensons paskatījās savā rokaspulkstenī. "Ar īsu zvanu Lizijai Mentlai nepietiks. Nāksies uzrakstīt ziņojumu, detalizēti izklāstot iemeslus, kādēļ nepieciešama novērošana, un potenciālo ieguvumu operācijai "Dingo". Mājās atkal bušu pēc vairākām stundām. Ari būs kārtējais iegansts stridam. Taču tas nav nekas jauns."

Pabeidzis sarunu, Rojs Greiss paliecās uz priekšu.

- Puiši, vai jums, - viņš iesāka, - ir kāds, kurš varētu sagatavot sarakstu ar pastmarku tirgotājiem?

- Tev ir jauns hobijs? - pabrīnījās Deniss.

- I'ikai jauns pavērsiens lietā, - Greiss attrauca.

- Nolādēts, vecīt! - Pets iesaucās. - Tavi jociņi nemainās.

Greiss sardoniski pasmaidīja.

- Skumji, vai ne?

95

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Stjuarte demonstrēja, kā rīkoties ārkārtas gadījumos. Normens Potings paliecās tuvāk Nikam Nikolam, kurš sēdēja blakus Boeing 747 pakaļgalā, un teica:

- Tās taču ir pilnīgas muļķības.

Jaunais detektīvs konstebls, kurš baidijās no lidošanas, taču negribēja to atzīt savam priekšniekam, alkatīgi tvēra katru stjuartes vārdu. Aizgriezies prom no Potinga nelāgās elpas, viņš palūkojās uz augšu un prātoja, no kurienes varētu izkrist skābekļa maska.

- Vai zini, ko viņi tev nestāsta? - Potings nerimās, par spīli kolēģa vienaldzībai. Nikols papurināja galvu un uzmanīgi vēroja, kā pareizi nostiprināmas glābšanas vestes saites. - Dažās situācijās drošības josta patiešām var tevi pasargāt no bojāejas, taču... tiek noklusēts, ka tā rūpējas, lai tavs žoklis paliek vesels. Tādējādi ir vieglāk pēc zobiem identificēt upurus.

- Paldies, - Nikols norūca. Stjuarte tobrīd rādīja, kā pareizi lietot drošības vesti.

- Un tās glābšanas vestes ari ir smieklīgas, - Potings turpināja. - Vai esi dzirdējis, cik pasažieru lidaparātu visas aviācijas vēsturē ir sekmīgi veikuši avārijas nosēšanos?

Niks Nikols domāja par savu sievu Džūliju un mazo dēliņu Liemu, ko varbūt nekad vairs neredzēs.

- Cik? - viņš izgrūda.

- Nulle. Neviens. - Potings ar īkšķi un rādītājpirkstu izveidoja aplīti.

"Visam ir pirmā reize," Nikols nosprieda un pieķērās šai idejai gluži kā glābšanas plostam.

Potings sāka lasīt lidostā nopirkto vīriešu žurnālu, tikmēr Nikols izpētīja lamineto karti, kurā bija norādītas tuvākās izejas. Viena no tām atradās tikai divas sēdekļu rindas tālāk. Vēl viņš nopriecājās, ka atrodas lidmašīnas pakaļgalā, jo avīzēs bija rakstīts par katastrofu, kuras laikā aste nolūzusi un pasažieri palikuši dzīvi.

- Oho! - Potings iesaucās. Viņš skatījās žurnāla atvērumā, kur ievietots kailfoto. Blondīne ar uzpumpētām krūtīm bija iepletusies milzīga gultā, un viņas delnu locītavas

un potītes ar melna samta lentem piesietas gultas stabiem. Kaunuma apmatojums bija pilnībā noskūts, un lūpiņas atgādināja zied pumpuru kājstarpē.

Garām pagāja stjuarte un pārbaudīja, vai pasažieri ir piesprādzējušies. Pie Nikola un Potinga viņa uzkavējās vien sekundi.

Nikols juta, ka apjukumā pietvīkst.

- Normen, - viņš nočukstēja, - labāk noliec malā!

- Kā tu domā, - Potings nerimās, - vai mēs Melburnā tadas atradīsim? Mēs taču varētu nedaudz pasportot. Man gribētos aiziet uz Bondaibīču.

- Bondaibīča ir Sidnejā, nevis Melburnā. Un ar to žurnālu tu mulsini stjuartes.

Nelikdamies ne zinis par aizrādījumu, Potings ar pirkstu vilka līdzi blondīnes figūrai.

- Skaistule, vai ne?

Stjuarte atgriezās, uzmeta abiem steidzīgu, gandrīz ledainu skatienu un gāja tālāk.

- Man šķita, ka tu esi laimīgi precējies, Normen, - Nikols aizrādīja.

- Dienā, kad es vairs nemeklēšu iespēju, - Potings attrauca, - es gribēšu, lai kāds izved mani atklātā laukā un nošauj. - Viņš pasmaidīja un, Nikolam par atvieglojumu, pāršķīra nākamo lappusi, kas izrādījās vēl mulsinošāka. Atvieglojuma bridis izrādījās īss.

96

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija sēdēja vilcienā uz Braitonu. Rīklē kāpa nepatīkams kamols, vēders bija savilcies čokurā. Viņa drebēja un pulējās apvaldīt raudas.

“Kur ir mamma? Kurp tas nelietis viņu aizvedis?"

Pulkstenis bija pusdeviņi no rīta. Pēdējoreiz ar Rikiju viņa runāja pirms divām stundām. Atkal un atkal viņa mēģināja sazvanīt mati, bet savienojums bija iespējams tikai ar balss pastkastīti.

Viņa īsti nezināja, kādus medikamentus māte lieto, bet starp tiem noteikti bija antidepresanti, tabletes pret muskuļu spazmām, pret aizcietējumiem un refluksu. Diemžēl māca šaubas, vai Rikijs būtu par tiem parūpējies. Bez zālēm mātes veselība strauji pasliktināsies, viņai sāksies garastāvokļa maiņas - no eiforijas līdz pat dziļai depresijai.

"Kāda es biju muļķe, atstājot mammu tik neaizsargātu! Es taču varēju paņemt viņu līdzi... Piezvani, Rikij! Lūdzu, piezvani!"

Tagad Ebija rūgti nožēloja, ka neapdomīgi pārtraukusi sarunu un nolikusi klausuli. "Rikijs taču apzinās, ka es kritīšu panika. Bet viņš būs spiests man piezvanīt, sazināties ar mani. Trausla, slimīga, veca kundze nav īsta balva, pēc kuras viņš tiecas."

No stacijas ar taksometru Ebija aizbrauca līdz veikalam netālu no dzīvokļa un iegādājās nelielu lukturi. Tad viņa, turēdamās ēnā, iegriezās savā ielā un ieraudzīja Rikija īrēto Ford Focus automobili ar nobloķētiem riteņiem un policijas izsniegtām soda kvītīm un brīdinājumiem pie vējstikla un šofera puses loga.

Ebija piesargādamās tuvojās automobilim, palūkojās apkārt un norāva soda kvīti, kas bija aizsprausta aiz loga tīrītāja. Luktura gaismā varēja izlasīt, ka kvīts izrakstīta desmitos un trijās minūtēs no rīta. "Tātad mašīna te stāvējusi visu dienu. Un tātad mammas aizvešanai Rikijs izmantojis citu transportu. Protams! Viņam taču ir furgons. Bet... varbūt viņš grasās atgriezties? Varbūt viņš jau ta-gnd ir šeit? Nē, šaubos. Viņam noteikti ir kāda sava slēptuve."

Dzīvokļa logi bija tumši. Ebija šķērsoja ielu un pie ieejas durvīm nospieda Hasana dzīvokļa zvana pogu. "Kaut viņš būtu mājās!" Ebijai paveicās. Namrunis nočērkstēja, un atskanēja Hasana balss.

- Labdien! Te Ketrina Dženingsa no astoņdesmit otrā dzīvokļa. Piedodiet, ka traucēju, bet es esmu aizmirsusi ārdurvju atslēgu. Vai ielaidīsiet mani?

- Protams!

Pēc brīža durvis dūkdamas atvērās. Ebijas pastkastīte bija pārbāzta ar reklāmsūtījumiem. "Labāk neaiztikšu," viņa nosprieda, "citādi Rikijs uzreiz zinās, ka esmu bijusi šeit."

Pie lifta kabīnes bija piestiprināts milzīgs uzraksts: "Nestrādā". Lēni kāpdama augšā pa vāji apgaismotajām kāpnēm, Ebija apstājās ik stāvā, lai ieklausītos. "Kā man tagad noderētu piparu gāze!" Trešajā stāvā sāka smaržot pēc tikko zāģēta koka - liecība celtnieku darbam augšstāvā. Pēc nākamā kāpņu posma Ebija atskārta, ka nervi ir uzvilkti kā stigas. Ļoti gribējās piezvanīt pie Hasana dzīvokļa durvīm un palūgt, lai viņš dodas līdzi.

Beidzot viņa sasniedza savu stāvu un apstājās. Valdīja pilnīgs klusums. Pārējo divu dzīvokļu īrniekus viņa ne reizi nebija satikusi. Viņa piegāja pie skapīša ar ugunsdzēsības inventāru un attina šļūteni. Drīz vien pavīdēja pašas noslēptās atslēgas. Nolikusi vietā šļūteni, viņa devās pie sava dzīvokļa durvīm.

Bailes draudēja atņemt veselo saprātu. "Ja nu Rikijs ir šeit? Nē, muļķības! Viņš ir vietā, kur paslēpis manu mammu."

Viņa klusītēm pagrieza visas atslēgas un atvēra durvis.

Dzīvokli dejoja ēnas. Ārdurvis palika vaļā, gaismas netika ieslēgtas. Un nākamajā mirklī viņa spēcīgi aizcirta durvis, lai pārbiedētu Rikiju, ja viņš te slēpās un nejauši bija iemidzis. Pēc tam viņa atkal atvēra durvis. Manevrs tika atkārtots vēlreiz, bet dzīvoklī joprojām valdīja pilnīgs klusums.

Luktura gaismas stars apspīdēja gaiteni. Uz grīdas pie viesu dušas telpas durvīm mētājās Rikija atstātā soma ar instrumentiem - varbūt nozagta augšstāva celtniekiem.

Ebija izstaigāja visu dzīvokli, telpu pēc telpas, uz dzīvojamās istabas kafijas galdiņa atrada piparu gāzes baloniņu un iemeta to kabatā. Tad viņa aizsteidzās pie ārdurvīm un uzlika drošības ķēdi.

Piepeši par sevi atgādināja slāpes un izsalkums. Ebija izdzēra kokakolu un apēda persiku jogurtu, tad iegāja dušas telpā, aiztaisīja durvis un ieslēdza gaismu. Šai telpai logu nebija, tādēļ no slepeniem novērotājiem baidīties nevajadzēja.

Nelielajā pieliekamajā atradās veļas mazgājamā mašīna un žāvētājs. Uz augšējā plaukta viņa glabāja savus instrumentus. Viņa paņēma āmuru un kaltu, vēl pēdējo reizi papriecājās par pašas roku darbu, iespieda kaltu starp divām flīzēm sienas vidū un spēcīgi vairākas reizes uzsita ar āmuru.

Pēc dažām minūtēm bija nokalts pietiekami daudz flīžu, lai varētu piekļūt slēptuvei. Ebiju pārņēma dziļš atvieglojums, kad pirksti pieskārās ūdensnecaurlaidīgajai burbuļ-plēvei, kurā ietīta bieza brūna aploksne.

"Mājas īpašniekam, protams, nepatiks vannasistabā nodarītie postījumi. Ja pietiktu laika, es visu sakārtotu tik nevainojami, ka nekas nebūtu redzams. Tēvs taču man iemācīja flīzēšanas darba smalkumus!" Bet tobrīd sasistās flīzes bija mazākā no Ebijas problēmām.

Viņa nomainīja apakšveļu, jau otro reizi nedēļas laikā sakravāja čemodānu un internētā sameklēja lētu Braitonas un Hovas viesnīcu adreses.

Pieņēmusi lēmumu, viņa izsauca taksometru.

97

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Tā vecene sagādā vairāk problēmu, nekā es biju iztēlojies," Rikijs secināja. Viņš stāvēja pie virtuves iekārtas nelielajā koka namā, kas kalpoja par tenisa kluba paviljonu. Blakus bija tualete un dušas telpa. "Viņa tai tualetē sēž jau vairāk nekā piecpadsmit minūtes, sasodīts!"

Viņš izgāja ārā, spēcīgajā lietū, un sāka domāt, ka vislabāk būtu Mēriju Dosoni nogalināt. Skatiens pievērsās holandiešu kemperam. Aizkari bija ciet, taču gaisma iekšā dega. "Kaut viņiem tagad nesagribētos atnākt uz šejieni! Uztraukums gan ir lieks, jo es nabadzīti pārbiedēju līdz nāvei, tādēļ viņa klusēs un nesastrādās muļķības."

Pagāja vēl piecas minūtes. Rikijs atkal ielūkojās rokaspulk-stenī. Deviņi un trīsdesmit. Trīs stundas pagājušas kopš brīža, kad Ebija nolika klausuli. "Pietiekami ilgs laiks, lai apdomātu visu. Vai viņa būs nākusi pie prāta? Tas tiešām būtu lieliski."

Rikijs atvēra tālruņa aparāta vāciņu un nosūtīja Ebijai pirmīt uzņemtu fotogrāfiju, kurā redzama sagūstītā Mērija Dosone. Klāt viņš pierakstīja: "Silti ietīta brīnišķīgā paklājiņā."

98

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kopa ar Pētu un Denisu Rojs sēdēja pie koka galdiņa restorāna telpā - milzīgā atvērtā plānojuma ražotnē Chelsea Brewing Company, kas piederēja Pēta brālēnam. Pa labi atradās garš koka bārs, aiz muguras mirdzēja vara mucas - milzīgas kā mājas - un jūdzēm garas nerūsējoša tērauda un alumīnija caurules. Koka grīdu un nevainojamās tīrības dēļ šī vieta vairāk atgādināja muzeju, nevis pelnošu uzņēmumu.

Ražotnes apmeklējums kļuva par tradīciju ikreiz, kad Rojs ieradās Ņujorkā. Pets ļoti lepojās ar brālēna sasniegumiem un priecājās, ka anglis iztērē naudu par Amerikā brūvētu alu.

Katram policistam priekšā uz īpaša paliktņa bija noliktas sešas glāzes ar dzērienu nogaršošanai, katra uz sava zilā aplīša, kur iespiests alus nosaukums. īpašnieks Petriks -plecīgs un dedzīgs apmēram četrdesmit gadus vecs briļļai-nis - stāstīja Rojam par katras šķirnes ražošanas īpatnībām.

Rojs īpaši neklausījās, jo sajutās noguris - pēc Apvienotās Karalistes laika bija ļoti vels. Diena izrādījās neproduk-tīva, nekas jauns netika uzzināts. Tiesa, viņš bija nopircis savai krustmeitai lelli ar visai dīvainām auguma proporcijām. Viņaprāt, tā bija veidota pēc līdzības ar kādu seksa industrija nodarbinātu sievieti. "Bet - ko gan es zinu par deviņus gadus vecu meiteņu gaumi?"

Viesnīcas W menedžeris atstāstīja visu, kas Greisam jau bija zināms, un piebilda vien to, ka Ronijs vienpadsmitos vakarā skatījies pornofilmu.

Un neviens no septiņiem pastmarku tirgotājiem nepazina Roniju pēc fotogrāfijas un nebija agrāk dzirdējis viņa vārdu.

Kad Petriks sāka stāstīt par zinātnes nozīmi viesim iepatikušās alus šķirnes - Checker Cab Blonde Ale - brūvēšanā, Rojs palūkojās arā pa logu. Tumsā uz debesu fona varēja saskatīt jahtu siluetus piestātne un tālāk ari Ņūdžersijas gaismas. "Ļoti plaša pilsēta. Cilvēki te straumēm nāk un iet. Šejienieši dienā redz tūkstošiem seju. Kā gan iespējams atrast kādu, kurš atcerēsies pirms sešiem gadiem satiktu vīrieti? Bet ir jāmēģina. Jāklauvē pie durvīm. Jāķeras pie vecajām, labajām policistu metodēm. Protams, ir maz izredžu atrast Roniju Vilsonu. Visticamāk, viņš ir Austrālijā, jo turp norāda nesen atklātie pierādījumi." Rojs pūlējās aprēķināt, cik laika zonu šķir Ameriku un Austrāliju. Tikmēr Petriks aizrautīgi stāstīja, kā nonākts pie izsmalcinātās karameļu garšas Sunset Red Ale alu.

Bija septiņi vakarā. "Melburnā ir par desmit stundām vairāk nekā Apvienotajā Karalistē, savukārt Ņujorkā ir par piecām vairāk... nē, mazāk..." Rojs klusībā skaitīja. "Jēziņ, galva iet riņķi!"

Turklāt viņš visu laiku pieklājīgi māja, lai radītu iespaidu, ka klausās Petrikā.

"Jā, atšķirība ir piecpadsmit stundas. Austrālijā tātad ir rīts. Cerams, ka vēl pirms Normena un Niķa ierašanās Melburnas policija būs sākusi pārbaudīt, vai Ronijs Vilsons pēc divtūkstoš pirmā gada septembra ir iebraucis valsti."

Piepeši Rojs atcerējās vēl kaut ko, tādēļ slepus izvilka bloknotu, pašķīra vairākas lappuses atpakaļ un izlasīja piezīmes, ko uzšņāpis, tiekoties ar Teriju Biglovu. Tas bija Ro-nija Vilsona paziņu un draugu saraksts. "Čeds Skegss. Emigrējis uz Aus." Ņemot vērā Brensona noskaidroto informāciju un to, ka Vilsons devies uz Austrāliju, Potingam un Nikolam pirmām kārtām bija jāsameklē Čeds Skegss.

Par laimi, drīz beidzās Petrika stāsts, un viņš aizgāja, lai atnestu Rojam savu personīgo kausu ar Checker Cab alu. Trīs detektīvi pacēla glāzes.

- Paldies, puiši, ka atvēlat man savu laiku, - Greiss sacīja. - Es uzsaucu!

- Tu atrodies mana brālēna īpašumā, - Pets atgādināja, -tadeļ nemaksāsi ne centa.

- Ņujorkā tu esi mūsu viesis, - Deniss piebalsoja. - Bet, nolādēts, vecit, kad mēs beidzot aizbrauksim uz Angliju, tev labāk būs paņemt kredītu!

Visi smējās, bet pēc mirkļa Pets kļuva nopietns.

- Vai es vienpadsmitā septembra sakarā jau stāstīju par suņu dienestu? - Tā kā Greiss papurināja galvu, Pets turpināja: - Cilvēki veda suņus uz traģēdijas vietu, lai strādnieki varētu tos glaudīt. - Deniss piekrītoši māja līdzi, un Pets paskaidroja: - Tā bija tāda kā terapija. Mēs taču visi tur atradām briesmīgas lietas, bet suņu glaudīšana nomierināja, palīdzēja sajust kaut ko dzīvu un laimīgu.

- Manuprāt, tas iedarbojās, - Deniss secināja. - Vienpadsmitais septembris atnesa šīs pilsētas iedzīvotājiem ari daudz laba.

- Bet nelietības arī, - Pets attrauca. - Deviņdesmit otrajā muliņā mēs izsniedzām pabalstus, kuru apmēri svārstījās no tūkstoš piecsimt līdz divarpus tūkstošiem dolāru skaidrā naudā, lai palīdzētu cilvēkiem apmierināt neatliekamās vajadzības. - Viņš paraustīja plecus. - Blēži veikli izmantoja situāciju un nāca, melodami par zaudētajiem ģimenes locekļiem.

- Visi tika arestēti, - Deniss drūmi noteica. - Pilnīgi visi. Pagāja gan kāds laiciņš, sasodīts!

- Pie labajām lietām varam pieskaitit sirsnibu un dvēse-liskumu, kas atgriezās pilsētā, - Pets sacīja. - Manuprāt, tagad cilvēki ir daudz laipnāki.

- Un daži ir daudz bagātāki, - Deniss novilka.

- Tas tiesa.

Piepeši Deniss iesmējās.

- Manai sievai Reičelai tā saucamajā Ņujorkas Modes rajonā dzīvo tēvocis. Viņam pieder izšūšanas bizness, un gatavā produkcija tiek pārdota suvenīru veikalos. Pāris nedēju pēc vienpadsmitā septembra es viņu apciemoju. Šis ebrejs savos astoņdesmit divos gados joprojām strādā četrpadsmit stundas dienā un ir jaukākais cilvēks, kādu vien gadījies sastapt. Palīdz itin visiem! Ģimene paglābās no holokausta un atbrauca uz Ameriku. Tātad... es iegāju veikala un apstulbu. Ikviens centīgi strādāja, šujot, gludinot un saiņojot T kreklus, krekliņus, beisbola cepurītes. Kaudzēm! -Viņš iedzēra alu un papurināja galvu. - Tēvocis pieņēma darbā palīgspēkus, jo nespēja izpildīt visus pasūtījumus. Dvīņu torņu traģēdijas piemiņlietas. Es apvaicājos, kas notiek. Tēvocis paskatījās uz mani, pasmaidīja un apgalvoja, ka bizness iet no rokas un tik lieliski viņam vēl nekad nav klājies. - Deniss paraustīja plecus. - Zini? Dažs labs allaž pratīs nopelnīt uz kāda cita traģēdijas rēķina.

99

Divtūkstoš pirmā gadu otrais novembris

Platām acīm Loreina gulēja gultā. Ārsta parakstītās miegazāles izrādījās tikpat efektīvas kā dubultais espresso.

Istabā darbojās televizors - tas niecīgais no viesu guļamistabas, vienīgais, ko viņai acīmredzot kā pilnīgi nevērtīgu mantu neatņēma tiesu izpildītāji. Rādīja vecu filmu, kuras nosaukumu Loreina nezināja. Aparāts vienmēr bija ieslēgts, jo viņai patika gaisma, troksnis un vismaz kaut kāda kompānija.

Stīvs Makvīns un Feja Danaveja spēlēja šahu elegantā viesistabā ar pieklusinātu apgaismojumu. Bija radīta ārkārtīgi erotiska, niansēs iezīmēta un uzlādēta atmosfēra.

Arī viņa ar Roniju mēdza aizrauties ar galda spēlēm. Tolaik, kad viņi vēl kaismīgi mīlēja viens otru un atļāvās palaikam iztrakoties. Piemēram, spēlēja šahu vai burtu mīklas uz izģērbšanos, un Ronijs allaž atstāja viņu kailu, bet pats palika drēbēs.

"Tā nekad vairs nebūs." Loreina iešņukstējās.

Bija grūti koncentrēties pat ikdienišķām lietām, jo nemitīgi bija jādomā par Roniju. Ilgas šķita neizturamas. Retajos miega brīžos Loreina redzēja vīru sapņos, kur viņš bija dzīvs, smaidīja un aizrādīja, ka tikai tāda muļķīte varētu noticēt, ka viņš ir miris.

Septembra beigās ar FedEx dienestu atgādātā aploksne joprojām uzdzina drebuļus. Tajā bija fotogrāfijas, kurās redzams Ronija maks un mobilais tālrunis. Visbriesmīgākais likās apsvilušais naudas maks. "Vai viņš sadedzis dzīvs?"

Piepeši Loreinu pārņēma skumju uzplūds, un viņa sāka gauži raudāt, iespiedusi seju spilvenā.

- Ronij, - viņa čukstēja, - Ronij, mans mīļais Ronij! Es tevi tik ļoti mīlēju! Tik ļoti...

Pēc dažām minūtēm viņa nomierinājās un atgūlās, pievēršoties filmai. Un pēkšņi atvērās guļamistabas durvis. Ienāca kāds cilvēks. Cara, melna ēna. Seja grima lietusmēteļa kapuces radītajā tumsā. Viņš tuvojās Loreinai.

Pārvarējusi izbaiļu lēkmi, viņa pasniedzās tuvāk naktsgaldiņam, lai sataustītu kādu ieroci. Glāze sašķīda uz grīdas. Kliedziens iestrēga, spēcīgas rokas apslāpēts.

Un viņa izdzirdēja Ronija aizsmakušo balsi.

- Tas esmu es, - viņš sacīja. - Es! Loreina, mīļā, tas esmu es. Ar mani viss ir kārtībā! - Viņš atrāva roku no sievas mutes un atgrūda kapuci.

Loreina ieslēdza naktslampiņu un neticīgi vērās vēlajā viesī - gluži kā spokā ar ataudzētu bārdu un noskūtu galvu. Šis spoks smaržoja pēc Ronija ādas, Ronija matiem un Ronija odekolona un saņēma viņas seju plaukstās, kas bija tadas pašas kā Ronijam.

Apmulsumu pamazām nomainīja bezgalīgs prieks.

- Tiešām tu, Ronij!

- Protams!

Pavērtu muti Loreina cieši raudzījās uz vīru, tad papurināja galvu un kādu brīdi klusēja.

- Viņi apgalvoja, ka tu esi miris.

- Lieliski, - Ronijs atbildēja. - Tā ari ir. - Viņš noskūpstīja sievu. Elpa oda pēc cigaretēm, alkohola un mazliet pēc ķiplokiem. Tobrīd Loreinai tā bija visbrīnišķīgākā smarža pasaulē.

- Man atsūtīja tava maka un telefona fotogrāfijas.

Ronijam iemirdzējās acis - gluži kā bērnam.

- Nolādēts! Izcili! Viņi tos atrada. Burvīgi!

Tāda reakcija apmulsināja Loreinu. "Vai viņš joko?" Viņa pieskārās vīra sejai, un pār vaigiem sāka ritēt asaras.

- Es nespēju noticēt, - Loreina sacīja, glāstot vīra seju, pieskaroties degunam, ausim un pierei. - Tas esi tu. Tas tiešām esi tu.

- Jā, muļķīt!

- Kā... kā tu... kā tev izdevās izdzīvot?

- Pateicoties tam, ka es visu laiku domāju par tevi un nebiju gatavs tevi pamest.

- Kāpēc... kāpēc tu nepiezvanīji? Vai tu biji ievainots?

- Tas ir garš stāsts.

Loreina noskūpstīja vīru - gluži kā pirmo reizi, kā jaun-atklājēja. Tad viņa mazliet atrāvās un aizelsusies plati pasmaidīja.

- Tas tiešām esi tu!

Jau pirmīt Ronijs bija pabāzis rokas viņai zem naktskrekla un glāstīja krūtis. Savulaik, kad tās tikko bija palielinātas, Ronijs mežonīgi uzbudinājās katru reizi, kad tās ieraudzīja, bet vēlāk zaudēja interesi - bet tāpat viņš kļuva vienaldzīgs gandrīz pret visu. Taču šis cilvēks, šis Ronijs izrādījās absolūti citāds. Tāds viņš bija pašā sākumā, abu lielās laimes periodā. "Vai šī būtu atdzimšana?"

Viņš atsaitēja sporta apavus un novilka bikses. Erekcija izrādījās milzīga. Viņš noģērba lietusmēteli, melno džemperi ar augsto atlokāmo apkakli un zeķes. Atmetis segas, viņš nesaudzīgi parāva uz augšu Loreinas naktskreklu. Jau nākamajā brīdī abu augumi saplūda vienā - daudz ciešāk nekā jebkad agrāk.

- Ronij! - Loreina priekā iekliedzās.

Piespiedis pirkstu viņai pie lūpām, Ronijs nočukstēja:

- Kuš! Manis te nav. Es esmu tikai spoks.

Loreina satvēra viņa galvu plaukstās, pievilka tuvāk savām lūpām, labpatikā sajuta bārdas rugāju pieskārienu un piespiedās viņam klāt, arvien vairāk, arvien dziļāk, arvien neprātīgāk.

- Ak, Ronij! - Loreina elsoja viņam ausī straujāk un straujāk, tuvodamās kulminācijas brīdim, ko abi sasniedza kopā.

Atlaidusies viņi ne vārda neteica un centās atgūt elpu. Televīzijas filma vēl nebija beigusies. Ventilators, klusi grabēdams, lēnām kulstīja gaisu.

- Es nekad nebutu iedomājusies, ka spoki ir tik kaislīgi, -Loreina nočukstēja. - Vai drīkstu tevi izsaukt katru nakti?

- Mums jāaprunājas, - Ronijs sacīja.

100

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Torīt konstebls Dankans Trauts nejutās tik pašpārliecināts ka pirmajā dienā. Viņš cerēja, ka aktīvas darbības būs vairāk un nevajadzēs visu laiku norādīt pareizu virzienu ārzemju studentiem un iepazīties ar uzņēmējiem savas apgaitas rajonā, īpaši ar indiešu līdzņemamo ēdienu veikala vadītāju, kurš nesen piekauts un nonācis YouTube vietnē, jo uzbrukums nofilmēts ar mobilo tālruni.

Neilgi pēc deviņiem viņš iegriezās Erundela terasē, lai vēlreiz apmeklētu Ketrinu Dženingsu. Pirms iziešanas no iecirkņa viņš reģistrācijas žurnālā bija izlasījis, ka vakara maiņas kolēģis turp devies divkārt - septiņos un desmitos -, taču neveiksmīgi. Uzziņu dienestā viņam nevarēja pateikt kādu tālruņa numuru, kas piederētu Ketrinai Dženingsai vai būtu reģistrēts tajā adresē.

Virs galvas klaigāja divas kaijas. Trauts pacēla galvu un mirklīti pievērsās tumšajām, draudīgajām debesīm. Brauktuve mirdzēja pēc iepriekšējās nakts lietus, un izskatījās, ka tūdaļ atkal sāks smidzināt. Tad viņš nopētīja katru māju un katru ielas malā atstāto automobili, mēģinot ieraudzīt kādas ielaušanās vai vandālisma pēdas.

Netālu no divdesmit devītā nama ielas pretējā pusē viņš ievēroja pelēku Ford Focus ar nobloķētiem riteņiem. Jau iepriekšējā dienā šis automobilis šķita aizdomīgs. Aiz logu tīrītāja tam bija aizsprausta soda kvīts. Trauts piegāja klāt, paņēma kvīti, notrausa lietus lāses no celofāna un izlasīja datumu un fiksēto laiku. Iepriekšējā rīta desmitos un trīs minūtēs. Tātad automobilis te stāvējis jau divdesmit četras stundas.

Protams, izskaidrojumu var būt daudz. Kāds varbūt nezināja, ka šajās ielās nepieciešams saņemt atļauju transportlīdzekļa novietošanai. Tāpat iespējams, ka šis ir zagts automobilis, kas vēlāk pamests. Bet daudz uzkrītošāk likās tas, ka aizdomīgs braucamais atstats netālu no mājas, kurā dzīvo pārbaudāma un tagad pazudusi persona.

Viņš pa rāciju sazinājās ar iecirkni, lai lūgtu pārbaudīt šo automobili, tad šķērsoja ielu un piezvanīja pie Ketrinas Dženingsas mājas ārdurvīm. Atbildes nebija.

Nolēmis atgriezties vēlāk, Trauts turpināja apgaitu līdz Jūrnieku parādes ielai, kur izvēlējās kreiso virzienu. Pēc dažām minūtēm iečērkstējās rācija. Ford Focus bija reģistrēts uz automobiļu nomas kompānijas Avis vārda. Trauts pateicās operatoram un apsvēra iegūtās ziņas. "Cilvēki, kas nomā transportlīdzekļus, bieži vien neievēro ceļu satiksmes noteikumus. Varbūt šis nomnieks nolēmis noķēpāties ar riteņu atbloķēšanu. Varbūt viņam nebija laika. Bet tikpat labi viņš tomēr ir saistīts ar Ketrinu Dženingsu, lai cik neticami tas izklausītos."

Parādījās pirmās lietus lāses. Trauts sazinājās ar savu tiešo priekšnieku seržantu lanu Braunu no Braitonas Austrumu iecirkņa kriminālmeklēšanas nodaļas, pastāstīja par aizdomīgo automobili un pajautāja, vai kāds varētu piezvanīt uz Avis kompāniju un noskaidrot, kurš iznomājis šo Ford Focus.

- Varbūt viss izrādīsies kartībā, kungs, - viņš piebilda, jo negribēja izskatīties pēc muļķa citu acīs.

- Tu pareizi rīkojies, - seržants apliecināja. - Lielākoties policijas darbs ir atkarīgs no sīkumiem. Neviens tev nepārmetīs, ka esi pārāk piesardzīgs. Ja mēs palaidīsim garām kādu svarīgu detaļu, visa lieta bus vējā!

Trauts pateicās un turpināja ceļu. Pēc trīsdesmit minūtēm rācijā atskanēja seržanta Brauna balss:

- Mašīnas nomnieks ir austrālietis Čeds Skegss. Dzīvo Melburnā, un viņam ir Austrālijas autovadītāja apliecība.

Patvēries kādā lievenī, Trauts paņēma bloknotu un uzcītīgi pierakstīja vārdu.

- Vai šis vārds liekas pazīstams? - seržants jautāja.

- Nē, kungs.

- Man arī tas neko neizsaka. - Tomēr seržants Brauns nolēma pārbaudīt, vai par Čedu Skegsu kaut kas ir atrodams datubāzēs. Katram gadījumam.

101

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Nelikdamās zinis par spēcīgo lietu, Ebija sēdēja taksometra aizmugurē un vērās mobilā tālruņa ekrānā.

Burbuļplēvē iesaiņotā aploksne bija paslēpta starp džemperi un T kreklu un apžņaugta ar jostu, lai neizkristu un nekļūtu redzama. Džinsu priekšējā kabatā varēja sataustīt piparu gāzes baloniņu.

Pie karalienes Viktorijas statujas šoferis pagriezās pa labi - prom no Hovas piekrastes - un turpināja ceļu pa

visnotaļ plato Draivas ielu, kam abās pusēs rindojās dārgi dzīvokļu nami. Taču Ebija neievēroja ne apkārtni, ne jebko citu. Sūrstošo acu priekšā un prātā bija tikai viens tēls.

Fotogrāfija mobilā tālruņa ekrānā, kur redzama sagūstītā māte, un vārdi: "Silti ietīta brīnišķīgā paklājiņā."

Ebija nezināja, ko domāt. Vienlaikus viņu plosīja negants niknums pret Rikiju un izmisīgas bailes par mātes dzīvību. Un vainas apziņa.

Pēc negulētas nakts - ieklausoties nebeidzamajā satiksmē gar netālo piekrasti, sirēnās, transportlīdzekļos, signalizācijas gaudošanā, kaiju klaigāšanā, skaitot katru stundu, pusstundu un ceturksni - viņa jutās tik pārgurusi, ka tikai ar grūtībām spēja domāt.

Viņa nemitīgi gaidīja Rikija zvanu.

Vai vismaz vēl kādu īsziņu. Diemžēl nekā. Ebija viņu labi pazina un saprata, ka šādas psiholoģiskās spēlītes ir tieši viņa stilā. Rikijs ar prieku piespieda savu upuri gaidīt. Piepeši atmiņā atausa otrā viesošanās viņa dzīvoklī, otra slepena satikšanās, kā viņš to dēvēja. Ebija toreiz bija tik stulba - vai naiva lai ļautu sevi sasiet, un kaila gulēja aukstā istabā, kamēr Rikijs ar vibratoru noveda viņu līdz orgasmam, tad iepļaukāja un pameta uz sešām stundām ar aizbāztu muti. Pēc tam viņš atgriezās un izvaroja viņu. Un iestāstīja, ka viņa pati ir to vēlējusies.

Todien Ebijai neizdevās dabūt to, kas viņai vai, pareizāk sakot, Deivam bija vajadzīgs. Mērķa sasniegšanai bija nepieciešams ilgāks laiks.

bija grūti saprast, vai Rikija rīcībai ir kadas robežas. "Visticamāk, ka nav," Ebija prātoja. "Viņš mierīgu sirdi varētu nogalināt mammu un arī mani, lai atgūtu savas pastmarkas. Turklāt iespējams, ka viņam tas patiktu."

Mēģinādama iztēloties, kadas šausmas tobrīd pārdzīvo māte, Ebija piepeši atskārta, ka taksometrs jau piebraucis pie iespaidīgās Hegartija mājas.

Viņa samaksāja šoferim, pa aizmugures un tad pa priekšējo logu uzmanīgi nopētīja apkārtni. Netālu stāvēja British Telecom kravas automobilis, un meistari kaut ko remontēja. Turpat bija neliels zils automobilis ar diviem riteņiem uz ietves. No Rikija Ford Focus nebija ne miņas.

Ebija vēlreiz pārbaudīja majas numuru un attapās, ka nav paņēmusi lietussargu. Pieliekusi galvu, viņa pa atvērtajiem vārtiem ieskrēja pagalmā un garām vairākiem automobiļiem nonāca pie diezgan tumšā lieveņa, izvilka no slēptuves aploksni, sakārtoja drēbes un piezvanīja pie durvīm.

Pēc pāris minūtēm viņa jau sēdēja milzīgā tumšsārtas ādas dīvānā Hegartija kabinetā. Tirgotājs bija palielā rūtainā kreklā, velveta biksēs un ādas čības. Iekārtojies pie sava rakstāmgalda, viņš ar milzīgu palielināmo stiklu bruņ-rupuča raga ietvarā rūpīgi nopētīja katru pastmarku.

Filatēlija Ebijai allaž likusies mazliet mistiska. Pastmarkas taču bija tik sīkas, tik senas, tik trauslas un tomēr tik vērtīgas! Lielākoties viņas kolekcijā bija melni vai zili, bet ari oranžsarkani eksemplāri ar karalienes Viktorijas profilu, bet blakus tiem - ari citas krāsas un citi valdnieki.

Hegartija sieva - glīta, eleganti ģērbusies sešdesmit gadus veca sieviete ar skaisti safrizētiem matiem - atnesa Ebijai tēju un šķīvi ar cepumiem un tūdaļ nozuda.

Kaut kas tirgotāja uzvedībā nelika mieru. Deivs bija ieteicis atnest pastmarkas Hegartijam, jo viņš piedāvāšot

vislabāko cenu un u/došot vismazāk jautājumu, tātad Ebi-jai atlika vien uzticēties un paļauties, taču nelāgā priekšnojauta nepameta viņu.

"Pastmarkas ir jāpārdod nekavējoties. Jo ātrāk es tikšu pie naudas, jo drošāk varēšu tirgoties ar Rikiju. Kamēr tās ir pie manis, viņš var mani šantažēt vai pat doties uz policiju, ja gribētu izrādīt īpašu nežēlību. Tādā gadījumā zaudētāji būtu mēs visi, bet viņš to pieciestu, lai tikai nevajadzētu samierināties ar to, ka ir piekrāpts. Ja pastmarku vairs nebūs, viņa stāsts nebūs pierādāms. Un es varēšu paslēpt naudu aiz septiņām atslēgām kādā bankā Panamā -nodokļu paradīzē, kas nesadarbojas ar varas iestādēm citās valstis."

Ebija uzskatīja, ka pastmarkas atrodas pie viņas un ta-tad arī pieder viņai pēc likuma.

"Bija muļķīgi vilcināties. Vajadzēja tās pārdot tūliņ pēc ierašanās Anglijā vai jau Ņujorkā, taču Deivs gribēja nogaidīt un pārliecināties, ka Rikijam nav ne jausmas, kur es atrodos. Diemžēl tāda stratēģija izrādījās aplama."

Piepeši iezvanījās Hegartija tālrunis.

- Hallo? - viņš sacīja klausulē. Balss aizžņaudzās un izklausījās savāda. Viņš palūkojās uz Ebiju un turpināja: - Mirklīti, lūdzu! Es aiziešu uz citu istabu.

Glens Brensons sēdēja pie sava rakstāmgalda un, piespiedis tālruni pie auss, gaidīja Hegartija atbildi.

- Piedodiet, seržant, - pastmarku tirgotājs pēc brītiņa atsaucās. - Jaunā lēdija sēž mana kabinetā. Jūs taču gribējāt runāt par viņu, vai ne?

- Iespējams, jā. Es šorīt ieskatījos mūsu datubāzēs... un atklāju kaut ko patiešām nozīmīgu. Protams, var izrādīties,

ka tas nebūs nekas svarīgs. Vakar jūs man stāstījāt par Če-du Skegsu.

- Jā, - Hegartijs novilka.

- Tikko ir noskaidrojies, ka iepretim Ketrinas Džening-sas mājai atrasts automobilis, ko noīrējis šis cilvēks, austrālietis no Melburnas.

- Ak tā? Cik interesanti! Patiešām interesanti!

- Vai, jūsuprāt, viņus kaut kas saista?

- Acīmredzot, seržant. Un saikne ir tikpat cieša kā starp pūstošu zivi un nelāgu smaku.

102

Divtūkstoš pirmā gada trešais novembris

Agrā rīta stundā Loreina gulēja nomodā un ieklausījās Ronija šņākšanā. Prieks un atvieglojums par to, ka viņš ir dzīvs, pamazām pārvērtās dusmās.

Vēlāk, kad viņš atvēra acis un tūdaļ uzstāja, ka guļamistabas aizkari un virtuves žalūzijas jātur ciet, Loreina neizturēja un uzbruka viņam ar pārmetumiem.

- Kāpēc tu sagādāji man tādas ciešanas? Tu taču varēji man piezvanīt un visu paskaidrot, lai man nebūtu jāpiedzīvo tāda elle divu mēnešu garumā!

Tad viņa sāka raudāt.

- Es nedrīkstēju riskēt, - Ronijs atbildēja, saņēmis plaukstās sievas seju. - Papūlies to saprast, mīļā. Ja tavā rēķinā parādītos kaut viens zvans no Ņujorkas, sāktos ziņkārīgi jautājumi. Apdrošināšanas kompānijās par detektīviem algo bijušos policistus, un viņi nav muļķi. Un man vajadzēja būt drošam, ka tu uzvedīsies ka bēdu nomākta atraitne.

- Jā, šo lomu es nospēlēju godam, sasodīts! - Loreina

atcirta, slaukot acis. Viņa paķēra cigareti. - Varētu pat saņemt "Oskaru".

/

- Kad beigsies šis murgs, tu dabūsi ne tikai to.

Loreina satvēra viņu aiz delnas locītavas un cieši piespieda savam vaigam.

- Kopā ar tevi es jūtos drošībā, Ronij. Lūdzu, neej prom! Tu vari paslēpties ari šeit.

- Jā, protams.

- Noteikti!

Ronijs papurināja galvu.

- Vai mēs nevaram izdarīt kaut ko, lai nevajadzētu zaudēt šo māju? Kas tā būs par naudu, ko tu pieminēji? - Viņa aizkūpināja cigareti un dziļi ievilka dūmu.

- Es kompānijā Norwich Union esmu apdrošinājis dzīvību par pusotru miljonu mārciņu. Polisi tu atradīsi bankas seifā. Atslēgas ir manā kabinetā. Ir dzirdēts, ka vienpadsmitā septembra upuru ģimenēm izmaksās kompensācijas. Apdrošināšanas kompānijas maksās pat tad, ja līķis netiks atrasts, un nebūs jāgaida citkārt noteiktie septiņi gadi.

- Pusotrs miljons! Es varētu aiznest polisi bankas menedžerim, lai atrisinātu visas problēmas.

- Var mēģināt, taču es zinu, ko tas nelietis teiks. Viņš apgalvos, ka vēl nav zināms, vai prēmija tiks izmaksāta un kad tas notiks. Apdrošināšanas kompānijas allaž cenšas izlocīties, lai nebūtu jāšķiras no naudas.

- Arī šajā gadījumā?

- Nē, manuprāt, te viss būs kārtībā. Situācija ir pārāk sensitīva. Jārēķinās, ka tevi pamatīgi iztirdīs par lietas apstākļiem. Izrādi, ka vēlies palīdzēt, taču atklāj pēc iespējas mazāk. Pēc tam saņemsi ari kompensāciju no upuru fonda. Man teica, ka varam cerēt uz divarpus miljoniem dolāru.

- Divarpus miljoniem? - Ronijs dedzīgi māja ar galvu, un Loreina ieskatījās viņam acīs un prātā veikli rēķināja. - Tātad miljons un septiņsimt piecdesmit tūkstoši mārciņu. Mēs te runājam par trīsarpus miljoniem mārciņu?

- Apmēram. Un nodokļi nebūs jāmaksā. Tā būtu kompensācija, kas pacietīgi jāpagaida vienu gadu.

Kādu brīdi Loreina klusēja, un pēc tam viņas balsī ieskanējās godbijība:

- Tu esi neiespējams.

- Es esmu izdzīvotājs.

- Un tāpēc es mīlu tevi. Un vienmēr esmu ticējusi tev. Vai ne?

Ronijs viņu noskūpstīja.

- Tā gan.

- Mēs esam bagāti!

- Gandrīz. Bet būsim. Lēnam, palēnām...

- Ar bārdu tu izskaties jocīgi.

- Ak tā?

- Jaunāks.

- Un ne tik miris kā vecais Ronijs?

Loreina plati pasmaidīja.

- Vakarnakt tu nemaz tik miris nebiji.

- Es ilgi biju gaidījis to brīdi.

- Un tagad tu gribi gaidīt vēl vienu gadu?

- Neatliekamos gadījumos kompensācijas no fonda tiks izmaksātas visnotaļ ātri. Un tu esi neatliekams gadījums.

- Priekšroka noteikti būs amerikāņiem, nevis ārzemniekiem.

Ronijs papurināja galvu.

- Neko tādu es neesmu dzirdējis.

- Trīsarpus miljoni! - Loreina sapņaini noteica un nokratīja cigaretes pelnus uz apakštases.

- Varēsi sapirkties kleitas.

- Naudu vajadzētu investēt.

- Man jau ir plāni. Pirmām kārtām jāizdomā, kā naudu... un tevi dabūt ārā no valsts. - Pielēcis kājās, viņš izskrēja priekšnamā un atgriezās ar nelielu mugursomu rokā. No tas viņš izņēma brūnu aploksni, kuru nolika uz galda un pastūma tuvāk Loreinai. - Es vairs neesmu Ronijs Vilsons. Pie tā būs jāpierod. Tagad es esmu Deivids Nelsons. Un pēc gada tu vairs nebūsi Loreina Vilsone.

Aploksnē bija divas pases. Austrālijas pases fotogrāfijā Loreina tik tikko pazina sevi - ar brillēm un tumši brūniem matiem. Turpat bija vārds: "Mārgarita Nelsone."

- Tev būs pastāvīgās uzturēšanās atļauja uz pieciem gadiem.

- Mārgarita? - Loreina nošņāca. - Kāpēc Margarita?

- Es varu tevi saukt arī par Megiju.

Viņa papurināja galvu.

- Man jābūt Margaritai? Megijai?

-Jā.

- Cik ilgi?

- Uz mūžu.

- Lieliski. - Loreina nopūtās. - Es pat nedrīkstu izvēlēties sev vārdu?

- Tūliņ pec piedzimšanas tev ari nebija tādu tiesību, muļķīt!

Loreina šaubīdamās izrunāja savu jauno vardu un uzvārdu skaļi:

- Mārgarita Nelsone.

- Uzvārds taču ir klasisks, vai ne?

- Un šī? - Loreina vaicāja, izkratījusi no aploksnes otru pasi.

- Brīdim, kad tu izbrauksi no Anglijas.

Arī tajā bija viņas fotogrāfija - ar sirmiem matiem viņa izskatījās par divdesmit gadiem vecāka. Un pasē bija Anitas Māršas vārds.

Apmulsusi viņa raudzījās uz Roniju.

- Es nospriedu, ka tas būs vislabākais pazušanas veids. Ikviens, īpaši vīrieši, atcerēsies izskatīgu sievieti, bet neliksies zinis par sirmgalvi. Tādas ir teju nemanāmas. Kad pienāks laiks, tu nopirksi divas biļetes uz prāmi no Ņūhei-venas uz Djepu, kas kursē naktis. Viena biļete būs uz tava vārda, otra būs Anitai Māršai. Un kajīte tiks rezervēta Anitai Māršai. Labi?

- Vai gribi, lai pierakstu instrukcijas?

- Nē, viss ir jāiegaumē. Es palaikam sazināšos ar tevi un mēs visu atkārtosim soli pa solim. Tev būs jāatstāj pašnāvnieces zīmīte, jāuzraksta, ka vairs nespēj dzīvot bez manis, ka pēc atgriešanās darba Getvikas lidostā tu jūties nožēlojami, ka dzīve ir briesmīga. Tad ārsts atcerēsies, ka rekomendējis tev antidepresantus. Un viss.

- jā, viņam pat nevajadzēs melot.

- Tu kāpsi uz prāmja kā Loreina Vilsone, ierasti skaista un burvīga, un parūpēsies, lai tevi ievēro. Somu ar drēbēm tu paslēpsi Anitas Māršas kabīnē, tad aiziesi uz bāru un radīsi iespaidu, ka esi noskumusi un pamatīgi piedzērusies, bet nevēlies ne ar vienu runāt. Ceļā paies četras stundas un piecpadsmit minūtes, tātad tev būs pietiekami daudz laika. Apmēram pēc divām stundām tu aiziesi, iepriekš pateikusi bārmenim, ka vēlies uz klāja ieelpot svaigu gaisu. Bet patiesībā tu dosies uz kajīti, uzliksi parūku, uzvilksi vecas kundzītes drānas un pārvērtīsies par Anitu Maršu. Savu apģērbu, pasi un mobilo tālruni tu pārmetīsi pār bortu. - Pārsteigumā nespēdama pateikt ne vārda, Loreina klausījās Ronija stāstā. - Djepa tu iekāpsi vilcienā un brauksi uz Parīzi, saplēsīsi Māršas pasi un jau kā

Margarita Nelsone nopirksi lidmašīnas biļeti uz Melburnu. Es tevi tur gaidīšu.

- Tu visu esi smalki pārdomājis, vai ne? Sasodīts!

Ronijam bija grūti noteikt, vai Loreina dusmojas vai

priecājas.

- Citu nodarbošanos jau man nebija.

- Apsoli man vienu... to naudu... tu taču negrasies visu ieguldīt kādā shēmā?

- Nekādā gadījumā. Es esmu saņēmis mācību, mīļā. Un visu esmu kārtīgi apsvēris. Ja cilvēks iekļūst parādos, viņš karājas mata galā. Tagad mēs esam brīvi un varam sākt visu no sākuma. Vispirms Austrālijā un vēlāk kaut kur citur, bēdu nezinot. Manuprāt, lieliski. Paies laiks, varēsim noguldīt naudu bankā un iztikt no procentiem. - Šaubīdamās Loreina paskatījās uz Roniju. Viņš norādīja uz aploksni. - Tur ir vel kaut kas. - Loreina izvilka celofāna maisiņā iesaiņotas pastmarkas, un Ronijs paskaidroja: - Iztikšanai, tēriņiem un nelielam iepriecinājumam. Tūkstoš deviņsimt vienpadsmitajā gadā izdota vienas mārciņas Samersethau-sa, kuras vērtība ir aptuveni tūkstoš piecsimt mārciņas. Vēl te ir tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmā gada viena penija pastmarka, par kuru dabūsi piecus simtus. Kopējā šo mārku vērtība ir kādi pieci tūkstoši. Aiznesīsi pie kāda man pazīstama tirgotāja, un viņš labi samaksās. Kad pienāks lielā nauda, viņš tev palīdzēs to pārvērst pastmarkās. Godīgs puisis.

- Un viņš neko nezina?

- Protams! - Ronijs noplēsa gabalu no žurnāla Hello! pēdējā vāka un uzrakstīja uz tā Hjūgo Hegartija vārdu, tālruņa numuru un adresi. - Kad izstāstīsi par manu skarbo likteni, viņš būs ļoti apbēdināts. Es biju lielisks klients.

- Es esmu saņēmusi vairākas līdzjūtības vēstules.

- Man būtu interesanti uzzināt, ko citi saka par mani.

- Tikai labu. - Loreina skumji iesmējās. - Sju apgalvo, ka man jāsāk domāt par bērēm. Lielu zārku nemaz nevajadzēs, vai ne? Apglabāsim taču tikai maku un mobilo telefonu. - Abi no sirds izsmējās, un tad Loreina noslaucīja asaras, kas atkal ritēja pār vaigiem. - Mēs vismaz varam kopā pasmieties, - viņa noteica. - Labi, vai ne?

Ronijs apgāja apkārt galdam un apskāva sievu.

- Jā. Ļoti labi.

- Kāpēc Austrālija?

- Tas ir pietiekami tālu. Tur mēs būsim pilnīgi svešinieki. Un Austrālijā dzīvo kāds paziņa, kuram var uzticēties. Viņš pārvērtīs pastmarkas naudā, neuzdodot liekus jautājumus.

- Kā viņu sauc?

- Čcds Skegss.

Pārsteigta Loreina palūkojās uz vīru, it kā būtu saņēmusi negaidītu triecienu.

- Rikijs Skegss?

- Jā. Tu ar viņu satikies pirms manis, vai ne? Viņš vienmēr strikti pieprasīja, lai meitenes sauc viņu par Rikiju, un pasniedza to ka īpašu privilēģiju. Čeds viņš bija biznesā un saviem draugiem, bet Rikijs meitenēm.

- Tas taču ir viens un tas pats, - Loreina iebilda. - Abi ir atvasinājumi no vārda "Ričards".

- Vienalga.

- Nav gan vienalga, Ronij. Un es nesatikos ar viņu. Mums bija tikai viens randiņš, un viņš mēģināja mani izvarot. Vai neatceries? Es taču tev visu izstāstīju.

- Jā, izvarošana viņam ir gluži kā priekšspēle.

- Es runāju nopietni. Deviņdesmitajos gados, kad viņam bija Porsche... Kādā vakarā viņš aizveda mani...

ļ

- Es atceros to melno mašīnu! Savulaik es strādāju "Brai-tonas lietpratējos", un mēs avarējuša, norakstīta Porsche pakaļgalu sametinājām kopā ar kādas citas mašīnas priekšgalu un lēti pārdevām Čedam. Tas tik bija numurs!

- Tu pārdevi tādu mašīnu savam draugam?

- Viņš zināja, no kurienes tā nākusi, un saprata, ka pārāk ātri braukt nedrīkst. Šo Porsche viņš izmantoja tikai brīžos, kad gribēja padižoties meiteņu priekšā. Arī tavā.

-Jā, pēc dažiem dzērieniem bārā es domāju, ka viņš aizvedīs mani vakariņās, bet mēs nonācām Daunsu kalnos. Tur viņš paziņoja, ka meitenēm atļaujot sevi saukt par Rikiju, tad attaisīja bikšu rāvējslēdzēju un lika man sūkāt. Šausmas!

- Nelietis.

- Kad es ludzu, lai ved mani mājās, viņš mēģināja izvilkt mani no mašīnas, apsaukāja mani par nepateicīgu kuci un solīja parādīt, kāda ir īsta drāšanās. Es viņam saskrāpēju vaigu un nospiedu mašīnas tauri. Piepeši nez no kurienes parādījās citas mašīnas starmešu kūļi. Rikijs nobijās un aizveda mani mājās.

-Un?

- Vairs neteica ne vārda. Es izkāpu no mašīnas, un viss. Palaikam es redzēju viņu pilsētā, taču vienmēr ar citu sievieti. Tad es uzzināju, ka viņš aizbraucis uz Austrāliju. Manuprāt, tas nav pietiekami tālu.

Ronijs apmulsis klusēja. Loreina nospieda izsmēķēto cigareti un aizkūpināja nākamo. Beidzot Ronijs ierunājās:

- Vispār Čedam nav ne vainas. Varbūt tovakar viņu kāds bija nokaitinājis. Viņam vienmēr bijis milzīgs ego. Tu redzēsi, ka tagad viņš kļuvis prātīgāks, ir nobriedis. - Tā kā Loreina nebilda ne vārda, Ronijs turpināja: - Viss būs kartībā, mīļā. Mums izdosies. Cik daudziem cilvēkiem tiek dota iespēja sākt visu no sākuma?

- Lielisks sākums, - Loreina rūgti noteica, - ja mēs būsim totāli atkarīgi no nelieša, kurš savulaik mēģināja mani izvarot.

- Tev ir labāks plāns? - Ronijs izgrūda.

Loreina palūkojās uz viņu. Kopš aizbraukšanas uz Ņujorku vīrs bija mainījies, turklāt ne tikai ārēji. "Kļuvis pašpārliecinātāks, skarbāks. Bet varbūt ilgās atšķirtības iespaidā es uz viņu skatos citām acīm, gluži kā ieraudzītu pirmo reizi?"

- Nē, - Loreina negribīgi atzina, - man nav labāka plāna.

103

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Gaidīdama Hjūgo Hegartija kabinetā, Ebija malkoja tēju un apēda cepumu. Kopš brokastīm viņa nebija ēdusi un izjuta nepieciešamību uzņemt cukuru. Šķita, ka namatēvs ir prom ļoti ilgi.

- Piedodiet, - viņš atgriezies pieklājīgi sacīja, apsēdās pie rakstāmgalda un kādu mirklīti pētīja pastmarkas. - Šīs ir nevainojamā stāvokli. Vērtīga kolekcija.

- Paldies. - Ebija pasmaidīja.

- Vēlaties pārdot visas?

-Jā.

- Kādu cenu esat iecerējusi?

- Kataloga vērtība pārsniegs četrus miljonus mārciņu, -Ebija atbildēja.

- Tā varētu būt, taču baidos, ka neviens nemaksās jums pēc kataloga. Katrs gribēs nopelnīt. Jo drošāka ir pastmarku izcelsme, jo mazāka ir starpība starp pircēja un pārdēvēja cenu.

- Vai jūs pirksiet? - Ebija noprasīja. - Par mazāku summu?

- Vai varat izstāstīt, kā šīs pastmarkas nonāca jūsu rokās? Vakar jūs apgalvojāt, ka atradāt, tīrot krustmātes māju.

-Jā.

- Sidnejā? - Kad Ebija pamāja ar galvu, Hegartijs uzdeva nākamo jautājumu: - Kā viņu sauca?

- Ena Dženingsa.

- Vai varat uzrādīt dokumentus, kas apliecina īpašumtiesības?

- Kas jums vajadzīgs?

- Testamenta kopija. Varbūt viņas advokāts varētu man to atsūtīt? Es nezinu, cik tagad Austrālijā ir pulkstenis. -Hegartijs ieskatījās savā laikrādi. - Manuprāt, pusnakts. Bet arī rītdiena derēs.

- Cik jūs samaksāsiet par kolekciju?

- Kad saņemšu apliecinājumu? Es esmu gatavs šķirties no divarpus miljoniem.

- Un bez? Tūliņ uz vietas, skaidrā naudā?

Hegartijs papurināja galvu un greizi pasmīnēja.

- Tā es nemēdzu rīkoties.

- Man stāstīja, ka tieši jums es varu izteikt šādu piedāvājumu.

- Vairs ne. Klausieties, jaunā lēdija... es došu jums padomu. Sadaliet kolekciju, citādi tā ir pārāk liela un zīmīga. Ikviens jums uzdos līdzīgus jautājumus. Apvienotajā Karalistē ir arī citi tirgotāji, kam varēsiet piedāvāt atsevišķas savas kolekcijas daļas. Varbūt vajag sazināties ar kādiem ārzemju interesentiem. Varēsiet pakaulēties, nevajag uzreiz piekrist viņu cenām. Pāris gadu laikā klusītēm pārdosiet visu, nepiesaistot lieku uzmanību.

Viņš rūpīgi, pat godbijīgi savāca pastmarkas.

Izmisusi Ebija vārgā balsī pavaicāja:

- Vai varat man ieteikt kādus tirgotājus?

- Acumirkli... - Hegartijs salika pastmarkas aploksnē un nosauca vairākus uzvārdus, ko Ebija pierakstīja. Tad viņš piebilda, it kā tikko iedomājies: - Jā, ir vēl kāds cilvēks.

- Kurš?

- Esmu dzirdējis, ka pilsētā uzradies Čeds Skegss, - Hegartijs sacīja, cieši palūkojies uz Ebiju.

Viņa nenovaldījās, pietvīka tumši sarkana kā biete un palūdza, lai namatēvs izsauc viņai taksometru.

Hjūgo Hegartijs pavadīja Ebiju līdz ārdurvīm. Valdīja ledains klusums, un Ebija nespēja izdomāt neko piemērotu, lai to pārtrauktu. Viņa spēja izmocīt tikai vienu frāzi:

- Nav tā, kā jūs domājat.

- Tāda ir mūžīgā problēma ar Čedu Skegsu, - I legartijs attrauca. - Nekad nav tā, kā cilvēks iedomājies.

Tiklīdz kliente aizgāja, viņš aizsteidzās atpakaļ uz kabinetu un piezvanīja detektīvam seržantam Brensonam. Nebija nekā daudz, ko piebilst iepriekšējai sarunai, tikai jaunās sievietes krustmātes vārds un uzvārds.

"Jebkādi līdzekļi ir labi, lai atriebtos Čedam Skegsam," Hegartijs nosprieda.

104

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Joprojām lija. Sarūgtināta pec tikšanas ar Hjugo Hegar-

tiju, Ebija atvēra taksometra aizmugures durvis un pavirši nopētīja Daika ceļa avēniju.

British Telecom furgons vēl nebija aizbraucis, tāpat arī zilais automobilis. Viņa apsēdās taksometra un aizcirta durvis.

- Grand Hotel? - autovadītāja pavaicāja.

Ebija pamāja. Viņa apzināti bija nosaukusi nepareizu viesnīcu, lai Hegartijs nenojaustu, kur viņa patiesībā apmetusies.

Atslīgusi sēdekli, viņa iegrima domās. No Rikija pagaidām nebija ne vēsts. "Deivs maldījās. Pastmarkas pārdot būs krietni grūtāk, nekā viņš apgalvoja. Vajadzēs daudz vairāk laika."

Iedžinkstējās tālrunis. Uzraksts ekrānā apliecināja, ka zvanītāja ir māte. Baiļu nomākta, Ebija piespieda tālruņa aparātu pie auss.

- Mamm! - viņa iesaucās.

Mērija Dosone izklausījās apjukusi un sabēdājusies.

- Lūdzu, Ebij, lūdzu, man vajadzīgas zāles! - viņa elsodama paziņoja. - Man... - Viņa strauji ievilka elpu un smagi nopūtās. - Spazmas. Es... lūdzu... nevajadzēja tās ņemt... Nepareizi... - Saraustītā elpošana liecināja par ciešanām.

Tad saruna pārtrūka. Ebija piezvanīja, taču mātes tālrunim jau bija ieslēgta balss pastkastīte.

Drebēdama viņa lūkojās ekrānā un cerēja, ka tūdaļ vajadzēs izskaidroties ar Rikiju. Velti.

Viņa aizvēra acis. "Cik ilgi vēl mamma izturēs? Nelietis. Nelietis, nelietis, nelietis! Gudrs gan... Sasodīti gudrs un tādēļ svin uzvaru. Viņš zināja, ka es nevarēšu pārdot markas un tās paliks pie manis. Plāns iestāstīt, ka vairums naudas sen atdots Deivam, un atpirkties no Rikija ar nelielu summiņu ir izkūpējis skurstenī."

Ebija vairs nezināja, ko iesākt.

"Nē, viena lieta man jāizdara obligāti, turklāt pēc iespējas ātrāk. Ir jāpieliek punkts mātes ciešanām, kaut ari tas nozīmētu vienoties ar Rikiju un atdot viņam visu. Nu, gandrīz visu."

Piepeši prātā iešāvās kāda doma. Paliekusies uz priekšu, viņa sacīja autovadītājai, kurai uz apliecības bija vārds "Sēlija Bid veļa":

- Vai zināt, kur atrast kādu vietējo pastmarku tirgotāju?

- Karalienes ceļā, tūliņ aiz stacijas, strādā Hoksa. Vēl viens veikals laikam ir Soremā, tāpat Prinča Alberta ielā Leinsā, - Sēlija Bid veļa stāstīja.

- Aizvediet mani uz Karalienes ceļu, - Ebija lūdza. - Tas ir vistuvāk.

- Jūs esat kolekcionāre?

- Mazliet niekojos, - Ebija attrauca un neuzkrītoši zem mēteļa attaisīja jostu.

- Es biju iedomājusies, ka ar pastmarkām vairāk aizraujas puiši.

- Jā, - Ebija pieklājīgi atbildēja.

Viņa slepus izņēma bruņo aploksni un pārskatīja saturu, meklēdama lētākos eksemplārus. Beidzot viņa izvilka četras pastmarkas ar Maltas krustu par aptuveni tūkstoš mārciņām un vairākus eksemplārus ar Sidnejas ostas tiltu par četriem simtiem gabalā, bet pārējās sabāza atpakaļ un aploksni rūpīgi piesprādzēja zem džempera.

Pēc dažām minūtēm taksometrs apstājās pie veikala "Hoksa". Ebija samaksāja un izkāpa, zem mēteļa sargājot pastmarkas no lietus. Garām aizgrabēja autobuss, pavīdēja zils automobilis - Peugeot vai Renault - ar diviem vīriešiem salonā, un pasažieris sarunājās pa mobilo tālruni. "Mašīna ir ļoti līdzīga tai, ko redzēju pie Hegartija mājas. Varbūt tā ir paranoja?" Ebija prātoja.

Veikalā citu apmeklētāju nebija. Sieviete ar gariem gaišiem matiem sēdēja pie galda un lasīja vietējo laikrakstu. Ebijai iepatikās mākslinieciskā nekārtība, kāda uzturēta šai tirgotavā. Tā neizskatījās grezna, tādēļ cilvēks varēja cerēt, ka netiks apgrūtināts ar sarežģītajiem jautājumiem par pastmarku nonākšanu viņa rokās un dokumentiem, kas apliecina īpašumtiesības.

- Es gribētu pārdot dažas markas, - viņa sacīja.

- Vai esat paņēmusi līdzi?

Ebija tās pasniedza pārdevējai, kura nolika avīzi malā un apskatīja preci.

- Lieliski, - viņa noteica draudzīgā tonī. - Es sen neesmu redzējusi Sidnejas ostu. Man vajadzētu kaut ko pārbaudīt. Vai neiebildīsiet, ja ienesīšu tās personāla telpās?

- Nē.

Sieviete iegāja kabinetā un apsēdās pie rakstāmgalda ar milzīgu palielināmo stiklu. Ebija nolūkojās, kā viņa noliek pastmarkas uz galda un rūpīgi katru nopēta.

Piepeši Ebijas skatiens pievērsās avīzes Argns pirmajai lappusei. Virsraksts vēstīja: "Jau otra noslepkavotā sieviete saistīta ar vienpadsmitā septembra upuri." Apakšā bija ievietotas fotogrāfijas. Ebija sastinga.

Mazākajā attēlā bija redzama skaista, lai gan paskarba, nepilnus trīsdesmit gadus veca blondīne, kas kārdinoši raugās kamerā un cenšas izrādīt alkas pēc seksa ar cilvēku aiz kadra. Paraksts vēstīja: "Džoena Vilsone." Savukārt lielākajā fotogrāfijā bija uzņemta pievilcīga, apmēram desmit gadus vecāka gaišmate ar patīkamu, atklātu smaidu - mazliet vulgāra, it kā viņai būtu daudz naudas, taču pietrūktu stila izjūtas. Loreina Vilsone.

Taču Ebijas uzmanību piesaistīja vīrieša attēls lappuses centrā. Seja... Vārds... Ronalds Vilsons... Seja... Atkal vārds...

Ievadā bija teikts:

"Pirms piecām nedēļām upē pie Džīlongas netālu no Melburnas Austrālijā kādas automašīnas bagāžniekā atrasts četrdesmit divus gadus vecas sievietes līķis. Noskaidrots, ka tā ir Loreina Vilsone, Braitonas uzņēmēja Ronalda Vil-sona atraitne. Jāpiebilst, ka viņš bija viens no sešdesmit septiņiem britu pilsoņiem, kas gāja bojā Pasaules tirdzniecības centrā vienpadsmitajā septembrī."

Ebija veikli pārlasīja tekstu. Šķita, ka pēkšņi kāds dvēsele nodzēsis gaismu.

"Pagājušajā piektdienā strādnieki, Braitonas centrā rokot pamatus Jaunanglijas kvartāla namiem, lietusūdens kanalizācijas caurulē atrada divdesmit deviņus gadus vecās Džoenas Vilsones skeletu. Viņa bijusi Ronalda Vilsona pirmā sieva - tā mums šorīt apstiprināja detektīve inspektore Elizabete Mentla no Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas.

Saseksas policija pagaidām ir neizpratnē par lietiskajiem pierādījumiem, kas apliecina, ka Loreinas Vilsones līķis Bār-vonas upē nogulējis apmēram divus gadus. Kā jau esam rakstījuši, tika uzskatīts, ka Vilsones kundze divtūkstoš otrā gada novembrī izdarījusi pašnāvību, naktī nozūdot no Ņū-heivenas-Djepas prāmja, kas šķērsoja Lamanša juras šaurumu. Jāpiebilst gan, ka tolaik koroners lietu neizbeidza.

Detektīve Inspektore Mentla norādīja, ka Loreinas Vilsones "pašnāvības" lietas izmeklēšana nekavējoties tiks atjaunota."

Jau atkal Ebija pievērsās fotogrāfijām, visvairāk - vīrietim. Piepeši pārņēma sajūta, ka grīda zem kājām šūpojas.

Viņa paspēra dažus soļus pa kreisi, lai nenogāztos, un ieķērās galda malā. Sienas likās griežamies.

Kaut kur atskanēja jautājums:

- Kas noticis? Hallo?

Viņa ieraudzīja durvis stāvam gaišmataino pastmarku tirgotāju. Uz bridi šī sieviete pazuda no redzesloka, it kā brauktu karuselī, un atkal parādījās blakus.

- Vai vēlaties apsēsties? - sieviete vaicāja.

Karuselis palēnām samazināja ātrumu. Ebija drebēja aukstos sviedros.

- Man viss ir kārtībā, - viņa izdvesa, atkal palūkojusies uz avīzi.

- Interesants raksts, - gaišmate sacīja, taču nenovērsa bažīgo skatienu no Ebijas. - Viņš bija iesaistījies pastmarku tirdzniecībā. Es viņu pazinu.

- Ak tā.

Ebija vēlreiz nopētīja fotogrāfiju, tik tikko dzirdēdama gaišmates solījumu par pastmarkām samaksāt divtūkstoš trīssimt piecdesmit mārciņas. Tad viņa paķēra naudu - piecdesmit mārciņu banknotes - un sabāza kabatās.

105

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Apjukusi Ebija izgāja uz ielas. Iezvanījās tālrunis, taču viņa to pamanīja tikai pēc krietna brīža.

- Jā? - viņa izgrūda. Tas bija Rikijs. Transportlīdzekļu radītais troksnis traucēja kaut ko saklausīt. - Pagaidi! - Viņa aizskrēja līdz kādam lievenim, kur varēja paslēpties no lietus. - Piedod. Ko tu teici?

- Es uztraucos par tavu mammu.

Atbilde likās iestrēgusi Ebijai rīklē. Vajadzēja saņemties, lai apslāpētu raudas un palēninātu elpošanas ritmu.

- Lūdzu, - viņa izdvesa. - Kur viņa ir, Rikij? Ved viņu atpakaļ!

- Viņai vajadzīgas zāles, Ebij.

- Es aizvedīšu. Tikai pasaki, uz kurieni.

- Tas nebūs tik vienkārši.

Pie luksofora apstājās autobuss. Dzinējs rūca tik skaļi, ka Ebija vairs nedzirdēja Rikiju. Viņa aizskrēja tālāk un patvērās kāda veikala durvju nišā. "Tas nebūs tik vienkārši." Šie vārdi likās draudīgi.

Piepeši uzmācās bailes, ka māte jau ir mirusi. "Varbūt viņa nav pārcietusi lēkmi?"

Asaras vairs nebija valdāmas. Emociju uzplūdu pastiprināja ari laikrakstā redzētās fotogrāfijas. Šķita, ka viņai ir izsists pamats zem kājām.

- Kā mamma jūtas? Vai labi?

- Nē, viņai nepavisam nav labi.

- Bet viņa ir dzīva.

- Pagaidām. - Un Rikijs beidza sarunu.

- Nē! - Ebija iesaucās. - Nē, lūdzu!

Viņa atslīga pret veikala durvīm. Bija pilnīgi vienalga, vai uz viņu kāds tobrīd skatās. Acīs svilināja asaras un lietus, padarot Ebiju vai aklu. Tomēr viņa ievēroja brūno automobili, kas lēni pabrauca garām.

Priekšā sēdēja divi vīrieši, un pasažieris spieda pie auss tālruni. Vienam bija noskūta galva, otram - ļoti īsi apcirpti mati. Militārais stils. Policistu stils.

Šie divi nolūkojās uz Ebiju gluži tapat ka pirmīt pārītis no zila automobiļa pie Hoksas veikala. Bēguļošanas laikā viņa iemācījās acumirklī novērtēt apkārtni.

"Kaut kas noteikti nav kārtībā. Divas mašīnas, katrā sēž pa vienam pasažierim, kas runā pa mobilo telefonu. Braucot garām, viņi uzstājīgi skatās uz mani. Vai Hjūgo Hegar-tijs piezvanījis policijai? Vai mani novēro? Abas mašīnas ciešā satiksmes straumē brauc dienvidu virzienā. Vai ir vēl citas? Varbūt man seko ari kājāmgājēji?"

Ebija satraukti paraudzījās uz visām pusēm, tad aizskrēja ziemeļu virziena, nogriezās šķērsielā pa kreisi un paspraucās garām smirdīgiem konteineriem. Nākamās ielas pretēja pusē viņa ieraudzīja eju starp divām mājām, pameta skatienu pār plecu - sekotājus neredzēja - un ienira šaurajā spraugā. Lietus bija mazliet mitējies. Smadzenes drudžaini darbojās. Šo apvidu viņa pazina kā savus piecus pirkstus, jo savulaik dzīvoja netālu no Septiņu ielu apļa.

Palaikam Ebija pārbaudīja, vai aploksne joprojām ir cieši piesprādzēta viduklim un nauda nav izkritusi no kabatām. Koku ieskautā ielā ar rindu mājām redzēja vien dažus cilvēkus, un tie par viņu nelikās zinis. Fiziskā slodze un lietus palīdzēja mazliet izvēdināt galvu un skaidrāk domāt.

Tuvojoties apļveida krustojumam, ceļš veda kalnup, un drīz Ebija nogriezās pa labi vēl kādā iela ar dzīvojamām mājām. Tālāk lejā vīdēja stacija. Viņa uzmeklēja vietu, no kuras neuzkrītoši varēja novērot garāmbraucošos transportlīdzekļus. Tad viņa aizskrēja tālāk, šķērsoja plato jaun-anglijas ielu. Ceļš atkal veda augšup, cauri dzīvojamā rajona ieliņu un nekustamā īpašuma pārdošanas aģentu biroju reklāmu labirintiem.

Sānā iemetās dūrējs, un Ebija uz mirkli apstājās, bet tūdaļ jau soļoja tālāk, kāri kampdama gaisu un smagi elsdama. Lietus bija mitējies, un pūta spēcīgs vējš, kas patīkami veldzēja seju.

Galva strādāja krietni skaidrāk nekā pirms dažām stundām, it kā laikrakstā Argus izlasītā informācija būtu atkārtoti palaidusi viņas pārslogoto cieto disku. Apņēmīgā soli viņa devās tālāk, izvēloties mazākas ieliņas, nemitīgi lūkojoties apkārt un pētot automobiļus. Neko aizdomīgu nemanīja.

"Vai Rikijs ir lasījis to avīzi? Vai par to rakstīts ari citur? Gan jau viņš būs uzzinājis. Avīzes, radio un televīzija ir pieejamas it visur uz šīs pasaules."

Ebija iegāja kioskā un veikli pāršķirstīja citus dienas laikrakstus, taču biedējošo publikāciju nebija. Viņa nopirka Argus un nostājās ārpusē. Ilgi vērās vīrieša fotogrāfijā. Emocijas bangoja augstā vilnī.

Viņa rūpīgi izlasīja rakstu, atklājot daudz ko par Deiva pagātni. Viņš pats allaž bija klusējis, izvairījies no atbildēm vai strauji mainījis tematu ikreiz, kad Ebija apjautājās par viņa agrāko dzīvi. Šo to bija pieminējis Rikijs, mēģinot noskaidrot, cik daudz viņai zināms par Deivu.

"Un cik daudz pats Rikijs zina par Deivu?"

Paspērusi dažus soļus, Ebija apsēdās uz slapjiem pakāpieniem un satvēra galvu plaukstās. Bailes tobrīd šķita vēl spēcīgākas nekā jebkad agrāk. Bailes ne tikai par māti, bet arī par pašas nākotni.

"Dzīve ir spēle," mēdza sacīt Deivs. "Spēle." Viss bija sācies kā spēle.

Un vēl kāda!

"Dzīvē nav upuru, Ebij. Dzīvē ir uzvarētāji un zaudētāji."

Acīs atkal riesās asaras. Ausīs un sirdi nepārtraukti grieza mātes skumjā balss. Ebija piezvanīja vispirms uz mātes tālruni, pēc tam Rikijam, taču neviens neatbildēja.

"Lūdzu, Kikij! Beidz mani mocīt. Mēs taču varam vienoties."

Pēc dažām minūtēm Ebija piecēlās un devās lejup pa kalnu un tad prom pa ielu, kur pāri margām varēja redzēt vilcienu līnijas "Londona-Braitona" sliedes. Viņa turpināja ceļu lejup pa akmens pakāpieniem un cauri īsam tunelim līdz biļešu kasei Prestonas parka stacijā.

Tā bija neliela dzelzceļa stacija, kuru steidzīgi pasažieri pārpludināja vien sastrēgumstundās, bet citkārt tā stāvēja tukša. "Ja policisti man seko un būs mani redzējuši Braito-nas stacijas tuvumā, Viņi nolems, ka vilcienā kāpšu tur, nevis šeit," Ebija sprieda.

"Dzīve ir spēle."

Viņa izpētīja vilcienu kustības sarakstu, izvēlējās tādu maršrutu, lai īstbornā nokļūtu bez iebraukšanas Braitonas stacijā un tālāk nonāktu Cctvikas stacijā. 7as bija viņas jaunais plāns, kas pamazām izkristalizējās prātā.

Piepeši iepīkstējās tālrunis. Ebija to izvilka no kabatas cerībā, ka īsziņu sūtījis Rikijs. Diemžēl ne.

"Klusēšana ir zelts? X"

Tanī mirklī Ebija atskārta, ka nav atbildējusi uz Deiva pēdējo īsziņu. Tagad viņa uzrakstīja:

"Problēma. X"

Pagāja vairākas minūtes. Ebija jau kāpa vilcienā, kad pienāca nākamā īsziņa.

"Mīlestība, gluži tāpat ka upe, lauž jaunu ceļu, ja sastop kādu šķērsli."

Ebija iekārtojās sēdeklī. Nesen piedzīvotie satricinājumi izrādījās pārak spēcīgi, lai viņa izdomātu kādu atbildes citātu. Viņa nosūtīja vien burtu "X".

Vilciens slīdēja gar stāvām krīta nogāzēm. Ebija atradās ledainu, mežonīgu baiļu varā.

106

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Viesnīcas Marriott Financial Center interjeram piemīt patīkama, pat dzenbudiska aura," Rojs Greiss prātoja, velkot savu bagāžu no reģistratūras pāri foajē. "Un te viss ir tik svaigs!" Galda lampas izskatījās pēc apgāztām matētām martini glāzēm, no garām baltām vāzēm uz melnajiem galdiņiem spraucās arā tik eleganti un nevainojami augi, ka tie vairāk šķita mākslīgi, nevis dzīvi.

Bija grūti noticēt, ka šī ēka atrodas blakus vienpadsmitā septembra traģēdijas vietai un toreiz stipri nopostīta. Tagad tā likās svarīga, stabila, nesagraujama - it kā mūžīgi būtu stāvējusi šeit.

Viņš pagāja garām vairākiem dedzīgā sarunā iegrimušiem biznesmeņiem tumšos uzvalkos un kaklasaitēs. Pets Lines viņu gaidīja uz sarkanā paklāja, kas sedza krēmkrāsas marmora grīdu. Kolēģis apģērbu bija izvēlējies ikdienišķu - zaļu jaku bez piedurknēm, melnu T kreklu un zilus džinsus -, kājās uzāvis izturīgas melnas kurpes. Rojs pamanīja, kā izspiedies azotē glabātais ierocis.

Pets pacēla rokas.

- Viss kārtībā? Deniss gaida mašīnā. Mes esam kaujas gatavībā.

Greiss sekoja viņam ārā pa virpuļdurvīm, kur gaidīja pilnīgi cita pasaule - mikls oktobra rīts. Garam pa vairākām joslām nepārtrauktā straumē traucās transports. Priekšā grabēja betona maisītājs. Šveicars, kura eleganto izskatu pa-bojāja virsū formastērpa cepurei uzmaukta lietus cepure, pieturēja vaļā dzeltena taksometra durvis, kamēr tajā sakāpa trīs japāņu uzņēmēji.

Viņi kājām aizgāja līdz Ford Crown Victoria automobilim, un Pets norādīja uz debesīm. Vienā pusē tas izroboja debesskrāpju silueti, otrā - blīvi apbūvētā Ņujorkas centra eku puduri, bet pa vidu bija plašs tukšums. No kādas zemas, ventilācijas šahtai līdzīgas zaļas celtnes pacēlās tvaiki vai dūmi. Tieši priekšā slējās savāds pagaidu tilts pāri ielai.

- Tur bija torņi, - Pets skaidroja un palūkojās rokaspulk-stenī. Greiss pamāja ar galvu. - Vienpadsmitajā septembri pirms deviņiem tu vēl skatītos uz Pasaules tirdzniecības centru un citām brīnišķīgām ēkām un debesis vispār neredzētu. - Viņi aizgāja līdz ielas stūrim, un Pets norādīja labajā pusē uz nomelnējušu augstceltnes karkasu, no kura nokarājās milzīgas tumša materiāla strēmeles, it kā tur būtu piekārtas gigantiska izmēra vertikālās žalūzijas. - Es jau stāstīju par Deutsche Bank ēku, vai ne, kur nesen atrada cilvēka ķermeņa daļas. Lūk. Augustā mēs tur zaudējām divus ugunsdzēsējus, kas vienpadsmitajā septembrī strādāja traģēdijas vietā un izdzīvoja, bet tagad, sešus gadus vēlāk, nomira.

- Skumji, - Rojs noteica, - un ironiski.

- Jā, ironiski. Jāsāk domāt, ka tā vieta ir nolādēta un nes nelaimi.

Viņi sakāpa automobilī. Deniss sēdēja pie stūres un priecīgi ar rokas mājienu sveicināja Roju. Priekšā kāds UPS firmas furgons mēģināja atpakaļgaitā iekārtoties šaurajā stāvvietā.

- Vesels! Kā klājas? - Deniss atkal pievērsās furgonam, kurš jau otro reizi uzbrauca uz ietves bīstami tuvu pastkastītei un tagad lēnam ripināja uz priekšu. - Ei, kundzīt, tu vadi furgonu, nevis ziloni, sasodīts! - Tobrīd furgons atpakaļgaitā atkal draudīgi tuvojās pastkastītei. - Pie velna,

kundzīt! Ja uztrieksies, tev būs jāatbild par federālā īpašuma bojāšanu!

- Tātad ķeramies pie pastmarku tirgotājiem? - Pets mēģināja koncentrēties galvenajam uzdevumam.

- Man sarakstā ir vēl seši.

- Ja šodien nepaveiksies, paplašināsim meklējumus, -Pets turpināja. - Par to parūpēsimies mēs ar Denisu.

- Pateicos.

- Nieki.

Deniss stūrēja garām traģēdijas vietai. Greiss lūkojās uz metāla žogiem, betona barjerām, pārvietojamiem noliktavu un biroju vagoniņiem, uz ceļamkrāniem, kas kā žirafu kakli slējās debesīs, un prožektoriem augstos stabos. Pārņēma neaptverama tukšuma sajūta. Par spīti tehnikas rosībai, teritorijā šķita valdām savāds klusums, trūka ierastās būvlaukumu darba dunas.

- Zini, es aizdomājos par to sievieti Austrālijas upē, -Pets stāstīja, atkal pievērsies Kojām.

- Ir kāda versija?

- Protams. Viņai bija karsti, tādēļ viņa ienira ūdenī, bet neaptvēra, ka apakšā ir mašīna ar atvērtu bagāžnieku. Tā nu sanāca, ka viņa iepeldēja tieši tur un lauza kaklu. Trieciena rezultātā mašīna nedaudz sakustējās, un bagāžnieka vāks aiztaisījās. Viss!

- Protams, šajā lietā nav daudz jānopūlas ar gudrošanu. - Deniss plati pasmaidīja.

- Tieši tā, - Pets piebalsoja.

- Ja tev kādreiz rodas problēmas ar kādas lietas atklāšanu, tikai atsūti mums materiālus! - Deniss pamācīja.

Cenzdamies neklausīties šai pļāpāšanā, Rojs apsvēra pirmīt no Glena Brensona saņemto informāciju. Abi aprunājās dažas minūtes pirms tam, kad viņš izgaja no viesnīcas.

Glens izstāstīja, ka I Iegartijs atteicies no darījuma un tad Hoksa samaksājusi Ketrinai Dženingsai divtūkstoš trīssimt piecdesmit mārciņas par vairākām pastmarkām. Diemžēl tūliņ pēc iziešanas no veikala objekts pazudis no izsekotāju komandas redzesloka.

"Vai viņa apvedusi novērotājus ap stūri?" Greiss prātoja. "Diez vai. Mūsējie ir ļoti profesionāli. Lai gan... viss ir iespējams." Piepeši prātā iešāvās cita doma. "Čeda Skegsa nomātais automobilis atstāts netālu no Dženingsas mājas. Viņa pēc tam dzīvoklī nav rādījusies. Vai viņa slēpjas no Skegsa?"

Pastmarku tirgotājs bija apgalvojis Brensonam, ka Dže-ningsa šķitusi nobijusies un ļoti satraukusies. "Rīt no rīta, kad Melburnā jau bus diena, kolēģi noskaidros, vai nesen ir nomirusi kāda Ena Dženingsa, kura bijusi pietiekami bagāta, lai iegādātos trīs miljonus mārciņu vērtas pastmarkas un vēlāk par tām aizmirstu. Tā vien šķiet, ka manu draugu Kevinu Spinellu nojauta nav pievīlusi. Ar šo sievieti kaut kas patiešām nav kārtībā."

Piepeši Deniss nospieda bremžu pedāli. Rojs palūkojās ārā pa logu un prātoja, cik tālu viņi tikuši. Garām pagāja austrumnieciska izskata vīrietis baltā šefpavāra tērpā un otrādi uzvilktā beisbola cepurītē. Abās pusēs šaurajai ieliņai slējās sarkanbrūna smilšakmens nami un veikali ar bezgaumīgi košām markīzēm. Tikai vienam - viņiem tieši aiz muguras - bija eleganti melna markīze ar baltu uzrakstu: "Eibs Millers un biedri. Pastmarkas un monētas."

Deniss novietoja automobili tieši pie zīmes, kas aizliedz apstāties, un iegrūda vējstikla milzīgu kartona zīmi ar pavirši uzkrāsotiem burtiem "Policija". Tad viņi iegāja veikalā.

Interjers bija grezns un atgādināja Greisam kādu vecmodīgu džentlmeņu klubu. Tumša koka paneļi spīdēja, un spē-

cīgi oda pēc mēbeļu spodrināšanas līdzekļa. Telpā bija divi melnas adas atpūtas krēsli un biezs paklājs, un tikai stiklotie skapji ar senlaicīgu pastmarku kolekcijām un stikla vitrīna ar monētām uz violeta samta ļāva noprast, ka te ir veikals.

Tiklīdz policisti ienāca, pa kādām paneļos apslēptām durvīm telpā parādījās garš, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrietis ar lieko svaru un platu, laipnu smaidu. Apģērbs likās atbilstošs telpai - nevainojami piegriezts svītrots uzvalks ar vesti un svītrota kaklasaite. No matiem bija palikusi vien plāna šķipsna uz pieres, un pat uzmanīgam vērotājam izrādītos grūti pateikt, kur beidzas dubultzods un sākas kakls, un tādēļ vīrieša izskats šķita pagalam komisks.

- Labrīt, kungi, - viņš pieklājīgi sacīja krietni spalgākā balsī, nekā Greiss būtu gaidījis. - Es esmu Eibs Millers. Kā varu pakalpot?

Deniss un Pets parādīja savus žetonus un iepazīstināja veikala īpašnieku ar Roju Greisu. Eibs Millers nekādi neizrādīja vilšanos par to, ka viņi nav klienti.

"Šis cilvēks liekas pārāk liels un neveikls, lai rīkotos ar tik smalkam lietām kā retas pastmarkas un monētas," Greiss prātoja, rādīdams Milleram trīs dažādas Ronija Vil-sona fotogrāfijas. Par laimi, mirdzums tirgotāja acīs apliecināja, ka viņš meklējamo personu pazinis. Tomēr viņš vēl vairākas reizes nopētīja fotogrāfijas.

- Tiek uzskatīts, ka viņš ap vienpadsmito septembri uzturējies Ņujorkā, - Greiss ieminējās.

- Mēs tikāmies. - Eibs Millers domīgi palocīja galvu. - Ļaujiet mirkli padomāt. - Piepeši viņš izslēja pirkstu gaisā un cieši paraudzījās uz katru no trim policistiem. - Jā, es esmu visnotaļ pārliecināts, ka atceros šo puisi. Vai zināt, kāpēc tā?

- Nē. - Greiss papurināja galvu.

- Viņš bija pirmais, kurš ienāca veikalā pēc vienpadsmitā septembra.

- Tas ir Ronalds Vilsons, - Greiss sacīja. - Ronalds vai Ronijs.

- Vārds man nešķiet pazīstams. Bet es paskatīšos. Uzgaidiet pāris minūšu! - Eibs Millers nozuda aiz slepenajām durvīm un drīz atgriezās ar aprakstītu vecmodīgu kartotēkas kartīti rokā. - Lūk! - Kādu brīdi viņš lasīja savas piezīmes uz kartītes. - Divtūkstoš pirmā gada divpadsmitais septembris. Trešdiena. Es no viņa iegādājos četras pastmarkas. Četrus vienas mārciņas nedzēstus Edvardus. Ideāla līme, bez fiksatora. - Tad Millers neganti pasmaidīja. - Samaksāju divus tūkstošus dolāru par katru. Tas tik bija ķēriens! Pāris nedēļu vēlāk pārdevu ar lielisku peļņu. Jā, nevajadzēja viņam todien tās markas pārdot. Mēs taču visi domājām, ka pasaulei gals ir klāt! - Tad tirgotājs sarauca pieri. - Ronalds Vilsons?

- Jā, - atbildēja Greiss.

- Nē, kungs, viņš sevi nodēvēja par Deividu Nelsonu. Tā man šeit ir pierakstīts.

- Vai viņš iedeva ari adresi un tālruņa numuru? - Greiss vaicāja.

- Nē, kungs.

Tiklīdz viņi izgāja uz ielas, Greiss piezvanīja Glenam Brensonam un palūdza sazināties ar Normenu Potingu un Niķu Nikolu, kam pirmām kārtām jānoskaidro, vai ir saglabājušies imigrācijas dienesta dati par laiku ap divtūkstoš pirmo gadu un vai tajos parādās Deivida Nelsona vārds.

Tikšanās ar pastmarku tirgotāju bija izvērtusies ļoti lietderīga, taču prieku apēnoja Glena aizrādījums, ka varbūt

Ronijs Vilsons to vārdu vairs nelietoja, kad - ja vispār - aizbrauca uz Austrāliju. Bija pilnīgi iespējams, ka viņš personu apliecinošos dokumentus nomainījis vēlreiz.

Stundu vēlāk, kad viņi grasījās doties uz Tiesu medicīnas ekspertīzes centru zilganpelēkā ēkā, piezvanīja Glens Brensons un satraukuma pilnā balsī paziņoja:

- Ir jaunumi!

- Stāsti!

- Pirmīt es teicu, ka mēs pazaudējām Ketrinu Džening-su. Ka viņa ir aizbēgusi no mūsu novērotājiem. Bet tagad noskaidrojies, ka pirms stundas viņa iegājusi Džona ielas policijas iecirknī!

Šie vardi līdzinājās elektrošokam.

- Ko? Kāpēc?

- Dženingsa apgalvo, ka ir nolaupīta viņas māte. Veca, slima kundzīte. Un tas puisis ir draudējis viņu nogalināt.

- Vai tu jau runāji ar Dženingsu?

- Nē. Bet iecirkņa policists atklājis, ka viņa nolaupīšanā apsūdz Čedu Skegsu.

- Nolādēts!

- Man jau šķita, ka tev patiks.

- Kas tālāk?

- Es aizsūtīju Bellu un ģimenes lietu policisti Lindu Bak-liju, lai atved Dženingsu pie mums. Tad mēs ar Bellu viņu iztaujāsim.

- Tūliņ pēc tam piezvani man!

- Cikos tu lidosi atpakaļ?

- Izlidošana paredzēta sešos, tātad vienpadsmitos vakarā pēc jūsu laika.

Piepeši Brensona tonis mainījās.

- Vecīt, man šonakt vajadzētu pārgulēt pie tevis. Ari atkal trako. Vakar es pārrados tikai ap pusnakti.

- Pasaki viņai, ka tu esi policists, nevis bērnu aukle.

- Labāk tu. Vai gribi, lai savienoju jūs?

- Atslēgas ir parastajā vietā, - Greiss steigšus attrauca.

107

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebijas tālrunis klusēja. Tā vien šķita, ka aprāvusies viņas vienīgā saikne ar pasauli. Kopš pēdējās sarunas ar Ri-kiju bija pagājušas trīs stundas.

Viņa truli raudzījās ārā pa vagona logu, žņaudzījot roka plastmasas maisiņu ar visām zālēm, ko bija atradusi mātes vannasistabā un guļamistabā. Dorisai viņa pateica, ka vedīs māti uz pansionātu un vēlāk piezvanīs, lai nosauktu adresi un tālruņa numuru. Dorisa apgalvoja, ka skums pēc kaimiņienes, taču Mērijai Dosonei paveicies, ka viņa ir tik mīloša un gādīga meita.

"Kāda ironija," Ebija nodomāja.

Debesis kļuva arvien zilākas. Milzīgi mākoņi traucās uz priekšu gluži kā steidzamā misijā. Rādījās, ka pēcpusdiena būs patīkama, lai arī vējaina. Tādos laika apstākļos Ebijai patika pastaigāties gar jūru, īpaši pie Blekrokas un jahtu piestātnes uz Rotingdīnas pusi.

Arī māte bija iecienījusi šādas pastaigas. Savulaik svētdienās viņi - māte, tēvs un meita - devās ģimenes pārgājienā. Ebija visvairāk priecājās par paisumu, kad viļņi spēcīgi sitās pret viļņlaužiem un nereti izveidoja tādu kā ūdens sienu, apšļācot neuzmanīgāku atpūtnieku.

"Bērnībā es biju laimīga. Vai pirms tam, kad sāku iet tēvam līdzi uz tām lielajam mājām, kurās viņš strādāja? Pirms tam, kad sapratu, ka ir arī citādi cilvēki un citāda dzīve? Vai tas bija lūzuma punkts?"

Vilciens brauca atpakaļ uz Braitonu. Tālumā varēja redzēt stiepjamies Daunsu kalnus. "Ar šo pilsētu saistās manas atmiņas. Tur dzīvo mani draugi, kas nemaz nezina, ka esmu atgriezusies, un ko es labprāt satiktu. Tieši tagad man noderētu drauga plecs, lai varētu atklāt sirdi šajā murgā neiesaistītam cilvēkam, kurš spētu domāt skaidri un pateiktu, vai es nejūku prātā. Mjā, tagad laikam ir par vēlu."

Draugi bija daļa no tās Ebijas dzīves, kura nebija spēle. Diemžēl nereti ir jāatbrīvojas no viņiem, lai cik grūti tas būtu.

Acīs sariesās asaras. Vēders žņaudzās čokurā. Dienas gaita viņa bija apēdusi tikai vienu cepumu Hjūgo Hegarti-ja mājā un izdzērusi kokakolu uz Getvikas stacijas perona. Neko citu viņa nespētu norīt.

"Lūdzu, piezvani!"

Tobrīd vilciens traucās cauri Hesoksai un drīz vien ieslīdēja Kleitonas tunelī. Klausīdamās riteņu klaudzēšanā, F.bija vēroja savu atspulgu logā.

Kad viņi atkal izbrauca gaismā, vienā pusē viņa ieraudzīja Dzirnavu kalna zaļo nogāzi, otrā - Londonas ceļu. Tad skatiens pievērsās mobila tālruņa ekrānam.

"Nolādēts! Neatbildēts zvans. Bez numura."

Tālrunis atkal iedžinkstējās. Zvanīja Rikijs.

- Es tiešām sāku uztraukties par tavu māti, Ebij. Ir grūti pateikt, cik ilgi viņa vēl izturēs.

- Ļauj man ar viņu aprunāties, Rikij!

Uz mirkli iestājās klusums. Tad viņš paziņoja:

- Nedomāju, ka viņa to spētu.

Ebiju pārņēma vēl nepieredzēts baiļu vilnis.

- Kur tu esi? - viņa jautāja. - Es aizbraukšu uz turieni. Satiksimies jebkur, un es tev atdošu visu, ko vien vēlēsies.

- Ja, protams, Ebij. Mēs satiksimies rīt.

- Rīt? - viņa iesaucās. - Nekādā gadījumā, nolādēts! Tagad, lūdzu. Mamma ir jāaizved uz slimnīcu.

- Mēs darīsim tā, kā izdevīgi ir man. Tu pietiekami esi radījusi man neērtības. Tagad tu izbaudīsi, ko tas nozīmē.

- Tas nav nekādas neērtības, Rikij! Ludzu, Dieva dēj! Viņa ir slima un veca un nav izdarījusi neko sliktu. Tev viņa vispār neko nav nodarījusi! Izgāz savas dusmas pār mani, nevis viņu.

Vilciens tuvojās Prestonas parkam un samazināja ātrumu. Ebija grasījās izkāpt.

- Diemžēl, Ebij, pie manis ir viņa, nevis tu.

- Mēs samainīsimies.

- Ļoti smieklīgi.

- Lūdzu, Rikij, vismaz satiksimies.

- Rīt.

- Nē, tagad! Lūdzu, šodien. Mamma līdz rītam var nenodzīvot. - Ebija saprata, ka tuvojas histērija.

- Tas gan būtu slikti, vai ne? Māte nomirs uzzinājusi, ka meita ir zagle.

- Dieva dēļ... Tu esi sasodīts nelietis!

Nelikdamies zinis par šo repliku, Rikijs sacīja:

- Tev vajadzēs mašīnu. Iznomātā Foni atslēgas es nosūtīju uz tavu dzīvokli. Rīt no rīta pastnieks tās atnesīs.

- Mašīnai ir nobloķēti riteņi, - Ebija pavēstīja.

- Tad tev nāksies meklēt kaut ko citu.

- Kur mēs satiksimies?

- No rīta es piezvanīšu. Bet mašīnu paņem jau šovakar. Pastmarkas taču ir pie tevis, vai ne?

- Lūdzu, satiksimies vēl šodien.

Saruna pārtrūka. Vilciens spēji noraustījās un apstājās.

Ebija piecēlās no sēdekļa un grīļodamās devās uz izeju. Vienā rokā viņa žņaudza rokassomu un plastmasas maisiņu un ar olru pieturējās pie margām, lai izkāptu uz perona. Pulkstenis radīja četri un piecpadsmit minūtes.

"Man jāturas," Ebija apņēmās. "Obligati. Kaut kā nebūt. Ak Jēziņ, ko tagad iesākt?" Rīklē kapa nelabums.

Viņa aizgāja līdz taksometru stāvvietai, taču neviena automobiļa nebija. Nervozi palūkojusies rokaspulkstenī, viņa piezvanīja vietējai taksometru kompānijai un pēc tam sameklēja kādu jau pirmīt izmantotu tālruņa numuru.

- "Dienvidaustrumu filatēlija", - atsaucās operators.

Šo pastmarku tirgotāju Hjūgo Hegartijs nebija minējis.

- Te Sāra Smita, - Ebija sacīja. - Es jau esmu ceļā, gaidu taksometru. Cikos jūs slēdzat veikalu?

- Līdz pussešiem mēs noteikti strādāsim, - vīrietis atbildēja.

Pēc piecpadsmit nervozēšanas minūtēm parādījās taksometrs.

108

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Liecinieku iztaujāšanas telpa Sasekshausā bija sadalīta divās daļās. Viena pēc izmēriem atgādināja nelielas mājas dzīvojamo istabu, savukārt otrajā vietas pietika tikai diviem cilvēkiem, to izmantoja tikai novērošanai.

Glens Brensons un Bella Moja līdz ar pagalam satraukto Ketrinu Dženingsu sēdēja lielākajā telpā, kur atradās trīs apaļi krēsli ar sarkaniem polsterētiem sēdekļiem un vienkāršs kafijas galdiņš. Brensonam un Ketrinai priekšā bija pa kafijas krūzei, savukārt Bella malkoja ūdeni no glāzes.

Atšķirībā no drūmajiem iztaujāšanas kabinetiem Braito-nas centrālajā policijas iecirknī Džona ielā ši telpa likās daudz gaišāka un košāka.

- Vai neiebilstat, ja mēs sarunu ierakstīsim? - Brensons pavaicāja, pamājot uz divām pie sienas piestiprinātām videokamerām. - Tā ir ierasts. - Skaļi viņš nepiebilda, ka nereti ieraksts tiek nodots speciālistam, lai sagatavotu liecinieka psiholoģisko portretu. Ķermeņa valoda mēdz ļoti daudz pavēstīt par cilvēku.

- Nē, - Ebija tik tikko dzirdami nočukstēja.

Kādu mirkli Brensons viņu vēroja. Bālo seju izvagoja skumjas, tomēr šī nepilnus trīsdesmit gadus vecā sieviete bija ļoti skaista - klasiski vaibsti ar augstiem vaigu kauliem, platu pieri un glītu, mazliet uzrautu degunu, par kādu daudzas sievietes būtu gatavas maksāt tūkstošiem mārciņu plastikas ķirurgiem. Melnie mati bija īsi apcirpti un noteikti krāsoti, jo uzacis bija krietni gaišākas.

Taču visiespaidīgākās bija sievietes acis - smaragdzaļās, valdzinošās kaķenes acis. Lai ari sāpju pilnas, tās tomēr dzirkstīja.

Viņa prata ģērbties - slavena zīmola džinsi, puszābaki, gan apvalkāti un noputējuši, melns adīts polo džemperis ar atlokamu apkakli un jostu, pēc izskata dārga žakete ar flī-sa oderi. Ja augums būtu par dažām collām garāks, viņa varētu kļūt par modeli.

Brensons jau gribēja sākt iztaujāšanu, bet jaunā sieviete pacēla roku.

- Šis patiesībā nav mans īstais vārds. Es esmu Ebija Do-sone.

- Kāpēc jūs izmantojāt svešu vārdu? - Bella pajautāja.

- Paklau, mana māte mirst, viņai draud briesmas. Vai mēs varētu... varētu... - Viņa ar plaukstām aizklāja seju. - Vai tiešām mums tagad jāskaidro visādi sīkumi? Varbūt varam to izdarīt vēlāk?

- Manuprāt, mums vajadzīgi visi fakti, Ebij, - Bella sacīja.

- Saprotiet... - Ebija paraustīja plecus. - Anglijā es atgriezos, lai aizbēgtu no sava drauga. Es iedomājos, ka viņam būs grūtāk mani atrast, ja es izmantošu citu vārdu. - Atkal paraustījusi plecus, viņa skumji pasmaidīja. - Diemžēl es kļūdījos.

- Skaidrs, Ebij, - Glens noteica. - Vai izstāstīsiet, kas tieši notika? Ar jums, ar jūsu māti un ar vīrieti, kas viņu nolaupījis.

No brūnās zamšādas somas Ebija izvilka salveti un nosusināja acis. Glens prātoja, kas atrodas plastmasas maisiņā tai blakus uz grīdas.

- Man tika uzticēta pastmarku kolekcija. Es par tām neko nezināju, bet sagadījās, ka es sāku satikties ar Rikiju Skegsu no Melburnas, un viņš bija saistīts ar retu pastmarku un monētu biznesu.

- Vai viņam ir kāda radniecība ar Čedu Skegsu? - Bren-sons vaicāja.

- Tas ir viens un tas pats cilvēks.

- "Č'eds" un "Rikijs" ir atvasinājumi no vārda "Ričards", -Bella paskaidroja Glenam.

- To es nezināju.

- Es palūdzu, lai Rikijs izpēta kolekciju un aplēš, cik tā būtu vērta, - Ebija turpināja. - Pēc dažām dienām viņš pastmarkas atdeva man atpakaļ un apgalvoja, ka dažas tiešām ir vērtīgas, taču lielākoties tur esot retu pastmarku kopijas. Tādas drīkstot iekļaut kolekcijā, taču par sevišķi vērtīgām tās netiekot uzskatītas. Rikijs teica, ka es varētu dabūt pāris tūkstošus Austrālijas dolāru.

- Skaidrs, - Glens novilka. Smaragdzaļo acu dēļ viņš jutās neveikli, šķita, ka no šī skatiena nav iespējams izvairīties. Nez kādēļ radās sajūta, ka viņš piedalās iepriekš iestudētā izrādē, nevis dzird patiesu stāstu. - Vai jūs viņam noticējāt?

- Man nebija iemesla šaubīties, - Ebija attrauca. - Jāpiebilst gan, ka es nekad neesmu pārāk uzticējusies cilvēkiem. -Viiia paraustīja plecus. - Tas nav manā dabā. Iekams atdot kolekciju Rikijam, es visas pastmarkas nokopēju. Vēlāk es salīdzināju kopijas ar tām, ko viņš man atdeva, un konstatēju būtiskas atšķirības. Es viņam noprasīju, kas par lietu, un viņš apgalvoja, ka es maldos.

- Kopiju izgatavošana bija gudrs solis, - Bella atzina.

Ebija nervozi ielūkojās rokaspulkstenī un iemalkoja

kafiju.

- Kādu dienu vēlāk es Rikija dzīvokli šķirstīju filatēlistu žurnālu un izlasīju rakstu par retu pastmarku izsoli Londonā. Tur bija minēts septiņdesmit septītās plates Sarkanais penijs, kas pārdots par rekordcenu, par simt sešdesmit tūkstošiem mārciņu. Un es atskārtu, ka šī ir ļoti līdzīga vienai no pastmarkām mana kolekcija, bet pēc pārbaudes ar atvieglojumu secināju, ka tās nav identiskas. Tātad izsolē netika pārdota mana pastmarka. Tomēr es satraucos, jo sapratu, ka Rikijs kaut kad vēlēsies to izdarīt.

- Kāpēc jūs tā domājāt? - Bella pavaicāja.

- Ikreiz, kad tika pieminētas šīs pastmarkas, Rikijs uzvedās pārāk aizdomīgi. Es gluži vienkārši zināju, ka viņš melo. - Ebija paraustīja plecus. - Rēc pāris dienām viņš salietojās kokaīnu... viņš to nemitīgi šņauca... un no rīta iekrita dziļā miegā. Es piegāju pie viņa datora, kas bija palicis ieslēgts, un atradu vairākas e-pasta vēstules dažādiem tirgotājiem visās pasaules malās ar nepārprotamiem piedāvājumiem pārdot manas pastmarkas. Rikijs darīja ļoti gudri, sadalīja kolekciju, lai to nevarētu tik viegli identificēt, un pārdeva atsevišķas pastmarkas un monētas.

- Vai jūs pieprasījāt paskaidrojumus? - Glens vaicāja.

Ebija papurināja galvu.

- Nē. Pirmajā tikšanās reizē viņš lielījās, cik pastmarkas ir viegli noslēpt, cik ērti tās izmantot naudas atmazgāšanas shēmās un transportēt kaut vai pa visu pasauli. Ja arī cilvēks tiek aizturēts, muitniekiem lielākoties nav ne jausmas, ka tās ir vērtīgas. Pastmarkas vislabāk esot slēpt grāmatā ar cietajiem vākiem. Es pārmeklēju viņa plauktus un atradu savu kolekciju.

Bella pasmaidīja.

Brensons skatījās Ebijai tieši acis, taču nejutās apmierināts. "Viņa kaut ko noklusē, kaut ko neizstāsta līdz galam. Neapšaubāmi, viņa ir ļoti gudra."

- Kas notika tālāk? - viņš jautāja.

- Es aizbēgu. Paņēmu pastmarkas, aizbraucu uz mājām, sakravaju somas un ar pirmo rīta reisu aizlidoju uz Sidneju. Es baidījos, ka viņš varētu sekot... Viņam ir sadistiskas tieksmes. Caur Losandželosu un Ņujorku es atgriezos An-glijā.

- Kāpēc jūs nedevāties uz policiju Melburnā un neziņojāt par noziegumu? - Glens vaicāja.

- Rikijs mani iebiedēja. Un viņš ir ļoti gudrs, prot lieliski melot. Es uztraucos, ka viņš sagudros kādu pasaciņu un

tiks sveikā cauri. Vai varbūt nodarīs man pāri. Reiz jau tā notika.

Clens un Bella apmainījās skatieniem. Viņi bija noskaidrojuši, kas Braitonas policijas datubāzēs reģistrēts par Če-du Skegsu.

- Un man ļoti vajadzēja naudu, - Ebija turpināja. - Mana māte ir ļoti slima, viņai ir multiplā skleroze. Man vajadzēs maksāt par pansionātu.

Šis pēdējais teikums tika pausts savādā tonī - it kā mātes ārstēšanas vārdā drīkstētu darīt jebko. Glens jutās pārsteigts. "Ja tevi ir apzaguši, tu nerunā par vajadzībām. Tu apgalvo, ka tev ir tiesības atgūt savu mantu."

- Jūs gribat teikt, ka mātes ievietošana pansionātā izmaksātu miljonus? - Bella pabrīnījās.

- Viņai ir sešdesmit astoņi gadi, lai gan viņa izskatās vecāka, - Ebija atbildēja. - Varbūt viņa pansionātā nodzīvos pat divdesmit gadus vai vairāk! Man nav ne jausmas, cik tas varētu izmaksāt. - Viņa iemalkoja kafiju. - Vai tas ir būtiski? Tas ir... Ja mēs tūdaļ nerīkosimies, mamma nomirs. -Viņa paslēpa seju plaukstās un iešņukstējās.

Abi detektīvi saskatījās. Tad Glens pajautāja:

- Vai esat kādreiz tikusies ar Deividu Nelsonu?

- Deividu Nelsonu? - Ebija sarauca pieri, nosusināja acis un papurināja galvu. - Vārds liekas pazīstams. - Pavilcinājusies viņa turpināja: - Deivids Nelsons? Varbūt Rikijs viņu kādreiz ir pieminējis.

Brensons pamāja. "Šī meitene melo."

- Vai pastmarkas tagad ir Anglija? - viņš vaicāja.

К -Jā.

-Kur?

- Drošā vietā aiz atslēgas.

"Tagad viņa stāsta patiesību," Brensons konstatēja.

109

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Tobrīd Niks Nikols vēlējās tikai vienu - kārtīgi izgulēties. Bija pusdeviņi no rīta, koši spīdēja saule, un viņš uzvalka un kaklasaitē sēdēja zilā nemarķētā Holden automobili, kas pa vairākjoslu šoseju no lidostas traucās uz Melburnas centra pusi un ko vadīja detektīvs seržants Trojs Bērgs.

Dažas ceļazīmes bija ļoti līdzīgas tām, ko lietoja Apvienotajā Karalistē, taču citas bija atšķirīgās krasās, lielākoties zilas un oranžas. Nikols arī ievēroja, ka ātrumu ierobežojumi norādīti kilometros stundā, nevis jūdzēs. Uz automobiļa paneļa atradās plāna melna kastīte, skārienjutīgs dators ar spīdīgām pogām - ļoti līdzīgs bērnu spēļmantiņai. Lai ari Līems vēl bija pārāk mazs, Niks jau meklēja viņam izglītojošas rotaļlietas.

Viņš ļoti ilgojās pēc dēla un pēc Džūlijas. Nepieciešamība pavadīt nedēļas nogali Austrālijā kopā ar sasodīto Nor-menu Potingu, nevis ģimeni uzdzina šausmas.

Tēvišķais detektīvs vecākais seržants Džordžs Flečers /

sēdēja priekšā un pēc dažām pieklājības frāzēm ķērās pie lietas. Viņa nerunīgais, apmēram desmit gadus jaunākais kolēģis klusēdams stūrēja automobili. Abi austrāliešu detektīvi bija apvilkuši svaigi gludinātus kreklus, zili rakstainas kaklasaites un tumšas uzvalka bikses.

Potings izskatījās pēc atvaļināta karavīra un kūpināja pīpi jau kopš iziešanas no lidostas termināļa, tādēļ no viņa plūda novēdinātu drēbju, tabakas un alkohola smārds. Pēc garā ceļojuma viņš likās neparasti mundrs, un par to jaunais konstebls Nikols viņu apskauda.

к

- Labi, - Flečers sacīja, - mums nebija pārāk daudz laika, lai sagatavotos, bet izmeklēšana ir sākta. Vispirms mēs varam ziņot par imigrācijas dienesta datiem attiecība uz personām, kuras pēc divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitā septembra iebraukušas Austrālijā un kuru vārds būtu Dei-vids Nelsons. Viens tāds noteikti varētu jūs interesēt. Divtūkstoš pirmā gada sestajā novembrī kāds Deivids Nelsons ielidoja Sidnejā ar reisu no Keiptaunas Dienvidāfrikā. Pēc norādītajiem dzimšanas datiem spriežot, viņš ir meklētās personas vecumā.

- Vai adrese ir? - Normens Potings vaicaja.

- Viņš ieradās ar Austrālijas pasi un piecus gadus derīgu uzturēšanās atļauju, tādēļ mēs papildu informāciju nepieprasījām. Tagad mēs pārbaudām savu Tiesībsargājošo iestāžu atbalsta programmu, lai noskaidrotu, vai viņam ir autovadītāja apliecība un uz viņa vārda reģistrēti transportlīdzekļi, vai viņš izmantojis citus vārdus un kāda bijusi viņa pēdējā zināmā adrese.

- Viņš tagad var but jebkur, vai ne?

- Jā, Normen, - attrauca Niks Nikols, - bet mēs zinām, ka viņam Melburna dzīvoja draugs Čeds Skegss un tādēļ viņš varbūt brauca uz šejieni un varbūt joprojām uzturas šeit. Ja tu grasies nozust un apmesties citā valstī, tev tomēr ir vajadzīgs kāds, uz ko paļauties un kam uzticēties.

Potings iegrima domās un tad noteica:

- Iespējams. - Tonis šķita mazliet nenovīdīgs, un radās iespaids, ka Potings nevēlas, lai padotais viņu pārspēj gudrība šo divu pieredzējušo detektīvu priekšā.

- Vel mēs pārbaudām Ieņēmumu dienesta datus, - paziņoja Trojs Bērgs, - lai noskaidrotu, vai šim Deividam Nelsonam piešķirts nodokļu maksātāja kods, kas vajadzīgs, lai dabūtu darbu.

- Legālu darbu, ja?

Bērgs greizi pasmīnēja.

- Mums ir vēl citi pavedieni, - Džordžs Flečers atgādināja. - Loreina Vilsonc izdarīja pašnāvību otrdienas, divtūkstoš otra gada deviņpadsmitā novembra, naktī, vai īre?

- Tā tiek uzskatīts, - Potings norūca.

- Četras dienas vēlāk, divdesmit trešajā novembrī, Sidnejā ieradās Mārgarita Nelsone. Iespējams, tas būs tukšs numurs, taču pasē norādītais vecums atbilst.

- Vārds nav pārāk bieži sastopams, - Nikols ieminējās.

- Nav, - vecākais seržants Flečers atzina. - Nav pārāk rets, taču nav ari plaši izplatīts.

- Manuprāt, vajadzētu apsvērt turpmāko darba kārtību, -Trojs Bērgs ierosināja.

- Ja vien tajā ir iekļauts alus un meitenes. - Potings iesmējās.

Flečers plati pasmaidīja, acīm jautri dzirkstot.

Tālumā Niks Nikols ieraudzīja vairākas augstceltnes.

-Svinības paredzētas rīt. Džordžs pagatavos vakariņas. Viņš tiešām ir ģēnijs! Ja nebūtu kļuvis par policistu, viņš būtu lielisks šefpavārs, - Bērgs stāstīja, gluži kā pamodies no miega.

- Es neprotu pat olu uzvārīt, - Potings atzinās.

- Lai visu izbaudītu, jums vajadzētu te pavadīt lielāko pusi nedēļas, - Džordžs Flečers kārdināja. Niks Nikols klusībā ievaidējās. - Mums atsūtīja sarakstu ar visu, ko jums būtu vēlams apskatīt, - Flečers turpināja. - Ja kaut ko negribat, tikai pasakiet. Mēs aizbrauksim uz Bārvonas upi, kur tika atrasts Vilsones kundzes līķis. Tad varbūt vajadzētu izpētīt to mašīnu. Tā ir mūsu stāvlaukumā.

- Kam tā pieder? - jautāja Niks Nikols.

- Mašīnai bija viltotas numura zīmes, un sērijas numurs ir novīlēts. Nedomāju, ka te izdosies kaut ko vairāk noskaidrot. Vēl jūs droši vien gribēsiet apskatīt Vilsones kundzes līķi, tādēļ ir norunāta tikšanās ar patologanatomu.

- Lieliski, - Potings atzina. - Taču es gribētu sākt ar Če-du Skegsu.

- Mēs jau braucam, - Bērgs attrauca.

- Jums garšo sarkanvīns? - Džordžs Flečers pajautāja. - Piemēram, austrāliešu Shiraz? Ir piektdiena, tādēļ mēs ar Troju iedomājāmies, ka varētu aizvest jūs pusdienās.

Tobrīd Nikam Nikolam vairāk par visu gribējās melnu kafiju, nevis alkoholu.

- Noteikti, - Potings piekrita.

- Džordžs šo austrāliešu vīnu ir labi iepazinis, - Trojs Bērgs stāstīja.

- Vai mēs tiksimies ari nedēļas nogalē, Troj? - Potings jautāja.

- Svētdien, - Džordžs paskaidroja. - Rīt viņš bus aizņemts.

- Tad es aizvedīšu jus uz upi, - Trojs solīja. - Parādīšu, kur atrada mašīnu.

- Vai rit nevar? - pavaicāja Nikols, negribēdams velti izšķiest tik dārgo laiku.

- Lielākoties sestdienās viņš ir aizņemts - Džordžs Flečers attrauca. - Troj, izstāsti, ar ko tu nodarbojies!

Mazliet pietvīcis, austrāliešu seržants atzinās:

- Es kāzās spēlēju bandžo.

- Tu joko? - Normens Potings iesaucās.

- Viņš ir ļoti pieprasīts, - Džordžs Flečers sacīja.

- Tā es atslēdzos no darba.

- Ko tu spēlē? - Normens Potings nerimās. - "Bandžo dueli"? Vai esat redzējuši filmu "Atbrīvošana"?

- Es esmu.

- Atceries ainu, kad tie fermeri piesien puisi pie koka un izvaro? Tad spēlē bandžo. - Tiklīdz Bērgs pamāja ar galvu, Potings turpināja: - Kāzās vajadzētu spēlēt šo, nevis "Kāzu maršu". Jo tieši tas jau notiek ar virieti, kad viņš apprecas. Sieva piesien viņu pie koka un izvaro. - Džordžs Flečers sāka sirsnīgi smieties, bet Potings pajautāja: - Vai zini, kas kopējs viesuļvētrai un sievietei?

Flečers papurināja galvu.

- Šo es laikam esmu dzirdējis, - Bērgs norūca.

- Tuvodamās abas ir slapjas un satrakojušās. Aiziedamas abas paņem līdzi tavu māju un mašīnu.

Niks Nikols skumji raudzījās ārā pa logu. Šo jociņu viņš bija klausījies jau lidmašīnā. Divas reizes, (’riekšā pavīdēja ne pārāk augstu dzīvojamo namu rindas. Viņi brauca pa ielu ar vienstāva veikaliem. Pa šķērsielu viņiem priekšā aiz-rībināja balts tramvajs. Pēc mirkļa viņi šķērsoja Jaras upi un patraucās garām neparastas formas ēkai plaša laukuma vidu - tā izskatījās pēc mākslas iestādes. Viņi bija nonākuši pilsētas centrā.

Trojs Bērgs nogriezās pa kreisi šaurā, ēnainā ieliņā un novietoja automobili pie veikala, kas sevi reklamēja ka dzērienu tirgotavu. Izkāpis Niks Nikols ieraudzīja, ka tam ir erkera logi un Reģenta laikmeta fasāde, kas visnotaļ labi iederētos antikvariātos Leinsas rajonā Braitonā. Skatlogā bija izliktas retas pastmarkas un monētas. Augstāk zeltainiem burtiem bija rakstīts: "Čeds Skegss. Starptautiska monētu un pastmarku tirdzniecība un izsolīšana."

Viņi iegāja veikalā. Nodžinkstēja zvaniņš. Aiz zemas stikla vitrīnas, kurā varēja apskatīt pastmarkas un monētas, stāvēja tievs, nosauļojies, apmēram divdesmit gadus vecs jauneklis ar spurainiem, balinātiem matiem un milzīgu zelta auskaru. Viņš bija ģērbies T kreklā ar sērfošanas dēli un pabālējušos džinsos un sveicināja viesus gluži kā sen neredzētus draugus.

Džordžs Flečers parādīja savus dokumentus.

- Vai mēs varam satikt Skegsa kungu?

- Nē, vecīt, viņš aizbraucis darīšanās.

Normens Potings nolika uz letes Ronija Vilsona fotogrāfijas un skatījās jauneklim tieši acīs. Viņš gan nebija apguvis Roja Greisa metodi meļu pieķeršanā, tomēr lielākoties saprata, kad cilvēks izvairās teikt patiesību.

- Vai esat kādreiz saticis šo vīrieti? - Potings jautāja.

- Nē, vecīt. - Jauneklis paberzēja degunu, tādējādi sevi nododot.

- Paraugieties uzmanīgāk. - Potings izvilka vel divas fotogrāfijas.

Jauneklis apmulsa un atkal pieskārās degunam.

- Nē.

- Es domāju citādi, - Potings neatlaidās.

Tobrīd Džordžs Flečers pavaicāja pārdevējam:

- Kā jūs sauc?

- Berijs Skelters, - jauneklis atbildēja. Nez kādēļ tas izklausījās pēc jautājuma.

- Tātad, Berij, - Flečers turpināja, norādīdams uz Po-tingu un Nikolu. - Šie džentlmeņi ir detektīvi no Anglijas, viņi palīdz Viktorijas štata policijai kādas slepkavības izmeklēšanā. Vai saprotat?

- Slepkavības? Jā, protams.

- Izmeklēšanā noderīgas informācijas slēpšana ir noziegums, Berij. Oficiāli to dēvē par tiesībsargājošo iestāžu darba kavēšanu. Slepkavības lietā par to var dabūt vismaz piecus gadus cietumā vai pat desmit līdz četrpadsmit, ja tiesnesim būs gadījusies slikta diena. Es tikai gribu pārliecināties, ka jūs to apzināties. Skaidrs?

Piepeši Skelters nobālēja.

- Vai drīkstu vēlreiz apskatīt fotogrāfijas? - viņš pajautāja. Potings tās parādīja. - Ziniet... galvu ķīlā nelikšu, ta-ču... ja tā padomā, viņš ir līdzīgs vienam no Skegsa kunga klientiem.

- Vai vārds "Deivids Nelsons" jums palīdzētu atcerēties? -Potings painteresējās.

- Deivids Nelsons? Jā. Deivids Nelsons! Protams. Kopš dienas, kad uzņemtas bildes, viņš ir mazliet mainījies, tāpēc es viņu uzreiz nepazinu. Saprotat?

- Pat ļoti labi, - Potings attrauca. - Tagad paskatīsimies klientu adrešu grāmatā, ja?

Izgājis no veikala, Normens Potings pagriezās pret Fle-čeru.

- Izcili, Džordž! - viņš noteica. - Desmit līdz četrpadsmit gadu. Vai tas tiesa?

- Nolādēts, - Flečers izgrūda. - Nezinu. Es to izdomāju. Bet mums izdevās, vai ne?

Pirmo reizi kopš ierašanās Austrālijā Niks Nikols pasmaidīja.

110

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ainava strauji mainījās. Priekšā Nikols ieraudzīja mirdzošu okeāna zilgmi. Platajā iela, pa kuru viņi brauca un kam abās pusēs rindojās zemas ēkas, jautās kūrorta garša. Dažas ielas atgādināja viņam par Kosta del Solas reģionu Spānijā, kas līdz šim bija tālākais punkts ārzemēs, kur viņš sabijis.

- Melburnas osta, - Džordžs Flečers paziņoja. - Te Ja-ras upe ietek Hobsona līcī. Apkārt ir dārgi īpašumi, jauna, turīga sabiedrība. Baņķieri, advokāti, mediju pārstāvji un tamlīdzīgi. Pirms kazām viņi iegādājas jaukus dzīvoklīšus ar skatu uz līci, bet pēc tam pārceļas uz lielākiem mājokļiem citur.

- Kā, piemēram, tu, - Trojs pazobojās.

- Kā es. Taču dzīvokli šeit es nevarēju atļauties.

Viņi apstājās pie nākamā dzērienu veikala un devās līdz neliela daudzdzīvokļu nama greznajai ieejai. Džordžs nospieda pārvaldnieka zvana pogu.

Durvis ar klikšķi atvērās, un viņi nonāca garā, ar paklāju iztapsētā koridorā, kura gaisa kondicionētājs nodrošināja ledainu aukstumu. Pēc brīža cienīgā gaitā parādījās apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar skūtu galvu, violetu T kreklu, platām biksēm un Crocs polimēra apaviem.

- Ka varu palīdzēt?

Džordžs parādīja savus dokumentus.

- Mēs gribētu aprunāties ar vienu jūsu īrnieku, ar Nel-sona kungu piecdesmit devītajā dzīvoklī.

- Piecdesmit devītajā? - pārvaldnieks jautrā tonī attrauca. - Tieši laika. - Viņš pagrabināja atslēgu saišķi. - Es jau pats grasījos kāpt augšā. Kaimiņi vairākkārt ir sūdzējušies par smaku no šī dzīvokļa. Kādu laiku Nelsona kungs nav redzēts un vairākas dienas nav izņēmis savu pastu.

Potings sarauca pieri. Kaimiņu sūdzības par smaku reti atnesa labas ziņas.

Viņi ar liftu uzbrauca līdz piektajam stāvam un izgāja koridorā, kur oda pēc jauna paklāja un nekā vairāk. Dzīvoklis atradās tālākajā galā. Jo tuvāk viņi bija, jo vairāk nāsis apliecināja, ka parādās un arvien pastiprinās nelāga smaka.

\

Pie tādas Normenam Potingam karjeras laikā negribot bija vajadzējis pierast. Un Nikarn Nikolam arī. Tā smird trūdoša miesa un iekšējie orgāni.

Pārvaldnieks veltīja četriem detektīviem zīmīgu skatienu, kas vēl pauda cerību uz to labāko, un atslēdza ārējās durvis. Smaka jau kļuva teju neizturama. Niks Nikols aizspieda degunu ar kabatlakatu.

Dzīvokli valdīja smacējošs karstums, acīmredzot gaisa kondicionēšanas sistēma nebija ieslēgta. Nikols uzmanīgi nopētīja telpu. Balti paklāji uz pulētas dēļu grīdas, elegantas, modernas mēbeles. Pie sienām karājās neierāmētas erotiskas gleznas - gan ar sieviešu plikņiem, gan pilnīgi abstraktas.

Smaka pastiprinājās ik pēc soļa, ko viņi spēra uz priekšu. Guļamistaba izrādījās tukša, milzīgo gultu neviens nebija saklājis. Uz galda atradās izdzerta glāze un izslēgts di-gitālais radiopulkstenis.

Pēc tam viņi apskatīja telpu, kura iekārtots kabinets. Uz rakstāmgalda varēja redzēt ārējo datu nesēju, tastatūru un peli, taču datora nebija. Pelnutraukā bija vairāki izsmēķi, kas šķita atstāti jau pasen. Turpat bija rēķinu kaudze.

Džordžs Flečers pacēla vienu no dokumentiem. Uz tā bija milzīgi sarkani burti.

- Par elektrību, - viņš secināja. - Pēdējais brīdinājums. Atsūtīts pirms dažām nedēļām. Tādēļ šeit ir tik karsts. Acīmredzot strāvas padeve ir pārtraukta.

- Ši Nelsona dēļ es dabūšu brāzienu no mājas īpašniekiem, - pārvaldnieks sacīja. - Viņš palika paradā par iri.

- Daudz? - Bērgs painteresējās.

- Par vairākiem mēnešiem.

Niks Nikols mēģināja ieraudzīt ģimenes fotogrāfijas, taču velti. Grāmatplauktos bez pastmarku katalogiem atradās vairāki mīlas dzejas krājumi un citātu vārdnīcas.

Tālāk viņi iegāja plašā atvērtā plānojuma dzīvojamā istabā, no kuras varēja iziet uz balkona ar grilu un zviļņiem. Tālāk vīdēja uz kaimiņmājas jumta ierīkots tenisa korts, osta un miglā tīti rūpniecības uzņēmumi pretējā krastā.

Pēc tam tika apskatīta glīta, taču šaura virtuve. Tur detektīviem neizturamās smakas dēļ jau nācās aizspiest degunu. Sīca mušas. Uz žāvētāja stāvēja tējas vai kafijas krūze ar pelējuma kārtiņu, turpat stiepļu groziņa bija sapuvuši augļi. Pie moderna sudrabota ledusskapja uz grīdas pletās tumšs traips.

Tiklīdz Džordžs Flečers atrāva ledusskapja durvis, smaka pastiprinājās. Saldētavas nodalījumā plauktus aizņēma zaļgani pūstošas gaļas gabali.

- Pusdienas tiek atceltas, - viņš paziņoja.

- Kāds droši vien brīdinājis Nelsona kungu, ka mēs braucam, - Trojs Bērgs minēja.

- Jā, viņš ir prom. - Flečers aizvēra durvis.

- Aizbēdzis? - Normens Potings jautāja.

- Nedomāju, ka viņš drīz atgriezīsies, ja to gribējāt teikt, -vecākais seržants atbildēja.

111

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Lidmašīna Getvikā piezemējās piecos un četrdesmit piecās, ceļavēja deļ par divdesmit piecām minūtēm apsteidzot grafiku - tā lepni paziņoja kapteinis. Rojs Greiss jutās nožēlojami. Nakts lidojumos viņš vienmēr parak daudz dzēra, jo tādējādi cerēja iemigt. Tas izdevās, taču tikai uz brī-

di, un pēc tam viņš mocījās ar galvassāpēm un slāpēm. Ari pretīgās brokastis pašsajūtu neuzlaboja.

"Ja izdotos laikus saņemt bagāžu," viņš prātoja, "es pirms sapulces varētu aizbraukt uz mājām, ieiet dušā un pārģērbties." Diemžēl viņam nepaveicās. Bagāža kavējās, un viņš tikai sešos četrdesmit varēja doties uz autobusu pieturu. Rīts bija dzestrs. Gaidot viņš piezvanīja Glenam Bren-sonam.

Draugs izklausījās dīvaini.

- Roj, - viņš sacīja, - vai brauksi mājās?

- Nē, tūdaļ uz darbu. Kas jauns?

Vispirms seržants izstāstīja visu, ko bija ziņojis Normens Potings no Sidnejas. Dienas gaitā atklājās informācija par to, ka Deivida Nelsona un Mārgaritas Nelsones pases ir viltotas un pats Nelsons ir pametis savu dzīvokli. Potings un Nikols aptaujāja kaimiņus, lai mēģinātu uzzināt par šī cilvēka dzīvesveidu un draugiem.

Tad Brensons pievērsās Ketrinai Dženingsai, kura gaidīja zvanu no Skegsa, lai vienotos par satikšanās laiku un vietu, pastmarku nodošanu un mātes atvešanu. Izsekošanai norīkotas divas komandas, kurās nepieciešamības gadījumā var iesaistīt pat divdesmit cilvēku.

- Ieroči? - Greiss pavaicāja.

- Mums nav ziņu, ka Skegss butu bruņots, - Brensons atbildēja. - Ja apstākļi mainīsies, iesaistīsim mūsu vienības ar ieročiem.

- Tev viss kārtībā? - Greiss jautāja. - Izklausies mazliet sasprindzis. Problēmas ar Ari?

Kādu mirkli Brensons vilcinājās.

- Nē, es uztraucos par tevi.

- Par mani?

- Patiesību sakot, par tavu māju.

Greisu pārņēma trauksme.

- Ko tas nozimē? Vai tu nakti pavadīji tur?

- Jā, paldies. Man tas ļoti noderēja.

"Vai viņš būtu kaut ko saplēsis?" Greiss prātoja. "Manu dārgo senlaicīgo mūzikas automātu, ar kuru Glenam allaž patika ņemties?"

- Varbūt es ceļu paniku nevietā, bet šorīt, ejot prom, es redzēju... goda vārds, redzēju... ka garām pabrauc Džona Meidžora. Bija gan patumšs, tādēļ es varēju kļūdīties.

- Džona Meidžora?

- Viņai taču ir tas diezgan uzkrītošais Fiat MPV, vai ne? Tādus ne pārāk bieži var redzēt mūsu ielās.

Glenam Brensonam piemita izcilas novērotāja spējas, tādēļ būtu muļķīgi šaubīties, ja viņš apgalvo, ka ir pamanījis kaut ko neparastu. Spiezdams tālruņa aparātu pie auss, Greiss iekāpa autobusā. "Ir dīvaini, ka kriminālistikas un arheoloģijas eksperte brauc pa manu ielu, tomēr pārāk uztraukties laikam nevajadzētu."

- Varbūt viņa ved bērnus uz kādu no apkārtnes skolām?

- Diez vai. Meidžora dzīvo Bērdžeshilā. Varbūt gribēja tev kaut ko aizvest.

- Neizklausās loģiski.

- Varbūt kaut kas noticis, un viņa gribēja ar tevi aprunāties.

- Cikos tu izbrauci?

- Bez piecpadsmit septiņos.

- Cilvēks taču nedodas papļāpāt tik agri no rīta! Ja gadījums ir steidzams, var piezvanīt pa telefonu.

- Jā, jā, laikam.

Greiss vēl pateica, ka centīsies pagūt uz sapulci, un pa ceļam uz automašīnu stāvlaukumu secināja, ka sastrēgumu

N

nav, tādēļ viņš tomēr aizbrauks uz mājām. Nomaca kadas neizskaidrojamas priekšnojautas.

112

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Astoņos beidzot iezvanījās tālrunis. Ebija bija piecēlusies un apģērbusies jau pirms divām stundām. Aizmigt naktī neizdevās, tādēļ viņa gulēja nomodā un ieklausījās satiksmes trokšņos, sirēnu gaudošanā, piedzērušu jauniešu klaigās un automobiļu durvju aizciršanā.

Bažas par māti pieņēmās spēkā. "Vai viņa bez zālēm būs pārdzīvojusi šo nakti? Vai ciešanas un spazmas nenovedīs pie sirdstriekas? Es jūtos tik bezpalīdzīga, sasodīts! Jā, tieši tāds jau ir Rikija aprēķins. Bet viņš jau kopš Melburnas laikiem ari zina, cik viltīga es varu būt. Pēdējo dienu notikumi to tikai apstiprina. Viegli nebūs. Viņš man noteikti neuzticas ne mirkli. Kur viņš noteiks satikšanās vietu? Daudzstāvu autostāvvietā? Pilsētas parkā? Soremas ostā?"

Viņa mēģināja atcerēties filmās rādītās vietas, kurp nolaupītāji ved savus upurus, lai atdotu tuvinieku rokās. Dažkārt gūstekņi tiek izmesti no braucošiem automobiļiem vai tiek atstāsti kādā nomaļā nostūri.

Visas šīs pārdomas noveda strupceļā. Nekas īsti nebija zināms, tādēļ neko ari nevarēja paredzēt. Bet par vienu Ebija likās pilnīgi un absolūti pārliecināta - jebkāda tālāka viņas rīcība iespējama tikai pēc tam, kad viņa savām acīm būs redzējusi, ka mate vēl ir dzīva.

"Vai es drīkstu paļauties uz policistiem? Ja nu Rikijs viņus ieraudzīs un kritis panika? Bet es jau nemaz droši nezinu, vai viņš vispār atvedīs mammu uz turieni. Es nezinu,

vai mamma ir dzīva. Ja šis nelietis spēja nolaupīt un pakļaut mocībām vecu, slimu sievieti, viņš ir spējīgs uz visu." Tālruņa ekrānā parādījās uzraksts: "l’rivāts numurs." Ebija nospieda taustiņu, lai atbildētu.

113

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Mirkli pēc astoņiem nonācis savā ielā, Greiss neticīgi raudzījās apkārt. Pie viņa mājas stāvēja Džonas Meidžoras sudrabotais Fiat automobilis, taču visvairāk pārsteidza piebraucamajā ceļa novietotais transportlīdzeklis. Tas bija viens no Saseksas policijas baltajiem Zinātniskā atbalsta nodaļas furgoniem. Un aiz Džonas Meidžoras automobiļa atradās vienkāršs brūns Kriminālmeklēšanas nodaļas autobāzes Ford Mondeo ar Greisam pazīstamu numuru. "Pie velna, kas notiek?"

Viņš atstāja automobili ielas malā un ieskrēja mājā. Tur valdīja klusums.

- Hallo? - viņš uzsauca. - Vai te kāds ir?

Atbildes nebija.

Virtuvē viņš pārbaudīja, vai darbojas automātiskā barošanas iekārta zelta zivtiņas Mārlona akvārijā. Tad viņš palūkojas ara pa logu uz dārzu un tikai ar grūtībām noticēja savām acīm.

Džona Meidžora un divi pazīstami nozieguma vietas izmeklētāji staigāja pa viņa mauriņu. Kriminālistikas un arheoloģijas eksperte turēja roka savādu garu instrumentu, kas atgādināja plecā iekārtu kanoe airi ar ekrānu. Izmeklētājs no viņas pa labi uzmanīgi raudzījās ekrānā, savukārt otrs - viņai pa kreisi - kaut ko rakstīja uz lielas planšetes.

Apmulsis Greiss atslēdza sētas puses durvis un izskrēja ārā.

- Ei! Džona, ko, pie velna, jūs šeit darāt?

Eksperte tumši pietvīka.

- Labrīt, Koj! Ē... Es domāju, ka tu zini par mūsu ierašanos.

- Man par to nebija ne jausmas. Vai gribat mani arestēt? Ko tas nozīmē? - Viņš pamāja uz instrumenta pusi. - Kas te notiek?

- Tas ir ģeoradars, - Džona paskaidroja.

- Un ko jūs te darāt?

Sieviete piesarka vēl košāk. Tajā mirkli Greiss ar acs kaktiņu gluži kā ļaunā murga ieraudzīja vienu no nedaudzajiem Kriminālmeklēšanas nodaļas policistiem, kurus viņš nevarēja ciest. Parasti, kā liecināja pieredze, policisti satika visnotaļ lieliski, un tikai paretam gadījās sastapt kādu kaitinošu personu. Un tobrīd pa dārza vārtiņiem ienāca absolūti neciešamais jaunais konstebls Alfonso Zaferone -īgns, iedomīgs, nepilnus trīsdesmit gadus vecs latīņameri-kāņu izskata vīrietis ar mirdzošiem, izspūrušiem matiem. Viņš bija ģērbies dzeltenbrūnā uzvalkā un nevainojamā, elegantā krēmkrāsas makintošā.

Zaferone bija gudrs detektīvs, taču ar nopietnām attieksmes problēmām, un Greiss pēc pēdējās kopīgās izmeklēšanas bija uzrakstījis priekšniekam iznīcinošu ziņojumu. Tagad šis konstebls soļoja pa Greisa mājas mauriņu, košļādams gumiju un rokā turēdams papīra lapu -Greisam labi pazīstamu veidlapu.

- Labrīt, dctektīv superintendent! Priecājos jūs atkal satikt. - Zaferone samāksloti pasmaidīja.

- Vai pateiksiet, kas te notiek?

Konstebls pacēla parakstīto dokumentu.

- Kratīšanas orderis.

- Pārmeklēsiet manu dārzu?

- Un māju ari. - Pavilcinājies Zaferone negribīgi piebilda: - Kungs.

Greiss tik tikko valdīja dusmas. "Tas ir murgs! Neapšaubāmi. Realitātē nekas tāds nav iespējams."

- Vai tas butu joks? Kurš, pie velna, deva rīkojumu?

Zaferone smaidīja, it kā arī viņš būtu iesaistīts un patiešām izbaudītu iespēju parādīt savu varu.

- Detektīvs superintendants Pjū.

114

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kesians Pjū vienā kreklā sēdēja sava kabineta un lasīja kādu dokumentu. Piepeši durvis atsprāga vaļā, un telpā iebrāzās saniknotais Rojs Greiss. Viņš aizcirta durvis, ar abām rokām atspiedās pret rakstāmgaldu un neganti palūkojās uz kolēģi.

Pjū atslīga krēslā un, gluži kā aizstāvoties, pacēla rokas.

- Roj! - viņš iesaucās. - Labrīt!

- Kā tu uzdrošinies? - Greiss kliedza. - Nolādēts! Tu nogaidīji, kamēr es aizbraucu, un nostrādāji tādu numuru? Lai pazemotu mani kaimiņu un kolēģu priekšā?

- Nomierinies, Roj, lūdzu. Ļauj paskaidrot...

- Nomierināties? Nemūžam! Es tev galvu noraušu un izmantošu tevi par pakaramo!

- Tu man draudi?

- Ja, nelieti! Skrien tagad pie Elisones Vosperes, iesēdies klēpī, izpinkšķies un palūdz, lai noslauka tev degunu.

- Es iedomājos, ka tavā prombūtnē tiks nodarīts mazaks ļaunums tavai reputācijai.

- Tu vēl to nožēlosi, Pjū! Apsolu.

- Man nepatīk tavs tonis, Roj.

- Bet man nepatīk izmeklētāji, kas ložņā pa manu māju ar kratīšanas orderi rokā. Dod pavēli viņiem vākties prom! Nekavējoties.

- Piedod, - Pjū noteica, mazliet atguvis drosmi pēc tam, kad saprata, ka Greiss nesitīs. - Bet pēc sarunas ar tavas nelaiķes sievas vecākiem man radās iespaids, ka nav pienācīgi izmeklēti visi viņas pazušanas apstākļi. - Viņš pasmaidīja.

Tobrīd Greiss nodomāja, ienīst Kesianu Pju vairāk par visu šai pasaulē.

- Tiešām? Ko jaunu tad viņas vecāki tev pastāstīja?

- Tēvam patiešām bija šis un tas sakāms.

- Vai viņš pateica, ka viņa tēvs kara laikā dienēja Gaisa spēkos?

- Ja, - novilka Pjū.

- Un par bombardēšanām arī?

- Detalizēti. Tas bija aizraujoši. Šķiet, tas virs bijis neparasts, ar raksturu. Piedalījies aizsprostu iznīcināšanas misijās.

- Sendijas tēvs ir neparasts, - Greiss apstiprināja. - Un prot fantazēt. Viņa tēvs nekad nav dienējis sešsimt septiņpadsmitajā eskadronā, kas iznīcināja aizsprostus. Turklāt viņš bija mehāniķis, nevis ložmetējnieks un kaujas uzdevumā nav nolidojis nevienu sekundi.

Kādu brīdi Pjū saspringti klusēja.

Greiss izskrēja no kabineta un devās taisnā ceļā uz galvenā superintendanta kabinetu, nostājās pie Skerita rakstāmgalda, pagaidīja, kamēr priekšnieks pabeigs telefonsarunu, un teica:

- Mums jāapspriežas, Džek.

Skerits mudināja apsēsties.

- Ka gāja Ņujorkā?

- Lieliski, - Greiss atbildēja. - Tiku pie informācijas, ko aprakstīšu ziņojumā. Es burtiski tikko esmu atgriezies.

- Tavai "Dingo" komandai ari ir uzsmaidījusi veiksme. Šodien paredzēta plaša operācija.

- Tieši tā.

- Ļausi detektīvei inspektorei Mentlai rīkoties vai arī ņemsi vadības grožus savās rokās?

- Manuprāt, šodien noderēs ikviens, - Greiss attrauca. - Viss būs atkarīgs no darbības ģeogrāfiskajiem mērogiem.

Skerits pamāja ar galvu.

- Par ko tu gribēji aprunāties?

- Par detektīvu superintendantu Pjū, - Greiss atbildēja.

- Ne jau es viņu ataicināju šurp, - Skerits paskaidroja, zīmīgi paskatījies uz Greisu.

- Zinu.

Nebija noslēpums, ka priekšniekam Kesians Pjū nepatīk tikpat ļoti kā Greisam.

- Kas ir noticis?

Greiss visu izstāstīja. Džeks Skerits neticīgi grozīja galvu.

- Vai tiešām viņš rīkojies tev aiz muguras? Vēlreiz pārbaudīt neatklātas lietas apstākļus var but lietderīgi, taču man noteikti nepatīk šādi gājieni. Cik sen tava sieva pazuda?

- Pirms deviņarpus gadiem.

Mirkli apdomājies, Skerits ieskatījās rokaspulkstenī.

- Vai tu piedalīsies sapulcē?

-Jā.

- Es nekavējoties ar viņu aprunāšos. Pēc sapulces ienāc pie manis.

Greiss pateicas un izgaja no kabineta. Tajā brīdī Skerits pacēla tālruņa klausuli.

115

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Deviņos piecpadsmit Ebija ar iepriekšējā vakarā iznomāto melno Honda markas automobili tuvojās Sasekshausai. Šķita, ka vēderā duras karstas adatiņas, un viņa drebēja.

Dziļi, vienmērīgi elpodama, viņa mēģināja apvaldīt satraukumu un neļauties panikas lēkmei, kas neglābjami tuvojās - par to liecināja sajūta, ka viņa ir pametusi ķermeni.

"Ironiski," viņa prātoja, "ka "Dienvidu depozitārijs" atrodas tikai pusjūdzes attālumā no ēkas, kurp es tagad braucu."

Automobili, kā norādīts, viņa atstāja pie masīviem zaļa metāla vārtiem un iedarbināja rokas bremzi. Uz pasažieru sēdekļa atradās plastmasas maisiņš ar mātes medikamentiem un brūnā aploksne. Viņas čemodāns bija palicis viesnīcas istabā.

Glens Brensons priecīgi pamāja viņai ar roku. Vārti jau slīdēja vaļā, un drīz vien Ebija varēja stūrēt iekšā. Detektīvs seržants parādīja, ka vajag apstāties pie konteineru rindas, un atvēra šofera puses durvis.

- Viss kārtībā? - Brensons vaicāja.

Ebija tikko jaušami pamāja ar galvu.

Detektīvs sargājoši aplika roku viņai ap pleciem.

- Viss noritēs labi. Jus esat stipra sieviete. Mēs izglābsim jūsu māti un tās pastmarkas arī. Viņš uzskata, ka rīkojies gudri, izvēloties šo vietu. Nē, viņš ir muļķis!

- Kāpēc jūs tā sakāt?

Ievedis Ebiju kāpņutelpā, Brensons atbildēja:

- Viņš izvēlējās vietu, lai iebiedētu jūs. Tā nu ir viņa priekšrocība, taču pārspīlēt arī nevajadzētu, jus jau esat pārbijusies līdz nāvei. Tas liecina, ka viņš nav visu izdomājis līdz galam. Es noteikti darītu citādi.

- Ja nu viņš ieraudzīs policistus? - Ebija vaicāja, strauji soļodama pa koridoru, lai neatpaliktu no detektīva.

- Neieraudzīs. Mēs parādīsimies tikai tad, ja uzskatīsim, ka jums draud briesmas.

- Rikijs nogalinās manu māti, - Ebija apgalvoja. - Spīta pec. Ja kaut kas saies grīstē, viņš nevienu nežēlos.

- To mēs apzināmies. Vai pastmarkas paņēmāt? - Brensons vaicāja. Ebija pacēla aploksni. - Neuzdrošinājāties atstāt mašīnā pie policijas iecirkņa? - Viņš plati pasmaidīja. - Prātīgi!

116

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Kad Greiss atgriezās no sapulces, Kesians Pjū jau sēdēja pie galda Džcka Skerita kabinetā. Viņi neskatījās viens otram acīs.

Galvenais superintendants norādīja, lai Greiss apsēžas, un teica:

- Kesians ir atzinis, ka kļūdījies ar tavas mājas pārmeklēšanu, Roj. Komandai jau ir pavēlēts braukt prom.

Greiss nikni palūkojās uz Pjū, kurš neatraudamies vērās galda virsmā gluži kā sabārts bērns. Bet neizskatījās, ka viņš kaut ko nožēlotu.

- Viņš paskaidroja, ka vēlējies tev palīdzēt, - Skerits turpināja.

- Palīdzēt?

- Tev aiz muguras tiekot doti visādi neglīti mājieni par Sendijas pazušanu. Vai ne, Kesian?

Pju negribīgi pamāja ar galvu.

- Jā... ē... kungs.

- Ja viņam izdotos simtprocentīgi pieradīt, ka tev nav nekāda sakara ar viņas pazušanu, tad baumošana beigtos uz visiem laikiem.

- Es nekādus mājienus neesmu dzirdējis, - Greiss attrauca.

- Visu cieņu, Roj, - Pjū ieminējās, - daži cilvēki uzskata, ka sākotnējā izmeklēšana bijusi sasteigta un tu esi parūpējies, lai to atrak pārtrauktu. Protams, tiek mēļots par tādas rīcības iemesliem.

- Kurš konkrēti tā uzskata?

- Nosaukt vārdus nebūtu taisnīgi pret šiem cilvēkiem. Es tikai gribēju pārbaudīt pierādījumus, izmantot modernās tehnoloģijas un ierīces, lai pilnībā reabilitētu tevi.

Tik tikko valdīdamies, Greiss iekoda sev mēlē. "Viņa augstprātībai nav robežu! Bet šis nav īstais bridis, lai sāktu lamāties. Man jatiek prom no šejienes, lai novērotu Ebi-jas Dosones satikšanos ar noziedznieku." Tā bija paredzēta pusvienpadsmitos.

- Vai varam pie ši jautājuma atgriezties vēlāk, Džek? Man tagad jāsteidzas.

- Es iedomājos, ka būtu labi, ja Kesians brauktu tev līdzi. Pašreizējā situācijā viņš tavai komandai varētu noderēt. - Skerits pievērsās Pjū. - Tu taču mums esi pieredzējis sarunās ar cilvēku nolaupītājiem, vai ne?

-Jā.

Greiss nespēja noticēt savām ausīm. "Lai Dievs palīdz nabaga gūstekņiem, kuriem jāpaļaujas uz Kesiana Pju prasmi vienoties ar noziedzniekiem!"

- Un viņam būtu lietderīgi paskatīties, ka tiek strādāts Saseksā. Dažas mūsu metodes noteikti atšķiras no Metropole lietotajām. Manuprāt, tev, Kesian, vajadzētu pamācīties, kā viens no mūsu pieredzējušākajiem detektīviem vada operāciju. - Galvenais superintendents zīmīgi paskatījās uz Greisu. Mājiens bija nepārprotams.

Diemžēl Rojam nebija noskaņojuma smaidīt.

117

Divtūkstoš septītā gada oktobris

"Es tik sen neesmu te bijusi!" Ebija prātoja, stūrēdama pa līkumaino ceļu starp pļavām un rugāju laukiem. Varbūt vainīgi saspringtie nervi, taču ainavas krāsas šķita pārdabiski dzīvas. Debesis likās neparasti zilas, un tajās peldēja tikai daži mākonīši.

Viņa cieši ieķērās stūrē. Spēcīgais vējš drebināja automobili, it ka gribētu nogrūst viņu no ceļa. Nepatīkamais kamols kaklā un karstās adatiņas vēderā smeldza vēl negantāk. Ari krūtis nospieda kāds slogs. Pat pec vissīkākās sakustēšanās viņa sajuta ar līmlenti piestiprināto mikrofo-niņu. "Interesanti, vai detektīvs seržants Brensons ar kolēģiem dzird manus mēģinājumus elpot dziļi?"

Sākumā Brensons bija uzstājis, ka viņai jāizmanto austiņa, lai nepieciešamības gadījumā varētu saņemt instrukcijas. Tad Ebija izstāstīja, ka Rikijs ir noklausījies viņas sarunas, un detektīvs nolēma, ka risks tiešām būtu pārāk liels. Taču, pateicoties mikrofonam, viņi dzirdes katru vārdu. Tiklīdz viņa dotu zīmi, ka vajadzīga palīdzība, policisti rīkotos.

Ebija neatcerējās, kad pēdējo reizi skaitījusi lūgšanu, bet tagad attapās klusi čukstam:

- Mīļais Dievs, kaut ar mammu viss būtu kārtībā! Lūdzu, palīdzi man, Dievs!

Pa priekšu lēni brauca kāds automobilis, pavecs sarkanbrūns Alfa Romeo ar diviem vīriešiem salonā. Pasažieris likās sarunājamies pa mobilo tālruni. Ebija sekoja tam asā līkuma pa kreisi, patraucās garām viesnīcai labajā pusē un platai upei lejāk. Pirmajam automobilim iedegās bremžu lukturi, jo tas apstājās, lai palaistu uz šaurā tilta furgonu. Tālāk ceļš veda kalnā.

Vēl pēc dažām minūtēm viņa ieraudzīja norādi. Alfa Romeo šoferis atkal piebremzēja un ieslēdza labo pagriezienu.

"Pilsētas centrs, A259." Un bulta taisni.

"Piekraste, Bīčiheds." Un bulta pa labi.

Gan Alfa Romeo, gan Ebija devās uz piekrasti tracinoši lēnā gaitā. Viņa palūkojās automobiļa laikrādī un savā precīzi ieregulētajā rokas pulksteni. Desmit un divdesmit piecas minūtes. "Atlikušas vien piecas minūtes." Ebija alka pabraukt garām Alfa Romeo. Viņa baidījās nokavēt.

Iezvanījās tālrunis. "Privāts numurs."

Viņa atbildēja, izmantojot policistu iedoto un pie paneļa piestiprināto skaļruni.

-Jā?

- Pie velna, kur tu esi? Kāpēc kavējies?

- Piecas minūtes, Rikij. Vēl nav pusvienpadsmit. - Tad viņa nervozi piebilda: - Vai ne?

- Es taču teicu, ka pusvienpadsmitos viņai būs beigas.

- Ludzu, Rikij! Es jau tuvojos, tūdaļ bušu klāt.

- Lai tā būtu.

Piepeši, viņai par atvieglojumu, Alfa Romeo parādīja

kreiso pagriezienu un iestūrēja stāvlaukuma. Beidzot Ebija varēja palielināt braukšanas ātrumu.

Sēdēdams Alfa Romeo automobilī, Rojs Greiss vēroja, kā melnā Honda attālinās pa līkumoto ceļu. Kesians Pjū atradās pasažiera sēdekli.

- Pirmais objekts tikko pabrauca garām, - viņš teica tālruni. - Divas jūdzes no zonas.

Atsaucās vietējais vidēja ranga komandieris:

- Otrais objekts tikko sazinājās ar viņu. Pārvietoties uz ceturto pozīciju.

- Pārvietojamies uz ceturto pozīciju, - Pjū apstiprināja un ielūkojās britu valdības kartogrāfijas aģentūras Ordnance Survey izdotajā kartē, ko bija izklājis sev klēpi. - Labi, -viņš sacīja Greisam, - kustamies, tiklīdz viņa nozudīs no redzesloka.

Greiss uzsāka braukšanu, kad Honda nozuda pakalnam otrā pusē.

Pjū pārliecinājās, ka sarunu ierīce ir izslēgta, un pagriezās pret kolēģi.

- Zini, Roj, priekšniekam taisnība. Es tikai gribēju tevi pasargāt.

- No kā? - Greiss dzedri pajautāja.

- Baumas ir postošas. Nav nekā ļaunāka par aizdomām policijas rindās.

- Muļķības.

- Ja tu ta uzskati, man žēl. Es patiešām negribētu strīdēties.

- Ak tā? Godīgi sakot, es tevi nesaprotu. Tu nez kādēļ uzskati, ka qs nogalināju savu sievu, vai ne? Vai tu tiešām nodomāji, ka esmu apracis viņu savā dārzā? Tāpēc tu nosūtīji turp ekspertus? Viņi meklēja līķi?

- Es to darīju, lai pierādītu, ka līķa tur nav. Lai pieliktu punktu spekulācijām.

- Diez vai, Kesian.

118

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Ebija brauca augšup pa zemesragu. Pa labi pletās pļava ar dažiem krūmu puduriem un vienu blīvi saaugušu kociņu puduri, kas beidzās pie krīta klintīm, kuru pakājē skalojas Lamanšs. Šis bija stāvākās, augstākās un bīstamākās visās Britu salās. Pa kreisi vairākas jūdzes tālu stiepās atklāti lauki, kam cauri vijās ceļš. Segums bija tumši melns ar spoži baltu pārtrauktu līniju vidū. Izskatījās, ka tā uzkrāsota par godu tieši viņai.

Detektīvs seržants Brensons bija teicis, ka Kikijs kļūdījies, izvēloties šo vietu, taču pagaidām Ebija viņam nepiekrita. Viņasprāt, tā bija pat ļoti gudra izvēle. Lai kur sēdētu, Kikijs var redzēt visus, kas tuvojas no jebkuras puses.

"Varbūt detektīvs tā pateica tikai tāpēc, lai mani mierinātu. Un šobrīd man tiešām noderētu mierinājums!"

Pusjūdzes attālumā kreisajā pusē, gandrīz augstākajā zemesraga punktā, Ebija ieraudzīja ēku un izkārtni staba galā. Tā bija viesnīca vai krogs. Pietuvojusies viņa saskatīja sarkanu dakstiņu jumtu un akmens sienas.

"Bīčiheda viesnīca."

"Iebrauc viesnīcas stāvlaukumā un gaidi, kamēr es sazināšos ar tevi," bija norādījis Kikijs. "Tieši desmitos trīsdesmit."

Vieta izskatījās pamesta. Līdzās atradās stiklota autobusu pietura ar zili baltu zīmi, kur lieliem burtiem bija uzrak-

stīts: "Samārieši vienmēr ir blakus, dienu un nakti." Apakša bija norādīti divi tālruņa numuri. Aiz pieturas atradās oranži dzeltens saldējuma furgons ar atvērtu lodziņu, tālāk stāvēja British Telecom automobilis, un divi vīrieši ķiverēs un atstarojošās jakās strādāja pie radio masta. Līdzās viesnīcas sētas puses ieejai bija novietoti divi nelieli automobiļi. Ebija sprieda, ka tie pieder kādam no personāla.

Viņa nogriezās pa kreisi, apturēja automobili stāvlaukuma tālākajā stūrī un izslēdza dzinēju. Pēc mirkļa iezvanījās tālrunis.

- Lieliski, - Rikijs sacīja. - Pasakaina ainava, vai ne?

Automobilis kratījās vējā.

- Kur tu esi? - Ebija vaicāja, lūkodamās uz visām pusēm. - Kur ir mana māte?

- Kur ir manas pastmarkas?

- Pie manis.

- Un tava māte ir pie manis. Viņai patīk šī apkārtne.

- Es gribu viņu redzēt.

- Bet es gribu redzēt savas pastmarkas.

- Nē, vispirms es gribu pārliecināties, ka mātei nekas nekaiš.

- Es iedošu viņai telefonu.

Iestājās klusums. Spēcīgi pūta vējš. Piepeši atskanēja viņas mates balss - vārga, drebelīga, spokaina.

- Ebij?

- Mamm!

- Vai ta esi tu, Ebij? - Mate sāka raudāt. - Ludzu, lūdzu, Ebij, lūdzu!

- Tūdaļ es būšu tev pakaļ, mamm. Es tevi mīlu!

- Lūdzu,^tved man zāles. Man jāiedzer zāles. Ludzu, Ebij. Kāpēc es nedrīkstu iedzert zāles?

Bija sāpīgi to klausīties. Klausuli paņēma Rikijs.

- Iedarbini dzinēju! Un es turpināšu sarunu. - Viņa paklausīja. - Nospied akseleratora pedāli! Es gribu dzirdēt, kā rūc dzinējs! - Pēc mirkļa Rikijs turpināja: - Tagad izbrauc no stāvlaukuma un nogriezies pa labi. Pēc piecdesmit jardiem tu kreisajā puse ieraudzīsi kravas automobili. Dodies turp!

Pēc strauja manevra automobilis noraustījās uz grambainās virsmas. Riteņi uz brīdi zaudēja saķēri ar granti, tad iebrauca zālē. Tagad Ebija saprata, kādēļ Rikijs ieteicis nomāt bezceļu automobili, bet joprojām nebija skaidrs, kāpēc vajadzīgs dīzeļdzinējs. Diez vai viņš rūpējās par degvielas ekonomiju. Pa labi Ebija ieraudzīja brīdinājuma zīmi, ka tālāk ir krauja.

- Redzi priekšā koku audzi un krūmus?

Apmēram simts jardus tālāk tādi patiešām bija, klinšu nogāzē, kur locījās vējā.

-jā.

- Apstājies. Tagad rokasbremze. Lai dzinējs darbojas. Un tu skaties! Mēs esam šeit. Manas mašīnas aizmugures riteņi ir uz pašas kraujas malas. Ja tu izdarīsi kaut ko tādu, kas man nepatiks, es iegrūdīšu viņu furgona aizmugurē un atlaidīšu rokasbremzi. Vai saprati?

Ebijai aizžņaudzās kakls un bija grūti parunāt.

-Jā.

- Nedzirdu!

-Jā!

Šķita, ka klausulē iepūš vējš. Kaut kas nobūkšķēja. Koku audzē kaut kas sakustējās. Pirmais parādījās Rikijs beisbola cepurītē un smagajā flīsa jakā. Un Ebijai pamira sirds, kad viņa ieraudzīja sīko, trauslo, pārbiedēto māti sārtajā halātā, kas viņai bija mugurā abu pēdējā tikšanās reizē.

Vējš pluinīja halātu un sacēla sirmos matus gaisā gluži ka cigaretes dūmu mutuļus. Mato sašūpojās, un Rikijs viņu cieši satvēra aiz rokas.

Cauri asaru miglai Ebija skatījās uz abiem. Viņa bija gatava darīt visu, pilnīgi visu, lai tagad apskautu māti.

Un nogalinātu Rikiju.

Gribējās nospiest akseleratora pedāli un braukt viņam tieši virsū, satriekt viņu pīšļos.

Piepeši viņi atkal nozuda aiz kokiem. Rikijs pavilka māti tik spēcīgi, ka viņa paklupa. Lapotnes sakļāvās ap viņiem kā mākonis.

Ieķērusies durvju rokturī, Ebija tik tikko valdījās, lai neizlēktu no automobiļa un neskrietu viņiem pakaļ. Atturēja vienīgi pirmīt izteiktie draudi. Rikijs patiešam bija spējīgs nogalināt slimu sievieti un izdarīt to ar baudu.

"Varbūt viņa nenormālajā galvā tas butu pat vērtīgāk par pastmarkām," Ebija prātoja. "Kur ir detektīvs seržants Brensons un viņa komanda? Viņiem jābūt kaut kur tuvumā. Viņš apsolīja! Protams, viņi ir nomaskējušies. Es nevienu neredzu. Un tas nozīmē, ka ari Rikijs nevienu nevar redzēt. Taču viņi klausās. Visu dzird. Ari draudus pirmīt. Viņi taču nemetīsies krūmos un nemēģinās notvert Rikiju, vai ne? Nedrīkst riskēt. Ja nu furgons tiešām nogāžas no kraujas?"

Klausulē atkal atskanēja Rikija balss:

- Vai esi apmierināta?

- Vai es drīkstu jau tagad viņu paņemt pie sevis, Rikij? Man ir pastmarkas.

- Tu jau tiešām to gribētu, Ebij. Klausies uzmanīgi, jo es runāšu tikai vienu reizi. Skaidrs?

^ - Jā-

- Atstāj dzinēju ieslēgtu un telefonu ta, lai es varētu dzir-

dēt rūkoņu. Tad izkāp un durvis paver plašāk, paņem pastmarkas, noej divdesmit soļus uz manu pusi un apstājies. Es aiziešu, paņemšu pastmarkas un kāpšu tava mašīnā. Tev būs jākāpj furgonā. Tur ir tava mate. Joprojām dzīva. (Jn pēc tam tev vajadzēs uzmanīties. Saproti?

-Jā.

- Kamēr tu tiksi līdz furgonam, es jau būšu apskatījis pastmarkas. Ja man kaut kas nepatiks, es tūdaļ aizbraukšu līdz jums un pagrūdīšu furgonu. Skaidrs?

- Jā. Bet tev patiks.

- Tad jau labi, - Rikijs attrauca. - Tad nebūs nekādu problēmu.

Piesargādamās no pārāk straujām kustībām, jo Rikijs varbūt viņu vēroja binoklī, Ebija palūkojās apkārt, taču saskatīt varēja tikai vēja appūstu pļavu, nelielu ķieģeļu ēku, tādu kā novērošanas būvi ar vairākiem soliņiem un dažus atsevišķi augošus krūmus, aiz kuriem cilvēks nevarētu noslēpties. "Kur ir detektīva seržanta Brensona ļaudis?"

Pēc pāris minūtēm viņa atkal sadzirdēja Rikija balsi.

- Kāp ārā no mašīnas un dari, kā teicu.

Ebija atvēra durvis, taču vējš tās cirta ciet.

- Durvis vaļā nestāvēs! - viņa nokliedza klausulē.

- Noķīlē ar kaut ko!

- Ar ko?

- Jēziņ, stulbā sieviete! Mašīnā taču kaut kam jābūt. Kādai grāmatai vai kvītīm. Es gribu redzēt, ka durvis ir vaļā.

No sānu kabatas izņēmusi aploksni ar automobiļa nomas dokumentiem, Ebija atgrūda durvis un pavēcināja to, lai Rikijs redzētu. Tad viņa izkāpa. Vējš izrādījās tik spēcīgs, ka teju nopūta viņu no kājām. Durvis tika izsistas viņai no rokas un aizcirtās. Viņa tās atkal atrāva vaļā, salocīja aploksni uz pusēm, lai ķīlis būtu biezāks, paķēra brūno aploksni ar pastmarkām un pievēra durvis.

Vējš sāpīgi raustīja matus, durstīja ausis, pluinīja drēbes. Viņa paspēra divdesmit ļoti nedrošu soļu uz koku pudura pusi un nemitīgi lūkojās apkārt. Mute bija izkaltusi, sirdi plosīja bailes un dusmas. Joprojām neviens nebija redzams. Tad parādījās Rikijs.

Viņš izstiepa roku, lai paņemtu bruņo aploksni un apmierināts smaidīja.

- Tieši laikā, - viņš noteica, alkatīgi paķēris guvumu.

Tajā mirkli Ebija no visa spēka neganti ar labo kāju iespēra nelietim pa kājstarpi. Tik stipri, ka viņu pašu pārņēma ellišķīgas sāpes.

119

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Rikijam aizsitās elpa, acis sāpēs izvalbījās, un viņš saliecās. Tad Ebija iesita viņam pa seju tik spēcīgi, ka viņš nokrita uz sāniem. Nākamais spēriens tika mērķēts pa cirkšņiem, taču Rikijs satvēra viņu aiz kājas un to spēji sagrieza. Ebija nogāzās slapjajā zālē.

- Nolādēt...

Piepeši tālumā atskanēja rūkoņa, un Rikijs aprāvās.

Neticības pilnām acīm viņš raudzījās, kā viņiem tuvojas saldējuma furgons. Aiz tā no viesnīcas puses skrēja seši policisti bruņuvestēs.

Rikijs pietrausās kājās.

- Kuce! Mēs taču vienojāmies!

- Tāpat kā ar Deivu? - Ebija nokliedza.

Sažņaudzis pastmarkas plaukstā, Rikijs aizgrīļojās uz

Honda automobiļa pusi. Ebija skrēja uz koku puduri, cik jaudas, nelikdamās zinis par sāpēm kājā. Aiz muguras iedūcās dzinējs. Viņa palūkojās pār plecu. Saldējuma furgonā sēdēja divi vīrieši. Tad viņa atkal pagriezās un caur lapotnēm un zariem ieraudzīja baltu furgonu.

Mocīdamies sāpēs un dusmās, Rikijs atkrita melnā bez-ceļu automobiļa sēdekli, ielika ātrumā, noņēma rokas bremzi un aizcirta durvis. "Tūliņ tā kuce dabūs mācību!"

Strauji palielinādams ātrumu, viņš stūrēja taisni uz koku pudura pusi. Tobrīd viņam bija pilnīgi vienalga, ka arī šis automobilis var nogāzties no klints. "Galvenais, ka tur nonāks tās kuces māte un nelietīgā Ebija to visu mūžu nožēlos!"

Piepeši acu priekšā uzmirdzēja kaut kas krāsains.

Rikijs nospieda bremžu pedāli, nolamājās, spēji pagrieza stūri pa labi, lai izvairītos no sadursmes ar saldējuma furgonu, kas bija nostājies priekšā koku audzei un aizšķērsoja ceļu līdz baltajam transportlīdzeklim. Honda saslīdēja plašā aplī un ar pakaļgalu atsitās pret saldējuma furgona aizmuguri, noraujot tam buferi.

Tobrīd viņš pārsteigts ieraudzīja tuvojamies abus nelielos automobiļus, kurus bija uzskatījis par viesnīcas darbinieku īpašumu. Abiem darbojās zilas bākugunis un gaudoja sirēnas.

Apjucis viņš atkal nospieda akseleratora pedāli. Viens no nelielajiem automobiļiem nostājās viņam tieši ceļā. Apbraucis šķērsli, viņš aiztraucās pa stāvo nogāzi un drīz iznira uz gudronētā ceļa.

Diemžēl no labas puses viņam tuvojās cits transportlīdzeklis ar zilām bākugunīm.

- Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Nespēdams apvaldīt paniku, viņš parava stūri pa kreisi un palielināja ātrumu.

Vienīgās sarūsējušā furgona durvis, ko atvērt netraucēja krūmu un koku zari, bija šofera pusē. Ebija tās uzmanīgi atrāva vaļā, lai neizkustinātu furgonu no vietas.

Nāsīs iesitās izkārnījumu, tabakas un nemazgātas miesas smārds.

Viņa uzsauca:

- Mamm?

Atbildes nebija. Pārbijusies viņa ietrausās priekšējā sēdeklī. Uz brīdi prātā iešāvās doma, ka mātes furgonā nav. Saskatīt varēja tikai kādu elektronisku iekārtu, guļvietu un rezerves riteni. Aukstums bija tāds kā ledusskapī. Furgons šūpojās vējā, un gaudas atbalsojās salonā.

Piepeši atskanēja kluss vaicājums:

- Ebij, vai tā esi tu?

Tobrīd tie neapšaubāmi likās vismīļākie vārdi pasaulē.

- Mamm! - viņa iekliedzās. - Kur tu esi?

- Šeit, - Mērija Dosone vārgi atbildēja. Balsī jautās pārsteigums, it kā māte gribētu sacīt: “Kur vēl es varētu būt?"

Izstiepusi kaklu, Ebija palūkojās pāri sēdeklim un ieraudzīja uz grīdas paklājā ietīto māti. Ārā bija tikai galva. Ebija ierāpās aizmugurē, notupās un noskūpstīja mātes miklo vaigu.

- Tev viss ir kārtībā, mamm? Es atvedu zāles. Un tagad mēs brauksim uz slimnīcu. - Mātes piere bija karsta un lipīga. - Tagad tu esi drošībā. Viņš ir prom. Tagad viss būs kārtībā. Te ir policija. Es aizvedīšu tevi uz slimnīcu.

- Man šķiet, ka pirms minūtes te bija tavs tēvs, - Mērija Dosone nočukstēja. - Tikko aizgāja.

Ebija atskārta, ka māte murgo. Drudža vai medikamentu trūkuma deļ. Viņa caur asarām pasmaidīja.

- Es ļoti mīlu tevi, mamm, - Ebija sacīja. - Ļoti mīlu.

- Ar mani viss ir kārtībā, - māte atbildēja. - Es esmu silti ietīta brīnišķīgā paklājiņā.

Kesians Pju uz mirkli nolaida tālruni un pagriezās pret Greisu.

- Otrais objekts ir pirmā objekta mašīnā. Viens. Brauc šurp. Ja iespējams, jāpārtver. Papildspēki ari drīz būs klāt.

Greiss iedarbināja dzinēju. Viņi sēdēja nepiesprādzēju-šies, kā paredzēja instrukcija novērošanas komandām, lai varētu jebkurā mirklī izlēkt no transportlīdzekļa. Noklausījies atskaiti par notiekošo, Greiss nolēma, ka jāpiesprādzējas. Brīdī, kad viņš pasniedzās pēc jostas, Pjū noteica:

- Es viņu redzu.

Tobrīd arī Greiss ieraudzīja melno Honda automobili ce-turtdaļjūdzes attālumā traucamies lejup pa nogāzi. Riepas švīkstēja pa zāli.

- Mēs redzam otro objektu, - Pjū paziņoja rācijā.

Vietējais vidēja ranga komandieris teica:

- Prioritāte ir visu drošība. Ja nepieciešams, Roj, drīkstat operācijā izmantot savu transportlīdzekli.

Piepeši Greiss parāva Alfa Romeo sānis, aizšķērsojot abas šaurā ceļa joslas. Pjū pagalam apjuka. Viņš atradās tajā pusē, no kuras tuvojās melnais bezceļu automobilis un kura \ uzņems triecienu, ja uzbrucējs neapstāsies.

Rikijs ieķērās stūrē. Riepas nošvīkstēja, kad viņš veica garu manevru pa kreisi. "Ja kļūdīšos, nogāzīšos lejā." Jau nākamajā mirklī viņš parāva stūri pa labi.

Pabeidzis likumu, viņš ieraudzīja sarkanbrūno Alfa Romeo, kas stāvēja šķērsām pāri ceļam. Uz viņu caur loga stiklu raudzījās kāds gaišmatis.

Viņš nospieda bremžu pedāli, un automobilis slīdēdams apstājās dažu jardu attālumā no durvīm. Tiklīdz viņš ieslēdza atpakaļgaitu, iegaudojās sirēnas, un kalna gala parādījās divi policijas Range Rover transportlīdzekļi ar ieslēgtām bākugunīm.

Veiklam pagriezienam braukšanai pretējā virzienā sekoja akseleratora pedāļa nospiešana. Rikijs devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru tikko bija ieradies. Atpakaļskata spogulī viņš pamanīja, ka Alfa Romeo traucas nopakaļ un tam seko abi marķētie automobiļi. Taču Rikiju vairāk interesēja priekšā - pie koku pudura - notiekošais. Saldējuma furgons joprojām stāvēja turpat, un tam ērti varēja ietriekties sānos.

Pēc tam viņš plānoja nonākt uz pamesta zemes ceļa - tagad tas bija apaudzis ar zāli, taču joprojām publiski pieejams, - ko pirmīt bija atradis. "Par to policija noteikti neiedomāsies. Ar mani viss bus kārtībā. Kaut tā kuce nekad nebūtu pagadījusies man pa kājām!"

Rojs Greiss drīz vien panāca smagnējo Honda automobili un sekoja dažu jardu attālumā. Pjū pa rāciju paziņoja, ka viņi tuvojas "Bičiheda viesnīcai".

Piepeši Honda strauji pagriezās pa labi, nobrauca no ceļa un aiztraucās pa pļavu, kas nodalīja ceļu no kraujas malas. Greiss rīkojās tāpat un samiedza acis, kad viņa iemīļotais automobilis nograbēja. Izpūtējs skrāpējās gar zemi, kaut kas notrūka, bet viņš tik cieši sekoja bēglim, ka neko nelikās pamanījis.

Tagad visi transportlīdzekļi un cilvēki atradās viņiem priekšā. British Telecom automobilis nobloķēja ceļu, aiz tā

pulcējās policisti. Blakus atradās divi motocikli. Pjū pagrieza skaļāk rāciju.

Kāds ziņoja:

- Otrais objekts, iespējams, atgriežas pie mašīnas, kas paslēpta koku audzē aiz saldējuma furgona. Pārtveriet viņu! Pirmais objekts ir furgonā pie savas mātes.

PjU norādīja cauri vējstiklam.

- Roj, tas ir tur! Viņš brauc uz turieni!

Arī Greiss ieraudzīja koku un krūmu audzi un krāsaino saldējuma furgonu. Otrais objekts arvien attālinājās.

Greiss pārslēdza ātrumu un nospieda akseleratora pedāli. Alfa Romeo parāvās uz priekšu tik spēcīgi, ka abi vīrieši salēcās un atsita galvu pret automobiļa griestiem.

- Piedod, - Greiss drūmi novilka.

Tagad dažu collu attālumā no viņa durvīm bija pēc izskata nedrošas margas un kraujas mala. Uz acumirkli redzeslokā pavīdēja otrais objekts - bārdainis beisbola cepurītē. Piepeši margas beidzās, un bīstamo robežu iezīmēja vien krūmi.

Iestūrējis krūmos, Greiss tomēr cerēja, ka aiz tiem neslēpjas kāds klinšu ierobījums, kurā viņi varētu iegāzties.

Viņš atlaida akseleratora pedāli un centās tiktāl apsteigt noziedznieku, lai atspiestu viņa automobili tālāk no kraujas. Jau pavisam tuvu bija gan koku puduris, gan saldējuma furgons.

Otrais objekts, it ka būtu uzminējis viņa domas, pagrieza stūri pa labi un spēcīgi ietriecās Alfa Romeo pasažieru pusē. Pjū iekliedzās, un automobilis paslīdēja bīstami tuvu malai.

Koku puduris bija pavisam blakus.

Honda atkal uzgrūdās viņiem. Tā bija smagāka, tādēļ itin viegli pagrūda policistu transportlīdzekli. Viņi spēcīgi sakratījās uz akmeņiem un nelīdzenās zemes. Nākamais uzbrukums nogādāja viņus pie bīstamas robežas.

- Roj! - Pjū iekliedzās, ieķēries nepiesprādzētajā drošības jostā. Viņš likās sastindzis šausmās.

Viņi atradās lamatās. Greiss nospieda akseleratora pedāli, un Alfa Romeo parāvās uz priekšu. Lidz pudurim bija palikuši vien divi simti jardu. Viņš spēji nogrieza priekšā noziedzniekam un, pūlēdamies slēpt savu nolūku apstāties, parāva rokasbremzes sviru, nevis nospieda bremžu pedāli.

Efekts bija momentāns, dramatisks un negaidīts. Automobiļa pakaļgals saslidēja, un jau nākamaja mirklī Honda atsitās pret aizmugures spārnu. Trieciena rezultātā Alfa Romeo apgāzās un sāka velties kā muca, savukārt Honda sagriezās pa kreisi, šoferis zaudēja kontroli pār stūri, un automobilis atdūrās pret saldējuma furgonu.

Greiss izlidoja no automobiļa un sajutās gluži kā bezsvara stāvoklī. Ausīs dura spalgu, metālisku bukšķu kako-fonija.

Pēc smagā atsitiena pret zemi katrs viņa kauliņš tika satricināts tik spēcīgi, it kā viņš būtu izmests no kāda neprātīgi iegriezta karuseļa. Viņš attapās guļam uz vēdera miklajā zālē, mute bija pilna ar dubļiem.

Pirmajā mirklī viņš nesaprata, vai ir dzīvs vai miris. Ausis bija aizkritušas, tādēļ valdīja absolūts klusums. Tad ie-šalkojās vējš. Nez no kurienes atskanēja briesmīgs kliedziens.

Viņš pietrausās kājās un tūdaļ atkal nokrita, it kā piepeši kāds būtu sagrābis zemesragu un paslējis stāvus. Vēlreiz piecēlies, viņš sagrīļojās, taču noturējās un nopētīja apkārtni. Nedabiskā leņķī sasvērušās Honda automašīnas motora pārsegs bija ieduries sadragātajā saldējuma furgona pakaļgala. Noziedznieks likās apdullis un raustīja šofera puses durvis, ko vienlaikus mēģināja attaisīt divi policisti bruņu-vestēs. No furgona apakšas pa sānu augšup stiepās dūmi. Skriešus tuvojās vēl vairāki policisti.

Atkal atskanēja kliedziens.

"Kur, pie velna, ir mana mašīna?" Greiss prātoja. Piepeši viņu pārņēma stindzinošas bailes. "Nē, Jēziņ, nē!"

Vēlreiz kliedziens. Un vēlreiz.

Kaut kur no klints pakājes.

Greiss aizstreipuļoja līdz malai un jau nākamajā mirkli paspēra soli atpakaļ. Visu mūžu viņam augstumā reiba galva, tādēļ skatīties uz stāvo krauju līdz jūrai nebija iespējams.

- Palī-ī-ī-gā!

Nometies uz ceļgaliem, viņš sāka rāpot. Viss augums smeldza, bet viņš nelikās zinis par sāpēm. Lejā viņš ieraudzīja sava Alfa Romeo apakšu. Automobilis ar priekšgalu pret klintīm turējās uz vairākiem nelieliem kokiem un šūpojās gluži kā niršanas tramplīna dēlis. Divi riteņi vēl griezās. Pirmais nogāzes posms bija īss un apaudzis kokiem. Pēc divdesmit pēdām sekoja zāļaina mala un tad -stāvs, vairākus simtus pēdu garš kritums līdz klintīm un ūdens malai. Sareibis Greiss parāvās nostāk. Atkal kāds iekliedzās.

- Palīgā! Ak Dievs, palīgā! Lūdzu, palīdziet man!

"Kesians Pjū," viņš atskārta. Diemžēl saskatīt kolēģi nebija iespējams.

Pārvarēdams bailes, Greiss atkal pielīda tuvāk malai, palūkojās lejup un uzsauca:

- Kur tu esi? Kesian?

- Palīgā! Roj, palīgā!

Greiss pameta izmisuma pilnu skatienu pār plecu. Izrādījās, ka visi policisti ir aizņemti ar furgonu un Honda automobili, kas kuru katru mirkli draudēja uzliesmot. Viņš atkal palūkojās lejup.

- Es tūlīt nokritīšu. Dieva del, es tūlīt nokritīšu!

Šausmas kolēģa balsi pamudināja Greisu rīkoties. Dziļi

ievilcis elpu, viņš pastiepās, satvēra kādu zaru un paraustīja to, lai pārbaudītu izturību. Tad viņš metās pāri malai. Kurpju ādas zoles slīdēja pa slapjo zaļi, un roka sāpīgi noraustījās. Vienīgais, kas viņu aizturēja no ripošanas bezdibeni, bija zars, ko viņš žņaudza labajā rokā.

Tas aizlūza. Greiss izmisīgā steigā ieķērās nākamajā zarā. Uzpūta spēcīga vēja brāzma, it kā gribētu nomest viņu no klints.

- Palīgā! Palīgā! - auroja Pjū.

"Neskaties lejup," Greiss sevi pamācīja. Viņš iedūra kurpes purngalu klints iedobē, lai iegūtu kaut nelielu atbalsta punktu, un sameklēja vēl vienu zaru. Tagad viņš atradās viena līmenī ar savu mazliet apskrambāto Alfa Romeo. Riteņi mitējās griezties, un automobilis neganti šūpojās.

- Pie velna, Kesian, kur tu esi? - viņš uzkliedza, mēģinot neskatīties zemāk par automobili.

Vējš aizmēza viņa vārdus prom.

Pjū balsi apslāpēja mežonīgas bailes.

- Apakšā. Es tevi redzu. Ludzu, pasteidzies!

Piepeši, Rojam par šausmām, aizlūza koka zars, kurā viņš turējās. Izmisumā viņš sataustīja citu, taču tas notrūka uzreiz. Viņš jau slīdēja garām automobilim un strauji tuvojās zāļainajai malai un bīstamajai kraujai. Nākamais zars izrādījās ērkšķains un savainoja plaukstu, taču bija pietiekami jauns un stingrs. Roka šķita izraujamies no vietas. Tad viņš ar kreiso roku sataustīja vēl vienu zaru un spēcīgi ieķērās tajā.

Kolēģis nemitējās kliegt.

Automobilis no divdesmit pēdu augstuma radīja milzīgu ēnu un bīstami šūpojās. Pjū bija izkritis no salona un karājās kājām gaisā, sapinies drošības jostā. Tikai tā viņu pasargāja no iegāšanās bezdibenī.

Greiss neapdomīgi palūkojās lejup. Viņš bija nonācis līdz bīstamajai robežai. Viļņi sitās pret klintīm. Vējš neganti plui-nīja viņa augumu. Pietiktu ar vienu nepareizu kustību. Tikai vienu.

Panikā strauji elpodams, Greiss ar kurpes purngalu sāka meklet atbalsta punktu. Zars labajā rokā mazliet padevās. Viņš vēl spēcīgāk sita ar kāju pa krītaino virsmu un beidzot ieguva pietiekami daudz vietas, lai varētu droši nolikt kāju.

Pjū atkal iekliedzās.

"Es labprāt steigšos pie tevis, taču vispirms man jāparūpējas pašam par sevi. Miris es tev noteikti nespēšu palīdzēt."

- Ro-o-o-o-j!

Ari kreisās kājas purngalu viņš iebakstīja pietiekami dziļi, lai atbalstītos. Pēc brīža viņš sajutās stabilāk, lai gan ne pilnīgi droši.

- Es krītu, Ro-o-o-o-j! Ak Dievs, palīdzi man tikt ārā no šejienes! Es negribu nokrist. Es negribu mirt!

Izstiepis kaklu, Greiss ieraudzīja Kesianu Pjū desmit pēdas virs sevis.

- Nomierinies un nekusties! - viņš uzsauca.

Ar skaļu krakšķi aizlūza kāds zars. Automobilis noraustījās, sasvērās par vairākām collām un spēcīgi sašūpojās. "Nolādēts! Tūliņ tas viss uzgāzīsies man virsū!"

Piesardzīgi lēnām kustībām Greiss izvilka rāciju un izsauca palīgus. Kolēģi apgalvoja, ka glābšanas darbiem jau ir norīkots helikopters.

"Jēziņ! Tas vilksies veselu mūžibu..."

- Lūdzu, neļaujiet man nomirt! - Pjū gaudoja.

Greiss palūkojās augšup uz sapinušos drošības joslu. Tā bija aptinusies ap kolēģa pēdām. Vējš neļāva saliektajām pasažiera puses durvīm aizcirsties. Automobilis svārstījās pārāk plaši. Koki brakšķēja un knakšķēja. Briesmīgs troksnis. "Cik ilgi tie vēl turēsies? Tiklīdz tie salūzīs, mašīna pa tramplīna cienīgu stāvumu iegāzīsies bezdibenī."

Pjū nemitīgi locījās, tādējādi vien pasliktinādams savas izredzes, un centās kaut ko satvert, taču velti.

- Beidz raustīties, Kesian! - Greiss uzkliedza aizsmakušā balsī. - Mēģini nekustēties. Man vajadzīgi palīgi, lai tevi paceltu. Viens es to neizdarīšu. Mēs nedrīkstam riskēt, jo mašīna var nogāzties.

- Lūdzu, Roj, neļauj man nomirt! - Pjū iegaudojās, purinādamies kā zivs uz āķa.

Atkal uzpūta spēcīgs vējš, ieplešot Greisa jaku gluži kā buru. Viņš stingri ieķērās zaros. Kamēr brāzma nemitējās, viņš neuzdrošinājās kaut muskulīti pakustināt.

- Tu taču neļausi man nomirt, vai ne, Roj? - Pju žēlabaini dīca.

- Zini ko, Kesian? - Greiss uzkliedza. - Mani daudz vairāk uztrauc mana mašīna, sasodīts!

120

Divtūkstoš septītā gada oktobris

Greiss iemalkoja kafiju. Bija pusdeviņi pirmdienas rītā, un viņi tikko bija sākuši piecpadsmito operācijas "Dingo" sapulci. Viņam uz pieres bija plāksteris, apslēpjot brūci, ku-

rai izrādījās nepieciešamas piecas šuves, un tulznas uz abām plaukstām. Sāpēja viss ķermenis.

- Runā, ka tavs nākamais mērķis ir Everests, Roj, - ieminējās viens no detektīviem konstebliem.

-Jā, un detektīvs superintendants Eju piesakās cirka akrobāta darbam, - Rojs attrauca, nespēdams apvaldīt smīnu.

Bet dziļi sirdī viņš nodrebēja. Patiesību sakot, nekā smieklīga nebija. Jā, viņi bija arestējuši Čedu Skegsu. Ebija Dosone ar māti bija nogādātas drošībā, un - kā par brīnumu - piektdien neviens netika nopietni ievainots. Taču svarīgākais bija divu sieviešu slepkavību izmeklēšana, un galvenais aizdomās turamais joprojām atradās uz brīvam kājām. Piemēram, Austrālijā, kur varbūt izmantoja vēl kādu citu vārdu. Kā apliecināja līdzšinējie notikumi, Ronijam Vilsonam sagādāt viltotus dokumentus nebija pārāk sarež-ģīti.

Tobrīd uzspīdēja tikai viens saules stariņš.

- Melburnā kaut kas ir atrasts, - Greiss turpināja. - Es no rīta runāju ar Normenu. Viņi šodien iztaujājuši sievieti, kura apgalvo, ka bijusi tuva Megijas Nelsones draudzene. Tiek uzskatīts, ka Megija Nelsone patiesība bija Loreina Vil-sone.

- Cik droši ir zināms, ka Ronijs un Loreina Vilsoni kļuva par Deividu un Mārgaritu Nelsoniem? - jautāja Bella.

- Melburnas policija atradusi tonnām pierādījumu no autovadītāja apliecību reģistriem, Ieņēmumu dienesta un Migrācijas dienesta. Viss, šķiet, saskan. Cerams, ka šovakar man pa faksu nosūtīs ziņojumu. - Bella kaut ko pierakstīja un izņēma konfekti no kastes. Ieskatījies savās piezīmēs, Greiss turpināja: - Tā ir Meksina Portere. Viņas bijušais vīrs ir gangsteris, patlaban tiek tiesāts pēc pilnas programmas par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un naudas at-

mazgāšanu. Viņam draud ilgs cietumsods. Pirms vairāk nekā gada, trīs mēnešus pirms aresta, vīrs pameta Meksīnu jaunākas sievietes dēļ. Tagad viņa labprāt spēlē aizvainotas sievietes lomu un runā atklāti. Viņa apgalvo, ka Dei-vids Nelsons uzradies divtūkstoš pirmā gada Ziemassvētkos. Čeds Skegss iepazīstinājis viņu ar īpaši jaukajiem cilvēkiem, kas pieder pie Melburnas noziedzīgās pasaules augstākajām aprindām. Nelsons esot ieņēmis pastmarku tirgošanas nišu.

- Cik brīnišķīgi, vai ne? - Glens Brensons iesaucās. - Anglijā noziedznieki dur un šauj nost cits citu, turpretī Austrālijā apmainās pastmarkām!

Visi klātesošie pasmaidīja.

- Nedomāju vis, - Greiss attrauca. - Pēdējo desmit gadu laika Melburnā reģistrēti trīsdesmit septiņi noziedznieku savstarpējās izrēķināšanās gadījumi. Gluži tāpat kā citās vietās, arī tur visām lietam ir tumšā puse. - Un klusībā Greiss piebilda: "Tāpat kā Braitonā un Hovā." - Vienalga. Loreina... piedodiet, Megija Nelsone... atzinās savai labākajai draudzenei, ka vīram ir mīlas dēka un viņa nezina, ko iesākt. Austrālijā viņa nejutās laimīga, taču apgalvoja, ka ir nodedzināti visi tilti atpakaļceļam uz Apvienoto Karalisti. Manuprāt, ir zīmīgi, ka viņa runājusi gan par sevi, gan par vīru.

- Kad tas notika, Roj? - jautāja Emma Džeina Bautvuda.

- Starp divtūkstoš ceturtā gada juniju un divtūkstoš piektā gada aprīli. Draudzenes laikam daudz ko brīvi apspriedušas. Abām vīri atraduši mīļākās, tātad bijis daudz kopīga. - Viņš iemalkoja kafiju un paskatījās piezīmēs. - Divtūkstoš piektā gada jūnijā Megija Nelsone pazuda -neieradās uz norunātajām pusdienām. Meksīna piezvanīja

Deividam Nelsonam, kurš apgalvoja, ka sieva ir pametusi viņu. Sakravājusi mantas un aizbraukusi uz Angliju.

- Atkal jau tas pats, vai ne? - Lizija Mentla sacīja. - Pirmās sievas Džoenas draugiem Anglijā Ronijs Vilsons stāsta, ka viņa aizbēgusi uz Ameriku, savukārt Austrālijā saviem draugiem norāda, ka otrā sieva aizbraukusi atpakaļ uz Angliju. Un visi draugi viņam notic!

- Mekslna gan laikam šaubījusies, - Greiss atbildēja.

- Kāpēc viņa negāja uz policiju? - Bella jautāja. - Viņai taču radās kādas nelāgas aizdomas?

- To aprindu cilvēki nemēdz doties uz policiju, - Lizija Mentla atgādināja.

- Tieši tā, - Greiss apstiprināja, greizi uzsmaidīdams de-tektīvei inspektorei. - Un kriminālajā brālībā tur dominē vīrieši. Rīt Meksīnu Poteri iztaujās atkal, un viņa būs sagatavojusi Nelsona draugu un paziņu sarakstu.

- Izcili, - Bella noteica, apēdot vēl vienu konfekti. - Bet... ja viņš aizbēdzis uz ārzemēm...

- Zinu, - Greiss attrauca. - Taču mēs varētu noskaidrot, kur ir viņa iemīļotās slēptuves. Varbūt viņam bijusi kāda īpaši silta vietiņa.

- Es par to domāju, - Glens Brensons sacīja. - Mēs abi ar Bellu.

- Stāsti!

- Piektdien un sestdien mēs ilgi pratinājām Skegsu un vakar no rīta pierakstījām Ebijas Dosones liecību viņas mātes dzīvoklī īstbornā. Mēs atdevām viņai pastmarkas, ko atradām Skegsa mašīnā. Es biju tās iepriekš nokopējis. Viņa parakstīja dokumentus, ka piekrīt uzticēt kolekciju mums, lai nepieciešamības gadījumā to varētu izmantot kā pierādījumu, un pagaidām to nepārdot.

. - Prātīgi, - detektīve inspektore Mentla atzina.

- Paldies. Tātad... Mēs ar Bellu uzskatījām, ka Ebija Do-sone kaut ko neizstāsta līdz galam. Mēs dabūjam tikai to, ko viņa vēlas mums atklāt. Man nepatīk viņas pasaciņa par to, kā viņa tikusi pie pastmarkām. Viņa uzstāj, ka mantojusi kolekciju no krustmātes Sidnejā... - Detektīvs seržants pašķirstīja savas piezīmes. - No Ēnas Dženingsas. Mēs to vēl pārbaudām. Taču Skegss apgalvo pavisam kaut ko citu.

- Un mēs esam pārliecināti, ka viņš ir principiāls cilvēks un nekad nemelo, - Greiss iebilda.

- Es viņam uzticētu pat savu pēdējo piecu mārciņu banknoti, - Glens attrauca tikpat sarkastiski. - Tieši tik daudz varbūt atlicis ikvienam, kurš iesaistījies darījumos ar Skeg-su. Viņš tiešām ir briesmonis, bet noteikti ir saistīts ar Poniju. Tas nu ir pavisam droši. - Glens Brensons palūkojās apkārt. Greiss ar galvas mājienu mudināja viņu turpināt. - Hjūgo Hegartijs uzskata, ka šīs pastmarkas savulaik iegādājies viņš un tūdaļ pārdevis Loreinai Vilsonei.

- Bet tiesas priekšā viņš to neapzvērētu, vai ne? - Lizija Mentla pajautāja.

- Nē, un tas varētu sagādāt problēmas, - Brensons atbildēja. - Uz dažām ir pasta zīmogs, un Hegartijs tos nereģistrē, tādēļ nevar droši apgalvot, ka tās ir tās pašas, ko viņš divtūkstoš otrajā gadā iegādājies Loreinai Vilsonei. Bet varbūt viņš gluži vienkārši nevēlas iesaistīties.

- Kāpēc? - Greiss painteresējās.

- Visi darījumi notikuši skaidrā naudā. Manuprāt, viņš nevēlas izcelties un piesaistīt Ieņēmumu dienesta uzmanību.

Greiss pamāja ar galvu. Arguments šķita loģisks.

- Kā Skegss pamato īpašumtiesības uz pastmarkām?

- Viņš trako un uzsver, ka Ebija Dosone nozagusi viņam pastmarkas un tādēļ viņš sagūstījis Meriju Dosoni. Tas esot bijis vienīgais veids, kā vest Ebiju pie prāta, - Glens Bren-sons atbildēja.

- Un Skegss pat neapsvēra domu, ka varētu mīļi aprunāties un atgūt kolekciju?

Brensons pasmaidīja.

- Es viņam pajautāju, vai viņš vēlētos izvirzīt apsūdzību pret Ebiju Dosoni. Skegss momentā apklusa! Tas tik bija pārsteigums! Viņš sāka murmināt kaut ko par neskaidrī-bām, bet izvairījās no paskaidrojumiem, kad mēs uzdevām konkrētus jautājumus, un apgalvoja, ka nespēs uzrādīt īpašumtiesību dokumentus. Bet viena bridi viņš izpļāpājās, ka Deivs Nelsons pierunājis Ebiju Dosoni tā rīkoties. Diemžēl neko vairāk mums izvilināt no viņa neizdevās. Tieši tādēļ mēs bijām spiesti atdot pastmarkas Ebijai. Jāgaida pierādījumi, ka notikusi zādzība šeit vai Austrālijā.

- Ļoti interesanti, - Greiss secināja.

- Zini, ko es domāju? - Brensons ieminējās. - Mēs te esam saskārušies ar mīlas trijstūri. Ar to viss ir sācies.

- Kā to saprast? - Greiss pajautāja.

- Pagaidām nevaru izskaidrot, bet jūtu, ka man ir taisnība.

It kā skaļi domādams, Greiss sacīja:

- Ja Deivids Nelsons... Ronijs Vilsons pierunājis Ebiju Dosoni tā rīkoties, tas ir ļoti būtiski.

- Mēs turpināsim iztaujāt Skegsu, lai gan viņam izdevīgāk ir turēt mēli aiz zobiem, - Glens norādīja.

- Vai nevajadzētu stingrāk novērot Ebiju Dosoni? - ierosināja detektīve konsteble Bautvuda.

Greiss papurināja galvu.

- Mums tas izmaksās pārāk dārgi. Ja Nelsons nav zaudējis veselo saprātu, tad sen ir pametis Austrāliju. Un viņš neriskēs parādīties Anglijā. Es uzskatu, ka Ebija Dosone ar viņu satiksies kaut kur citur. Mēs nosūtījām informāciju par viņu visām ostām, lidostām un stacijām. Ja viņa iegādāsies lidmašīnas biļeti vai nonāks pasu kontroles zonā, mēs viņai sekosim.

- Lieliski, - Glens Brensons atzina.

Detektīvc inspektore Mentla pamāja ar galvu.

- Es piekrītu.

121

Divtūkstoš septītā gada novembris

Tā bija viena no tām retajām rudens dienām, kad Anglija rada savu labāko vaigu. Ebija lūkojās ara pa logu uz skaidrajām zilajām debesīm un zemo rīta sauli, kas patīkami sildīja seju.

Divus stāvus zemāk dārznieks nevainojami koptajā dārzā strādāja ar lapu pūtēju. Kāds padzīvojis vīrs ar staigāšanas rāmi nevainojamā makintošā lēni soļoja ap gleznu dīķi, kur tiek turētas koi karpas. Terasveida pļavu augstākajā daļā uz soliņa sēdēja maza auguma sirmgalve vatētā mētelī, aizrāvusies ar laikraksta Daily Telegraph lasīšanu.

Pansionāts "Bekshilas mauriņš" izrādījās daudz dārgāks, nekā Ebija sākumā rēķinājās, taču tas piedāvāja mātei nepieciešamo aprūpi, un par to viņa bija gatava maksāt bez ierunām.

Turklāt viņa priecājās redzēt māti laimīgu un atguvušos. Bija grūti noticēt, ka tikai pirms divām nedēļām Ebija iekāpa tajā furgonā un ieraudzīja apmulsušo māti ietītu paklājā. Šķita, ka šie nepatīkamie piedzīvojumi devuši mātei jaunus spēkus dzīvošanai.

Ebija pagriezās un palūkojās uz māti. Kaklā spiedās tas pats nelāgais kamols, kas uzradās ikreiz, kad vajadzēja atvadīties. Viņa vienmēr baidījās, ka šī būs pēdējā tikšanās reize.

Mērija Dosone sēdēja divvietīgā dīvānā plašā, lieliski aprīkota istabā un aizpildīja veidlapu, lai pieteiktos kāda žurnāla konkursam. Ebija piegāja klāt un mīļi uzlika roku mātei uz pleca.

- Ko tu gribi laimēt? - viņa vaicāja aizžņaugtā balsī. Ritēja pēdējās abu satikšanās minūtes, jo tūdaļ klāt būs izsauktais taksometrs.

- Divas nedēļas divām personām luksusa viesnīcā Mauriņi jā!

- Bet, mamm, tev taču nav pat pases! - Ebija pazobojās.

- Zinu, mīļā. Bet tu varētu man tādu sagādāt, vai ne? -Merija savādi paskatījās uz meitu.

- Ko tas nozīmē?

- Tu ļoti labi saproti, ko tas nozīme, dārgā.

Ebija pietvīka. Mātei allaž bijis ass prāts. Jau kopš bērnības Ebijai izrādījās grūti kaut ko ilgi slēpt no viņas.

- Neuztraucies, - Mērija piebilda. - Es nekur nebraukšu. Viņi piedāvā ari alternatīvu naudas izteiksmē.

- Es labprāt sagādāšu tev pasi, - Ebija apsolīja, apsēdās uz dīvāna, aplika roku trauslajiem mātes pleciem un noskūpstīja viņu uz vaiga. - Un priecāšos, ja tu dosies man līdzi.

- Uz kurieni?

- Pagaidām man vēl pašai jāizlemj, kur apmesties. - Ebija paraustīja plecus.

- Lai es traucētu tev ierasto dzīvi?

- Tu nekad netraucētu manu ierasto dzīvi. - Ebija iesmējās.

- Mēs ar tavu tēvu nekad īsti nemīlējām ceļošanu. Tava nelaiķe krustmāte Ena, pirms daudziem gadiem pārcēlusies uz Sidneju, nemitīgi stāstīja mums, cik lieliska tā ir, un mudināja arī mūs braukt turp. Taču tavs tēvs uzskatīja, ka viņa saknes ir šeit. Un manējās arī. Bet es lepojos ar tevi, Ebij! Mana māte mēdza apgalvot, ka viena māte spēj atbalstīt septiņus bērnus, bet septiņi bērni nekad nespēs atbalstīt vienu māti. Tu pierādīji, ka tās ir muļķības. - Ebija tik tikko valdīja asaras. Mērija turpināja: -Es tiešām lepojos. Neko daudz vairāk māte no meitas nevarētu prasīt. Nu, varbūt tikai vienu. - Mērija mīklaini palūkojās uz Ebiju.

- Jā? - Ebija pasmaidīja. Likās skaidrs, ko māte sacīs tālāk.

- Bērnus.

- Varbūt kādudien. Kas zina. Tad tev noteikti būs jānokārto pase un jābrauc dzīvot pie manis.

Uz pāris minūtēm māte atkal pievērsās veidlapai.

- Nē. - Mērija stingri papurināja galvu, nolika pildspalvu, satvēra meitas plaukstu savos kaulainajos, plankumainajos pirkstos un cieši saspieda. Tāds spēks Ebiju pārsteidza. - Allaž atceries vienu, dārgā! Ja tu kādreiz nolemsi kļūt par māti, tad pirmām kārtām iedod saviem bērniem saknes - un pēc tam spārnus.

122

Divtūkstoš septītā gada novembris

Pusotru stundu vēlāk Ebija Getvikas stacijā aizvilka čemodānu līdz bagažas glabātuvei. Viņa paņēma vien maisiņā ieliktu brūno aploksni, ko sestdien viņai atdeva detektīvs seržants Brensons, un savu rokassomu, aizgāja lidz aviokompānijas easy jel biļešu kasei un nostājās nelielās rindas galā. Bija pusdienlaiks.

Rojs Greiss savā kabinetā lasīja pa faksu no Austrālijas atsūtītos Normena Potinga un Nika Nikola ziņojumus. Viņš jutās nedaudz vainīgs par to, ka jāaiztur Nikols ārzemēs tik ilgi, taču saraksts, ko sagatavojusi Loreinas Vilsoncs draudzene, izrādījās ļoti noderīgs.

Diemžēl, par spīti visam, viņiem joprojām nebija neviena pavediena, kas novestu līdz Ronijam Vilsonam.

Viņš ieskatījās pulksteni. Viens un divdesmit minūtes. Pusdienas, ko bija atnesusi Elinora no ASDA lielveikala, atradās maisiņā uz rakstāmgalda. Healthy Options vēži, sviestmaizes un ābols. Pamazām viņš padevās Klio centieniem mainīt viņa ēšanas paradumus. Diemžēl tas pašsajūtu neuzlaboja. Tiklīdz viņš iebāza roku maisiņā, iezvanījās tālrunis.

Bills Vorners strādāja Getvikas lidostas Kriminālmeklēšanas nodaļā. Viņi bija pietiekami seni draugi, lai iztiktu bez pieklājīgām laipnībām. Detektīvs inspektors tūdaļ ķērās pie lietas.

- Tu, Roj, izsūtīji brīdinājumus par Ebiju Dosoni, kas pazīstama arī kā Ketrina Dženingsa.

-Jā.

- Mēs esam pārliecināti, ka viņa tikko reģistrējusies easyjet reisam uz Nicu. Izlidošana paredzēta trijos un četrdesmit piecās. Mēs apskatījām viņas attēlu novērošanas kamerās, un tas sakrīt ar jūsu izsūtītajām fotogrāfijām.

Tās bija izkadrētas no Liecinieku iztaujāšanas telpas novērošanas kamerām. Stingri ņemot, Greisam vajadzēja ievērot Datu aizsardzības likumu - bez Ebijas Dosones piekrišanas viņš nedrīkstētu izmantot šīs fotogrāfijas. Bet viņš par to daudz neuztraucās.

- Izcili! - viņš iesaucās. - Sasodīts, absolūti izcili!

- Kas mums jādara?

- Tikai sekojiet, Bili. Ir svarīgi, lai viņa nezina, ka tiek novērota. Lai viņa iekāpj lidmašīnā. Taču vajadzēs turp norīkot ari kādu policistu un vienoties par atbalstu Nicā. Tu taču vari noskaidrot, vai ir palikusi kācia vieta diviem policistiem? Ja viss ir pilns, varbūt izdodas izmest no reisa pārīti pasažieru?

- Atstāj to manā ziņā. Es jau noskaidroju, ka lidmašīnā aizpildīta ir tikai puse vietu. Un es sazināšanos ar Francijas policiju. Mūs acīmredzot interesē, ar ko Dosone satiksies?

- Ļoti interesē. Paldies, Bili! Un ziņo par jaunumiem!

Iepriecināts Greiss pavēcināja dūri gaisā un piezvanīja

Glenam Brensonam.

123

Divtūkstoš septītā gada novembris

- Kad mēs atkal redzēsimies?

- Drīz!

- Cik drīz būs "drīz"?

Para gulēja vīrietim virsū, un kailo ādu klāja sviedru lāses. Nelielās apaļās krūtis bija piespiestas pie viņa rumpja, un Para lūkojās viņa riekstu brūnajās acīs, kuras draiskulīgi dzirkstīja smieklos, uz mirkli apslēpjot bargumu.

ŠI sieviete bija atjautīga un ļoti apņēmīga, labi tika galā ar problēmām.

Un ļoti bagāta.

Turklāt viņai patika šis sasodītais mitrums, lipīgais karstums, no kā viņš nemitīgi svīda. Viņa uzstāja, ka indējoties jāatstāj terases durvis vaļā, tādēļ istabā valdīja vismaz simt grādu temperatūra. Un tagad viņa ar dūrēm sita viņam pa krūtīm.

- Cik drīz? Cik drīz?

Viņš atglauda sievietes piķa melnos matus no sejas un noskūpstīja sārtās lupas. Para bija skaista un apveltīta ar lielisku augumu. Mēnesi slēpjoties Patajas pludmalē un gaidot Ebiju, viņš bija sācis novērtēt slaidās taizemiešu meitenes.

Un tagad viņam paveicās satikt šo sievieti. Pilnīgi negaidīti! Tas bija visu viņa fantāziju piepildījums un vēl vairāk. Par divdesmit pieciem miljoniem ASV dolāru vairāk. Summa var atšķirties par dažiem procentpunktiem Taizemes bātu konvertēšanas kursa dēļ.

Abi satikās pastmarku tirgotāja veikalā Bangkokā un sāka pļāpāt. Izrādījās, ka Paras vīram piederējusi naktsklubu ķēde, ko viņa mantojusi pēc tam, kad viņš gājis boja nirstot - kāds tūrists neveiksmīgā kārtā ar ūdensmotociklu nogriezis viņam galvu. Atraitne mēģināja pārdot iespaidīgo pastmarku kolekciju, un Ronijs viņai palīdzēja, neļaujot viņu apkrāpt un panākot, ka viņa saņem trīsreiz vairāk, nekā sākotnēji solīts.

Kopš tas reizes viņi mīlējās vienu vai pat divas reizes dienā.

Un tā bija problēma, lai gan ne pārāk liela. Viņš jau jutās noguris no Ebijas, taču nemācēja pateikt, kad tas

sācies. Varbūt tā bija viņas uzvedība vai izskats pēc sapīšanās ar Rikiju - vismaz pirmās divas reizes viņai patiešām patika.

Tas mudināja domāt par visu, uz ko Ebija ir spējīga.

"Manuprāt, viņa ir gatava darīt jebko, lai kļūtu bagāta, un izmanto mani tikai par pakāpienu. Par laimi, es esmu vienu soli priekšā. Iepriekš man ūdenī divas reizes nepaveicās - Braitonas kanalizācijā kaut kas nogāja greizi, un nevarēja taču paredzēt, ka Melburnā tik ilgi turpināsies sausums, nolādēts! Bet Samui salā var lēti noīrēt kuģīti un Dienvidķīnas jūra ir dziļa. Pietiek aizbraukt desmit jūdzes tālāk, lai līķis nekad vairs netiktu izskalots krastā. Ebijai kuģītis patiks. Tas patiešām ir lielisks, un izmaksāja nieku, ja salīdzina ar gaidāmo ieguvumu." Viņš noskūpstīja Pāru.

- Vairs nebūs ilgi. Es apsolu.

124

Divtūkstoš septītā gada novembris

Atkāpusies no easyjet reģistrācijas galda, Ebija nevis devās uz izlidošanas zāli, bet izgāja lielajā uzgaidāmajā telpā un sameklēja tualetes.

Viņa ieslēdzās kabīnē, izņēma brūno aploksni, atrāva vaļā un izkratīja ārā celofāna maisiņu ar pastmarkām - gan atsevišķām, gan loksnēs.

Lielākā daļa lokšņu bija kopijas no tām, ko Rikijs tik izmisīgi vēlējās dabūt sev, taču citas bija īstas un izskatījās pietiekami senas, lai ieinteresētu kādu, kam nav ne mazākas sajēgas par filatēliju.

Turpat bija čeks par simt četrdesmit divām mārciņām no "Dienvidaustrumu filatēlijas", ko viņa bija apmeklējusi pirms divām nedēļām. Iespējams, nevajadzēja tērēt pat tik daudz, taču pastmarkas ikviena nespeciālista acīs izskatītos iespaidīgas un detektīvu seržantu Brensonu Ebija ieskaitīja šajā kategorijā.

Pastmarkas un čeku viņa saplēsa sīkas driskās un noskaloja tualetes podā, tad novilka džinsus, zābakus un flisa jaku. Galamērķī tādas drānas vairs nebūs vajadzīgas. Viņa izņēma no maisiņa blondu parūku un uzlika galvā, veroties nelielā spogulītī, uzģērba plānu, pirms divām dienām pirktu kleitu un pieskaņotu krēmkrāsās lina žaketi un uzāva glītas baltas kurpes ar atvērtu purngalu. Jauno izskatu papildināja viegli tonētas Marka Džeikobsa firmas saulesbrilles.

Nevajadzīgās drēbes viņa salika plastmasas maisā, izgāja no kabīnes, pie spoguļa sakārtoja matus, iemeta brūno aploksni atkritumu urnā un palūkojās rokaspulkstenī. Viens un trīsdesmit piecas minūtes. "Lielisks temps!"

Piepeši iepīkstējās tālrunis.

"Nespēju sagaidīt rītdienu, kad satiksimies. Palikušas vēl tikai dažas stundas. XX"

Ebija pasmaidīja. "Tikai dažas stundas. Jā, jā, jā!"

Atsperīgā soli viņa devās uz bagāžas glabātuvi un paņēma pirms vairāk nekā divām nedēļām nolikto čemodānu. Ievilkusi to stūrī un attaisījusi, Ebija izņēma burbuļplē-vē iesaiņotu bruņu aploksni, iemeta čemodānā pirmīt novilktās drēbes un atkal to aizslēdza.

Reģistrācijas zālē viņa uzmeklēja British Airways nodalījumu un piegāja pie biznesa klases galdiņa. Lieka greznība, taču Ebija nolēma, ka jaunās dzīves sākumu nosvinēs stilā, kādu vēlējās ieturēt ari turpmāk.

Viņa pasniedza pasi un biļeti darbiniecei.

- Sara Smita. Trīssimt devītais reiss uz Riodežaneiro.

- Paldies, kundze, - darbiniece sacīja un pārbaudīja informāciju datorā, tad uzdeva Ebijai ierastos jautājumus un marķēja viņas čemodānu, kurš tūdaļ pēc tam uz konveijera nozuda skatienam.

- Vai reiss nekavēsies? - Ebija pavaicāja.

Darbiniece paraudzījās ekrānā.

- Patlaban viss ir kārtībā. Izlidošana trijos piecpadsmit. Iekāpšana sākas divos četrdesmit. Piecdesmit ceturtā izeja. Kad būsiet izgājusi drošības kontroles punktu, ieraudzīsiet norādes uz atpūtas telpu.

Pateikusies Ebija atkal ielūkojās rokaspulkstenī. Vēderā kņudēja. Vēl bija jāizdara divas lietas, taču viņa vēlējās nogaidīt līdz pēdējam brīdim.

Viņa iegāja British Airways atpūtas telpā, ielēja sev glāzi baltvīna, lai nomierinātu nervus, un alka aizkūpināt cigareti, taču ar to nāksies pagaidīt. Apēdusi pāris nelielu sviestmaižu, viņa apsēdās pie televizora, lai it kā paklausītos ziņas, taču patiesībā apsvēra, vai nekas nav aizmirsts. Vēl viņa pārliecinājās, vai tālruņa aparāts iesta-tits tā, ka neviens adresāts savā ekrānā neredzēs viņas numuru.

Drīz pēc diviem četrdesmit Ebija ekrānā ieraudzīja paziņojumu, ka sākusies iekāpšana lidmašīnā, bet reisa numurs netika uzrādīts. Viņa aizgāja uz klusāku stūrīti līdzas tualetēm, kur neviens nevarētu noklausīties, piezvanīja uz Kriminālmeklēšanas nodaļas numuru, ko detektīvs seržants Brensons bija iedevis, ja viņai neizdotos sazvanīt viņu uz mobilo tālruni. Gaidīdama savienojumu, viņa uzmanīgi ieklausījās - nedrīkstēja pieļaut, ka otrā galā kāds dzirdētu lidostai raksturīgos signālus, kas allaž skanēja pirms paziņojumiem skaļrunī.

- Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa. Detektīve konsteble Bautvuda.

Ebija pārveidoja balsi un ierunājās ar austrāliešu akcentu:

- Es gribu ziņot par Roniju Vilsonu. Viņš Samui salas lidostā gaidīs Bangkok Airways divsimt septiņdesmit pirmo reisu, kuram jāielido vienpadsmitos no rīta pēc vietējā laika. Vai pierakstījāt?

- Bangkok Airways, divsimt septiņdesmit pirmais reiss, Samui sala, vienpadsmitos no rīta pēc vietējā laika. Kas, lūdzu, zvana?

Tajā mirkli Ebija nolika klausuli. Izrādījās, viņa ir nosvīdusi un dreb - tik spēcīgi, ka vien ar grūtībām uzrakstīja atbildi pirmīt saņemtajai īsziņai, vairākkārt labojot drukas kļūdas. Pirms nosūtīšanas viņa tekstu izlasīja vēlreiz.

"īstai mīlestībai nav laimīgu beigu, jo īsta mīlestība nekad nebeidzas. Ļaujot otram iet, mēs pasakām, cik ļoti viņu mīlam. XX"

Un viņa patiešām mīlēja šo vīrieti. Bezgalīgi. Tomēr četri miljoni mārciņu bija vērtīgāki.

Turklāt šī cilvēka ieradums nogalināt sievietes, kas viņam nesušas naudu, nelikās sevišķi patīkams.

Drīz pēc pacelšanās viņa atslīga sēdeklī, izdzēra "Asiņaino Mēriju" un mazliet šņabja un atvēra bruņo aploksni. Blakus vieta bija brīva, tādēļ nevajadzēja baidīties no ziņkārīgām acīm. Viņa palūkojās pār plecu, lai pārliecinātos, ka tuvuma nav neviena apkalpes locekļa, un uzmanīgi izvilka vienu no caurspīdīgajiem maisiņiem.

Tajā bija Melnā penija pastmarku loksne. Ebija nopētīja karalienes Viktorijas profilu, nelīdzenos burtus, pabālējušo krāsu. "Lieliskas, taču ne ideālas," viņa secināja. Deivs vienreiz bija skaidrojis, ka dažkārt tieši sīkie defekti padara pastmarkas īpašas. "Tas raksturīgi arī daudzām citām lietām cilvēka dzīvē." Ebija ļāvās patīkama reibuma ierosinātām domām. "Kurš gan vēlas būt perfekts?"

Viņa atkal pievērsās pastmarkām un atskārta, ka pirmo reizi tās tik rūpīgi nopēta. "Tās tiešām ir īpašas. Maģiskas." Pasmaidījusi viņa nočukstēja:

- Atā, mīļās! Tiksimies vēlāk.

Pēc tam viņa salika vērtīgo īpašumu atpakaļ aploksnē.

125

Divtūkstoš septītā gada novembris

- Jauki pavadīji brīvdienas? - Rojs Greiss vaicāja.

- Ļoti smieklīgi. Pludmali es redzēju tikai pa lidmašīnas iluminatoru, - Glens Brensons atbildēja.

- Stāsta, ka Samui sala ir brīnišķīga.

- Gaisa mitrums bija neciešams, visu laiku lija. Turklāt man kaut kas iekoda, kāds moskīts vai zirneklis. Tagad viss ir pietūcis... Gribi apskatīt?

- Nē, paldies.

Detektīvs seržants sēdēja krēslā pie Greisa rakstāmgalda. Uzvalks un krekls izskatījās un oda nelāgi, it ka viņš tajos būtu gulējis. Viņš papurināja galvu un plati pasmaidīja.

- Tu esi nelietis, Greis, vai ne?

- Un es nespēju noticēt, ka tu atkal esi grābstijies gar manu ierakstu kolekciju. Es tev atļāvu tur palikt vienu nakti, bet nelūdzu izņemt no vāciņiem visus kompaktdiskus un izmētāt pa grīdu.

Brensons pieklājības pēc tēloja mulsumu.

- Es gribēju visu sakārtot. Es... ē... nolādēts... piedod. -Viņš iemalkoja kafiju un apslāpēja žāvas.

- Ka klājas cietumniekam? Cikos tu ielidoji?

- Bez piecpadsmit septiņos. - Brensons palūkojās rokas pulkstenī un nožāvājās. - Kā noprotu, mēs divās nedēļās esam iztērējuši līdzekļus, kas Saseksas Kriminālmeklēšanas nodaļas budžetā ārzemju braucieniem bija atvēlēti uz gadu.

Greiss pasmaidīja.

- Vai Vilsons kaut ko izstāstīja?

- Zini... - Brensons atkal iedzēra kafiju. - Viņš patiešām liekas patīkams puisis. Cik nu tas vispār ir iespējams.

- Kā tad! Jaukākais cilvēks, kādu tu jebkad esi sastapis, vai ne? Diemžēl viņš aizraujas ar sievu nogalināšanu, nevis godīgi pelna maizi. - Greiss veltīja draugam uzspēlēta šoka pilnu skatienu. - Tu, Glen, esi patīkams puisis. Ja man nebūtu jāpiedzīvo tas murgs, arī es varētu būt patīkams puisis. Bet Ronijs Vilsons... nē, viņš nav patīkams puisis. Viņš tikai prot lieliski izlikties.

Brensons pamāja ar galvu.

- Jā. Es jau nemaz nebiju tā domājis, kā pateicu.

- Tev jadodas mājup, jāizguļas, jāieiet dušā. Tad varēsi atgriezties darbā.

- Protams. Bet patiesībā Vilsons stāstīja ļoti daudz, jo bija filozofiskā noskaņojumā un gribēja izrunāties. Man radās iespaids, ka viņam apnicis bēguļot. Viņš slēpies sešus gadus! Tāpēc viņš piekrita atgriezties kopā ar mums. Bet viņš uztraucās par kādu taizemiešu meiteni un gribēja, lai atļaujam viņam uzrakstīt īsziņu.

- Vai brīdināji Vilsonu, iekams viņš sāka runāt?

-Jā.

- Izcili.

Tas nozīmēja, ka visu, ko Ronijs Vilsons sacījis lidojuma laikā, varēs izmantot kā pierādījumu tiesā.

- Zini, Vilsons ļoti dusmojās uz Skegsu un būtu gatavs darīt visu, lai parautu viņu līdzi bezdibenī, ja pašam nāktos turp nokļūt.

- Ak tā?

- Cik nu varēju izlobīt no viņa stāsta, izskatās, ka Skegss palīdzēja Vilsonam pārdzīvot pirmo laiku Austrālijā.

- Tā jau mēs domājām, - Greiss secināja.

- ļā. Kaut kad Ronijs Vilsons ieguva savā īpašumā pastmarkas.

- No sievas?

- Par to viņš izvairījās runāt.

- Nav nekāds brīnums.

- Vilsons iedeva pastmarkas Skegsam, lai viņš tās pārdod. Skegss mēģināja viņu apkrāpt, pieprasīja deviņdesmit procentus un nepakļaušanās gadījumā draudēja Vilsonu iesēdināt cietumā. Taču Skegsam bija kāda vājība, proti, viņam patika Vilsona draudzene. Tā, ar kuru Vilsons dzīvoja kopā pēc tam, kad viņa sieva, kā pats teica, "aizlaidās".

- Uz mašīnas bagāžnieku.

- Tieši tā.

- Un tās draudzenes vārds ir Ebija Dosone?

- Šorīt tu esi apķērīgs, detektīv superintendant!

- Man bija brīnumainā iespēja baudīt nakts miegu. Tātad Ronijs Vilsons izmanto viņu kā meduspodu? Piespiež Dosoni pārgulēt ar Skegsu un nozagt pastmarkas. Vai pareizi?

- Neapšaubāmi.

- Vai, tavuprāt, viņš nogalinātu Dosoni, tiklīdz būtu atguvis pastmarkas? - Greiss jautāja.

- Tāpat kā abas sievas? Noteikti. Viņš ir plēsoņa.

- Pirms brīža tu apgalvoji, ka viņš ir patīkams puisis.

Atzīstot sakāvi, Brensons pasmaidīja un piepeši mainīja

tematu:

- Vai nopirki jaunu mašīnu?

- Nē. Sasodītās apdrošināšanas kompānijas! Viņi grib atzīt manu polisi par spēkā neesošu, jo es ar apdrošināto mašīnu piedalījos pakaļdzīšanās operācijā. Nelieši. Tagad es mēģinu visu nokārtot. Galvenā pārvalde palīdz man, jo es pildīju darba pienākumus. - Atkal pievērsies iepriekšējam tematam, Greiss turpināja: - Tātad tu uzskati, ka pastmarkas joprojām ir pie Ebijas Dosones?

- Noteikti.

- Hegartijs ir par simt procentiem pārliecināts, ka viss, ko tu tajā dienā esi nokopējis, ir mēsls.

- Ne mirkli par to nešaubos!

- Es daudz domāju par Dosones rīcību, - Greiss atzina. - Tāpēc jau viņa iespēra Skegsam pa kājstarpi.

Brensons sarauca pieri.

- Nesaprotu.

- Pastmarku nodošanas bridi viņa Skegsam iespēra tikai tādēļ, ka gribēja iegūt laiku. Dosone ļoti labi zināja, ka aploksnē ir lēti nieki un Skegss to atklās jau pirmajā sekundē. Satikties viņa piekrita, lai uzvestu mūs uz skatuves. Tās bija lieliski izliktas lamatas.

Lēni mādams ar galvu, Brensons sacīja:

- Gudra gan tā maita!

- Tā ir. Neviens nav ziņojis, ka pastmarkas ir nozagtas, vai ne?

- Jā, - Brensons domīgi novilka. - Bet... ka ar apdrošināšanas kompānijām, kas izmaksāja dzīvības apdrošināšanas prēmijas? Vai tās nevar pieteikt savas tiesības uz pastmarkām, ja tās iegādātas par viņu naudu?

- Arī tad radīsies problēmas pierādīt īpašumtiesības. Ja Hegartijs atsakās liecināt, viņi nevar neko pierādīt.

Kādu bridi abi detektīvi klusēja. Tad Glens iedzēra kafiju un sacīja:

- Stīvs Makijs stāstīja, ka Pjū iesniedzis lūgumu par pārcelšanu.

Greiss pasmaidīja.

- Tiesa. Nabadziņš atgriežas Metropolē. Lai viņam veicas!

Pēc vēl vienas pauzes Glens ieminējas:

- Kur tagad varētu būt tā sieviete?

- Zini, ko es domāju? Manuprāt, viņa guļ kādā tropu pludmalē, dzer "Margaritas" un plati smaida.

Un tā ari bija.

126

Divtūkstoš septītā gada novembris

Tik gardu "Margaritu" - stipru un mazliet asu - viņa vēl nekad mūžā nebija dzērusi. Bārmenis pievienoja pareizo daudzumu apelsīnu liķiera un nevainojami aplipināja ar sāli glāzes maliņu. Nedēļas laikā viņš bija iemācījies taisīt kokteili tieši tā, ka Ebijai garšoja.

Viņai patika skats uz līci - tas pavērās no vietas, kur viņa zvilnēja uz guļamkrēsla ar biezu, mīkstu matraci. Apkārt pletās smilšaina pludmale. Un viņai patika šī stunda - vēla pēcpusdiena, kad karstums vairs nav tik negants un nav vajadzības meklēt ēnu zem saulessarga. Viņa uz mirkli nolika grāmatu, iemalkoja kokteili un vēroja dzeltenu kuģīti, kas peldēja arvien tālāk līcī. Aiz kuģīša skaidrajās debesīs pacēlās oranži sarkans izpletnis.

"Pēc dažām minūtēm varētu vēlreiz nopeldēties. Hm, jūrā vai lielajā viesnīcas baseina, kur būtu mazliet vēsāks? Cik grūti izlemt!"

Ebija nemitīgi domāja par māti, Roniju un Rikiju. Par spīti dusmām uz Rikiju un šokam, ko sagādāja informācija par Roniju, viņa nespēja nejust tādu kā žēlumu pret katru no viņiem. Bet pārāk dziļa šī līdzjūtība nebija.

- Vai jums patīk šī grāmata? - pēkšņi painteresējās sieviete, kas bija atlaidusies uz blakus guļamkrēsla.

Pirmīt viņa bija iemigusi. Līdzās uz balta galdiņa atradās romāns "Nemiera gars" un "Galaktikas ceļvedis sto-pētājiem".

- Jā, - Ebija atbildēja. - Bet vairāk par visu man patīk Duglass Adamss. Manuprāt, es esmu izlasījusi visas viņa grāmatas.

- Es arī!

Šis rakstnieks bija autors vienam no iemīļotākajiem Ebi-jas citātiem, kuru viņa atklājusi pavisam nesen: "Diezgan reti es nonāku tur, kur gribēju, taču gandrīz vienmēr es nonāku tur, kur vajadzēja."

Tieši tā viņa tobrīd jutās.

Iemalkojusi kokteili, Ebija teica:

- Te taisa pasaules labāko "Margaritu".

- Varbūt arī man vajadzētu pagaršot. Es atbraucu tikai šodien un vēl neesmu sapratusi, kas ir kas.

- Te ir lieliski. Paradīze!

- Tā izskatās.

Ebija pasmaidīja un paziņoja:

- Mani sauc Sara.

- Priecājos iepazīties. Es esmu Sendija.

Pateicības

Lai gan romāni par Roju Greisu ir manas fantāzijas auglis, apstākļi un vietas, kur darbojas personāži, tieslbsargā-jošās iestādes ir reālas. Par palīdzību rakstīšanas procesā es, kā vienmēr, esmu pateicīgs Sascksas policijai, Ņujorkas policijas departamentam, Ņujorkas apgabala prokurora birojam un Viktorijas štata policijai Jaundienvidvelsā Austrālijā.

īpašs paldies Sascksas policijas galvenajam konsteblam Mārtiņam Ričardsam par laipno atļauju iepazīties ar dienesta darbu un detektīviem galvenajiem superintendantiem Kevinam Mūram un Greiemam Bārtletam par to, ka viņi atvēra man daudzas durvis. Tāpat sevišķs paldies pienākas bijušajam detektīvam superintendantam Deivam Gei-loram, kurš palīdzēja man tik ļoti, ka es nemūžam nespēšu par to samaksāt.

Tepat varētu izcelt vairākus cilvēkus Saseksas policijā, kas krietni uzlaboja šo grāmatu (ak, piedodiet, ja man gadījusies kāda nolaidība). Tas bija galvenais superintendants Piters Kolls, Zinātniskā atbalsta nodaļas vadītājs Braiens Kuks, pārvaldes Kriminālizmeklēšanas departamenta vecākais tehniskā personāla darbinieks Tonijs Keiss, detektīvs galvenais inspektors īans Polards, detektivs inspektors Vil-jams Vorners, detektīvs seržants Petriks Svinijs, inspektors Stīvens Karijs, detektīvs inspektors Džeisons Tinglijs no Operāciju un informācijas štāba Kriminālmeklēšanas nodaļā, inspektors Endrū Kunderts, Augsto tehnoloģiju noziegumu izmeklēšanas vienības vadītājs seržants Fils Teilors, datornoziegumu analītiķis Rejs Pekems no Augsto tehnoloģiju noziegumu izmeklēšanas vienības, policijas konstebls Pols Gžegožeks no Vietējās atbalsta vienības, policijas konstebls Džeimss Bouss, policijas konstebls Deivs Kērtiss, inspektors Fils Klārks, seržants Mels Doils, policijas konstebli Tonijs Omotoso, īans Apertons un Endrū Kings, seržants Melkolms Veičops (saukts par Čopiju), policijas konstebls Derens Belkūms, seržants šons Makdonalds, policijas konstebli Denijs Sventliks un Stīvs Čīzmens, policijas dispečers Rons Kings un preses un sabiedrisko attiecību nodaļas darbiniece Sjū Hērda.

Paldies kriminālistikas un arheoloģijas ekspertei Lūsijai Sibunai un Fbigeilai Bredlijai no Cellmark Forensic Services, Eseksas koroneram Dr. Pīteram Dīnam, patologanatomam Dr. Naidželam Kerkemam, Dr. Endrū Deivijam, Dr. med. Endru Jelendam, Dr. Džonatanam Pešam, Naidželam Ho-džam, Stīvam Kaulingam un Kristoferam Gebijam. Ārkārtīgi īpašu un bezgalīgu pateicību es esmu parādā satriecošajai komandai Braitonas un Hovas morgā - Elsijai Svītmenai, Viktoram Sindenam un Šonam Didkotam.

Ņujorkā man ļoti palīdzēja Izspiešanu biroja detektīvs izmeklētājs Deniss Būtls un īpašo izmeklēšanu vienības detektīvs izmeklētājs Petriks Lenigans no apgabala prokurora biroja, savukārt Austrālijā - Viktorijas štata policijas Slepkavību izmeklēšanas vienības detektīvs inspektors Lusio Roviss, detektīvs vecākais seržants Džordžs Vikerss un Kārltonas noziegumu izmeklēšanas vienības detektīvs seržants Trojs Bērgs, detektīvs vecākais konstebls Deimjens Džeksons, Viktorijas štata policijas Štata koronera palīgu vienības seržants Eds Polards, laikraksta The Age žurnāliste Andreja Petrija un mana austrāliešu lingviste Dženita Vi-kersa!

Es esmu pateicīgs Gordonam Kempingam par nenovērtējamām meistarklasēm filatēlijā un Robam Kempsonam, tāpat Kolinam Vitemam no britu bankas un finanšu pakalpojumu kompānijas IISBC, Pīteram Beilijam, kam ir enciklopēdiskas zināšanas par Braitonas tagadni un pagātni, Pīteram Vingeitam-Solam, Oli Rigam un Filam Vaitam no Istsaseksas ugunsdzēsēju brigādes, Deivam Storijam no Notingemas Ugunsdzēsības un glābšanas dienesta, Robertam Frenkisam, kurš neliedz savas konsultācijas par automobiļiem, un Krišam Vebam, kurš atdzīvināja manu datoru ikreiz, kad es tam nodarīju pāri!

Ļoti lielu paldies ir pelnījusi mana nenogurstošā un brīnišķīgā neoficiālā redaktore Ena Līza Lindeblada, kura komentē romānu sēriju par Roju Greisu, un pateicos Sjū En-selai, kuras spēja pamanīt nelāgus sīkumus ir izglābusi mani no kauna.

Man ir ideāla profesionāļu komanda - brīnišķīgā aģente Kerola Bleika kopa ar Oli Mansonu un satriecošā reklā-maģente Amēlija Roulenda no Midas Public Relations. Ir pārāk maz vārdu, lai pienācīgi pateiktos ikvienam Macmillan izdevniecībā, bet es patiešām esmu priecīgs, ka viņi publicē manas grāmatas un Stefa Bīrvērta ir mana redaktore. Un milzīga pateicība visiem maniem izdevējiem ārzemēs! Dan-ke, mērci, grazie, большое спасибо, gracias, dank u, tack, obrigado.

Helēna, ka vienmēr, ar savu bezgalīgo pacietību un gudrību ir mana stiprā klints.

Diemžēl man jāteic ardievas maniem dziļi mīlētajiem četrkājainajiem draugiem Sūtijam un Bērtijam, kas devušies uz Lielajiem medību laukiem debesis, bet es varu laipni sveikt Oskaru, kurš pievienojies Fibijai zem mana rakstāmgalda un pacietīgi gaida, kad varēs sakošļāt kādu nejauši nokritušu manuskripta lapu...

Pīters Džeimss Saseksa, Anglija scary pavilion.co.uk www.peterjames .com

Piters Džeimss

MIRUŠAJIEM PA PĒDĀM

Redaktore Inguna Jundze Korektore Liene Kāposta Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formats 130x200. Ofsetiespiēdums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

P. Džeimss

Dž 360 Mirušajiem pa pēdām/ No angļu vai. tulk. 1 .iene Akmens. - R., "Apgāds "Kontinents"" - 480 lpp.

2001. gada 11. septembri Ņujorkā Ronijam Vilsonam ir iespēja sākt savu dzīvi no jauna. Dvīņu torņu drupas glabās viņa tumšos noslēpumus mūžīgi... Kāds būs jaunā Ronija turpmākās dzīves scenārijs?

Detektīvam Rojam Greisam ir jāizmeklē divu jaunu sieviešu pazušanas gadījumi. Nozieguma pēdas aizved uz trim dažādiem kontinentiem... Šķietami nesaistīti notikumi gluži kā mozaīkas gabaliņi jāsaliek pareizajā kartībā, lai nonāktu pie negaidītā atrisinājuma.

ISBN 978-9984-35-792-8

"Apgādā "KONTINENTS"" internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Māsu adrese internēta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Džeimss Pīters Mirušajiem pa pēdām