Keins Toms

Misija

TOMS KEINS

MISIJA

.

Prologs

1993, gada marts

Lidostas mehāniķis līdzinājās mazak neka sešas pēdas garai ēnai. Augums kombinezona un stepētajā siltaja veste bija slaids un atlētisks. Dziļa rieva viņa plataja, tumšaja piere liecinaja par apņēmīgu koncentrēšanos veicamajam uzdevumam, un dzestrās zaļas acis vēstīja par mieru un skaidru pratu. Adīta vilnas cepurīte sedza īsus, brUnus matus. Sejas apakšējo daļu slēpa bārda.

Pie krūtīm viņam bija žetons. Uz ta rakstīts vārds - Stīvs Landins.

Žetons bija viltots. Mehāniķa īstais vārds bija Semjuels Kārvers.

Angāra neviens pat aci nepamirkšķinaja, kad Kārvers atskrU- veja luku privātas lidmašīnas astes gala un ielīda aprīkojuma nišā, lai pirms lidojuma parbauditu iekārtas.

Šaja acīm redzami nesvangaja nodalījuma fizelāžā nav iespejams nokļūt no salona. Tiklīdz lidmašīna bus pacēlusies gaisā, neviens nevarēs parbaudīt, kas notiek aprīkojuma niša. Nekam jau ari nevajadzēja notikt. Taja bija izvietotas dažādas iekārtās - ka ēkas pagrabstavā. Piemeram, vadu rituļi, kas savieno lidmašīnas elektroiekārtās; kabeļi un hidraulika, kas saistīta ar vadības paneli un augstuma stūri; uzkrajejiences, kur glabajas hidrauliskais šķidrums, kas tiek iesuknēts sistēma; caurules, kas nogada karstu, saspiestu gaisu motoriem un pilotu kabīnes apsildes iekar- tam. Nebija jēgas šai aparatūrai veltīt īpašu u/manibu vai apjūsmot to - protams, līdz brīdim, kad sakas problēmas.

Karveru interesēja karstā gaisa caurules. Tas klaja biezs sud- rabkrasas termoizolācijas materials, ko saturēja plastikata klipši un kas visas lidmašīnas garuma ar vārstiem un savienojumiem veidoja sarežģītu tiklu - gluži ka majas ūdensvada sistēmu. Viņš tik ilgi kustinaja cauruļvadu sistēmu, kamēr viens savienojums kļuva vaļīgs - pa spraugu izplūdis karstais gaiss. Šis savienojums bija plaukstas platumā attaluma no hidraulikas šķidruma uzkrajējierīces.

Bridi, kad Kārvers aizvēra aprīkojuma nišas luku un devās prom, lidaparata liktenis jau bija izlemts.

Virs pasažiera vielas bija televizors. CNN reportieris pulējās apslapēt asaras, stavedams pie nomelnējušas, nodedzinātas baznīcas.

-   Mes nevaram jums paradīt, kas notiek joprojām kūpoša dievnama iekšpuse. - Viņa lirisko iru akcentu šķēla emociju gūzma. - Skati ir parak šausminoši, biedejoši. Drupās palikuši četru simtu nevainīgu sieviešu un bērnu pārogļojušies un sakropļoti līķi. Gaisa joprojām jaušams viņu gruzdošās miesas smārds. Kamēr rietumu politiķi novērš skatienu no ši nenozīmīgā Rietumāfrikas reģiona, desmit gadu ilgais pilsoņu karš izverties masu genocīda. Dumpinieku grupējumi, kas sākuši šo nežēlīgo kampaņu, ir daudz labak apmaciti un ekipeti neka jebkad iepriekš. Vadoņi apliecina augstu organizācijās un stratēģiskas plānošanas līmeni. Acīmredzot šie nežēlīgie slepkavas kaut kur un kaut ka atklajuši jaunas rezerves, jaunus pieredzes gūšanas avotus. Tatad - kamēr daži izdzīvojušie ciema iedzīvotāji starp līķiem mekle savus tuviniekus, prata neizbegami nak viens jautajums: kurš stāv aiz dumpiniekiem? I .ai kas tie ari butu, lai kada bulu viņu motivācija, uz viņu rokam ir visu šo cilvēku asinis.

-    Nolādēts! Tas nu gan ir viens smieklīgs jefiņš!

Uzrunadams pārējos trīs vīrus telpa, Veilons Makabs uzsita ar plaukstu pa savu augšstilbu. Lielāko daļu laika Makaba piemiegtajās acis jautas neželiba un zemiskums, grumbu izvagota, sīksta seja šķita mūžam savilkta, lai aizsargatos no dzimtas Tek- sasas saules. liet tagad viņš bija aizmirsis par piesardzību un omulīgi atpūtas kopa ar draugiem.

-   Vecīt, zvēru, ka šis taisās pinkšķēt! Tu tik paskat, cik šis jūtelīgs! Bet es varu saderet, ka patiesība viņam tie sprāgušie neģeri ir tikpat vienaldzīgi ka man! Bet redz, ka iztaisas, apziņas, cik varēs nopelnīt ar šitādu sasodītu humānismu… Pie velna, viņš uz ši karina rēķina var nopelnīt tikpat, cik es!

-   Šaubos gan, bos, - atteica viens no trijotnes, sūkdams no pudeles Molson Cumdian alu.

-      Kas zina, Klīt, - plati smaidīdams, atbildēja Makabs. - Skaidrs, ka dimantiņi man ienes vairak. Bet padoma par izmak- sam. Viņam nav jableķo par šaujamajiem un munīciju un instruktoriem par skološanu… Li, pasvied man aliņu, citādi noslāpšu!

Makabam jau sen bija pari sešdesmit, taču, par spīti grumbām, seja viņš joprojām bija spēcīgs virs - daudz enerģiskāks par citiem vienaudžiem. Pēdējās trīs dienas viņš bija pavadījis Jukonas un Ziemeļrietumu teritoriju piekrastē. No turienes ledus sega sniedzās līdz pašam ziemeļpolam. Nu viņš sedeja privātā telpa Mai- ka Zubko lidostas termināli - Inuvikas pilsētas nomalē - un gaidīja lidmašīnu, kas viņu aizvedis majas.

Viņš pulējas izlemt, cik pamatotas ir paša aizdomas, ka laja reģiona ir nozīmīgas naftas atradnes. Lielākās korporācijās no turienes bija aizvakušas. Nafta bija Ieta, ieguve savukart darga, bet vietējie eskimosi - Veilons Makabs nemūžam viņus nesauks par inuītiem, lai cik ļoti šie apvainotos, - kļuvuši pārāk kašķīgi par to, ka viņu senču zemes tiek izlaupītas. Viņuprāt, iespējamais ieguvums nebija ta vērts, lai pieciestu kaitējumu.

Savukart Makabs uzskaitīja naftas ieguves vietas pasaule un karsto punktu vietas - un izrādījās, ka tas ir vienas un tas pašas. Agri vai veļu krājumi izsīks - gan dvieļugalvam Tuvajos Austrumos, gan komunistiem Dienvidamerika. Taču miljoni ķiniešu un indiešu sākuši pirkt mašīnas un būvēt fabrikas, lādeļ pieprasījums tikai augs. Augstais pieprasījums un nestabila ieguve radis mežonīgu cenu kāpumu, un pagaidam nomaļās teritorijas kļus par ekspluatēšanas vērtam. Tatad - kuru interese dažu roņu mednieku domas? Paris dolāru pareizajas kabatas, un problēma bus atrisinata. Un tie, kas no naudas atteiksies, atri vien sapratīs, ka kļudijušies.

Pie durvīm kads klauvēja, un telpa ienaca Kārvers. Bija zudusi viņa parasta, nesaspringta, gaita. Viņš izturējās piesardzīgi, seja jautas bažas un nervozitāte. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš jutas neomulīgi bagata un ietekmīgā Makaba klātbūtne.

-    lidmašīna parbaudita, degviela uzpildīta, varam doties ceļa, - viņš ziņoja. - Atvainojiet, ser, bet jums vajadzētu posties. Laika apstakļi arvien pasliktinas.

Makabs strupi palocīja galvu, apliecinadams, ka visu sapratis, un patrieca Karveru no telpas.

Tas durvis uz mirkli apstajas - to gan neviens neievēroja.

-    Laimīgu ceļavēju, ser, - Kārvers noteica.

Lidmašīna no Inuvikas devas uz Kalgari - trīs stundu un tūkstoš četrsimt judžu tālā ceļa uz dienvidaustrumiem, lielākoties pāri kalnainiem un neapdzīvotiem apgabaliem.

Tiklīdz lika iedarbinati motori, no caurules saka plūst karstais un saspiestais gaiss, kas nonaca tieši uztverejierice ar viegli uzliesmojošo hidraulikas šķidrumu. Dažu minušu laika lidmašīna sasniedza triju tukstošu pedu augstumu un uzņēma kursu pari Selvina kalnu grēdai. Šķidrums arvien vairak sakarsa. Beidzot - četrdesmit minušu attaluma no Inuvikas - temperatūra kļuva kritiska. Nogranda sprādziens, kas satricinaja lidmašīnas astes galu. Korpuss bija pietiekami stiprs, lai izturētu detonaciju, taču degoša šķidruma liesmas kari tvēra ari plastikaia kabeļus, elektroniskas iekārtās un cauruļu termoizolāciju - jebkuru viegli uzliesmojošo materiālu.

Spēcīgās vibracijas un motoru rēkoņas deļ piloti diez vai juta un dzirdēja eksploziju. Pilots pirmo pamanīja mirgojošo lampiņu, kas bridinaja, ka aprīkojuma nišu pārņēmusi uguns. Un neko nespēja pasakt, lai apdzēstu liesmas. Viņam bija septiņas vai astoņas minūtes laika - pec tam uguns bus aprijusi lidaparāta vadības sistēmas.

Bridi, kad Makaba lidmašīna paceļas gaisa, Kārvers iesedas trīs gadus veca Ford F-250 Heavy Duiy automašīna, ko par skaidru naudu bija iegādājies pirms divām nedēļām Skegveja, Aļaska, un devas uz tuvāko degvielas uzpildes staciju. Tualete viņš noskuva Stīva I.andina bardu un novilka kombinezonu, ko izmeta konteinera aiz benzīntanka. Tad viņš pa I)empstera maģistrali devās uz dienvidiem. Pavisam drīz beidzas asfalta segums. Naka- mas četrsimt piecdesmit jūdzes - šķērsojot polāro loku un divas laika joslas, piecas upes uņ pāris kalnu grēdas - bija viens vienīgs slāneklis un grants.

Tiek iegalvots, ka ši Inuvikas iezīme - plaša, neskarta un neticami neapdzīvota teritorija - esot ta, ar kuru reģions lepojas. Ju- kona viena pati bija tikpat liela kā visa Spānijā, taču taja dzīvoja tikai trīsdesmit tūkstoši cilvēku. Bet kaimiņos esošo Ziemeļrietumu teritoriju enā ļukona izskatījas tikpat iespaidīga ka piepilsētas majas pagalms. Četrdesmit tūkstoši iedzīvotāju bija izkaisīti teritorijā, kas ir lielāka neka Spānijā, Francija, 1 lolande, Beļģija un Anglija kopa.

Kārvers laimīgs uzklausīja šos lielīgos stāstus. Viņam patika fakti. Viņam šī pārliecībā šķita uzmundrinoša - vismaz kaut kas stabils un neapgažams kompromisu, nodevības un neprognozējamu emociju parņemtajā pasaule. Viņš aizgaimja domu, kas grauza sirdi, - par tiem cilvēkiem, kas ies bojā kopa ar Vcilonu Makabu. Kārvers bija pieradis pie neplānotiem starpgadījumiem un saprata, kopa ar vainīgajiem nereti boja iet ari nevainīgi ļaudis. Bija jaapzinas humānās matematikas princips, ka labak pa- zudinat duci lidmašīnas katastrofa, neka pieļaut, ka simti un tūkstoši iet boja genocīda aktos. Kārvers varēja mierināt sevi ar domu, ka Veilona Makaba komandas cilvēki zināja par bosa nodarbošanos un paši guva no ta labumu. Bet tas nenozīmēja, ka Karveram šis atziņas patika.

Viņa noslēpumainie darba devēji, kas paši sevi sauca par Konsorciju, nebutu sajūsmā par šadu spriedelēšanu. Viņi sevi uzska- tija par morālos sargiem amorala pasaule, kuri i/nicina Jaunumu, ar ko nav spējuši tikt gala likumu un nosacījumu ierobežoti politiķi un policisti. Makaba lieta bija trešais Karvera u/devums. Viņš savulaik bijis Karalisko Juras kājnieku virsnieks, dienējis īpašajā kuģu vienība - elites elitē. Un aizgaja no dienesta, kad at- skarta, cik velti ir viņa vienības pūliņi. Diktatori, pret kuriem viņi cīnījās, joprojām bija pie varas. Pret teroristiem izturējās ka pret valstsvīriem. Narkotiku, ieroču un cilvēku kontrabandisti ta ari netika saukti pie atbildības.

Labak nogalina! aci pret aci - ar pistoli, dunci vai kailam rokam. Taču darba deveji vēlējas daudz izmeklētākas, neuzkrītošākas metodes. Tādēļ Semjuels Kārvers organizēja dažadus negadījumus - an tādus, kads tikko bija sagatavots Veilonam Makabam.

3

Pilots bija izslēdzis dzinējus, lai mazinatu liesmu izplatīšanos. Nu salona bija dzirdama tikai savada atmosfēras šņākoņā aiz. iluminatoriem. Stjuarte bija sakņupusi sava atvažamaja krēsla, kodīja lupu un lika lieta skolas un profesionālo pieredzi, lai izmisīgi censtos apslapēt panikas viļņus. Viņa asam, saraustītam kustībām ar roku gludinaja svārkus - acīmredzami neapzinada- mas, ko dara. Sēdēdama ar muguru pret pilotu kabīni un ar skatu uz astes galu, viņa pirmā pamanīja dūmus, kas ka spokainas indīgas čūskas spiedās salona pa ventilācijas šahtam, spraugam grīda un šķērssienas. DUmi bija žultaini dzelteni un netīri brūni - nokrāsu ieguvuši no visiem materialiem, kas dega lidmašīnas aprīkojuma niša. Pasažieri pamazam sāka klepot un rīstīties.

- Skabekļa maskas! - ķērkstoša balsi iesaucas stjuarte, ar duri sizdama pa salona durvīm un izgruzdama vārdus starp izmisīgiem meģinajumiem ievilkt elpu. Otrais pilots pagrieza galvu, ieraudzīja dumu grīsti un nekavejoties nospieda sviru, kas automātiski atvēra lūkas augšpus pasažieru sēdekļiem, lai virs galvām izkristu skabekļa maskas. Tad ari piloti uzlika maskas. Tās darbojas lieliski. Pasažieriem tik ļoti neveicas.

Salona bija sešas pasažieru un viena stjuartes vieta, tatad kopā - septiņas maskas. Viena neparadijās vispār. Divas izkrita no lūkas, taču nepiegadaja skābekli. Tātad palika četras maskas pieciem cilvekiem - sakas spolīte uz dzīvību un navi.

Stjuartei maska darbojas. Tapat Makabam. Iekams ticis līdz maskai, viņš jau bija krietni saelpojies to draņķi, taču beigu beigas elpoja saldo, tīro skābekli, un nelaga sajuta krūtīs mazinājās.

Trīs cilvēki saka taustīties biezajos dūmos - kliedza, sauca pēc palīdzības un klepoja, cenšoties ievilkt plaušas tīru gaisu. Viens mēģināja spert, sist un grUstīties ar elkoņiem, lai liktu līdz sēdeklim, virs kura karajas funkcionējoša maska. Otru pievārēja dumi - viņš noslīga ceļos, saliecas, ieelpoja vel pēdējo reizi sava mūža un novēlās eja beigts.

Trešais galu galā atrada skabekļa masku, taču šķita, ka smadzenes vairs nedod adekvatas komandas rokam - pirksti bezpalīdzīgi ņirbēja, cenšoties pārlikt elastīgo saiti pari galvai. Cilvēks klepoja tik spēcīgi, ka uz lupām paradijās asinis - viņš kasēja un gardza līdz pēdējam elpas vilcienam.

Tikmēr lidmašīna turpinaja krist. Vējš ārpuse gaudoja un plosījās, bet liesmas atri vien aprija vadības sviras.

Taču komanda bija parak aizņemta, lai baidītos. Debesis nemanīja ne gaismas strēli, kalni apakša atgadinaja vien melnus siluetus, kas vidēja uz tumši zila horizonta fona. Viņi atradas septiņtūkstoš pedu augstuma, mazak neka piecu tukstošu pedu attaluma no zemākās vietas šaja apvidu - tatad viņu nciba bija apmēram desmit jūdzes un vienīgais ceļš veda lejup. Viņi bija pārtraukuši degvielas padevi, lai saglabatu svaru un mazinatu tālākās degšanas risku. Tad izlaida šasiju. Trūka tikai piemerotas nolaišanās vietas. Bet tad atspīdēja kads vārgs baltas ledus segas mirdzums - priekša bija aizsalis ezers.

Tas atgadinaja milzu brilles. Divas plašas atklatas teritorijas veidoja lēcas, ko savienoja līkumots kanals. Vistālāk uz rietumiem esošas kreisas puses lēca pa vidu atradās neliela saliņa. Taču ta bija parak tuvu, un viņi joprojām atradas parak augstu. Viņi netrāpīs.

Pilots sava skabekļa maska norūca lamu vardu guzmu un piespieda svini, lai lidmašīnas pikējums bUtu vēl straujaks. Viņš bija velējies, lai ta sak lēzeni un vienmērīgi planēt. Bet nu bija spiests tuvoties ezera virsmai ka piķējošais bumbvedejs, pēdēja bridi paraut lidmašīnu augšup un lugt Dievu, lai iekārtās iztur pārslodzi.

Lidmašīna tuvojas ezeram, lidz šķita - kabīnes vējstikla redzams tikai un vienīgi Iedus.

Viņi bija pārlidojuši pari pirmajai apaļajai ezera lēcai, joprojām atradas piecsimt pēdu augstuma, un pilots joprojām izmisīgi kustinaja vadības sviru, lāi izrautu lidaparatu no piķējoša kritiena. /

Aprīkojuma niša lidmašīnas astes gala bija parak sadeguši un sakusuši kabeļi, kas savienoja pilotu ar augstuma stūri, tadeļ ikviens mēģinājums pacelties augstak nozīmēja arvien lielāku spiedienu uz kabeļiem.

Priekšgals augstak nepaceļas. Viņi ietrieksies tieši ledus karta.

Sabojajas arvien vairak kabeļu.

Tagad ledus bija vien simts pēdas zem viņiem.

Un tikai tad lidmašīna izrāvās no pikējuma, kritiens izlīdzinājās. Bridi, kad partruka pēdējas kabeļu skrandas, augstuma stūre vairs nebija vadama; lidmašīna atradas piecdesmit pedu augstuma un efektīgi nogāzās uz aizsalušā ezera. Šasija saliecas, un lidaparats ka milzīga hokeja ripa slīdēja pa ledu.

Savada kārta līkumotajā kanala starp abam ezera pusēm tai izdevās atrast taisnu ceļu. Taču trieciens bija pietiekami spēcīgs, lai izsistu stjuarti no vietas, norautu nabadzītei skabekļa masku un aizmestu viņu roku un kāju jura salona dziļuma, ietriektu siena un tad nekustīgu nogrustu uz grīdas.

Veilons Makabs domaja tikai par to, ka izdzīvos viņš pats. Viņi bija nonākuši uz. zemes un nebija sadragati gabalos. Viņš to uzskatīja par labu zīmi.

Tad laba sparna gals saduras ar klinti, kas vidēja ezera vidu uz salas. Spārns noluza, un lidmašīna saka slīdēt cita leņķi.

Ta virzījās uz krastu nelielā līci un šļUca pa sasalušajam pludmales smiltim, līdz kreisais spārns ietriecās masīva laukakmeni un salocijas. l idmašīna ka bulta šāvās klinti un meža audzē, at- stadama biezaja sniegā dziļu grāvi un aplauzīdama mazākos kociņus, līdz apstajas, sadurusies ar vecu milzu priedi.

Trieciena punkts bija mazliet nostāk no paša centra, pilota pusē - un viņš ka kukainis tika piespiests vējstiklam, kad triecienā tika iznicinātā puse lidaparāta, kura sānu paršķēla visa garuma. Pēdējais Makaba biedrs, joprojām piesprādzējies sēdeklim, tika izsviests arā un piecdesmit pedu attaluma uzdurts uz koka zara.

Atlikušas lidmašīnas daļas pec trieciena atlēca no klints atseguma. Viss sagruva, paķerot līdzi ari otro pilotu, un kabīne spēji pardahjas uz pusēm - ka nieka zariņš. Aukstaja gaisā izplūda pedeja dumu grīste. Un Veilons Makabs sakņupa sava krēsla, kas nu bija apmests otrādi.

Viņš bija bez samaņas. Taču dzīvs.

Piecus gadus velak

1998. gada janvāris

4

No Semjuela Kārvera istabas paveras miljonu vērts skats - pari ūdens plašumiem līdz sniegiem klatajam virsotnēm, kas slejas debesis aiz dienvidu krasta. Ja kalni šķita pamatīgi un nekustīgi, tad padebešos jautas bezgalīgi dažādas gaismas, krasas un noskaņas; vienbrīd tas apslēpa krāšņo ainavu, bet jau nakamaja izgaismoja. Skaidra dienā pa šo logu varēja redzēt Monblanu. Šķita, ka atliek tikai pastiept roku un varēs pieskarties melnējošam nogāzēm.

Taču Kārvers nestaveja pie loga. Tik daudziem nesis navi, viņš nu bija nolemts nepilnvērtīgai, vientuļai dzīvei šķīstītava. Viņš gulēja gultā, saritinājies embrija pozā. Istaba bija centrālā apkure, taču miesu stindzināja aukstums. Apkārt valdīja klusums, bet delnas bija aizspiedušas ausis un pirksti savīti uz pakauša. Gaisma bija maiga, kaut šķita dedzinoša, tadeļ acis nacas samiegt.

Tad viņš saka kustēties. Izsleja muguru, izliecas, atmeta galvu un atvēra muti, izdvešot klusus vaidus. Augšstilbi spēji raustijas. Kustības kļuva arvien mežonīgākās, vaidi -skaļaki.

Pavisam dnz Semjuels Kārvers jau kliedza balsi.

f-

- Mosties! Mosties!

Aleksandra Petrova satvēra Karvera plecus un purinot mēģināja atbrīvot viņu no ļaunā murga. Vairaku menešu bezdarbības deļ viņa augums bija kļuvis vārgs un ļengans. Seja šķita apaļaka, vaibsti maigaki - asos kaulus bija apslēpusi miesa. Acis bija pie- sartušas un baiļpilnas.

Kliedzieni pamazam apsīka - nu viņš apmulsis kaut ko neapzināti čukstēja. Ka vienmer mostoties, viņš paceļas uz elkoņiem un raidīja apkart paniskus zibšņus, tad atslaba un atslīga spilvenos, bet Aleksandra glāstīja vīrieša roku un čukstēja mierinājumā vārdus, līdz viņš saspieda sievietes plaukstu, izmocīja smaidu un izdvesa vienu vienigii vardu:

-   Sveika. - Pec mirkļa: - AI iksa.

Ta viņu sauca tikai Kārvers - kopš tiem laikiem, kad abi bija kopa un viņš vel nebija ieslodzīts šaja klīnika Ženevas ezera krastos. Tā bija zīme, ka Semjuels viņu pazinis un ir pateicīgs par atbalstu, lai gan nespej atceroties, ko ši sieviete viņam agrak nozīmējusi. Jo viņš vairs nezinaja, kas patiesība ir Semjuels Kārvers - ko izdarījis viņš un ko parejie nodarījuši viņam.

-   Joprojām tas pats sapnis? - jautaja Aliksa.

Kārvers uz bridi aizvēra acis - šķita, ka viņš cenšas aizgaiņat no prata pēdējos šausmīga murga fragmentus - un tad atbildēja:

-   Tas pats ne. Bet beigas tas pašas. Ka vienmer.

-   Vai atceries, kas šoreiz notika sakuma?

Kārvers bridi apdomajas.

-   Nezinu, - viņš novilka. Izklausijas vienaldzīgi, it ka viņš nemaz nesaprastu jautajuma būtību.

-   Pamēģini! - Aliksa neatlaidas.

Cenšoties koncentreties, Karvera seja saspringa.

-   Es esmu karavīrs, - viņš iesaka. - Notiek kauja, tuksnesis… Un tad viss mainas.

-    Varbūt tu sapņoji par kaut ko tadu, kas patiesība reiz noticis. Tu tiešam biji karavīrs.

-   Zinu, - atteica Kārvers. - Tu man jau stāstīji. Es atceros.

Viņa acis mekleja apstiprinājumu. Jau kuro reizi Aliksa centas

sev iegalvot, ka šis joprojām ir tas pats vīrietis, kuru viņa mii. Iztēlojas bridi, kad tukšumu šajas acis nomainīs kvēla aizrautība, kadu viņa tajās ieraudzīja pirmaja satikšanas vakara, vai ari negaidītais maigums, kas atklajas slepenajās divvientulibas stundas.

Viņi abi uzturējās Parīzē, pildīja vienu un to pašu uzdevumu. Tas bija tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada trīsdesmit pirmais augusts. Kārvers staveja Almas tuneļa viena gala un gaidīja mašīnu. Viņa sedeja jaudīga motocikla aizmugure un fotografēja Mercede* automobili, tādejādi mudinot šoferi braukt vel atrak un dzenot nave Karvera rokas.

Bridi, kad abi satikas, Aliksa mērķēja uz viņu ieroci. Pēc dažām sekundem Kārvers jau bija nogrudis viņu uz gudroneta ceļa seguma un iespiedis krustos savu celi. Pēc pusstundas viņi iega- ja kada ekā - Aliksa zinaja, ka viņš taja paslēpis spridzekļus, kas noteikti eksplodēs, taču ticēja, ka Kārvers izglābs abus.

Kopš ta laika bija pagajuši gandrīz pieci mēneši, un viņi dzīvoja Šveicē. Viņi - cilvēki, kas bijuši spiesti piedalīties nežēlīgas vardarbības akta, bet nu izbauda mieru un viens otra saskata ne tikai mīlestību, bet arī cerību un atpestīšanu.

Aliksai bija pašai savi noslēpumi. No vienmuļas Padomju Savienības provinces nonākusi postkomunistiskas Maskavas bez- gaumīgajā greznība, ari viņa bija noslēgusi līgumu ar savu sirdsapziņu. Tapat ka Kārvers, viņa ilgojas aizbēgt. Taču abus saistīja pagatne, un tas noveda pie tas šausmu pilnas un asinīm slacītas nakts, kad Kārvers tika pakļauts tik necilvecigam mokām, kas laupīja viņam atmiņu un pat spēju atcerēties savu vardu.

Viņa patiešam bija sākusi šaubīties, vai vel joprojām mii šo cilvēku. Ka var milet cilvēku, kas vairs sevi nepazīst un neatceras ari abu nopietnas attiecības?! Viņa reiz bija mīlējusi Semjuelu Kar- veru - par to Aliksa bija pārliecinātā. Šo cilvēku viņa mīlētu joprojām - ja vien tas butu līdzās. Bet - vai šis bija tas pats cilvēks? Vai šis vispār bija cilvēks?

Sakartojusi un uzbužinajusi spilvenus, Aliksa izlikās, ka palīdz Kārveram apgulties ertak, taču patiesība centas aizgaiņat domas un pašpārmetumus, ka tadas vispār pieļāvusi.

Aiz muguras kads klusi ieklepojas.

Durvīs staveja kads virs tumši pelekā uzvalkā ar tik neizteiksmīgu kaklasaiti, ka ta šķita teju neredzama. - Ludzu, nāciet man līdzi, - viņš teica.

5

-   Esiet sveicināts, Maršana kungs, - teica Aliksa, ļoti pulēdamas stavet taisni un smaidīt tik priecīgi, cik vien stress un nogurums atļāva.

Viņa prata franču valodu. Vismaz viens pozitīvs ieguvums pēdējo menešu laika. Tādējādi dzimtajai krievu un pirms desmit gadiem Valsts Drošības komiteja iemācītajai angļu pievienojās treša valoda. Ta pati komiteja iemācīja viņai savaldzinat jebkuru vīrieti, taču Maršans šķita absolūti imUns pret to, kas bija palicis pari no viņas kādreizejam prasmēm. Viņš bija klīnikas finanšu direktors. Viņam rūpēja tikai cipari.

-    Vai varat man veltīt kadu brītiņu, Petrovas jaunkundz? - Maršans jautaja, mēģinādams balsi apvienot padevīgu, lišķīgu laipnību ar nepārprotamiem draudiem. Viņš nogaidīja, kamēr sieviete seko gaitenī, lai Kārvers nevarētu noklausīties sarunu. - Runa ir par Karvera kunga rēķinu. Drīz pienāks termiņš maksaju- mam par pēdējo mēnesi. Es ticu, ka problēmu nav. Taču jabut uzmanīgiem, ja pacienti nevar apmaksat rēķinu. Klīnikas politika paredz, ka tad var pārtraukt arstēšanu.

-    Es saprotu, - teica Aliksa. - Nekādu problēmu nav. Rēķins tiks apmaksats.

Aizejot Maršans strupi palocīja galvu, lai apliecinātu, ka visu sapratis, un atvadītos. Aliksa vēroja, ka viņš dodas prom pa gaiteni, pagriežas ap stūri un nozūd no redzesloka. Tikai tad viņa iegaja atpakaļ palata, atkrita apmekletaju krēsla un saķēra galvu rokās.

Karveram bija nauda, kas nopelnīta asiņainajā darba, - nogla- bata nevienam nezināmā ārzonas konta vai nobēdzinātā depozītu seifa un privātās slēptuvēs. No šas naudas Maršanam varētu maksat vel ilgus gadus, taču tikai Kārvers zina, kur to meklet. Bet tagad viņam nav pat nojaus/nas, ka nauda vispār eksiste.

Par laimi, viņam bija viens labvēlis. Turs Lāšons - garš, kaulains norvēģis ar drediem. Viņš bija Karvera datorspecialists, ari tuvakais draugs un atļavis Aliksai ieiet Karvera dzīvokli. Izmantojot naudu, ko Kārvers viņam maksajis, I,ašons varēja apmaksat sanatorijas rēķinus. Bet nu nauda beidzas, un Lāšonam vairs neka nebija.

Aliksa ar prieku butu maksajusi no savas kabatas, taču viņai nebija oficiālu dokumentu, darba vai uzturēšanas atļaujas un tādēļ ne vismazakas iespejas dabūt cienījamu darbu, l.ai vai ka, viņa katru dienu atradas līdzas Karveram. Vienīgais, ko viņai izdevās sameklēt, - neregulāru nakts stundu oficiantes vietu kada apskretuša alus bara, kura īpašnieks bija priecīgs pievert acis uz. Šveices nodarbinatibas likumu, lai par niecīgu aldziņu pieņemtu darba padevīgu imigranti. Savam meičām viņš mēdza atgadinat, ka Šveice algas minimums nav noteikts. Pateicoties dzeramnaudai, Aliksa spēja savilkt galus kopa, taču ar to nepietika, lai apmaksātu ari Karvera rēķinus. Un nekad nepietiks, ja viņa turpinās strādāt par oficianti.

6

Ļevs Jusovs bija piecdesmit divus gadus vecs, lai gan rietumniekam šķistu, ka viņš ir vismaz desmit gadus vecāks. Viņš parak daudz smēķēja sliktas kvalitates cigaretes bez filtra. Dzēra parak daudz Ietas vodkas. Viņa vienistabas dzīvokli vasara nebija ventilācijas, bet ziemā - apkures. No sienām lobījās krasa, bet logiem bija krietni sapuvuši rāmji. Taču Jusovam neklājas sliktāk par kadu citu Divpadsmitās galvenas parvaldes1 darbinieku.

Viņi bija tadi paši darbinieki ka visi citi savulaik varenaja valsti. Alga bija nožēlojama - ja vispār tika maksata. Dzīves apstak- ļi pasliktinājās no dienas diena. Viena parvaldes bāzē personāls nesen bija sācis bada streiku, pieprasot izmaksat mēnešiem aizkavēto algu un pabalstus. Pat virsnieki saka protestēt, ka nespej izdzīvot, ja nestrādā vel kadā darba vieta.

Ši neapmierinātībā radīja bažas viena vienkāršā iemesla deļ. Divpadsmita parvalde bija organizācija, kas atbildīga par Krievijas kodolieroču administrēšanu, glabašanu, apsardzi un drošību. Kļuvuši nikni un aizvainoti, cilvēki varēja izraisīt nopietnas problēmas. Ļevam Jusovam dusmas un aizvainojums bija parastais dveseles stāvoklis.

Visu mužu kalpojis I dzimtenei, viņš tagad nebija nekas vairak ka slavas apvīts ierednis, kas sež pie rakstamgalda provinciālā noliktavā, parbauda ienākošos un izejošos dokumentus, saņem pavēlēs no virsniekiem, kuri nav labaki par viņu pašu, vai - vel jaunak - no šo virsnieku augstpratigajam personīgajam sekretārēm Jusovs zina- ja, ka šo jaunkundžu acis viņš ir tikai garlaicīgs vecis bez varda, nenozīmīgs funkcionārs, kura vienīgais varas izrādīšanas veids ir spēja nebūt noderīgam. Jusovs šo varu izradīja pilna apjoma.

I.ai nolādēts pieprasījums, kas nav noformēts atbilstoši noteikumiem! Un tapat veidlapa, kas nepareizi aizpildīta! Viņa gadu desmitiem slīpēta sīkumainība, pedantiskums un neslēptā asins- kare bija jau leģendārā. Ja tikai bija iespejams, neviens labprat ne- gaja leja uz Jusova drūmo pagraba valstību bez logiem. Neviens ar viņu neuzturēja draudzīgas attiecības un nepavadīja kopa laiku. Un ta pienāca diena, kad Aleksandrs I,,ebeds Amerikas televīzija runāja par pazudušajiem atomieročiem un tādējādi Divpa- dsmitaja parvalde izraisīja sēžamvietu glabšanas trakumu, jo vecākie virsnieki (pirms atbildības nogrUšanas pec iespējas talak un pec iespejas atrak) izmisīgi centas noskaidrot, vai šadas bumbas vispār eksistējušas un, ja ta, kas patiesība ar tam noticis. Neviens neiedomājās pajautai Ļevam Jusovam, vai viņam ir kadi dokumenti par šo lietu, kas nobāzti plauktu rindas, kuras stiepās tumsa viņam aiz muguras.

Ši vienaldzīgā attieksme bija vel viens piliens Jusova rugtuma jura. Jo vairak viņu ignorēja, jo ilgāk viņš sedeja un pratoja par visiem dokumentiem, kas jebkad nonākuši viņa rokas, par dokumentiem, ko viņš uzskatīja par visdārgāko un visrūpīgāk glaba- jamo īpašumu. Nelika mieru kada neskaidra atmiņu aina - datora izdruka, kas viņam tika iedota pirms daudziem gadiem, kad visai ambiciozie, jauneklīgie niekkalbji, kuri tagad atjavās komandēt Jusovu, vēl skraidīja apkart Īsas bikšeles. Salocitaja un kartona aploksne ieliktaja izdruka bija ciparu virknes. Šim dokumentam nebija nosaukuma, tikai šifra numurs. Nebija ari satura apraksta. Virs, kas šo dokumentu bija devis, apgalvoja, ka viņam par to nav ne jausmas - droši vien kartejais birokrātu izdomājums, kam līdzīgi bija pārpludinājuši viņa nodaļu.

Slepena, taču bezgala pacietīgā meklešana pagāja četri mene- ši - un beidzot Jusovs atrada to aploksni. Uz tas bija norādīts: "Pilnīgi slepeni." Līdzās Divpadsmitās parvaldes emblemai bija uzspiests datums.

Viņš paņēma vel kadu izdruku. Papīrs bija plāns, peleka punktmatricas printera tinte - pabalējusi, taču viņš joprojām spēja saskatīt simt divdesmit septiņus vertikālā stabiņa izvietotus ierakstus uz sešām lapam. Katru ierakstu veidoja trīs ciparu g u- pas. Pirmajas divās grupas bija deviņi līdz vienpadsmit cipari, kas sadalīti trijās - grādu, minušu un sekunžu - apakšgrupas. Trešajā grupa - astoņi cipari viena rinda. Viens pilns ieraksts bija šads: 49° 24' 29.0161" 94° 21' 31.047" 99875495.

Ļevs Jusovs visu savu darba mužu bija pavadījis Divpadsmi- taja pārvalde. Pirmās divas ciparu grupas bija viegli atšifrējamas - tās bija ģeogrāfiskas koordinātās. Parasti tas noradīja uz ieroča mērķi - vai nu vietu, kur tas nomērķēts, vai ari vietu, kur tas trāpījis. Bet ja nu šie cipari nozīmēja nevis mērķus, bet vietu, kurp nogādāti Aleksandra Ļebeda pieminētie koferīši? Kaut kur taču tie tiek glabati. Varbūt šie cipari varētu atklat slēptuvi.

Pēdējie astoņi cipari, Jusovaprat, nozīmēja kadu militāru kodu. Viņš zinaja, ka nevienu atomieroci - lai ta butu starpkontinentālā raķete vai atsevišķs artilērijas šāviņš - nevar detonet bez īpašas instrukcijas. Šie cipari, iespejams, norādīja katras bumbas koda pareizo kombināciju.

Iepriekšējā nakti, žņaudzīdams roka pustukšu pudeli, Jusovs pratoja par sava atklajuma nozīmīgumu. Ja viņš pareizi uztvēris šo ciparu nozīmi, tad viņa rokas nonākusi ceļazīme tikšanai prom no nolāpītā dzīvokļa, nolāpītā darba un nolapitajiem koleģiem.

Kāds par šo sarakstu noteikti samaksas veselu bagatibu. Jo ikviens ta īpašnieks iegūs pieeju bumbām un turēs visu pasauli sava vara.

7

Karš tuksnesi nozīme karstumu, sviedrus un smacējošus putekļu mākoņus - tik ilgi, kamēr spīd saule. Bet ši bija ziemas nakts. Karveram sala - briesmīgāk neka jebkad mūža -, un zobu klabēšana apslapēja skrapstoņu, ko radīja daudzo metala lāpstu dūrieni zeme.

No vietas, kur slavēja Kārvers, bedres atgadinaja tumšus ielāpus zilpelekaja, zvaigžņu apspidetaja tuksneša plašuma. Ielāpi bija septiņi - tik plati un dziļi ka svaigi rakti kapi, kuros tūdaļ ielaidis zārkus. Bet varbūt tadas izskatijas zelta raktuves, kad tajas ieradās un sāka strādāt pirmie bagatibu meklētāji. Kārvers ar saviem vīriem ari mekleja - optiskas šķiedras kabeli, kas tepat kaut kur bija ierakts un nodrošināja Irakas diktatoram sakarus ar karaspēku.

Pirms divām stundām Karvera komanda no juras kājnieku īpašo uzdevumu vienības tika nogādātā šaja vietā, lai partrauktu šos sakarus. Bija palikušas piecpadsmit minūtes. Taču no kabeļa joprojām nebija ne miņas.

Kārvers vilies bezpalīdzīgi purina ja galvu. Laika pietika tikai, lai izraktu vēl vienu bedri. Viņš centās uzminēt, kur to rakt. Un tam bridi atskanēja apdullinošs sprādzienā troksnis, kas šņaca un sprakšķēja ausi. Skaņas izkropļojuma deļ balss bija tikko sa- klausama.

-   Mums ir viesi, priekšniek. Tuvojas divas motorizēto kājnieku grupas.

-    Doma, viņi mus pamanījuši? - Kārvers jautaja.

Viņš jau skrēja uz perimetru, vēlēdamies visu redzēt pats savam acīm, taču zeme šķita savadi mīksta un kustīga ka plūstošas smiltis. Viņa skrējiens bija parak lens, pie mērķa laikus nokļūt nebūs iespejams. Bet troksnis ausi kļuva arvien skaļaks. C'.ribejas izraut austiņas, taču tam bridi atkal atskanēja sargposteņa karavīra balss.

-   Viņiem ir mīnmeteji. l.uk…

Tuksneša klusumu partrauca attalu sprādzienu troksnis, kam sekoja svelpieni - it ka debesis butu palaistas raķetes. Pēc dažam sekundem virs desantniekiem izpletās magnija uzliesmojums, apžilbinot Karveru un atklajot skatienam piecdesmit pēdas garus Chinook helikopterus - tik neaizsargatus spoži baltaja gaisma ka pari kailu mīlētāju, kurus pārsteidzis dusmīgs virs.

Tad sekoja mīnmetēju kartas. l ādiņi piezemejas aiz nolaišanas zonas. Nakti šķēla ari lielgabalu šāvieni. Kārvers saklausīja citu cilvēku - tas bija helikoptera pilots, kura saspringtie nervi un adrenalīns ietekmēja ari balsi:

-    Mes te esam ka uz delnas. Ks saku darbinat rotorus. 1.abak dod komandu puišiem veikli rāpties iekša!

Kārvers izkliedza pavēlēs racija, taču neviens viņu acīmredzot nedzirdēja - viri nekustējās, lai ari helikoptera rotori stradaja, cik jaudas, neizskatijas, ka tas varētu pacelties gaisa. Un pēkšņi visapkārt bija pilns ar irākiešiem. Kārvers nesaprata, ka viņi te nonākuši tik atri un kadeļ uzrunaja viņu krievu valoda. Šķita, ka viņš pazīst sejas, taču tās visu laiku izplūda. Viņš spieda sava automata sprudu, taču lodes neparadijas, lai gan aptvere bija pilna.

Kaut kas nebija kartība. Helikopteriem bija jadodas prom ar visiem vīriem. Tad spridzekļi parrautu kabeli, tādējādi pārvēršot neizbēgamo jucekli pedeja mirkļa triumfa. Bet nekas tads nenotika, jo viņa vīri bija pazuduši un viņš viens stajas pretī krieviem.

Tie veda viņu telpa, kur atklata kamīna dega malkas pagales. Un pēkšņi viņam vairs nebija neka no kaujas aprīkojuma - patiesība viņš bija pilnīgi kails, ja neskaita melno neilona siksnu ap vidukli.

Viņa priekša krēsla sēdēja virs, bet viņam blakus - skaista sieviete sudrabota kleita. Kārvers kliegdams lūdza sievietei palīdzību, taču ari viņa neko nedzirdēja. Atkal kaut kas nebija kartība, jo ši sieviete agrak teicas mīlam viņu. bet patiesība nemīlēja. Viņa smejas acis, un ari apkart stāvošie vīrieši smejas. Tagad ši sieviete skatijas viņa ar svešādām acīm, viņas seja šķita izkropļota, neglīta un naida pilna. Viņa kliedza:

- Sitiet viņu! Sitiet viņu! Gribu, lai viņš cieš sāpes! Smiekli kļuva arvien skaļaki. Viens no vīriem mērķēja uz Kar- veru ar mazu melnu kastīti, turot pirkstu uz baltas podziņas. Un pēkšņi Karveru parņema bailes, kas sažņaudza iekšas un spieda krist ceļos, lūdzot žēlastību. Taču viņa lūgšana atgadinaja mēmus šņukstus, jo viņš zinaja, kas sekos - tas pats, kas vienmer, kad virs nospieda balto podziņu.

Vīra pirksts saspringa spiedienam. Un atkal sakas mocības.

8

-    Ludzu, ļaujiet mums palīdzēt viņam.

Doktors Karlhaincs Gaizels bija psihiatrs, kam uzticēta Karvera arstešana. Viņš aizgriezas no gultas, kur mokošas sāpes locījās pacients, un uzrunāja Aliksu balsi, kurā līdzjūtība nespeja nomaskēt vilšanos.

-    Nāciet, - viņš teica, vedinadams Aliksu cauri visai klīnikai uz savu kabinetu.

-   Kas man butu jadara? - Aliksa jautaja, kad durvis aiz abiem bija aizvērušās.

Gaizels neatbildēja, iekams abi nebija apsedušies. Tad viņš teica:

-    ļUs jau zināt atbildi uz šo jautajumu. Izstāstiet, kas tieši ar viņu noticis. Ka citādi es varēšu uzsākt piemerotu arstešanu?

Aliksa klusēja. Viņa novērsās, atglaužot no sejas gaišo matu šķipsnu. Beidzot viņa atkal pagriežas pret doktoru Gaizelu un ieskatījās viņam tieši acis.

Psihiatrs ļoti labi zinaja, kadu iespaidu uz mīlošiem tuviniekiem atstaj nopietni slimu pacientu ciešanas. Petrovas jaunkundzi bija nomocījuši menešiem ilgie uztraukumi un nenoteiktība. Viņas seja šķita sakritusies un savilkta; ada bija bala, sausa un nekopta; zem acīm jautas tumši loki. "Un tomēr, augstais Dievs, kadas ir šis acis!" doktors domas iesaucās.

Tas bija zilas ka skaidras debesis. Ielūkojoties verigak - "bezkaislīgas analizēs intereses," viņš centas sev iestāstīt -, Gaizels pamanīja asimetriju. Viens plakstiņš bija mazlietiņ smagaks par otru, un viena acs izvietota nedaudz augstak par otru. Ši nepilnība citādi nevainojamaja seja - pilnīgas lUpas, augsti vaigu kauli, taisns deguntiņš - drīzāk šķita īpatnēja, nevis mazināja skaistumu. Bez šis īpatnības viņa bUtu saucama tikai par skaistu. Bet tagad viņa bija apburoša.

-   Es saprotu, - Aliksa atbildēja. - Bet es nedrīkstu…

-   Runāsim alklati, - doktors stingri iesaka. - Menešiem ilgi jus esat atteikusies atbildēt uz maniem jautajumiem. Bet Karvera kungam es varēšu palīdzēt tikai tada gadījuma, ja mana riciba bus pilnīga informācijā. Jums jāsaprot, ka esmu radis strādāt ar pacientiem, kuru arstešana jāievēro absolūta konfidencialitāte. Viss, ko man pateiksiet, nekur netiks izpausts. Taču man tas jāzina.

-   Ja es jums visu izstāstīšu, vai viņam paliks labak? - Aliksa jauta ja.

-   Ne, to es nevaru apsolīt. Bet noteikti varu apsolīt, luk, ko: ja atteiksieties runāt atklati, nav un nebūs ne vismazāko cerību viņam palīdzēt. Jo ilgāk jus klusesiet, jo lielākā ir varbūtība, ka Kār- vera kungs paliks pašreizējā stāvokli.

-    Es tikai cenšos viņu pasargat.

Balss atgadinaja klusu čukstu. Šķita, ka viņa pūlas pārliecināt ne tikai ārstu, bet ari sevi. Viņas ciešanas bija tik acīmredzamas, ka instinkti mudina ja Gaizelu pastiept roku un mierināt sievieti. Taču profesionālis zinaja, ka neko nedrīkst ne teikt, ne darīt. Šai sievietei pašai jāpieņem lēmums.

Tomēr laiku viņas uzrunašanai doktors bija izvelejies apzina- ti. Viņš zināja, ka vakar ar Aliksu runājis doktors Maršāns, un tūdaļ saprata, ko tas nozīme. Nav apmaksati Karvera rēķini. Ja tos nesamaksas, pacientam nāksies pamest slimnīcu. Tātad pulkstenis, kas skaita laiku līdz Karvera padzīšanai no slimnīcas, vēl izmisigak uzsvēra arstešanas nepieciešamību.

Aliksa centas apslapēt domas par neapskaužamo situāciju, ka- da viņa nonākusi. Visbeidzot viņa pieņema lēmumu.

-    labi, - Aliksa teica, - es izstāstīšu… Es centos begt no kada vira, no tada paša krieva ka es. Viņš bija ļoti bagats, ļoti ietekmīgs.

-    Bija? - parjautāja Gaizels.

Aliksa šķita neieverojam šo iejaukšanos un netiešo noradi ārstā jautājuma.

-    Viņš bija sūtījis savus vīrus, lai aizved mani atpakaļ. Kārvers… Semjuels uzzinaja, kur mani meklēt, un ieradas Gštade. Ceroja iemainīt mani pret… noteiktu informāciju. Taču cilvēks, kas turēja mani gūsta, negrasijas sakt šadas sarunas. Viņa viri sagra- ba Semjuelu un…

Šķila, ka viņa negrib vai nespej pabeigt teikumu.

-    Viņam nodarīja pari? - jautaja Gaizels.

-Ja. Izģērba, aizsēja acis, ieslēdza rokudzelžos. Un tad… piedodiet… -Aliksa uz bridi apklusa, lai saņemtos. Viņa strauji mirkšķināja acis un kremšļojas. - Atvainojiet, - viņa sacīja.

-Jus gribējāt teikt…

Atkal ierunājoties, Aliksa šķita bezkaislīga, gandrīz lietišķa.

-    Semjuelam ap vidukli viņi aplika siksnu. Ta bija savienota ar talvadibas pulti. Kad pulti ieslēdza, siksna saka darboties ka elektrošoks - pietiekami spēcīgs, lai viņš nogāztos uz grīdas un locītos, nespedams sevi kontrolēt. Viņi ta izrīkojas manu acu priekša, pie manam kajam, tādejādi apkaunojot Semjuelu.

-   Cik reizes atkartojas iedarbība ar elektrošoku?

-   Trīs vai četras, bet varbūt vairāk, tikai es neredzēju.

-    Vai tas bija viss?

-    Ne, ar to tikai sakās. Pec tam viņš tika aizvests un piesiets pie krēsla, lai vairs novarētu pakustēties. Telpa bija pilnīgi balta - visas sienas, grīda, griesti bija balti. Un tur bija ļoti auksts. Mute viņam tika iebāzts adas vīkšķis. Acu plakstiņi tika nostiprināti ta, lai viņš tos novarētu aizvērt vai mirkšķināt. Tad viņam uzlika austiņas. Tika ieslegta spilgta gaisma, kas spīdēja viņam tieši acīs.

Un austiņas atskanēja nepārtraukts spalgs troksnis. Tada stāvokli es viņu atradu. Viņš ta bija nosēdējis gandrīz četras stundas…

-    Saprotu… - domīgi nočukstēja Gaizels. Stāsts bija šausminošs, taču viņš centas neļauties ta ietekmei. Saja kabinetā visam vajadzēja izklausīties ka informācijai, kas palīdzes noteikt pareizo diagnozi. Tikai vakarā, sēžot majas ar dzeriena glāzi rokā, viņš varēs atgriezties pie ši stasta un apdomat Karvera izciestos pārbaudījumus kā vienkāršs cilvēks. - Tagad es saprotu, kadas bailes viņu nomoka, - ārsts turpinaja. - Viņa prāts izslēdzis no apziņas šis mocības, taču zemapziņa tas nepārtraukti atkartojas. Taču viens jūsu stasta aspekts māni joprojām mulsina… Ja viņš bija piesiets pie krēsla un nespeja pakustēties, ka viņam izdevās aizbēgt?

-    Es pārgriezu saites, - atbildēja Aliksa.

-   Bet tur bija tas virs, par kuru jus runājāt, un viņam pakļautie…

-Ja.

-    Ka tad jus…

-    Es neesmu jusu paciente, - doktoru partrauca Aliksa. - Mūsu sarunai nav likumīga pamata.

-   Ta, protams, ir… lāču, ņemot verā, ka bija viena sieviete un vairaki vīrieši, jusu nciba noteikti bija pašaizsardzība.

-   Tieši ta. Ta tam vajadzētu but.

Apjautis tikko dzirdēto, Gaizels palocīja galvu.

-    Bet ir vēl kas, - Aliksa piebilda.

-Kas?

-    Es gribētu, lai jUs saprotat, kas Semjuels bija par cilvēku… pirms notikušā.

Aliksa uz bridi apklusa, cenšoties atrast īstos vārdus. Tad viņa atsauca atmiņa to vakaru Parīzē un novērsās no Gaizela. Acis bezmerķīgi klīda pa telpu, viņa šķita koncentrējamies uz sevi.

-   Pirmo reizi satiekot Semjuelu Karveru, es mēģināju viņu no- galinat. Pēc nepilnas stundas es iegāju viņa dzīvokli. Mes abi zinājām, ka taja izvietotas lamatminas. Spridzekļiem vajadzēja de- toneties pec trīsdesmit sekundem. Taču es sekoju viņam taja dzīvokli - izvēlējos ta rīkoties, jo pilnīgi uzticējos viņam, zināju, ka viņš mani aizsargās, gribēju but viņam līdzas… - Aliksa atkal paskatijas uz psihiatru, bet tad novērsās. Šķita, ka viņa turpina runāt pati ar sevi. - Es gluži vienkārši veļos atkal but viņam līdzas.

-   Saprotu, - atbildēja Gaizels. - Paldies, Petrovas jaunkundz. Es zinu, cik grUti bija atsaukt atmiņa tik briesmīgus notikumus.

Viņš piecēlās un pastiepa roku. Ari Aliksa pieceļas kajas. Abi sarokojās. Taču viņš nekustejas - visu laiku tikai skatijas uz sievieti, it ka ari viņa butu paciente.

-Jus esat pārcietusi ārkārtīgi dziju traumu, - viņš teica. - Jums vajadzētu ar kadu aprunaties. Eudzu, nekautrējieties, ja vēlaties vienoties par konsultāciju. - Psihiatrs pasmaidīja. - Tad jūs būsiet mana paciente un varesiet ainat tik atklati, cik vien velesie- ties.

-    Pateicos, doktor. Paturēšu to prata. Bet tagad ludzu mani atvainot, drīz modīsies Semjuels. Un tad viņš grib redzēt mani.

9

Talaja Krievija Ļevs Jusovs sēdēja nespodraja bara ar nosaukumu "Kabulas klubs", cenšoties ieskaidrot Bagratam Baladzem, cik nozīmīgs ir no skata necilais papīra gabaliņš ar cipariem. Bag- rats Baladze bija melnīgsnējs, grezni ģērbies, apmēram trīsdesmit gadus vecs psihopāts ar usam. Kluba valdoša trokšņa un izdzerta vodkas daudzuma deļ nebija viegli novērtēt šo dokumentu - īpaši tadeļ, ka Jusovs nevelējās atklat ta fizisko atrašanas vietu, kamēr Bagrats nebūs piekritis darījumam.

-   Ka es varu maksat, ja neesmu redzejis preci? - jautaja Bagrats.

-   Ja dokuments izrādīsies īsts, cik tu man maksasi?

-   Piecus tūkstošus amerikaņu naudas.

Jusovs bija cerējis uz lielāku summu. Viņš zinaja, ka dokuments ir miljonu vērts - bridi, kad bus sasniedzis galamērķi. Bet valsti, kur amerikāņu valūta bija daudz vērtīgākā par vietējiem rubļiem, pieci tūkstoši dolāru bija krietni vairak neka viņš spētu nopelnīt desmit gados.

-   Desmit tūkstoši, - viņš teica.

-   Neterē manu laiku, vecīt, - attrauca Bagrats, celdamies kājās. - Tu prasīji, cik esmu gatavs maksat. Es atbildēju. Ja tas tevi neinterese, ej pie velna!

-   Labi, labi! - iesmilkstējās Jusovs, noskatīdamies, ka iespējamais naudas devejs attalinas no galda. - Pieci tūkstoši.

bagrats pagrie/as pret vienu no saviem rokaspuišiem.

-   Redzi? Viņam piemīt veca vira viedums. - Viņš atkal apsēdas, no žaketes kabatas izņēma naudas žūksni un nolika galdam pa vidu. - Te bus nauda. Kur ir saraksts?

Pasniedzies sev aiz muguras, Jusovs no bikšu kabatas izņēma aploksni. Atvēris to, viņš izņēma papīra lapas.

-   Skaties, - viņš teica. - Pirmais ir platums, otrais ir garums, tad seko kods. Ar ieročiem, kas pieminēti šaja papīra, var sakt pasaules karu.

bagrats apsvēra priekšlikumu un tad palocīja galvu.

-    Labi, esam vienojušies. Ņem naudu!

Viņš pastūma žūksni tuvāk Jusovam, kas to paķēra tik alkatīgi, ka nodeva savu izmisumu. Šķita, ka viņš grib noglābāt naudu, iekams bandīts pārdomājis. Bagrats uzlika roku Jusova plecam.

-   Nesteidzies, - viņš teica. - Man ir ari citas darīšanas, bet tev vajadzētu palikt un nosvinēt. Izpriecājies… uz iestādes rēķina. - Bagrats paņēma aploksni un aizgāja. Iedams viņš uzsauca bārmenim: -Aiznes vodku manam draugam… īpašo vodku, saprati? Vislabako!

Kandža jeb nainogons ir alkohols, ko nelegāli dzen it visur Krievijā. Tā sastava var but medicīniskais dezinfekcijas līdzeklis, bremžu šķidrums, šķiltavu uzpildīšanas gāze, lēts skūšanas losjons un pat sērskābe. Pēc ta iedzeršanas miruši tūkstoši krievu, daudzi kļuvuši akli un cieš no hroniskas aknu kaites, tadeļ ārsti un kriminālmeklētāji nemaz nejutās pārsteigti, kad atkal nakas sastapties ar kārtējo gadījumu.

Tādēļ Bagrats Baladze rūpīgi apsvēra, vai atteikties no kārtējās satnogona partijas, ko piegadaja vietējais kontrabandists. Tas bija ārkārtīgi indīgs un tādēļ to bija grūti pārdot pat ļoti izslāpušām dzērājām, bet Bagrats atskarta, ka viņa roka nonācis ideāls slepkavības ierocis.

Kad Jusovs sabruka līdzās tukšajai pudelei, viņu aiznesa līdz mašīnai un nogadaja līdz klusai šķersieliņai netālu no viņa daudzdzīvokļu majas. No kabatas tika izņemta amerikāņu valūta, bet pats Jusovs izgrūsts uz ietves. Nakamaja rīta par viņa līķi tika ziņots milicijai, un Jusovu nogadaja morga. Līķa sekcija tika veikta visai pavirši. Milicija izmeklēšanu neuzsāka. Kārtējā dzērājā nave nebija nekas sevišķs un svarīgs.

Aizsardzības ministrijas Divpadsmitaja parvalde Jusova navi drīzāk nosvinēja, nevis āpraudaja. Viņa pienākumus parņema jauns darbinieks, kas bija daudz pretimnākošāks.

Jaunajam darbiniekam nebija ne jausmas, ka vispār pazuduši dokumenti un tie pārdoti ambiciozam bandītam, kurš jau mēģina izgudrot, ka tos izmantot, lai par vairakiem pakapieniem paceltos kriminalaja hierarhija, bagrats zinaja, ka ir vidutāji, kas specializējušies parasto, ķīmisko, bioloģisko un kodolieroču piegādes darījumu slēgšana starp īpašniekiem Krievijā un tiem, kas alkst ieročus iegādāties, bija jaatrod šads tirgonis, taču slepeni no citiem - daudz ietekmīgākiem kriminalajas aprindas. Ja informācijā noplūdīs, no viņa atbrīvosies tikpat veikli, ka viņš tika gala ar Jusovu.

Tādēļ Bagrats Baladze saka uzmanīgi klaušinat. Un pasaule spēra pirmo aklo soli uz Armagedona pusi.

10

Veilons Makabs spora otro soli uz ši nāvējošā ceļa - pie pārpildītās arēnas I Ijūstonas centra, Teksasas štata.

Pirms pieciem gadiem viņu pacēla gaisa ar glābēju helikopteru. Viņa acis toreiz žilbinaja gaismas šautras, ausis skaņoja nomācošā skaņa - it ka miljoniem eņģeļu vēcinātu spārnus. Pirmos vārdus, kas nonaca līdz viņa apziņai, izteica neatliekamas palīdzības dienesta mediķis:

- Jusu izglabšanas ir īsts brīnums.

To teica ari ārsts, kad Makabs tika nogādāts tuvakaja slimnīca. Tapat ziņu reportieri, kas bija apsēduši necilo eku; advokats un finanšu direktors, kas atlidoja no viņa korporatīva štaba Sananto- nio pilsēta; stjuarts, kurš aprūpēja Makabu lidmašīnas reisa atpakaļ uz Teksasu, - viņi visi to sauca viena varda. Par brīnumu.

Dienam un nedoļam pec katastrofas viņš atkal un atkal doma- ja par neticamo izglabšanos no nāves ķetnām - un arvien ciešāk nonaca pie slēdziena, ka tas nebija parasts brīnums šī varda ikdienišķajā nozīmē, bet gan kaut kas absolūti neiedomājams un neticams. Viņu izglābis Dievs, un viņš piedzimis no jauna. Makabs juta pienākumu rīkoties ka glabtajam piedienetu.

Kopš ta laika pret viņu izturējās labi. Viņa tols bija mainījies. Tika izbeigtas apsūdzības par vardarbību, politisko konipciju un vandalismu apkartcja vide. Tagad Makabs tika godināts ka filantrops, miljardu ziedotājs labdarīgiem mērķiem un ka dziļi reliģiozs virs. Kanadas Civilas aviacijas parvaldes izplatītajā oficiala- ja ziņojuma katastrofa tika nosaukta par negadījumu. Taču Makabs tam nenoticēja ne mirkli. Kads gribēja viņa navi, un šim kadam tas gandrīz izdevās.

ļa tiktu slēgtas derības, Makabs liktu naudu uz to mehāniķi Landinu, kurš bija ienācis lidostas atpūtas telpa un burtiski lūdzies, lai viņam atļauj iekāpt lidmašīna. Makabs Inuvika bijis neskaitāmās reizes, bet šo mehāniķi nekad agrak nebija redzejis. Un varbūt nekad vairs neredzes. Diemžēl.

Viņam gribētos paspiest ta vira roku.

Šis algotais slepkava padarījis Makabu par cilvēku, kads viņš bija tagad. Žēl, ka nāvē nācās aiziet sešiem cilvēkiem, lai glābtu viņu, bet - ja tads bija Dieva plāns, ko tur iebilst?

Tapat ka daudzi desmiti miljoni līdzpilsoņu, ari Makabs tagad ticēja debesbraukšanai - Dieva izredzetu ļaužu nonakšanai debesīs. Kas gan bija viņa izglabšanas, ja ne izredzetības mirklis? Pēdējas dienas vairaku notikumu deļ ši pārliecībā kļuva teju par apsēstību. Viņš pievienojās draudzei, kuras locekļi no savam baz- nicam bija sapulcējušies šajā iespaidigaja arēna, lai uzklausītu debesbraukšanas evaņģēlistu, Viņa Svētību Ecekiēlu Reju. Kad milzīgais koris ar diviem simtiem spēcīgu, purpura un zelta tala- ros ģērbtu dziedātāju pabeidza himnu un apsēdas, Makabs mācītājā sprediķi gaidīja tikpat satraukts ka ikviens cits šaja tukstoš- galvainaja pūli.

I'irmajas rindas sēdošie saka aplaudēt - plaukšķinašana pieņemas speķa, un pūlis tai dedzīgi pievienojas. Pec mirkļa visi bija kajas, sita plaukstas, sajūsma kliedza, sveicot plecīgu un spēcīgu viru atturīgi melna uzvalka, ar prožektoru gaisma mirdzošiem sirmiem matiem. Viņš devas pie paaugstinajuma skatuves centra.

Kadu bridi Rejs rami stāvēja, ka izcils mākslinieks izradīdams pateicību par aplausiem un gaidīdams, kamēr ovācijās sasniegs kulmināciju. Tad viņš pamaja ar galvu un sasita plaukstas, klusi skaitīdams deviņpadsmito psalmu:

-    Lai Tev patīk manas mutes valoda un manas sirds domas Tava priekša, ak, Kungs, mans patverum un mans pestītāj!

Dievlūdzēji viņam atbildēja ar nočukstētu "Amen". Pieliecies ka lūgšana, mācītājs nogaidīja, kamēr iestājās klusums, tad pēkšņi izslējās un atplauka smaida. Abas skatuves puses izgaismojas divi milzīgi videoekrani.

-    Mani draugi, - viņš iesaka sulīga, spēcīga balsi, kas aplieci- naja pasaules valdnieka varu, taču vienlaikus saglabaja tieši tik lielu Rietumvirdžīnijas akcentu, lai klausītajiem butu skaidrs, ka viņš nav aizmirsis savas saknes. - Ls nesu jums labo vesti par Glabeja atgriešanos! Ta ir līksma vēsts Jēzus Kristus brāļiem un masam. Taču ta ir vēsts par sapem, navi un mūžīgam mokām tiem, kas novērsušies no Kristus, tiem neticīgajiem, kuri izsmej To Kungu, grimst grēka un ļaujas Antikrista kārdinājumiem. Jus zināt, par kadu vēsti es runāju. Jusu sirdis ir iegraveti vardi no l'avila Pirmās vēstules tesaloniķiešiem ceturtās nodaļas sešpadsmitās un septiņpadsmitās rindas. "Jo pats Tas Kungs nāks zeme no debesim ar kliegšanu, ar liela eņģeļa balsi un ar Dieva bazūni, un tie iekš Kristus mirušie papriekš uzcelsies. Pec tam mēs, kas dzīvo jam un esam atlikuši, līdz ar tiem iekš padebešiem tapsim aizrauti un Tam Kungam pretī gaisa; un ta mes būsim arvien pie Ta Kunga."

Daudzi draudzes locekļi čukstēja šos vārdus līdzi un beigas uzgavilēja.

-    Alleluja! - nokliedza Veilons Makabs un tūdaļ saka sausi kasēt, spļaujot siekalas uz visam pusēm.

Rejs atzinīgi palocīja galvu.

-    Draugi, mums tikai japaskatas apkart uz tiem, kas svēti un dievbijīgi dzīvo saskaņa ar pieklājībās un morāles likumiem, bet, ieslēdzot televizoru vai izlasot indes pilnos vārdus mediju elites izdevumos, mes redzesim tos, kas izsmej Dieva vardu… kas ņirgājas par ticīgajiem… kas degrade svēto laulības institutu… kas grimst grēka un arlauhbas sakaros. Taču ticiet man, draugi, drīz viņus ķers Kristus sirpis, tapat ka citus Antikrista sekotājus. Jo nak atmaksas diena, un tā pienāks ļoti drīz!

Klausoties sprediķi, draudzes locekļi nepārtraukti sarunajas. Rejs atkal pacēla roku, lai iestātos klusums un viņa vārdi tiktu sadzirdēti.

-Jus varat jautai, ka es to zinu. Ka es varu but pārliecināts, ka tuvojas Ta Kunga diena? bet ta man saka priekša Bībele! l'ado- majiet, kas teikts l'avila Otra ja vēstulē Timotejam, trešaja nodaļa. "Pēdīgās dienas briesmīgi laiki naks. Jo tie cilvēki bus pašu mīļotāji, naudas karigi, lielītāji, lepni, zaimotaji, vecākiem nepaklausīgi, nepateicīgi, nesveti. Bez mīlestības, nesaderīgi, apmelotaji, kas nesavaldas, kas briesmīgi, kas labu nemīl. Nodevēji, nebednieki, uzputīgi, kas vairak mīļo kārības, ne Dievu." Mateja evaņģēlija divdesmit ceturta nodaļa mus brīdina, ka "celsies tauta pret tautu un valsts pret valsti… jo tad daudz viltīgi pravieši celsies un daudz pievils… netaisnība ies vairuma". Izklausas pazīstami, vai ne? It kā mes runātu par šodienas pasauli! Un nu mes gaidam pēdīgo brīdinājumu, ka gals ir tuvu, ka pats Satans nonāks zemes virsu. Draugi, jums jabut modriem! Jo Satans drīz bus klat, un tanī bridi mums jabut gataviem karam. Mes zinām, kur notiks pedeja, izšķiroša kauja, jo Rakstos teikts: "Un viņš tos sapulcināja uz to vietu, kas ebrejiski top saukta Armagedon." Daudzi no jums jau zina, ka šī vieta, ko sauc par Armagedonu, tiešam eksistē. Tas ir Megido kalns Izraēla zeme. Jus to varat skatīt paši savām acīm. Bet, brāļi un masas, nebaidieties no izšķirošās kaujas! Jo Kristus, kas atgriezīsies, bus visvarenais Kristus, cīnītājs Kristus balta zirga, un viņš liks saviem naidniekiem bailēs trīcēt. Tādēļ priecājieties, ka viņš naks! Esiet laimīgi, ka jus tiksiet glābti. Taču esiet gatavi pēdējai cīņai starp labo un ļauno. Jo viņš ir Kristus… nesis pestīšanu… Un viņš jau nak!

Kad apkārt atskanēja saucieni "Amen" un "Lai slavēts Dievs", Veilonu Makabu parņema pretrunīgas jutas. No vienas puses, viņš priecājas par nenoveršamo pestīšanu un brīnišķīgo svētlaimi, ko viesa macitajs Rejs. No otras puses, viņu pildīja noslēpumainas bailes, kas bija tikpat spēcīgas ka tas, ko viņš piedzīvoja lidmašīnas katastrofa.

Pirms dažam nedeļam, nespedams pieveikt klepu, kas viņu mocīja visu ziemu, Makabs beidzot aizgaja pie ārsta. Pēc vairakam stundām viņš tika nosūtīts pie onkologa M. D. Andersona centra Hjustona. Lai butu drošs par diagnozi, nedeļas beigas viņš saņēma vel viena doktora slēdzienu - to deva kads Slouna-Keteringa centra vadošais speciālists Ņujorka.

Un abi apgalvoja vienu un to pašu. Makabam plaušas bija divi neoperējami audzēji. Vēzis skāris ari smadzenes. Ārsti nebija pārliecināti, taču uzskatīja, ka vezi izraisījušas ķīmiskas vielas, ko viņš ieelpojis degošaja lidmašīna. Makabs to uztvēra ar rugtu ironiju - slepkavam tomēr izdevies panakt savu. Viņam atlikuši tikai daži meneši - labakaja gadījuma deviņi -, bet pec sešiem viņu ieliks slimnīca. Viņš lēnam tuvojas gaidošajam kapam. Un tadeļ Makaba sirdi grauza bailes, ka viņš nomirs pirms Lielas dienas.

Protams, viņš ticēja augšamcelšanai un mūžīgai dzīvei. Katru nedeļu viņš šo ticību stiprinaja baznīca. Taču ši ticība neglaba, kad nakts tumšakajās stundās viņu savās spīles turēja doma par paša iznīcību. Par spīti mierinošajiem Dieva vārdiem, viņš neva- reja but pārliecināts, ka liks pamodinats no pēdējas, mūžīgās dusas. Vairāk par visu viņš gribēja piedzīvot to dienu, kad Dievs atgriezīsies pie savas draudzes. Ilgojas pieredzet masu iznicināšanu, ko sava runa piemineja macitajs Ecekiēls Rejs, - kad Kristus šķaidīs dusmu augļus un naidnieku asinis līdz maļam pielies Izraēla zemes ielejas.

Ja ši masu iznīcināšana neizcelsies pati, Veilons Makabs bija gatavs to sarīkot - pat tad, ja tādēļ butu jaaldod pēdējais grasis.

11

Aliksa ar autobusu ai/brauca atpakaļ uz Ženēvu, kajam šķērsoja Ronas upi un devās augšup uz. vecpilsetu pa šauram bruģētam ieliņām gar augstam un šauram mājām, kas atgadinaja gra- matas plauktos. Šokolādes tirgotavu skatlogos bija izvietotas sirdsveidīgas kastes. Modes preču veikaliņi un dizaineru saloni pie- davaja veļu un pavedinošas kleitas. Un visam pari slejas bankas - zinadamas, ka visam šaja pasaule, ari mīlestībai, ir sava cena.

Uz mirkli apstājusies, Aliksa aplūkoja manekenu īsā melna kokteiļkleitiņa un kurpītes ar augstiem papēžiem un paris šauram adas siksniņām.

Reiz viņa ari bija ta ģerbusies, izvēloties drebes pašpārliecināti, apzinoties, kadu efektu tās radis. Aliksai atkal gribējās but la- dai sievietei - turēt viena roka glāzi ar dzērienu, bet ar otru ieķerties elkoni glītam vīrietim. Taču veikala skatloga atspulga bija redzama nožēlojama būtne labdarības veikaliņa pirkta mēteli un Ietos džinsos. Stundas laika viņai jaatdabu savs dabiskais skaistums, kaut jāuzzīmē tas, lai piemuļķotu "Alus pagraba" klientus - dzērājus ar neveikliem pirkstiem, kas kopa ar parak dargajiem dzērieniem grib saņemt arī vizuālu baudījumu.

Aliksa atgriezās Karvera augšstava dzīvokli. Istabas bija tukšas - mebeles atri vien tika pārdotās, lai apmaksa tu nebeidzamas sanatorijas prasības. Viņa ilgojas pec milzīga Česterfilda dīvāna un antīkajiem adas krēsliem, kas pec gadu desmitu lietošanas bija kļuvuši vel mīļāki un mīkstāki. Nebija vairs ari Karvera iemīļota platekrana televizora un atskaņošanas sistēmas, tapat ka gleznu. Izņemot vienu. Tā kārajas virs kamīna dzīvojamā istaba - koša impresionistu versija par Viktorijas dienas svinēšanu pludmalē, kur sievietes pacēlušas svārkus un vīrieši uzrotijuši bikses, lai ļautos nevainīgiem priekiem.

Atlika vien uzmest aci gleznai, lai atsauktu atmiņa pēcpusdienu, kad viņa to ieraudzīja pirmo reizi. Ģērbusies viena no vecajiem sporta krekliem, viņa bija ērti saritinājusies atpūtas krēsla ka miegains kaķis un vēroja Karveru, kurš staigāja šurpu turpu pēcpusdienas gaismas mestajos putekļainajos kūļos. Viņš kustējās ar dzīvnieka grāciju un vieglumu, un visbeidzot pārliecās par viņas krēslu. Aliksa juta viņa skatienu, lād viņš pasniedza krūzīti kafijas. Kārvers bija pamanījis, ka viņa skatās uz gleznu.

-   Tas ir Lalverta līcis, - Kārvers skaidroja, - Dorsetas grāfiste, uz rietumiem no manas vecas bāzes.

-   Skaisti. Kas ta bija par bazi?

Kārvers iesmejas.

-   To es nedrīkstu teikt. Tu varbūt esi bīstama krievu spiedze.

Ari Aliksa pasmaidīja un teica:

-   Nē, es neesmu spiedze. Vairs neesmu.

Tā bija patiesība. Topēcpusdien Karvera dzīvoklī viņa pirmo reizi mūža bija normālā sieviete, ļaudamas svētlaimīgajai iespe- jai iemīloties.

Šis sapnis viņai lika atņemts, bija muļķīgi pieķerties tik patētiskai, meitenīgai ilūzijai par romantiku. Realaja pasaule nekā ta- da nebija - tur valdīja tikai nebeidzama cīņa par izdzīvošanu, ciņa, kas nepazīst sirdsapziņas pārmetumus vai morāles principus. Kad viss bija atņemts, atlika apsvērt tikai divas svarīgas lietas: viņa patiešām gribēja izdzīvot, un tādēļ jāizdomā, ka to izdarīt.

12

Kurta Vermulena mobilais telefons saka dukt tieši pusdienu laika. Viņš atvēra aparatiņu un paskatījas uz vardu ekrana. Tad viņš pagriežas pret parejiem cilvekiem pie galdiņa itāliešu restorānā Džordžtaunas rajona Vašingtonā, Kolumbijas apgabala, nožēlas pilns pasmaidīja un teica:

- Atvainojiet, bet man jaatbild. - Klausule viņš nočukstēja: - Pagaidi! - Tad pieceļas un devās pie durvīm. Patiesību sakot, viņu bija pārņēmusi atvieglojuma sajuta.

Bobs un Terija bija domājuši labu, kad uzaicinaja viņu pusdienas četrata - kopā ar Meganu, trīsdesmit deviņus gadus vecu advokāti. Viņa patiešam bija gards kumosiņš: pievilcīga, gudra un priecīga, ka var izlādēt tiesas zāle uzņemto agresiju. Kurts bija pārliecināts, ka patīk viņai. Un ta bija problēma.

Kopš Eimijas nāves bija pagajuši astoņpadsmit meneši, taču viņš joprojām nespēja satikties ar kadu citu sievieti. Eimiju viņš sastapa tūkstoš deviņsimt sešdesmit ceturta gada vasara, pirms iestašanas koledža. Abi saskrējās Pitsburgas mūzikas veikala, cenšoties nopirkt pēdējo A HurJ Day's Night eksemplāru. Tanī bridi sakas attiecības, kas ilga trīsdesmit gadus un diemžel nebija svētītas ar berniem. Tad Eimijai atklaja krušu vēzi, un pēkšņi - to tiešam neviens nebija gaidījis - viņš dzīvajos palika viens un vientuļš.

Līdz šim Kurla dzīvi bija noteikusi Eimijas klātbūtne - tikpat liela mera ka viņa izskatu izcēla zilas acis vai smilškrasas mati. Tagad viņas vairs nebija, un Kurts jutas nepilnvērtīgs. Vel ļaunāk - viņš nezinaja, ka lai atkal kļūst par vienu veselumu. Kopa ar Eimiju viss šķita dabiski. Daudz kas tika saprasts ari bez vārdiem. Bet tagad visu nacas izskaidrot, un viņš nebija pārliecināts, ka ir tam gatavs, ļa, viņš bija ticies ar paris sievietēm. Nebija taču nekāds muks. Taču tada ka Megana bija pelnījusi kaut ko vairak neka gadījuma sakaru. Un Kurts Vermulens nezināja, vai spes to dot.

Ne tagad, kad prata rosījās domas par pasaules likteni.

Stavedams restorāna ārpusē, Viskonsinas iela, viņš izjuta janvāra vakara dzestrumu.

-Tagad, Frenk, es varu runāt. Kas jauns?

-   Neka laba, Kurt. Apspriedu lavu lietu ar valsts sekretāru, taču noskaņojums Valsts departamenta liecina, ka viņi tavam viedoklim pilnīgi un absolūti nepiekrīt. Nepārproti mani, visi patiešam novērtē tavu veikumu, taču viņi situāciju redz citādi neka tu.

-   Ko? Viņi netic maniem vārdiem?

-   Ta nav. Bet ari noticējuši viņi negrib par to ne dzirdēt. Saproti, mes ka administrācijā savu nostāju esam pauduši visnotaļ skaidri. Esam izvēlējušies zirgu izjādei, un nu ir par veļu to mainīt.

-   Jus esat izvēlējušies nepareizo zirgu.

-    Varbūt, Kurt, bet visi ir apmierinati ar šadu lēmumu. C.an valsts, gan Pentagons, gan Lenglija bāze. Tu vienīgais doma citādi. Paklau… Mes visi zinām, ka tev pēdējos paris gados neklājās viegli - esi aizgajis no dienesta, zaudējis sievu. Kadeļ tev lauzīt galvu par šo lietu? Neviens to neuzskata par uzmanības vērtu prioritāti. Neizmet mēslainē gadu desmitos iemantoto reputāciju kaut kadu dažu trako deļ! Tici man, viņi nav ta vērti.

-   Paldies par padomu, Frenk, - atbildēja Vermulens. - Nodod sveicienus Martai.

Viņš aizvēra telefonu, it ka ši kustība spētu apvaldīt vilšanos, kas plosīja sirdi. Visu dienesta laiku viņš bijis savējais - cilvēks, kura domas cienīja, kura spriedumam uzticējās. Tagad viņš izmests lauka un runa lietas, kuras neviens negrib dzirdēt. Dažkārt Vermulens jutas ka viens no tiem filmu varoņiem, kuru iesloga trako nama, lai gan viņš ir pie pilna prata. Jo vairak viņš kliedza, ka nav traks, jo ciešāk visi bija pārliecināti par pretējo. Vai ta jutas ari Vinstons Čerčils2 , skaidrodams savai tautai, ka nacisti apdraud pasauli, lai gan visi pārējie gribēja mieru par katru cenu?

Kurts papurinaja galvu par šadu pieņēmumu. Salidzinat sevi ar Cērčilu! Varbūt viņš tiešam juk prata? Bet restorānā viņu gaidīja izskatīga advokate, kas cereja uz izsmalcinātu pieauguša cilvēka rīcību. Kurts jau grasījās iet iekša, kad pamanīja mirgojošo ikoniņu, kas vēstīja par saņemtu ziņu. Atvēris balss pastkastīti, viņš ieklausijas sievietes balsi ar dienvidnieces akcentu: "Labdien, vai ģenerālleitnants Vermulens? Te Braiena no Nacionalo vērtību komisijas prezidenta biroja Dalasa. Zinu, ka esat izradījis interesi par musu organizāciju. Parit Ferfeksa, Virdžinijas štata, paredzēta musu dibinatājbiedru sapulce, un viens no lektoriem diemžēl nevar ierasties. F.s saprotu, ser, ka laika vairs nav daudz, bet varbūt jus varētu uzstāties viņa vieta? Mes butu ļoti pateici-

Vermulens noklausījas visu ziņojumu un noskaidroja, kur zvanīt, lai apstiprinātu savu piedalīšanos sapulce. Iedams atpakaļ restorānā, viņš izskatijas daudz laimīgāks neka bridi, kad gaja no ta ara.

13

Beidzot Karvera stāvoklis saka uzlaboties. Jau vairakus rītus viņš devās īsas pastaigas pa dārziem, kas ieskava klīniku. Aliksa gaja Ildzi, pacietīgi saukdama vārdus visiem cilvekiem, ko viņi sastapa, - tos pašus vārdus viņa bija saukusi ari iepriekšēja rīta. Viņi aizsaka rotaļu - nonācis kada vieta, Kārvers meģinaja atcerēties ceļu līdz galvenajai ieejai. Paretam viņam veicas, vienu otru reizi viņš ari atcerejas garamgajeja seju - un tad Kārvers atplauka zēniska līksme par paša sasniegumu. Bet tikpat bieži viņu biedēja gan cilvēki, gan lietas. Pietika ar pēkšņi atskanējušu skaļu balsi, mašīnas motora ierukšanos, zemas ziemas saules iespīdē- šanu acis - un Kārvers saravas un saka tik neganti raudat, ka medmāsām nacas steigties palīga ar nomierinošiem līdzekļiem un ratiņkrēsla aizvest pacientu uz palatu.

Reiz, vērojot, ka sagumušais Kārvers pec kārtējās panikas lēkmēs tiek aizvests, Aliksa saprata, ka nespēj neko nedarīt. I .ai ari akūts, jautajums nebija tikai par naudu - svarīga bija pašsagla- bašanas. Vajadzēja palīdzēt viņam atlabt un ari pašai justies la- bak. Katru dienu Aliksa juta, ka zaudē mīlestību, un viņa ienīda šo apziņu. Jutas pret Karveru bija vienīgas patiesas viņas dzīvē. Zaudēt tas nozīmētu zaudēt visu.

Atstājusi Karveru bezsamaņa guļam gulta, Aliksa devas atpakaļ uz dzīvokli, nosolīdamas uzņemties atbildību par savu un sava iemīļota likteni. Nomazgājusi no miesas un matiem klīnikas smārdu un nomāktību, viņa sev atgadinaja, cik prasmīga un atjautīga aģente reiz bijusi. Ka rīkotos ta sieviete? Pavisam vienkārši: saņemtos un ķertos pie darba.

Līdz pusdienlaikam viņa jau bija pieņemusi lēmumu.

Aliksa uzvilka vistīrākos un vispiegulošākos džinsus, kādus vien varēja atrast, baltu teniskreklu un ziemas meteli, ap kaklu aplika šalli, bet galvu nosedza ar bereti. Pleca somiņa viņa ielika savas vienīgas saulesbrilles un maciņu. No virtuves atvilktnes, kur Kārvers glabaja instrumentus, viņa paņēma asknaibles. Viņa bija gatava rīkoties, bija izstrādājusi plānu - un šī koncentrēšanas mērķim, apņēmība ļava justies krietni labak neka pedejo me- nešu laika.

Pirmās operācijas Valsts Drošības komitejas rindas viņa bija veikusi smalkas viesnīcas Maskava un Ļeņingrada. Viņa zinaja, ka šadi iestādījumi strada, tadeļ darbinieku un viesu puli jutas ka majas. Tāpat viņa strādās ari tagad.

Ka pirmo Aliksa izvēlējas hnperial - vienu no pilsētas elegan- takajam viesnīcām. Tas numuriņi vilinaja turīgus ārzemju turis- tus un biznesmeņus, bet bari un restorāni - Ženevas baņķierus un diplomātus. Ideala vieta, lai viņa varētu atjaunot senas prasmes. Bet vispirms bija atbilstoši jāapģērbjas. Ta ka trūka līdzekļu vajadzīgo drēbju iegādei, tas jāiegūst citādi.

Pagājusi garam viesnīcas parades durvīm, Aliksa apgaja ap- kart kvartalam un devas taisna ceļa uz dienesta ieeju. Ta bija pietiekami plata, lai varētu iebraukt kravas furgoniņi. Viena puse bija caurlaižu telpa, kur pie sienas piestiprināti darba laika uzskaites aparati, kas reģistrēja apkopēju, piegādātāju un remontstrādnieku ierašanos un došanos prom. Aliksa piegaja pie portje caurlaižu telpa un saka runāt pec iespējas sliktākā franču valoda ar spēcīgu krievu akcentu:

-Atvainojiet, ludzu.

Portjē tobrīd lasīja laikrakstu un nelikās par naceju ne zinis.

-   Atvainojiet, - Aliksa atkartoja. - Man tikšanas ar saimniecības vaditaju, piecpadsmita stunda, lai dabūt darbu istabene.

Negribīgi atravies no avīzes, portjē pieversas reģistrācijās žur- nalam.

Vārds?

-   Jekaterina Kratočvilova, - Aliksa atbildēja, noberot vārdus pec iespējas ātrāk un neskaidrak.

Vīrietis bezpalīdzīgi veras atvertaja lappuse un dusmīgi savilka seju. Viņam acīmredzami nebija ne jausmas, ko svešiniece tikko pateikusi.

-    Viņas nav, - portjē atbildēja. - Pienāciet cita laika!

-   Neiespejami! Man ir tikšanas. Ludzu, skatīties vel, Jekaterina Kratočvilova.

Garam pagaja paris istabeņu formastērpos un pagrieza galvu, lai paskatītos, kas tas par traci. Aliksa uztvēra viņu skatienu.

-   Varbūt jus palīdzēt, - viņa uzsauca istabenem. - F.s nakt tikties ar saimniecības vaditaju, norunātā tikšanas. Viņa var tikties tagad, ja?

Istabenes neizpratne palūkojas uz portje.

-  Es neko nezinu, - viņš skaidroja. - Žurnālā neka tada nav.

Aliksa veltīja sievietem vel vienu ludzošu skatienu. Ierašanas

laiku viņa bija rūpīgi apsvērusi. Trijos pecpusdiena viesi, kas nolēmuši doties prom, jau ir izrakstījušies, un viņu istabas tiek gatavotas nakamajiem klientiem, savukart tie, kas nolēmuši te par- laist nakti, jau ieradušies. Ši bija klusākā stunda visas dienas garuma, un pat visaizņemtakajai saimniecības vadītajai atradīsies brīvs brītiņš negaidītas darba mekletājas uzklausīšanai.

Viena istabene iežēlojās par Aliksu.

-    Es pasaukšu viņu, - sieviete teica.

-   Paldies, paldies, - Aliksa nemitējās atkartot, bet portje tēloja vienaldzību.

Istabenes nozuda.

Atkāpusies divus soļus, Aliksa nostājās ena.

Portje atsaka lasīt avīzi.

Gaiteņa talakaja gala paradijas sieviete vidējos gados, ar plānām lupām, bargu skatienu, teraudpelēkiem matiem, kas savīti mezglā uz pakauša, un lasamam brillēm, kas zeltīta ķedite kara- jas kaklā. Viņa runājās ar istabeni - acīmredzami aizkaitinata par traucējumu.

bija vajadzīgas tikai paris sekundes, lai Aliksa fiksētu saimniecības vaditajas teļu sava atmiņa. Tad viņa, neviena nemanīta, izslīdēja ara. Kad saimniecības vaditaja nonaca pie caurlaižu telpas, Aliksa jau sen bija prom.

Pusseptiņos Aliksa sedeja autobusa trīs solus aiz saimniecības vaditajas, kas brauca majas. Aliksa zinaja, ka viņai kabata ir atslēgas no katras dienesta telpas viesnīcā, tapat ka elektroniska atslēga, kas ļauj ieiet jebkura numuriņa. Ari istabenēm ir elektroniskas atslēgas, taču tas tiek piesietas viduklim, lai nejauši neizkristu vai neaizmirstos nevieta. Tikai tik atbildīgam darbiniekam ka saimniecības vaditaja bija atļauts atslēgas turēt rokassomiņa. Un Aliksas uzdevums bija parakņaties šaja somiņa.

Tas notika apkaimes lielveikala. Aliksa vēroja, ka saimniecības vaditaja uzkavējas pirmaja eja, lai no somiņas izņemtu iepirkumu sarakstu. Kamēr viņa uzlika lasamas brilles un ar pirkstu vilka pari papīra lapai, lai iegaumētu nepieciešamos pirkumus, somiņa palika vaļa.

Aliksa pagaja garam un ieskatijas somiņa. Redzami bija divi atslēgu saišķi: mazakais ar mašīnas un majas ārdurvju atslegam un lielakais ar viesnīcas atslegam, no kuram viena atgadinaja kre- ditkarti. Tieši ta Aliksai bija vajadzīga.

Taču bija jānogaida vēl desmit satraucošas minūtes, lai varētu paņemt atslēgu. Saimniecības vaditaja bija gandrīz nonākusi līdz kasei, kad pēkšņi apstājas ejas vidu. Uzlikusi brilles uz deguna, viņa atkal ieskatījās saraksta, nikni nošņācās par savu aizmāršību un aizsteidzās uz citu eju, atstajot iepirkumu ratiņus bez uzraudzības.

Aliksa mierīgi piegaja pie ratiņiem. Nesteidzīgi viņa ar as- knaiblem parknieba ķēdīti, kas vienoja elektronisko atslēgu ar lielo riņķi. Paņēmusi karti, viņa ielika to sava plecu soma. Kase samak- sajusi par salatiem un burku ar boloņas mērci, viņa nozuda vakara tumsa.

14

Kad ģenerālleitnants Kurts Vermulens piecēlās, lai uzrunātu Nacionālo vērtību komisijas locekļus, Virdžmijas štata Maklinas pilsētas luksusa viesnīcas banketu zale nebija vairak par astoņdesmit cilvēkiem.

Klausitaju pulka bija tikai virieši - sievietes netika aicinatas. Tie bija svarigakie cilvēki šaja ļoti privataja un slepenajā organizācijā, kas apvienoja pašus nopietnākos Amerikas konservatīvisma atbal- stitajus: politiķus, sludinātājus, lobijus, stratēģus, advokatus, aka- demiķus un biznesa vaditajus. Organizācija pulcēja miljonus, tas īpašumu vērtība pārsniedza desmitus miljardu. Organizācija varēja finansēt kandidatus vai boikotēt televīzijas sabiedrības. Lai ari tai patlaban bija liegta iespēja kontrolēt balto namu, tas rokas bija nepieredzēti milzīga ietekme uz valsts politiķiem.

Veilons Makabs bija viens no viņiem un ar interesi vēroja Ver- mulenu, kurš tuvojas paaugstina jumam.

Nacionalās vērtības, par kuram interesējās šī komisija, bija visnotaļ konkrētas. Viņi uzskatīja, ka ir amorali, varbūt pat zaimojoši neiekļaut valdība Dievu. Bet viņu Dievs bija ļoti īpašs - kristīgo baptistu dievība. Islama sekotājus viņi uzlukoja ar bailēm un naidu, kas sahdzinams tikai ar riebumu, ko islamisti juta pret amerikāņu satanisko un apšaubamo kulturu.

Tas nebija Kurla Vermulena vērtības. Viņš ticēja Dievam, taču ta bija personiska, privātā ticība. Runājot par valsti, kuras deļ viņš tik bieži bija riskējis ar dzīvību, Vermulens uzskatīja, ka Konstitūcija ir daudz svarigaks dokuments par Bībeli un Tēvi dibinātāji3 zinājuši, ko dara, kad nolēma atdalīt baznīcu no valsts.

bet patlaban Vermulens nebija tiesīgs apspriest šādus filozofiskus sīkumus. Viņam bija vajadzīgi draugi, un viņš nednksteja but parak izvēlīgs. Tadeļ Nacionalo vērtību komisijai viņš pasniegs kaut ko saprotamu un valoda, ko šie klausitaji spējīgi uztvert. Viņš bridinaja par karu, kas var pārņemt pasauli, par navi nesošu konfliktu starp reliģijām un civilizācijām. Un tas ir karš, teica Vermulens, ko Amerika izsaukusi pati pret sevi.

-    Kad viss sakas, - viņš lurpinaja klusā, taču spraiga balsi, - es sapratu musu liktenīgo kļudu.

Viņš aicinaja klausitajus atcereties tūkstoš deviņsimt astoņdesmit sestā gada vasaras beigas, kad pirmās slepenas ASV pretgaisa raķetes Stinger tika piegādātās modžahediem, kas cīnījās pret padomju invāziju Afganistana.

-    Viņi šo ciņu sauca par džihadu, kas burtiski nozīme "piepūli" vai "ciņu". Viņiem ta bija ciņa pret islama ienaidniekiem. Viņu pienākums bija karot, tādejādi kalpojot savam Dievam.

Vermulens nebija orators. Viņam labak patika rīkoties, tadeļ ru- naja viņš vienkārši, bez skaistam balss modulacijam, ko pieprata lādi sludinātāji ka Kcekiels Rejs. Taču Vermulens juta, ka telpa mainas atmosfēra, kamēr viņš stasta par karotajiem Dieva varda. Ta bija klausītajiem saprotama valoda, lai ari viņu Dievs bija pilnīgi citāds.

-   Šiem džihada karotajiem tika iedots pats navējošakais ierocis, un ar to apieties viņus macija ASV militārie instruktori mana virsvadība. Mes uzskatijam, ka mačam viņus sakaut komunistus. Taču aizmirsam, ka iemācām viņus sakaut ari mus. bet to, ka šiem džihada kaujiniekiem amerikaņi un kristieši nepatīk daudz vairāk neka krievi, mes sapratam tikai tūkstoš deviņsimt astoņdesmit devītajā gada, kad Sarkana armija beidzot izvācas no Afgani- stanas. Tadeļ tika reģistrēti visi, kas cīnījās ka modžahedi. Tas bija saraksts ar vārdiem un konta ktinformaciju, un to nosauca par "bazi" jeb arabu valoda par al-Qaeda. C.adu velak, tūkstoš deviņsimt deviņdesmitā gada augusta, Irakas diktators un musulmaņu nācijās vadonis Sadams Huseins iebruka Kuveita - vēl vienā musulmaņu valsti -, un viņa armijas daļas nonaca lidz Šauda Arabijas robežām. Domāju, jus visi zināt, ka tur tiek godināts I >ievs.

Telpu paršalca smiekli, tādejādi mazinot spriedzi. Kad tie apklusa, Vermulens turpinaja:

- Mes sakavam sliktos zēnus, atdevam kuveitiešiem viņu valsti un palīdzējām saviem sabiedrotajiem Šauda Arabija. Bet al- Quedu vīrus un viņu sabiedrotos eģiptiešu ļihad organizācijā tas neintereseja. Viņi redzēja tikai to, ka neticīgie amerikaņi ar savu uzturēšanos taja paša valsti, kur atrodas svētas pilsētas Meka un Medina, ir apganījuši šīs svētvietas. Viņi mus ienīda par to un nekad nepiedeva. Tatad mēs pazīstam šos cilvēkus. Mes zinām viņu vēlmi karot pret mums, pret musu ticību un musu dzīvesveidu. Viņi jau bija uzbrukuši ASV speķiem Sudana, Šauda Arabija un Adenas līcī. Bet ar to viņiem nepietika. Viņi gribēja uzbrukt pašai Amerikai. Jus jau zināt, ka tūkstoš deviņsimt deviņdesmit treša gada divdesmit sestaja februāri islama teroristi Pasaules tirdzniecības centra Ņujorka detoneja tūkstoš piecsimt mārciņu spridzekli. Spridzinātāji bija saistīti ar al-Qaeda un ari ar musu izlūkdienestiem. Sazvērnieki bija izmantojuši spridzekļu gatavošanas rokasgramatas, kuras tiem piegadaja Centrālā Izlūkošanas parvalde. Viņiem bija pieejamas musu īpašo vienību apmacibu centra kaujas mākslās rokasgramatas. Mes iemācījām šiem puišiem, kā uzlaist gaisā mus pašus, un joprojām turpinām to darīt. Pavērtējiet pilsoņu karu, kas sagravis kadreizejo Eiropas valsti Dienvidslāviju! bosnija aktīvi uzdarbojas islama džihada kaujinieki, kurus apmacija un apbruņoja ASV. Viņi iesaistās ari konflikta, kas patlaban izvēršas Kosova. Al-Queda un Ēģiptes džihada kaujinieki piedalas operācijās Albānijā un visa bijušās Dienvidslāvijas teritorija. Viņu mērķis ir izmantot šo kam ka instrumentu durvju atvēršanai uz, Rietumeiropu. Taču Pentagons, Valsts departaments un Centrālā Izlūkošanas parvalde joprojām absolūti noliedz draudus, ko šie viri rada. Kungi, tas ir vājprāts.

Pirmo reizi Vermulens bija pacēlis balsi un īpaši uzsvēris kadu vardu. Viņš savu runu bija turpinājis ka tālo distanču skrējējs, kurš taupa speķus pēdējam aplim. Uz Veilonu Makabu tas atsta- ja iespaidu. Viņš sāka saprast, kadej Vermulens nopelnījis trīs zvaigznes vel pirms piecdesmitas dzimšanas dienas.

-    baidos, ka mes esam aculiecinieki pirmajam nelielajam sadursmēm lielaja ticību kara, kas var noteikt pasaules stāvokli na- kamajas desmitgades un pat simtgades. Islama karavīri neizmantos tankus vai raķetes, bet gan bumbas, kas piestiprinātās viņu ķermeņiem. Jo viņi ir gatavi ziedot visu, pašu dzīvību ieskaitot, turpretī vairumam no mums trūkst drosmes vai gribasspēka vispār jebko ziedot. Musu sabiedrība ir mīkstčaulīga. Musu līderi neuzdrošinās teikt velētajiem patiesību. Viņi paši negrib dzirdēt patiesību! Tadeļ esmu ieradies pie jums, Nacionalo vērtību komisijas locekļiem, - es zinu, ka jus pratīsiet novērtēt likmes, uz kuram mes spēlējam. Mes ka mēnessērdzīgie soļojam pretī postažai. Ja nepamodīsimies, musu vērtības, musu brīvība un ticība tiks noslepkavota. Paldies.

Kamēr ar koka paneļiem apdarinato telpu paršalca aplausi, Veilons Makabs mierīgi un klusi pētīja Kurtu Vermulenu, uzmanīgi novērtējot viņa potenciālu. Kad kņada bija norimusi un Vermulens atgriezies savā vieta, pa ceļam sarokojoties ar klausītajiem un saņemot draudzīgus uzsitienus pa plecu, Makabs piegāja pie viņa, iespieda plauksta savu vizītkarti un pieliecās, lai iečukstētu ausi:

-    Ģeneralleitnant, man patika jusu runa. Hsmu pārliecināts, ka varu jums palīdzēt. Varbūt velak aprunāsimies?

Tad steigšus izmeta atvainošanas vārdus, iztaisnojas un aizlika mutei priekša plaukstu. Viņš atkal klepoja - tas bija kartejais atgādinājums, ka Nave ir tuvu.

15

Aliksa uzlika saulesbrilles un tad iegaja hnperiul viesnīca ka savā īpašuma. Pašpārliecinātībā bija panakumu atslēga. Ja neskaita nejaušu garamgajeja skatienu, neviens viņai nepievērsa ne vismazako uzmanību. Aliksa devās pie galvenajam kapnem un nonaca pirmaja numuriņu stāvā.

Aizgājusi līdz gaiteņa galam, viņa pārliecinājās, ka apkart neviena nav, un pieklauvēja pie durvīm.

-   Entrez!4 - atskanēja balss ar britu akcentu.

Iekams Aliksa paguva aizbēgt, durvis atvērās. Tajas staveja virs vidējos gados - tikko no vannas istabas, ar dvieli ap vidukli. Viņš izbrīnīts iepleta acis un nopētīja svešinieci no galvas līdz kajam. - Ja? Ka vani jums palīdzēt?

-    Piedodiet, - Aliksa stomījās, - sajaucu numurus.

-    Ienāciet vien, - vīrietis aicinaja, būdams pārliecināts par savu spēju paved inat.

Papurinājusi galvu, Aliksa metas prom. Vīrietis mirkli paslavēja un noskatijas svešiniece, bet pēc tam iegaja atpakaļ sava istaba.

Aliksa meģinaja vēlreiz - gaiteņa otra gala. Neviens neatsaucas. Viņa iebaza elektronisko atslēgu atvere, un līdzas durvju rokturim iedegas zaļa lampiņa.

Numuriņa neviena nebija, gultas glīti saklatas, skapji - tukši.

Treša ja istaba bija skaidrs, ka to apdzīvo vīrietis un no viņa mantam Aliksa neko nevares izmantot.

Beidzot uzsmaidīja veiksme - ceturtajā numuriņā. Ka liecina- ja zīmītes pie bagažas, tur dzīvoja Šulcu paris, lzskatijas, ka viņi devušies vakara izklaides - dienas drebes bija izmētātas pa gultu un kresliem, vannas istaba uz grīdas atradas mikli dvieļi, bet ap izlietni izbārstītā Chanel kosmētika. Sieviete acīmredzot gatavojusies aktīvai sabiedriskajai dzīvei, jo skapi bija vēl divas vakarkleitas - un kaut ko taču viņa bija uzvilkusi arī šaja vakara. Kleitas nebija Aliksas gaume, savukart glītas augstpapēžu adas kurpes plauktiņa viņai ļoti iepatikas. Pēc piecām minūtēm viņa jau gaja prom - kurpes bija somiņa, bet seju klaja puderkrems un vaigu sārtums.

Otraja stava viņa pieklauvēja pie durvīm, taču atbildi nesaņēma. Iegājusi istabiņā, viņa uzduras mīlnieku pārim. Gaismas bija izdzēstas, un mUzika uzgriezta uz skaļako. Aliksa izmetās ara, pirms pārītis aptvēra, ka viņa tur vispār bijusi.

Izmēģinājusi vēl piecus numuriņus, Aliksa parādijas gaiteni ar melnu zīda korseti zem Karvera meteļa un spīdīgi sarkanam lupām - lieta bija likta kadas sievietes Chritfian Dior kosmētika. Trešajā stāva Aliksa atvainojās kadai afrikānietei - savai vienaudzei - un pec dažiem numuriņiem arī kadam ķiniešu uzņēmējam, kas bija iegrimis darba pie klepjdatora. Nakamajā istabiņā viņa tika pie melniem svārkiem, kas pieguleja ka uzlieti, un caurspīdīgam melnam zeķbiksem.

Visu laiku viņa prātoja par dārglietām. Kada numuriņa bija vienkārši briljanta auskariņi, kas brīnišķīgi papildinātu viņas tērpu. Taču briljantu zagšana šķita pārmērībā - gan morāla, gan praktiska. Neviens nezvanīs policijai, ja nevares atrast svārkus. Taču panikas podziņa tiek nospiesta, ja pazūd kads akmentiņš.

Aliksa pacēlās vel vienu stāvu augstak. Tur bija jaizmanto saimniecības vadītajai nočiepta elektroniskā atslēga, lai izkļutu no lifta.

Pirmaja stava biroja ai/, galvenas reģistratūras sēdēja viesnīcas dežurējošais pārvaldnieks un parbaudija pēdējos telefona zvanus, lai tiktu skaidrība par kada klienta sudzibu, kurš zvērēja, ka no viņa pieprasīta parak augsta samaksa. Datora izdruka sniedza parskatu par visam viesu aktivitatem, ieskaitot telefona un elektronisko atslēgu i/mantošanu. I'arvaldnieks uzreiz pamanīja, ka ar vienu dienesta elektronisko atslēgu iekļūts neskaitāmās istabiņas vismaz divos štavos. Printeris nospraustajās un iz- spļava vel vienu lapu. Ta pati karte bija izmantota an ceturtā stava lifta.

Pārvaldnieks ai/kaitinats nopūtas. Šadas nepatikšanas bija pēdējais, kas viņam vajadzīgs. Viņš parbaudija elektroniskas atslēgas numuru. Ta bija reģistrēta uz vecākās saimniecības vadī- tajas briksas kundzes varda. Viņa no darba aizgaja jau pirms divām stundām, un bija absolūti neiedomājami, ka viņa atļautu atslēgu izmantot kadam citam.

Dežurējošais pārvaldnieks pacēla klausuli un piezvanīja drošības dienesta priekšniekam.

16

Pētīdama savu augumu lielaja spoguli, bužinadama tikko ieveidotos matus, sakarlodama krūtis korsete un parbaudidama pirms mirkļa nočiepto melno žaketiti, kas sniedzas līdz viduklim, Aliksa jutas ka no jauna piedzimusi. Pirmo reizi vairaku menešu laika viņa pazina seju, kas lūkojas pretī no spoguļa, un priecājas par savu izskatu. Bija sajuta, it ka viņa satiktos ar sen neredze- tiem draugiem - Aliksa jutas ne tikai glīta, bet ari pašpārliecinātā, pašpaļaviga un pat varena. Šarita noplukuši un nomāktā sieviete bija pazudusi. Atgriezusies īsta Aleksandra Petrova.

Apmierinātā ar pārvērtībām, viņa salika vecos džinsus, tenis- kreklu, šalli, cepuri un somu viena no viesnīcas veļas kastēm, kas bija sakrautas luksusa numura skapi. Patiesība tos nedrīkstēja at- stat, taču tas bija nepieciešams ziedojums. Paliks tikai mētelis un ta kabata iebāztā somiņa. Tad Aliksa iegaja luksusa numura vannas istaba, paņēma salveti, noslaucīja visas virsmas, kuram bija pieskārusies, un tad noskaloja salveti tualetes poda. Paņēmusi vel vienu salveti, lai noslaucītu durvju rokturi, viņa izgaja no numura, nesdama roka meteli, somiņu un veļas kasti.

I.uksusa numurs atradas paša gaiteņa gala, līdzās avarijas izejai. Tai garam ejot, Aliksai šķita, ka dzird soļus. Mazliet pavērusi durvis, viņa ieklausījās. Ja, tie noteikti bija soļi - kads naca augša pa kapnem, taču pagaidam vel atradas vairakus posmus zemāk. Aliksa nomurminaja krievu lamu vardu. Saimniecības vaditaja droši vien ziņojusi par pazudušo atslēgu. Un nu viņu sagUstis,

Aliksa atskatījās gaiteni. Ja daži viri nak augša pa kapnem, citi var izmantot liftu. Viņa lūdzās, kaut pietiktu laika. Atstājusi meteli un kasti pie durvīm, Aliksa ieslīdēja atpakaļ luksusa numura. Lielie divviru logi no dzīvojamas istabas veda uz balkonu, no kura paveras skats uz. pilsētu. Atvērusi stiklotas durvis, viņa ieskreja vannas istaba, ietina elektronisko atslēgu tualetes papīra, lai tas vieglāk nogrimtu, un nolaida to poda. Tad viņa metās pie durvīm un atstaja tas vaļa.

Soļi kāpņu telpa jau dimdēja skaļak. Acīmredzot vajataji ir tikai stāvu zemāk.

Veļas kasti pa ceļam uz liftu Aliksa pakara uz cita numuriņa durvju roktura. Drebes apteksne paņems un izmazgas, tādējādi iznicinot jebkuru liecību par iepriekšējo valkātaju.

Kad atveras lifta durvis un no tā iznaca drošības dienesta priekšnieks ar saviem vīriem, Aliksa atradas līdzas. Viri redzēja satriecošu blondīni, kas atslīgusi pret gaiteņa sienu, aizlikusi roku aiz muguras un izriezusi korsete iespiletas krūtis. Viņiem pat prata neienaca, ka ta varētu but zagle ar mēteli roka. Iekams lifta durvis aiz viņiem aizvēras, Aliksa jau bija ieslīdējusi iekšā un nospiedusi pirmā stava pogu.

Aliksa iegāja viesnīcas bara. Vīriešu skatieni sildīja ka saule, un viņa atplauka ka puķe. Sieviešu acis jautās izaicinājums, ko Aliksa bija gatava pieņemt. Mugura bija taisnaka, galva izslieta lepnāk, solis piegulošajos svārkos un augstajos papēžos - pavedinošs. Aliksa atcerējās pēdējo reizi, kad bija ta izturējusies, un tai sekojošo nakti. Tad viņa pasutinaja Kir Royale kokteili5 .

- Nosūtiet to uz simt trīsdesmit astoto numuru, - viņa teica bārmenim un apsēdās uz augsta krēsla pie letes. - Uz Šulca varda.

Ar lietpratējas aci novērojot apkartni, viņa mekleja labas zīmes. Šo skatienu uztvēra vientuļš vīrietis, kas sedeja pie galdiņa telpas preteja pusē. Izskatijas pec ideala upura. Tumšie, pari iede- gušam, taču puskailam galvvidum parķemmetie mati deniņos bija sākuši sirmot. Tumši zilais uzvalks bija nevainojams, zīda kaklasaite lieliski papildinaja debeszilo kokvilnas kreklu. Uz rokas bija jurnieku zelta pulkstenis spožā bruņas ādas siksniņa, īsāk sakot, izsmalcinata pusmuža eiropieša labklājības iemiesojums. Un viņš veras Aliksā, savilcis lupu kakliņus smaida, tādējādi apliecinot, ka saprot viņas nolukus. Un viņam nebija iebildumu.

Aliksa izlikās, ka nepieverš svešajam uzmanību, taču ar acs kaktiņu noraudzijas, ka viņš pasauc viesmīli un pasniedz tam papīra lapu. Pēc pusminutes viņai līdzas paradijas vēl viena dzirkstoša kokteiļa glazē. Zem tas bija zīmīte ar pavisam vienkāršu tekstu: "Ponti, 446, 10 min." Kad Aliksa pagriežas, lai apliecinatu, ka izlasījusi zirnīti, pie galdiņa neviena vairs nebija. Iespaidīgi. Šis virs bija tikpat veikls kā viņa.

Tātad - piedāvājums saņemts. Tagad tik vajadzēja doties augša un izpildīt savu civilizēta pieauguša darījuma daļu. Ilgos gados iegūtā pieredze un vīrieša mierīgā izturēšanās apliecina ja, ka Ponti izrādīsies zinošs, prasmīgs mīlnieks. Viņš neskoposies un nekaulēsies. Ja nakts izdosies un viņš izrādīsies regulārs šis pilsētas apmekletajs, varbūt varēs norunāt vel kadu tikšanos. Viņas finansialais stāvoklis un līdz ar to ari Karvera arstēšana bus nodrošinātā. Ja ta notiks, viss bus tieši tik labi, kā tam jabut.

Un tieši tadeļ Aliksa nosprieda, ka nedrīkst to atļauties. Nedrīkst vairs sevi manīt. Vel vairak - tas nav īstais veids, kā glābt Karveru. Aliksa mēģina ja iztēloties, ko Kārvers domātu, ja uzzinātu, ar ko viņa nodarbojas. Vai mudinātu turpināt?

Uz šo jautājumu atbildes nebija.

Izgājusi no bara, Aliksa paņēma mēteli no garderobes un devas projām no viesnīcas, juzdamas pavisam nelāgi.

Nesen atgula pašpaļaviba un pašparlieciba bija izplēnējusi, viņa jutās vel vairak sagrauta neka iepriekš. Viņa bija mēģinājusi izlemt pati savu likteni un glābt mijoto, taču pulēs izrādījās veltas. Sakave bija pilnīga un absolūta.

17

Veilona Makaba viesnīcas luksusa numura dzīvojama istaba atradas ratiņi ar viskija pudeli un ledus spainīti. Makabs norādīja Vermulenam, lai tas apsēžas, un ieleja viesim viskiju. Tad viņš piepildīja ari savu glāzi un atlaidas preteja krēsla. Apsēžoties bikšu staras pavilkas uz. augšu, atklajot skatienam greznus, piecus tukstošus dolāru vērtus melnas adas zabakus, ko darinajis Tekss Robias no Abilenes. Uzvalku droši vien šuvis kads populārs drēbnieks Ņujorka, taču zabaki noteikti bija no Teksasas.

-   Tatad jus domājat, ka ul-Qaeda rada reālus draudus? - Makabs jautaja.

Vermulens palocīja galvu.

-    bs domāju, ka ši organizācija rada nepārprotamus draudus Savienoto Valstu un musu sabiedroto drošībai.

Lai ari nostājies uz reliģijas ceļa, Makabs nekad nebija pārstājis domāt ka uzņēmējs. Viņš joprojām uzlukoja pasauli ka darījumu vidi.

-   Tad kadeļ mes neapsēžamies ar viņiem pie viena galda, nenoskaidrojam, ko viņi grib, un nemēģinām panakt vienošanos? - Makabs jautāja.

-    Tada vienošanas nav iespejama. - Vermulena balss pauda absolutu pārliecību. - Viņus neinterese sarunas. Ar viņiem nav iespējams runāt, nav iespējams panakt, ka viņi maina savas domas. Viņi zina, ko grib, un nekam citam nav gatavi piekrist.

-   Un proti…

Vermulens skaudri noskaitīja ka pec saraksta:

-   Visu ASV karaspēka daļu izvešana no SaUda Arabijas; Izraēlas iznicināšana; visu to Tuvo Austrumu valdību gašana, kuras ir draugos ar Rietumiem; vispasaules musulmaņu valsts radīšana, kura valda islama likumi. Viņi to sauc par kalifatu.

-   Tiem ļaudīm noteikti ir līderis, - Makabs sacīja. - Kas viņš ir? Un kads?

-    Viņi to sauc par šeihu. - Vermulens saskalinaja glazē viskiju un, apkopodams domas, veras, ka stiklam cauri laistās gaisma. - Kad mes tikāmies Pešavarā6 , viņam bija trīsdesmit gadu, tatad vel jauns cilvēks. Viņam bija tumši mati, kupla barda. Viņš bija garš un slaids - un ari ļoti bagats, izsmalcināts, izglītots. Viņa radi tagad dzīvo Štatos. Taču ģērbjas viņš vienkārši un ed maz: kukulis neraudzētas maizes, jogurts un sauja risu jau bija lepns mielasts. Pavalstnieki zinaja - ja viņi cieš badu, ari šeihs cieš. Viņš bija iedvesmojošs orators, ar iedzimtam komandiera spējam, spocīgs un bezbailīgs kaujā. Saproti, īsts nelabais, taču, jasaka, patiešam iespaidīgs cilvēks.

Makaba seja palika bezkaislīga. Taču sirds gavilēja. Instinkti nebija pievīluši: Vermulens stastīja par pašu Antikristu. Pareģojums piepildās.

-   Raudzīsim, vai esmu sapratis, - viņš iesāka. - Tam šeiham ir personīga armija. Viņš var locīt cilvēkus pec sava prata, grib iznicināt ebrejus, ienīst kristietību un veļas ieviest pasaulē Alla- ha likumus. To tu gribēji teikt?

-    īsuma, ja. Saproti, īstens musulmanis uzskata, ka pasaule daļas divas daļas. Pirmā ir musulmaņu pasaule, kur var droši piekopt savu reliģiju un islama likumus. Viņi to sauc par dur al-ls- lam, kas nozīme "Islama teritoriju". Pāreja pasaule ir dar al-Hurb jeb "Kara teritorija". Radikalie islama fundamentālisti uzskata, ka tiem, kas mīt Kara teritorijā, nav tiesību dzīvot, būtība ikviena musulmaņa reliģiskais pienākums ir nogalinat šos cilvēkus. Un ar to viņi doma musu - amerikaņu - nogalinašanu.

-   Bet tu taču esi mēģinājis brīdināt cilvēkus, ko?

-   Cik vien bijis manos speķos. Esmu ninājis ar vīriem Vašingtona, ar darījumu cilvēkiem, kurus satieku ik dienu. Izklāstu pierādījumus un aicinu paskatīties uz lietam no mana viedokļa.

-   Taču neizdodas. Tu gribi uzvarēt prāvu, taču tev nav pietiekami nopietnu pierādījumu, lai pārliecinātu zvērinātos.

Vermulens saviebas.

-   Tā izskatas.

-    Bet mani tu esi pārliecinājis. Es jutu, ka tas karš tuvojas, un gribu tev palīdzēt sacelt trauksmi. Bet tev vajadzētu apdomat, ka tieši piespiedīsi cilvēkus sekot un ieklausīties tavos vārdos. Saproti, ja nevarēsi atrast vajadzīgos pierādījumus, nāksies tos sagudrot. Pie velna, nebūs jau pirmā reize! Ruzvelts to izdarīja Pērl- hārborā7 .

-    Nedomāju, ka tā nebija ienaidnieka organizēta operācija.

-Saki, ko gribi, ģenerāli, taču citi apgalvo pretējo. Fakts paliek

- tev ir vajadzīga pašam sava Perlharbora, kaut kas tik iespaidīgs ka atklasme, lai ļaudis apsēstos un koncentrētos lietam, kuras mes stāstām.

Ar visu savas personības speķu Makabs centas ietekmet Ver- mulenu, atstajot uz viņu iespaidu ar pavedinošo, aicinošo sarunu biedra pārliecinātību, kas gadu gaita iegūta, leti pērkot, dārgi pārdodot un allaž panakot savu.

-   Zini, ģenerāli, es saku domāt… velns, tu mani iedvesmoji! Mes izdarīsim kaut ko izcilu, mēs abi, un es tev pateikšu, kad tas notiks: l ieldienu svetdiena, kad mes svinam uzvaru par ļaunumu un navi. Ja gribi izvēlēties laiku, lai cīnītos ar Antikristu, tad, lūdzams, nosauc vel piemērotāku datumu!

Makabs negaidīja atbildi un turpinaja:

-    Paskatīsimies, - viņš teica, izņemdams no jakas kabatas plānu melnu piezīmju gramatiņu un šķirstīdams lapas, - luk… Šogad Lieldienas ir divpadsmitaja aprīli, tātad pec diviem mēnešiem. Tadeļ iesaku tev apdomāt manus vārdus. Kad izlemsi, ka tas mums izdevīgi, nac un stāsti! Ja man patiks tas, ko dzirdēšu, es par plana realizešanu samaksāšu jebkuru cenu. Vedinadams Vermulenu uz durvīm, Makabs teica: - Mēs lieliski sastrādāsimies, ģenerāli, to es jutu. Tas šeihs drīz uzzinās, ka nav vienīgais cīnītājs.

18

Misijas datums: 1995. gada 25. septembris

Vieta: Upmalas Torņi, Čaroennakornas iela, bangkoka, Taizeme

Objekts: Vu Čiu Vai, viņš ari Tonijs Vu

Misijas uzdevums: likvidēt lielāko narkotiku tirgoni, kam nodibināti sakari ar Apvienoto Karalisti un Eiropas heroīna tirgu

Operatīvais: Semjuels Kārvers (honorārs - 350 000 ASV dolāru)

Ziņojums:

Zināms, ka objekts katru nedeļu regulāri spele madžongu ar trim saviem tuvakajiem līdzgaitniekiem un laime ievērojamas naudas summas - visbiežāk viena nakti no rokas roka pariet miljons ASV dolāru. Dalībnieki cits ar citu medz saderet uz sešu vai septiņu ciparu skaitļiem par rezultātiem futbola spēlēs Āzija un Angļu premjerlīgā un zirgu skriešanas sacīkstes bangkoka, Makao un Honkongā. Droši varu secināt, ka pēc šīm derībām tika fiksēti spēļu un sacīkšu rezultāti.

Spēlēts tika greznos apartamentos nesen buveta dzīvojamā nama divdesmit piektaja stāva, no kura paveras skats uz Čauprajas upi. Šo dzīvokli drošības nolūkos bija izvelejies Vu. Tas bija vienīgais īpašums nama augšējā stāvā. Apartamentos varēja nokļūt ekspreša lifts, kas citos stāvos neapstajas un kuru pirmaja un augšēja stava apsargaja bruņoti viri. Dzīvoklim bija atsevišķas ūdens, elektrības un gaisa kondicionēšanas sistēmas.

Algotais operatīvais Kārvers konstatēja, ka šie drošības pasākumi patiesība pakļavuši dzīvokli vel lielākiem uzbrukuma draudiem. Viņš tur iekļuva no ēkas jumta aptuveni vienos četrdesmit piecās nakti uz divdesmit piekto septembri. I.aika apstakļi tonakt bija bargi, ar pērkona negaisu un spēcīgam lietusgazem. Tādejādi operācijās sakuma posms kija vel riskantaks, taču vienlaikus tam bija nodrošināts lielisks aizsegs.

Kārvers uz jumta nonāca ar helikopteru (skatīt atsevišķo atskaites lapu ar detalizētu uzbrukuma un citu izmaksu aprakstu). Tas nolaidas virs Upmalas torņiem mazak neka piecas sekundēs. Izmantojot desantnieku standarta divu collu resno kaņepju virvi, kas bija piestiprinātā helikoptera jumtam. Kārvers ar superizturi- gajiem ādas cimdiem rokas veikli norāpās uz nama jumta. Uzvilcis aizsardzības ekipējumu, viņš nonaca līdz jumta ventilācijas iekartai, kas savienota ar apartamentu gaisa kondicionēšanas sistēmu, un ielaida taja kannu fentanila gāzes - ātri iedarbojošos opi- atu grupas nomierinošo līdzekli.

Ļāvis gāzei piecas minūtes iedarboties, Kārvers nokapa uz arējas terases, kas ieskava apartamentus no vienas puses. Pārliecinājies, ka Vu un viņa līdzgaitnieki apreibinati, viņš ar stikla grie- zeja palīdzību caur spoguļstikla durvīm iekļuva dzīvojamas telpas galvenaja daļa, kur ritēja spēle.

Vienīgais bruņotais virs tur bija Vu ar Glock divdesmit otrā kalibra pistoli un viņa miesassargs ar Steyr Mpi 69 automātu. Pārējie spēlmaņi pirms ieiešanas apartamentos tika parmekleti.

Kārvers vispirms pārliecinājās, ka visi četri spēlmaņi sež taisni ap galdu. Tad viņš devas uz apartamentu foajē un ievilka bezsamaņā esošo miesassargu dzīvojama daļā.

Pec tam Kārvers izņēma Vu pistoli no maksts, ielika Vu rokā un trīs reizes izšāva: divreiz siena aiz miesassarga un vienreiz miesassargam tieši galva. Ta ka tas bija mazkalibra ierocis, lode iestrēga un tūdaļ nogalinaja upuri.

Ar miesassarga automatu Kārvers apšaudīja madžonga galdu, piebeidzot visus četrus spēlmaņus. Vairaki šāvieni trapija ari spoguļstikla durvīm, tādejādi iznīcinot jebkādus pierādījumus par stikla izgriezto caurumu.

Signalizējis helikopteram, ka ir gatavs doties prom, Kārvers ar spēlmaņu cigaretem (visi četri bija kaislīgi smēķētāji) aizdedzina- ja dzīvokli. Tad viņš atkal izgaja uz terases un uzrāpās uz jumta. Helikoptera viņš tika ievilkts vel pirms ugunsdzēsības signaliza- cijas ieslegšanas un automatiskas dzēšanas sistēmas iedarbina- šanas, kas telpas pielēja ar ūdeni, tādejādi pamatīgi apgrūtinot kriminālistu darbu.

Uz notikuma vietu izsauktie policijas detektīvi secinaja, ka miesassargs noalgots, lai nogalinatu Vu, taču slepkavības mēģinājumā laika nošauts. Kads centīgs kriminālmeklēšanas virsnieks meģinaja noradīt uz dažadajam anomalijam asiņu izšļākšanas trajektorijā un upuru ķermeņu novietojuma, taču viņa iebildes tika ignorētas. Vieteja policijas parvalde un politiķi bija parak aizņemti, tīksminoties par dižaka gangstera navi, lai iedziļinātos viņa bojāejās detaļas.

Secinājums:

Tas bija bezbailīgs plāns, ko izcili un pamatīgi realizējis operatīvais, kurš spriedzes pilnas situācijās allaž rīkojas mierīgi un īpaši nesaudzīgi. Secinu, ka Semjuelam Karveram var uzticēt musu svarigakos un nozīmīgākos uzdevumus, un es nekavetos izmantot viņa pakalpojumus ari nākotne.

Paraksts: Kventins Trenčs, operāciju vaditajs

- Tu ar viņu jau sazinājies, vai ne? - klusi ruca Džeks Gren- tems, nolikdams ziņojumu, vienu no dokumentiem, kas iegūts Konsorcija slepenas slēgšanas laika.

Grentems bija Lielbritānijas slepena izlūkdienesta jeb MI6 uzlecoša zvaigzne. Viņa oficiāla personas lieta bija pastāvīgu sasniegumu, nevainojamu politisko uzskatu un lieliskas karjeras atspoguļojums, Taču viņš bija pieņēmis lēmumu, kas publiskošanas gadījuma varēja sagraut viņa karjeru. Ta nebija kjuda, taču lēmumam bija neizbēgami trukumi.

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada trešaja septembri Grentems kopa ar kolēģi no Lielbritānijas Pretizlūkošanas un drošības dienesta jeb MI5 bija sagūstījis Semjuelu Karveru. Tobrīd viņš ļoti labi zina ja, ko Kārvers pirms dažam dienam izdarījis tajā Parīzes tuneli. Viņš ari zinaja, ka publisks tiesas process nevienam nav vajadzīgs. Tadeļ Grentems izvēlējas citu ceļu. Ka birokrātijas Mefistofelis viņš bija ieguvis sava vara Karvera dveseli.

- Tu esi mans, - viņš teica. - Tev ir parads, kuru nekad nevares samaksat. Taču ir iespejamas reparacijas. Tu vari šo to izdarīt mana laba, savas valsts laba. Ja tevi nogalinas, lieliski. Ja tev veiksies, tu būsi cīnījies pret ļaunumu.

Pēc tam viņš bija ļāvis Karveram aizlidot uz Šveici, lai tiktos ar Juriju Žukovski - krievu oligarhu, kas bijis slepenais Parīzes uzbnikuma virzītājspēks. Tagad Žukovskis bija miris, bet Kārvers zaudējis atmiņu.

Liela mera bija skumji, ka viņš vairs nav spējīgs rīkoties. Tāds virs pie rokas bija izdevīgs - viņš nekur nebija reģistrēts un faktiski neskaitijas dienesta. Jebkas varēja noiet greizi. Ta allaž nolika. Bet Kārvers nebija spējīgs kadam kaut ko izstāstīt.

Visu izsverot, Grentems secinaja, ka labaks rezultāts nemaz nav iespejams.

Februāris

19

Semjuels Kārvers zinaja, ka reiz bijis jūras kājnieks, taču ari to viņam bija teikusi Aliksa. Tapat Aliksa izstastija, ka viņš kalpojis specdienesta un kādas tam bijušas sekas.

-   Hs zinu, ka lēkt ar izpletni un peldet zem ūdens, - Kārvers lepni stastija cilvekiem klīnikā. - Es protu šaut un lietot spridzekļus.

Taču viņam nebija īstas jēgas par šo vardu nozīmi, nebija nojausmas, ka dara to, par ko viņš runa.

bet Karveram bija vienalga. Smaids viņa seja vai lauza Alik- sas sirdi.

Viņš piedalijas vingrošanas nodarbības kopa ar citiem pacientiem - tikpat traumētam, bezpalīdzīgam un atkarīgam personībām ka viņš pats. Daži no tiem bija kļuvuši par Karvera draugiem. Viņš tos iepazistinaja ar Aliksu - un viņa jutas ka mate, kam nakas palīdzēt berniem ar īpašām vajadzībām. Taču no viņiem visiem tikai Kārvers nodevās vingrošanai ar sirdi un dvēseli. Viņš tiešam centas, un viņa seja laime pietvīka, kad treneris uzsauca:

-   Lieliski pastradats, Semjuel!

Vecais Semjuels Kārvers drīzāk nomirtu, neka dzīvotu kā šis smaidīgais vientiesis.

Tadeļ varbūt bija labak, ka viņš zaudējis atmiņu. Viņš neko ne- zinaja par paša paļaušanos uz savam spējam, ne ari speķu, ko deva absolūta ticība savai spējai aizsargaties, aizstavet savus mīļos un pārspēt ienaidniekus. Viņa dzedra, sardoniska humora izjuta bija izgaisusi. Viņš pat bija zaudējis savu iedzimto, vīrišķo vajadzību pec seksa.

Aliksu tirdīja nelūgta doma, ka ari viņai butu labak, ja Kārvers butu miris. Ta bija nežēlīga, nīstama ideja, taču atspoguļoja nenoliedzamu patiesību. Viņu mocīja un vienlaikus ari sadusmoja Karvera pašreizējais stāvoklis. Un viņa dusmojas uz Karveru. Abu attiecības vairs nebija iepriekšejas. Viņa no tam neko neguva - tikai apziņu, ka jutīsies vel vaiņigaka, ja pametis šo cilvēku.

Taču jaunais Kārvers bija jauks - un tas tiešam bija dīvaini. Aliksai nacas sev atgadinat, ka cilvēks, pec kura viņa ilgojusies un par kuru sērojusi, bijis algots slepkava, kura spēja but ārkārtīgi nežēlīgam bija tikai soļa attaluma no psihopatijas. Bernām līdzīga būtne, par kadu viņš kļuvis, nebija spējīga rīkoties ļaunprātīgi un nodarīt pari. I'at viņa niknais smaids bija mainījies un kļuvis teju nevainīgs.

Bet kas ar viņu notiks? 1.abaja roka Aliksa turēja saņurcītu ap loksni. Tajā bija vēstule no klīnikas finanšu direktora Maršana. Viņš pieņēmis kvīti par vairak neka pieciem tūkstošiem Šveices franku, kas nosūtīti iepriekšējās nedeļas, taču diemžēl spiests ziņot, ka ar tiem nepietiek, lai apmaksatu Karvera kunga rēķinu. Un diemžel viņam nav citas izejas - ir janosaka galīgais termiņš. Nakamajas septiņas dienās jasamaksa ieverojama summa. Pēc tam pacients tiks palūgts pamest klīniku, un sāksies juridiskas procedūras, lai atgutu paradu.

20

Kurts Vermulens no tikšanas ar Veilonu Makabu naca, prato- dams, kur grasas iesaistīties. Viņš saprata, ka nav īstais bridis but izvēlīgam. Menešiem ilgi viņš ignorēts, tadeļ diez vai vajadzētu atteikt ietekmīgam atbalstītajam ar miljardiem bankas kontos. Taču viņš nebija naivs. Makabam noteikti bija pašam savi nolūki, un iedvesmu šis cilvēks noteikti smelies reliģija. Vermulenam is- lamistu terorisms bija pirmā un pati galvenaka problēma: viņš bija uzsvēris kristietības elementu sava runa, jo zinaja, ka tas patiks Nacionalo vērtību komisijai. Turpretī Makabam bija pilnīgi pretējas prioritātes, un agri vai veļu viņš gribēs savus uzskatus paust publiski.

Tomēr Vermulenam bija jaatzist, ka viena lieta Makabam taisnība. Nepietika, ka cilvekiem tikai stasta par islama teroristu draudiem; tie bija ari japarada. Makabs piedavaja risinājumu, ko militāristi sauca par maņu operācijām - ar maldinašanas līdzekļiem izraisīt reakciju uz provokāciju. Vermulenam tadas ne visai patika. ļa ari mērķis attaisnotu līdzekļus, viņam nebija ne jausmas, kad i šie līdzekļi bus. Divas nedeļas viņš mēģina ja rast risinājumu. Un pēkšņi - pavisam nejauši - tas iekrita viņam rokas.

Pilsēta ieradas sens paziņa Pāvels Novāks, kurš uzstaja, ka abiem jaa iziet uz hokeja spēli - Washington Capital'$ pret Chicago

Blackhaivk*. Un Vermulens attapas vērojam, kā psihopāti uz slidām cenšas sasist viens otru, savukart Novāks palaikam belza viņam pa augšdelmu un kliedza ausi:

-   Šis, mans draugs, ir īsts sports!

Vermulens par to nebija tik pārliecināts. Viņam patika futbols, un viņa komanda bija Pittsburgh Steelrrs. Taču Novāks bija čehs. Audzis gados, kad hokejs bija nacionala lepnuma simbols un čehu liela iespeja sakaut savus apspiedejus - krievus. Tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajā gāda, kad Sarkanas Armijas tanki dār- dinaja Pragas ielas, lai sagrautu Čehijas valdības vārgos soļus demokrātijas un varda brīvības virzienā, Novāks bija jaunakais virsnieks VZS jeb čehu militaraja izlūkdienestā. Kļūdams par du- bultaģentu un nopludinādams informāciju amerikaņiem, viņš ne uz mirkli to neuzskatīja par savas valsts nodevību. Tas bija izaicinājums komunistu diktatūrai - tapat ka hokejs.

Pirmais periods beidzās, un abas komandas devas prom no laukuma. Novāks atpūtās sava sedekli, un viņa sejā jautas pārdomās. Viņam bija īsi iesirmi mati, brilles zeltīta ietvara un kuplas sirmas ūsas, kas ieskava mutes kakliņus un darīja viņa vaibstus drumus.

-    Zini, - Novāks teica, - dzīve ir vienkāršākā, ja ta līdzinās hokeja mačam. Ir divas puses. Abas grib sakaut pretinieku. Daž- kart tas kaujas. Taču vienmēr atceras, ka spelei ir noteikumi. Katrs zina savu vietu. Vai saproti, ko gribu pateikt?

Vermulens paraustīja plecus.

-   Laikam.

-    Redzi, kad tu biji viena Mūra puse, bet es otra, abas puses zinaja noteikumus. Tam bija ieroči, kas varēja iznīcināt pasauli. Daudzi cilvēki domaja, ka tas ir neprāts, taču tas nebūt nebija neprāts. Galu gala neviena no šim kaujas galviņām netika palaista. Bet tagad noteikumu nav. Un tagad nav divu pušu, pretinieku ir ļoti daudz. Spele draud izjukt, un es saku uztraukties.

Koncentredamies Vermulens piemiedza acis. Viņš vairakus gadus bija pavadījis Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas par- valdes pakļautība. Tas bija ASV militārais ekvivalents Centrālajai I/lUkošanas parvaldei. Tolaik viņš bija Novaka aizbildnis. lXici gadu vēlāk abi tika atvaļinati un abi darbojās privataja sektora. Vermulens bija militārais lobijs, valdības un korporāciju konsultants, padomdevējs daudznacionālos ieroču darījumos. Novāks stradaja ārpus Pragas, bija vidutājs starp agraka padomju bloka militāristiem, zinātniekiem un izlūkdienestu un daža- diem klientiem visa pasaule, kam viņi gribēja pārdot savas spējas vai informāciju.

-    Daudzi pretinieki nozīme daudzus klientus, Pavel. Manu- prat, tavam biznesam tas nācis tikai par labu.

-    Lielākoties jā, - čehs piekrita. - bet dažreiz… Tu taču zini stāstus par krieviem, kas pazaudējuši simtiem kodolieroču. Droši vien esmu tev teicis, ka šie stāsti ir patiesi…

-   Tatad Ļebeds runaja patiesību?

-Jā, taču mazliet kļūdījās. Viņš teica, ka neviens nezina, kur tas bumbas palikušas. Tā gluži nav. Ši informācijā drīz bus pieejama, nonāks atklata tirgu. Ir kada izdruka. Ar vietām, kodiem, it visu.

Tas pievērsa Vermulena uzmanību.

-   Tev ta izdruka ir?

-   Vel ne. Taču esmu sazinājies ar kādu, kas gribētu to pārdot un zina, ka man ir godīga starpnieka reputācija.

-Ja ši izdruka satur patiesu informāciju un nonāk nepareiza- jas rokas…

-   Sekas var but neiedomājamas. Un tadeļ es pats sev jautaju, vai gribu iesaistīties šaja darījuma. Protams, finansiāls ieguvums bus milzīgs, bet ja nu izradās, ka esmu palīdzējis teroristiem vai narkotiku karteļiem… Saproti, es neesmu pārliecināts, ka spēšu ar to sadzīvot, bet ka es varu gluži vienkārši pagriezt muguru un atdot šo darījumu kadam citam? Tad sekas bus tikpat briesmīgas.

-   Un ko tu gribi no manis?

-   To pašu, ko vienmer - nogādā šo informāciju cilvēkiem, kas veļas to dzirdēt. Tev Pentagona joprojām ir daudz draugu, un bal- taja nama ari. I/skaidro situāciju. Varbūt varēsim par kaut ko vienoties, ja? Čalu gala man jaapmaksā i/devumi.

-   l abi, varbūt varu palīdzēt. Taču man vajadzīga plašaka informācijā. Vai taja izdruka minētas vietas tikai Amerika?

-   Nebūt ne… Nevaru but drošs, taču man radies iespaids, ka dažas ir Amerika, dažas Eiropā un varbūt pat Āzijā.

-   Tikai NATO dalībvalstis un sabiedroto teritorijas?

Novāks sarauca pieri - viņu acīm redzami uzjautrinaja Ver-

mulena naivums. 1

-    Eh, mans vecais draugs, man nav jaskatas taja papīra, lai zinātu atbildi uz šo jautajumu. Krievi ir nicinājuši un iebiedējuši pārejās Austrumu bloka valstis vēl vairak neka viņu ienaidnieki Rietumos. Krievi zina, cik ļoti mes viņus ienidam. Varu tev nešaubīgi garantēt, ka ieroči bus gan Polijā, gan Čehija, gan Ungārijā… Visas bijuša Varšavas līguma valstis. Un Dienvidslāvijā ari.

Iekams Vermulens paguva turpināt sarunu, halle atskanēja mūzikas dārdi un puļa saucieni. Uz ledus paradijas komandas, lai saktu otro periodu. Novaka seja atplauka. Viņš pielēca kajas, vecinaja duri un auroja:

-   Sarauj, Caps, sarauj!

Savukart Kurts Vermulens sēdēja nekustīgi un klusi. Prata bija ienākusi kada doma - līdzekļi vel nebija izkristalizējušies, bet iespējas bija plašas. I ieta bus jāliek Novaka pieminētais bumbu atrašanas vietu saraksts. Taču Vašingtona viņš par to nestāstīs nevienam.

Spēles beigās abi viri atvadijas un devas katrs uz savu pusi. Un neviens no viņiem nepamanīja cilvēku, kas sēdēja dažas vietas talak ar tumši zila neilona mugursomu klēpi. Tiklīdz Vermulens un Novāks izgaja no halles, virs parbaudija kameru, kuras objektīvs vidēja cauri spoži zilajam audumam. Fotogrāfijas vel vajadzēja izdrukāt. Taču viņš bija pārliecināts, ka tas bus izdevušas.

21

Viena no baudam, kas Aliksai joprojām bija pieejama, bija karsta vanna ar smaržīgam putam, kuras viņai patika iegremdēties pirms došanas uz darbu. Tas bija letakais viņai zinamais veids, ka uzlabot pašsajūtu. Taču šaja vakara vispirms vajadzēja piezvanīt Lāšonam. Viņai nepatika but atkarīgai no ši cilvēka. Viņš jau ta bija daudz izdarījis.

-    Man atsūtīts pēdējais ziņojums, - Aliksa sacīja, kad Lašons pacēla klausuli. - Jasamaksa nedēļas laika. Nezinu, ko lai talak iesaku.

-   Tatad nav cerību, ka viņš atcerēsies, kur nobāzis naudu?

-     Nedeļas laika… Šaubos… bet kadeļ mums vajadzīga ta klīnika? Es pati varu par viņu parūpēties.

-   Ka? - jautaja I ašons. - Tas cilvēks ir slims. Viņam vajadzīga pastaviga uzraudzība, zāles, terapija. Ka tu to varēsi? Paklau, ja citas izejas tiešam nav, es varu ieķīlāt savu dzīvokli un dabūt aizņēmumu.

-    Ne, tas nebUtu godīgi. Tu mums esi bijis labs draugs, Tur, taču ari labam draugam jāpadomā par sevi. Pie velna! Man jāiet uz darbu. Sarunu pabeigsim citreiz.

-   Piedod, Aliksa. Kaut es varētu tev vairak palīdzēt!

-   Tu jau esi daudz palīdzējis. Tu uzklausi. Tu esi iejūtīgs. Tieši tas man tagad visvairak vajadzīgs.

Aliksa nolika klausuli. Vēl pietika laika pirms iešanas uz. klubu izmazgat matus. Vanna pagaidīs.

Iespaidīgajā baroka stila eka I.ubjankas laukuma Maskavā Aliksas un Lāšona saruna tika ierakstīta, atšifrēta un nodota dežurējošajam virsniekam. Viņš to izpētīja, tad atslīga krēsla un truli veras griestos, iegrimis domās par to, ka vislabak pasniegt savu viedokli. Visbeidzot viņš atkal izslejās un piezvanīja sava priekšnieka palīgam.

-   Man jasatiek vadītāja vietniece, - dežurējošais virsnieks teica. - Lieta ir ārkārtīgi steidzama.

22

Veilonam Makabam piedereja pieci tūkstoši akru zemes Ķerra apgabala Teksasas štata - ta bija privātā valstiņa starp Ostinu un Sanantonīo, to apēnoja seni ozoli, un apūdeņoja līkumotas upītes un gleznaini dīķi. Augstu kalnos, dažu jūdžu attaluma no galvenās mītnes, atradas nošķirts namiņš, ko Makabs rezervēja īpašiem viesiem. Tieši uz turieni viņš aizveda Kurtu Vermulenu, kad gribēja netraucēti aprunaties.

-   Tu teici, ka tas ir svarīgi. Tatad?

Vermulens paskatijas Makabam acīs:

-   Man ir atombumba.

Makabs apsvēra, vai neliek uzskatīts par muļķi.

-    Vai tas ir joks, ģenerāli?

-    Noteikti ne. To ir vairak neka simts, visas pasaules malas. Tas paslēptas pirms vismaz desmit gadiem. Taču varu sadabūt dokumentu, kurā noradīta bumbu atrašanas vieta.

-    bet tagad tev ta dokumenta nav, ja?

-    Ne, taču dažu nedeļu laika es grasos kļūt par šis informācijās īpašnieku. Dokumenta ir ari iekārtu palaišanas kodi. Tātad varam iegūt vienu funkcionējošu ieroci.

-    Un ko tu doma ar to iesākt?

-   Ielikšu to islāma teroristu rokas.

Makabs iepleta acis.

-   Traks esi?!

-    Neuztraucies… Es to atdošu mūsu izdomātiem teroristiem. Visam pasaules ziņu aģentūrām tiks aizsūtīts video, kura uzņemts kads radikals islama džihada grupējums. Patiesība tads nemaz neeksiste, mes to izdomāsim tieši šis operācijas nolūkiem. Videoieraksta grupējums draudēs detonet atombumbu kada lielpilsētā, bumba bus nofilmēta ta, ka aizsardzības eksperti to tudaj atzis par īstu.

-   Un tad? /

-    Tad pasaule sapratis, ka islama teroristiem ir atombumba, un bus spiesta šos draudus uztvert nopietni.

-   bet varbūt prezidents aicinas amerikaņus neuztraukties. Varbūt paskaidros ļautiņiem, ka ta nav bumba, ka tas ir safabrice- jums. Ko tad?

-    Nedomāju, ka ta notiks. Pierādījumi bus parak spēcīgi. Tomēr es grasos spert soļus, lai bumba tiktu atrasta. Protams, pirms detonēšanas.

Makabs šķita skeptiski noskaņots.

-    Tik un ta. Specvienibas vai Centrālā Izlūkošanas parvalde atradis to un sapratis, ka tas bijis safabricejums. Ģenerāli, ja velies, lai cilvēki zina, kas tas ir, tev ta jauzlaiž gaisa.

-   Un jatrapa lielpilsētai? Mirs desmitiem tukstošu cilvēku. Tad mes nebūsim labaki par teroristiem.

-    Protams, ja ta uzspridzinās pilsētu, bet kadeļ briesmām pakļaut tieši lielpilsētu? Radikaļiem ir sava paslēptuve, kur tos nebūs tik viegli atrast. Varbūt viņi slēpjas tuksnesi vai kalnos. Deto- ne to savu bumbu neapdzīvota vieta, kur nevienam netiks nodarīts pari. Tevi tik un ta pamanīs! Sasodīts… Nolādēts! - Viņš atkal saka klepot.

-Tev vajadzētu aiziet pie arsta, - sacīja Vermulens.

Makabs izspļava gļotas zeme.

-   Man ir plaušu infekcija. Pāries, bet atbildi uz jautajumu: cik tas viss man izmaksas?

-    Vel neesmu rēķinājis. Taču vairaki miljoni zaļo bus jaatvel.

Makabs iesmejas.

-   Vairaki miljoni?! Un viss? Pie velna, biju domājis, ka prasīsi nopietnu summu.

Uz Makabu tas bija atstajis iespaidu. Viņš bija metis Vermulenam izaicinājumu, un ģenerālis to bija pieņemis. Saraksts ar atombumbu atrašanas vietām tuvinās pasauli karam pret Antikristu. Tagad atlika vien atrast vietu, kur detonet bumbu, lai visa pasaule ietinas dūmos. Tiklīdz Vermulens devas atpakaļ uz Vašingtonu, Makabs gaja uz namu ši īpašuma paša centra, kur bija ierīkota bibliotēka ar reliģijas gramatam. Tad viņš sev ieleja mazliet viskija un saka meklet.

Pirmā doma bija par Megido kalnu, taču tas atradas lauku apvidu uz austrumiem no Telavivas. Protams, tur notiks pedeja kauja starp Dievu un Satanu, taču tā nebija labaka vieta, kur sakt karu. Nepieciešama jau zinama vieta, kura slavēts gan Kristus, gan Antikrists.

Viņš apsēdas pie rakstamgalda un pratoja, kur meklet talak. Tad uzmanību piesaistīja nesen saņemta vēstulē, kura lūgts ziedojums Tempļa kalnam Jeruzaleme. Pirms kada laika evaņģelisti ar ebrejiem bija nonākuši pie kopēja sledziena, ka abas puses neieredz arabus. Tagad arabi tika apsūdzēti necieņas izradīšana pret ebreju relikvijām šaja kalna. Ta aizskarusi daudzus.

Makaba prāts saka drudžaini darboties. Viņam nebija plašu zināšanu par ebreju teoloģiju, un par islamu viņš vispār neko nezina ja. Taču lielo iespeju viņš juta tikpat labi ka visi citi. Viņš saprata, ka vairakas reliģijas strīdas par Tempļa kalnu. Šķita, ka ir vērts par to painteresēties.

Drīz vien Tempļa kalna nozīmība bija acīmredzama. Ebreji ticēja, ka atklatais pamatiezis šaja kalna ir tas Pamatakmens, no kura radīta pasaule, - tas ir centrs visam. Tieši Tempļa kalna Ābrahams piedavaja upurēt savu delu Izaku. Šo templi būvējis Zālamans - viņš ari novietojis Derības šķirstu Svētumu svētumā, tukša kambari tieši virs Pamatakmens. Tādēļ Tempļa kalns judais- ma bija vissvētākā vieta.

Taču Makabam sareiba galva, kad viņš lasīja par musulmaņiem. Viņš tos uzskatīja par bezdievjiem pagāniem. Bet pārsteidza ne jau islārna un judaisma mācību atšķirības, bet gan līdzība.

Ari viņi tic Pamatakmenim. Klints kupola mošeja - senākā islārna celtne pasaulē - uzbuvēta tieši virs ta. Musulmaņi piekrīt, ka Ābrahams pabijis Tempļa kalna, ko viņi devē par "Cildeno svētnīcu". Atšķirība vien musulmaņu uzskata, ka viņš upurēt pie- davaja citu savu delu - Ism^elu -, un šis Ismaels bijis pravieša Muhameda priekštecis.

Musulmaņu Svetie Raksti apgalvo, ka pravieti Meka apciemojis ercenģelis Gabriels, kurš atvedis dzīvnieku, varda Buraks, un pravietis ta mugura devies ta sauktaja nakts ceļojuma uz šo kalnu. Tad pravietis uzbraucis debesis un pirms nonakšanas pie Al- laha saticis Ādamu, ļezu un Jani, Jāzepu, Ēnohu, Aronu, Mozu un Ābrahamu.

Makabs nesaprata, ka musulmaņi var pretendet uz Svētas Bībeles praviešiem un eņģeļiem. Un ko Jēzus darījis viņu debesis? Bet skaidrs bija viens - Tempļa kalna mūsdienas atrodas divas musulmaņu mošejas - Klints kupola mošeja un F,1 Aksas mošeja - svētākās musulmaņu vietas pec Mekas un Medinas.

Pētīdams Jeruzalemes karti, Makabs ieraudzīja an Svēta Kapa baznīcu, kas uzbuvēta Kristus apbedīšanas vieta. Ta bija svētnīca kristiešiem visa pasaulē un atradās tikai dažu simtu jardu at- taluma, paša Vecpilsetas sirdi - tatad jebkuras atombumbas sprādzienā darbības rādiusā.

Pēkšņi viņa slimības izraisītas sāpes un bailes parmaca patiesa svētlaimēs sajuta. Tieši Tempļa kalns bija tā visiem zinama vieta, kuru viņš meklejis. Jāuzspridzina ta, un ellei vārti bus vaļa. Tieši ši vieta bus īstā.

23

Viņš staveja ceļa vidu, un melna mašīna brauca viņam virsu. Žilbinoši spožie lukturi spīdēja tieši acis. Viņš meģinaja aizvērt acis, taču plakstiņi nekustejās. Viņš centās noversties, taču varēja kaut izmežģīt kaklu - nekas neizdevās. Viņš nevareja pamirkšķināt acis. Nevareja pakustēties. Tagad automašīnas motora rēkoņa šķita apdullinoša, taču viņš nespeja pacelt rokas, lai aizklatu ausis. Šķita, ka trokšņa un gaismas dēļ smadzenes eksplodēs, un viņam gribējās kliegt, taču mute bija aizbazta un zobi velti kodās adas sloksnē. Turklāt viņam sala - šausmīgi sala…

Kārvers pamodas - pulss auļoja, kakla spiedās bezgalīga, neizprotama panika. Vēl kadu bridi neizdevās koncentrēt skatienu, tadeļ viņš ka akls pasniedzās pec Aliksas rokas… Bet nevarēja sataustīt.

Viņš sarauca pieri un atri purinaja galvu, lai aizgaiņatu pēdējas briesmīga murga ainas. Tad viņš atvēra acis… Bet Aliksas nebija.

Tagad tiešam bija iemesls ļauties panikai. Kārvers centas nomierināties. Bija palicis ļoti maz lietu, par kuram viņš šķita pilnīgi pārliecināts, bet viena no tam bija pilnīgi droša - Aliksa naca katru dienu. Viņa te jau bijusi un drīz ieradīsies atkal. Tikai japa- gaida. Varbūt viņa devusies paēst vai sameklet kadu lasamvielu. Viņa ta mēdza darīt, kad domaja, ka slimnieks ir aizmidzis. Ja, tieši ta. Viņa drīz atgriezīsies.

-   Sveiks, Semjuel. - Palatas durvis staveja sieviete. Seju rotaja smaids, un balss skanēja draudzīgi. Taču ta nebija Aliksa. Ta bija masiņa Džuno, kas atnesusi ēdienu un zāles.

Ienākot viņa paskatijas visapkārt, sarauca pieri un vēlreiz uzsmaidīja Karveram.

-   Aliksas nav? - medmafca mundri apjautajas, bet tad sāka runāt klusāk. - Beidzot, Semjuel, mes esam vieni. - Viņa ķircinoši paskatijas uz pacientu par plecu. - Bija vajadzīgs tik ilgs laiks! Un ko mēs tagad iesāksim? - Pacēlusi vienu Karvera plaukstu, viņa to noglastija.

Kārvers saravas. Cilvēki viņam šķita mulsinoši. Dažkart bija grūti saprast, ko viņi domājuši ar saviem vārdiem. Nebija iespējams uztvert, ko viņi runadami jUt. Viņu nolūki bija neskaidri. Bija saprotams, ka masiņa Džuno izturas pavedinoši, taču Kārvers sajuta ari izsmējīgu toni. Un viņam tas nepalika.

Viņš nolēma nelikties par šo sievieti zinis un koncentrēties savam domam.

-    Kur ir Aliksa? - Kārvers jautaja.

Medmāsā uzlika paplati šķērsam viņa gultai un paraustīja plecus.

-   Es nezinu, Semjuel.

-Uz kurieni viņa aizgājusi?

-    Es nezinu, Semjuel, - Džuno atkartojot mazliet uzsvēra šo frāzi un pasniedza papīra glāzīti ar trim košam kapsulam. - Viņas te gluži vienkārši nav.

Ar šo piebildi viņa nedomāja neko Īpašu. Masiņa Džuno nesaskatīja neka slikta Aliksas prombūtne. Nabaga meitene pelnījusi nelielu atputu - viņa taču tik daudzas stundas pavadījusi šaja pa lata!

Taču medmāsās vardi ķera Semjuelu Karveru ka elektrošoks, ar ko viņš mocīts. Viņam aizrāvās elpa. Acis iepletās. Pirksti sažņaudza palagu. Tad rokas metās augšup, atgruzdamas segas un nostumdamas paplati ar šķīvjiem, glazem un galda piederumiem uz grīdas.

Masiņa Džuno bija pieradusi pie Karvera dusmu lekmem un bērnišķīgajam bailēm no pamešanas. Taču šoreiz, viņa atskarla, ka reakcija uz Aliksas prombūtni bija kas gluži neparasts.

Kamēr viņa sauca palīgus, Kārvers neredzēti sparīgi izlēca no gultas - acis mirdzēja, seja raustijas pirmatnēja, neapvaldīta niknuma. Medmāsā atkapas, taču viņš bija veiklāks. Kārvers satvēra Džuno augšdelmus tik stipri, ka viņa sāpēs saviebas. Tad viņš pieliecas pavisam tuvu klat un nošņaca:

-    Kur viņa ir?

balsi vairs nebija ne miņas no bērnišķīgas nevainības. Taja jautas neviltotas dusmas, kas draudēja partapt vardarbība.

Medmāsā papurinaja galvu.

-   Es nezinu, - viņa izbailes čukstēja. - (Joda vārds, es nemeloju. Es nezinu, uz kurieni aizgajusi Aliksa. bet nedusmojies! Tu taču zini, ka viņa vienmēr atgriežas. Vienmēr.

Kārvers pagrūda māsiņu pari visai palātai. Viņa atsitas pret durvju aplodu un sāpes iekliedzas.

-     Aliksa! - Kārvers auroja, stavēdams līdzās savai gultai. - A-l-i-k-s-a!

Viņš grīļodamies izgaja no palatas, gandrīz paklupis par apmulsušo māsiņu.

Galvu durstīja sāpju šautras. Sirds dauzijas ka neprātīgā. Sapņu teli vidēja acu priekša. Taču tagad, šaja nomoda murga viss bija citādi. Kārvers zināja, kad un kur cīnījies taja tuksnesi - ta bija misija Iraka, "Tuksneša vētras" laika tūkstoš deviņsimt deviņdesmit pirmaja gada. Kārvers zināja, ka viņš kopa ar vīriem izvilcis kabeļus un veiksmīgi atgriezies bazē. Un ta sieviete sapni bija Aliksa. Viņa bijusi taja kotedža Gštādē. Bet kas vel tur noticis?

Atmiņa neatgriežas. Vēl viens dūriens acis.

Ģērbies ieniskrckla un pidžamas bikses, Kārvers devās talak pa gaiteni, uzgruzdamies ratiņiem ar medikamentiem, taustīdamies garam medmasai, kas stūma ratiņus no vienas palātas otra un patriekdams mala kādu pacientu, lai nokļutu pie kapnem, kas veda uz izeju un arpasauli. Sapņa ainas bija izgaisušas, un Kārvers saprata, ka visu apkart redz. absolūti skaidri un nepārprotami. Šķita, ka starp viņu un pasauli bijusi bieza stikla siena - un ta pēkšņi sabirzusi drumslas. Viņš uztvēra apkartni, izprata lietu butibu un cilvēku nozīmi, lai gan mēnešiem ilgi tie viņam bijuši pilnīgi vienaldzīgi. Bet galvenais - Kārvers saprata, kas ir viņš pats.

Aiz muguras gaiteni atskanēja steidzīgi soļi. Pagriezies viņš ieraudzīja tuvojamies divus sanitarus - vīrus, kas izvēlēti gan fiziska speķa, gan aprupetaja prasmju dej. Kārvers mēģina ja atkauties, taču viņi nelikās ne zinis par vicinātajam durem un nogrūda pacientu uz grīdas.

Pēc dažam sekundēm līdzas notupās doktors Gaizels ar šļirci roka.

-   Tevis paša laba, - viņš teica, iedūris Karveram augšdelma.

Iekams nomierinošais līdzeklis iedarbojas, Kārvers ieskatijas

arstam tieši acis.

-    Es zinu, - viņš nočukstēja, - es zinu.

Tad zāles guva virsroku, un viņš ieslīga aizmirstība.

Kamēr sanitari nesa ļengano Karvera miesu uz gultu, pie doktora Gaizela pienāca medmāsa Džuno. Viņa berzēja pakausi, acis bija apsārtušas un asaram piepludušas.

-   Ar jums viss kārtība? - doktors jautaja.

-   Laikam, - medmāsā viebdamas atbildēja. - Es uztraucos par Semjuelu. Viņš šķita šokēts, ka atstats viens. Neko tadu agrak nebiju piedzīvojusi.

-   Jūs tā domājāt? - atteica Gaizels. - Es uzskatu, ka ši trauma bijis katarses moments. Viena trauma parmakusi citu. beidzot viņam kļus labak.

24

"Alus pagraba" ģērbtuvē oda pec riebīgiem dUmiem, malu lakas un Ieta parfīma. Kamēr Kārvers grīļojas pa sanatorijas gaiteni, Aliksa nodzēsa cigareti un saņemas, lai turpinātu strādāt. Saraustījusi baltas zeķes, viņa sakartoja elastīgās lentes virs ceļgaliem. Visas viesmīles valkaja pavedinošus kostīmus: īsus sarkanus svarciņus, apakšsvarkus ar krokotiem volaniem, melnu ņieburu un šauru baltu blūzīti ar dziļu izgriezumu. Savilkusi ņiebura auklas, Aliksa sasēja tās zem krūtīm. Tad viņa atkal uzlika paruku. Ta bija koši blonda, ar peļastitem, kas gala sasietas ar sarkanam lentitem. Dziļi ievilkusi elpu, viņa izgaja bara telpa.

Pētīdama apkartni, Aliksa uzsmaidīja klientiem vai ķircinādamas nosūtīja tiem gaisa skupstus, taču patiesība mekleja pazīmes, kas apliecinatu dzēruma vai pretīguma pakapi. Telpas talakaja stun viņa ieraudzīja sievieti, kas viena pati sēdēja pie galdiņa diviem. Pie blakus galdiņa dzīroja baņķieris ar saviem klientiem.

Sieviete bija neliela auguma un muskuļaina. Melns bikškos- tims - vienkāršs, taču lieliski pašūts. Seju ieskava īsi teraudpele- ki mati. blavais "Alus pagraba" apgaismojums viņas bagatigi nokrāsotās lupas vērta nevis dzīvīgi sarkanas, bet gan tumši violetas - tas atgadinaja nogatavojušos baklažānu. Pirmaja mirkli, kad viņa paskatījās uz Aliksu, seja šķita absolūti neizteiksmīga, bet tad abu acis sastapās, sieviete pasmaidīja, nosūtīja gaisa skupstu un ar žestiem radīja nicinošu izsmieklu.

Aliksa apstājas. Šķita, ka viņa nespēj aptvert informāciju, ko piegādā pašas acis. Tad viņa spēji ievilka gaisu, pameta skatienu apkart, pagriežas uz papēža un iesteidzās atpakaļ ģērbtuvē.

Tam bridi sieviete melna ja bikškostima saskatijas ar diviem vīriešiem pie blakus galdiņa un pamaja ar galvu uz ģērbtuvēs pusi. Viri piecēlās un devas liz durvīm, kurās bija nozudusi Aliksa. Sieviete atstaja uz galda trīsdesmit frankus un izgaja no bara.

Tik tikko apstajusies, lai paķertu mēteli un rokassomu, Aliksa skrēja cauri ģerbtuvei. Šaujoties ara pa otrajam durvīm, viņa stūma roku meteļa piedurknē un pa nelielu gaiteni nonaca pie dienesta izejas. Uz ielas mētelis jau bija viņai mugurā, un Aliksa salikusi cīnījās ar aso ziemas vēju - tapat ka citi gajeji, viņa bija saslejusi apkakli un ar vienu roku savilkusi ciešāk meteļa atlokus.

Iekšeja balss mudinaja mesties skriešus, taču viņa piespieda sevi iet normālā soli. Skriešanās sacīkstēs uzvarēt sekotājus viņai nebija nekādu izredžu. Vienīga cerība bija neuzkrītoša izturēšanās.

Nogājusi divdesmit metrus, viņa atskarta, ka aizmirsusi noņemt paruku. Bet ta nebija liela nelaime. Peļastītes bija paslēptas. Sera dzeltenaja ielu apgaismojuma visas blondīnes izskatijas apmēram vienādas. Taču Aliksa bija pārak nogurusi un uztraukusies, lai nodotos vesiem aprēķiniem. Viņa ļavas panikai un norāva paruku. Iemetusi to atkritumu urna, viņa noņēma ari galvas tīkliņu, kas nokrita uz ietves.

Pēkšņa kustība lika sarosīties. Aiz muguras atskanēja steidzīgi, smagi soļi. Aliksa pagrieza galvu un ieraudzija tuvojamies divus vīriešus. Viens no tiem runaja nikai piestiprinātā racija. Izmisusi Aliksa saka skriet - potītes saļodzījās ikreiz, kad augstpapēžu kurpes skara zemi. Viņa uz mirkli apstajas, lai noautu kurpes. Sekotāji nepielūdzami tuvojas - joprojām soļos, it ka zinātu, ka nav vajadzības parak nopūlēties. Tālāk Aliksa devas zeķes.

Ietve bija ledus auksta, un jau pēc dažiem mirkļiem zeķēs iz- berzas caurumi, taču tagad varēja viegli paskriet. Viņa iegriezās Prinča iela. Pie pilsētas lielāka geju kluba l.e Pretexte pulcējas vīrieši cieši piegulošos džinsos un adas bikses.

-    Palīga! - Aliksa kliedza, ar roku radīdama uz abiem vīriem sev aiz muguras. Tagad ari viņi skrēja.

Pulciņš pašķiras, lai ielaistu Aliksu iekša. Tad kluba ara svie- dejs aizšķērsoja ceļu abiem vajatajiem. Viņš bija masīvs, ģērbies absolūti melna, ('.alva bija gludi skūta, taču sejas lejasdaļu klaja bieza pirātu barda.

-   Ei! - ara sviedējs uzsauca. - Ko jus…

Viens no sekotajiem notrieca ara sviedeju gar zemi, iekams tas paguva pabeigt teikumu. Kluba apmeklētāji pazuda no abu viru ceļa. Tiklīdz tie bija prom, pulciņš apstaja bezsamaņa gulošo ara sviedeju.

Aliksai bija jātiek galā pašai. Skriet viņa nespeja, jo parak daudz smēķēja un parak maz vingroja. Taču līdz ielas galam vairs nebija tālu - jau bija redzams krustojums ar Ronas ielu, vienu no pilsētas galvenajam maģistrālēm. Pa to veda pusducis autobusu un tramvaju maršrutu, un ietves allaž bija ļaužu pilnas, ļa vien viņa turpinātu ceļu, cerība uz glābiņu vēl saglabajas.

Viņa pa diagonali metās pari ielai - tieši uz krustojumu ar Ronas ielu. Aiz muguras brauca mašīna, piespiežot abus sekotājus apstaties. Aliksa ieguva dažas tik dārgās sekundes. Paskatījusies uz abam maģistrales pusēm, Aliksa ar acīm meklēja autobusu vai taksometru. Un pēkšņi veiksme pagrieza otru vaigu - apmēram piecdesmit metru altaluma plataja vienvirziena iela braukšanu uzsaka taksometrs. Šoferis ieslēdza noradi "brīvs", un Aliksa ka neprātīgā saka vēcināt ar rokam.

Taksometrs tuvojās, taču šķita, ka šoferis neredz Aliksas izmisīgos mēģinājumus pieverst viņa uzmanību. Abi sekotāji jau šķērsoja ielu.

-    I.udzu… - Aliksa čukstēja. Ka atbildēdams viņas lūgšanam, šoferis nomainīja noradi un lauzas tuvāk potenciālajai klientei.

Ari viens no vīriem pamanīja taksometru. Viņš pamaja ar roku savam partnerim, un šķita, ka abi, kā jaunas enerģijas uzlādēti, skrēja vel ātrāk.

Aliksa negaidīja, kamēr taksometrs piebrauks tuvāk. Nelikdamās ne zinis par satiksmi, viņa metas uz brauktuves un piespieda šoferi nobremzēt tieši pie viņas kajam. Kā protestēdams viņš pamirkšķinaja ar lukturiem, tadeļ Aliksai nācās aizklāt acis ar plaukstu. Viņa apskrēja apkārt mašīnai, atrava pasažieru puses durvis un ieslīga sedekli, tūdaļ aizcirzdama durvis.

Cīnīdamas pec elpas un spējas atkal skaidri redzēt, Aliksa izdabūja par lupām:

-    Kornavina stacija, cik atri vien iespējams.

Jau atslīgusi sēdeklī un sažņaugusi sāpošās krūtis, viņa atskar- ta, ka taksometra aizmugurējā sedekli nav viena.

Daļēji pagriezusies, sakrustojusi kajas un ar labo plecu atslīgusi pret mašīnas durvīm, tur sēdēja ta pati sieviete, ko Aliksa bija pamanījusi "Alus pagraba". Rokas bija saliktas klēpi un labās delnas locītava, uzlikta kreisajam apakšdelmam, mērķēja uz Aliksu pistoli.

-    Labvakar, darga, - sacīja Olga Žukovska.

Viņa bija viena no ietekmīgākajam sievietēm Krievijā - Federālā Drošības dienesta vaditaja vietniece. Šis izlūkdienests bija tiešs padomju Valsts Drošības komitejas mantinieks. Taču runaja viņa sirsnīgi un maigi, apliecinot senu pazīšanos, pat ģimeniskas saites.

Tik tiešām - Olga Žukovska bijusi Aliksai ka mate. Pirms divpadsmit gadiem, kad viņa Komunistiskas partijas jauniešu sanak- sme Maskava pamanīja Aliksu - lempīgu provinces pusaudzi brilles ar bieziem stikliem -, Olga bija Jurija Žukovska sieva, nevis atraitne. Taču trenēta sievietes acs tūdaļ novērtēja dabisko seksualitāti, par kuru pašai meitenei nebija ne jausmas. Neveiklo neprašu Aleksandru I'etrovu pārvērtā dietas, vingrošana, ķirurģija un izglītošana - tapat ka gadiem ilga trenēšanās jauniesaukto pārvērš elites vienības kaujiniekā.

Žukovska bija vērojusi, ka Aliksa savaldzina ģenerāļus, politiķus un rupniekus. Viņa bija piedzīvojusi, ka Aliksas burvībai ļaujas pašas otrais virs - reiz viņš ari bija Valsts I>ošibas komitejas virsnieks, bet vēlāk kļuva par oligarhu un rupnieku. Žukovska bija ļāvusi, lai šis attiecības plaukst - kamēr vien pašai tas bija izdevīgi.

Aliksa bija lieliska, bet tagad jauna sieviete saplositajas zeķes, letaja un bezgaumīgaja kostīma izskatijas nogurusi un netīra.

Uz mirkli Žukovska svārstījās, vai ļaut Aliksai iet. Kadeļ šķiest laiku kadai, kas jau atrodas bezdibeņa mala? bet tad viņa pardo- maja. Galu gala viņa bija veikusi garu ceļu un pārcietusi daža- das nepatikšanas. Šadu iespeju laist garam nedrīkstēja.

Viņa mazliet pielieca galvu un, savilkusi seju mīklaina izteiksme, jautāja:

- Kadeļ tu iedomājies, ka varēsi aizbēgt?

25

Merija Lū Stolere dzīvoja Fdmundsa iela Vašingtonas ziemeļrietumos, Kolumbijas apgabala, kvartala starp Foksholas ceļu un Glovera-Arčibolda parku.

Fdmundsa iela vairak atgadinaja lauku ceļu, nevis ielu dzīvojama rajona dažu judžu attaluma no galvaspilsētas sirds. Ielas austrumu gala vidēja plašais parks, kas raisīja atmiņas par lau- ciniecisku mežaini.

Taja pēcpusdienā Merija 1 ,U majas nokļuva ap pieciem. Priekšnieks bija devies darīšanas, tadeļ viņa varēja agri aiziet no darba, bija burvīga ziemas pecpusdiena - zemas saules stari apmirdzēja kailos koku zarus, bet zem kajam čaukstēja kritušas lapas -, tādēļ Merija l.u nespeja vien sagaidīt, kad varēs izvest pastaiga savu Norfolkas terjeru Basteru.

Parka nebija daudz ļaužu - tikai kada mate ar bērniem un lēnos rikšos laidies skrējējs, kas tādejādi cereja kļūt nemirstīgs. Ieraudzījusi tuvojamies divus vīrus, Merija l .u sajuta trauksmes vilni. Uz celiņa neredzēja nevienu citu cilvēku. Viņa instinktīvi pieņema, ka divi milzīga auguma vīrieši ir drauds vientuļai sievietei.

Merija Lu mudinaja sevi nemuļķoties. Vīrieši neatgādinaja lau- pitajus, par kuriem viņa savulaik dzirdējusi stāstam. Šie lidzina- jas trīsdesmit līdz četrdesmit gadus veciem ierēdņiem cienījamas dranas. Turklāt abi bija iegrimuši saruna un nepievērsa Merijai I ,u nekādu uzmanību - divi tipiski vašingtonieši neveļas tikt traucēti plānu kaldinašana.

Kad Merija Lū nonaca pie vīriešiem, tie pieklājīgi nostājās viena celiņa malā, lai viņa ar Basteru varētu paiet garam. Viens laipni pasmaidīja un kā sveicinādams ar pirkstu pieskārās platmales malai. Merija Lu atbildēja smaidam. Ka labi audzinatai Dienvidu lēdijai viņai patika satikt cienījamus un labi audzinātus džentlmeņus.

Samulsusi Merija LU sākuma pat nepamanīja otru viru, kas bija nostājies viņai ceļa. Viņa nebija gatava triecienam - spēcīgam, ar tērauda kasteti pastiprinātām sitienam pa diafragmu. Zaudējusi elpu, viņa sāpes saliecas, tādejādi pakļaujot pakausi nakamajam sitienam. Galvaskausam trapija svina smags un ar adu apvilkts steks, kuru pieklajigais džentlmenis bija slēpis otra rokā, bet na- kamais sitiens satricinaja deniņus. Merijai l .u saka ļodzīties kājas, un jau atkal viņai tika sists ar steku.

Terjers lekaja apkart savai saimniecei, veltīdams uzbrucējiem niknus, spalgus rējienus un kozdams viņiem papēžos. I'ar to suns izpelnījās spērienu ar tēraudcieto kurpi - nabags piezemējās celiņa otra puse, jo tik tālu sniedzas pavada. Nu terjers smilkstēdams gulēja, teju zaudējis samaņu, savukart vīrieši turpinaja brutāli sist suņa saimniecei pa galvu un ķermeņa augšdaļu.

Viņu atrada pēc četrdesmit minūtēm. Apmēram pec stundas notikuma vietā ieradas policija. Tam bridi abi vīrieši jau reģistrējās Austriun Airlines reisam no Dalesa starptautiskas lidostas uz. Vīni, lai talak dotos uz Maskavu. Viņi jau bija nolidojuši simtiem judžu, kad ģenerālis Kurts Vermulens izkapa no lidmašīnas San- antonio - priecīgs atkal but majas pec tikšanas ar Veilonu Maka- bu - un atklaja, ka vajadzēs meklēt jaunu sekretāri.

26

Pistole Olgas Žukovskas roka nekustējās.

-   Tatad, - viņa sacīja, - izstāsti, ka nomira mans virs.

Aliksa klusēdama pratoja, kadu atriebības veidu atraitne bus

izvēlējusies. Taču Žukovska viņu parsteidza, izstiepjot kreiso roku, uzliekot to Aliksas apakšdelmam un maigi un mierinoši paspiežot.

-    Ir jau labi. Tā diez vai bija tava vaina. Jurijs pats bija vainīgs. Es taja pecpusdiena ar viņu runāju. Viņš stastija, ka anglis lidojis pari Šveicei cerība izglābt tevi. Viņaprat, tas bijis smieklīgi. Viņš vēlējās pazemot to cilvēku. - Žukovska nopūtās un papuri- naja galvu. - Vīrieši un viņu stulbais ego… Kadeļ tu viņu gluži vienkārši nenošāvi?

Tas šķita retorisks jautajums. Aliksa, protams, to nespēja paskaidrot.

-    Es tikai gribu saprast, kas todien notika, - Žukovska turpi- naja. - Tu taču zini, ka mums ar Juriju kopdzīve vairak bija profesionālā neka romantiska. Citādi es nebutu pieļāvusi, ka tu kļūsti par viņa mīļāko.

Aliksa mazliet nomierinājās un uzdeva pati savu jautājumu:

-   Vai viņš atstaja testamentu?

Žukovska skaļi iesmējās.

-   Mana mīļa Aliksa! Tu allaž esi bijusi praktiska un tieša. Šajos menešos man tevis pietrūcis.

-Tātad…

-   Ja, tik tiešam atstaja. Dabiski, esmu mantojusi lielāko daļu viņa īpašuma, taču ari tu neesi aizmirsta. Kādreiz es tev visu izstāstīšu. Bet vispirms man jazina par bumbu. Kā tas Karveram izdevās?

-   Viņam bija klepjdators. Viņš teica, ka taja ir visi faili par to, ka Jurijs izplānojis princeses bojāeju. Viņš cerēja tos iemainīt pret mani. Taču datora neka bīstama nebija - Jurijs lika saviem vīriem to parbaudit. Tātad bumba droši vien bija soma, kura tika nests dators.

-   Un tu par to neko nezināji?

-   Nē. Pēdējoreiz ar Karveru es runāju Ženeva, pirms divām dienam. Mes sastridejamies… - Aliksa uz mirkli apklusa. - Ta laikam bija pēdēja reize, kad es runāju ar Karveru. Normāli runāju…

Žukovska līdzjūtīgi palocīja galvu.

-   Tas Kārvers tevi dziļi savaldzinajis. Pec visiem šiem gadiem beidzot kadam izdevās… Un tagad tu vaino sevi viņa ciešanas?

Aliksa vārgi paraustīja plecus.

-    Hs vairs nezinu, ko domāt.

Kamēr viņas runājās, taksometrs garam Ženēvas ezera ziemeļu krastam devas uz pilsētas centru. Ezermala blivejās savrupmājās, kas atspoguļoja daudzas nācijas, kas pārstāvētās Apvienoto Nāciju galvena ja mītnē šaja pilsēta. Virs kadu vārtu stabiem slējās Krievijas Federācijas divgalvainais ērglis. Vārti atveras, un taksometrs pa grantēto celiņu iebrauca iespaidīgas villas pagalma.

Šoferis apgaja apkart mašīnai, lai atvērtu durvis pasažierem.

-   VarbUt iesi alsvaidzināties? - jautaja Olga Žukovska. - Sava istaba atradīsi visu nepieciešamo.

Augšstāvā līdzas Chanel, Versace un Dolce e Gabbana drebem bija pakarinats ari udeļadas kažoks - Aliksas mētelis un kleitas. Viņa ar pirkstiem parvilka mīkstajai, krašņajai kažokādai, tad noglas- tija daudzkrāsaino zīdu, vizuļus un mežģīnes. Zem apģērba ga- bāliem glīta rinda bija sakartotas kurpes - katrs nakamais paris bija augstaks un smalkaks par iepriekšējo.

Maskavas mīļākās trofejas, viņas darba saldie augļi.

Apakšveļa, blu/es un topiņi bija salocīti sarkankoka kumode; kosmētika izlikta uz tualetes galdiņa; ziepes un ķermeņa eļļa atstata vannas istaba, kurā varēja ieiet no guļamistabas; uz. naktsgaldiņa nolikta viņas iemīļota vecāku fotogrāfijā. Aliksa apsēdas uz gultas malas - joprojām ģērbusies muļķīgaja viesmīles tērpa. Viņa nopētīja apkart valdošo greznību un apcereja šo sievišķīgo līdzekļu iedarbības speķu.

jurijs un Kārvers bija cīnījušies ka viri - neželīgi un pamatīgi. Olga Žukovska savukart bija izvelejusies citu uzbrukuma taktiku. Viņa no Aliksas Maskavas dzīvokļa bija aizvakusi visas personīgas lietas un atvedusi tas tūkstoš piecsimt jūdzes talu, lai noliktu šaja istaba Šveices pilsēta Ženeva - pilnīgi pārliecinātā, ka galu gala šeit uzradisies ari pati Aliksa.

Un nu Žukovska kardinaja viņu - piekāpies, pakļaujies, un ši mantība atkal bus tava.

Žukovska droši vien zinaja, ka Aliksa jutīsies pazemota, jo kāds uzdrošinājies ielauzties viņas maja un pievacis viņas mantas. Ari šis pazemojums rūpīgi apreķinats - sac tik pretoties, un es tevi izmeinašu tikpat veikli ka šis lietas.

Aliksa noģērbās un iegaja duša. Pec tam viņa atkal uzvilka savu formastērpu. Kajas palika basas. Un kosmētikai viņa nepieskaras.

Izgājusi no istabas, viņa devas lejup pa milzīgajam un lepnajam kapnem. To gala viņu uzrunaja balta žaketē tērpies kalpotājs:

- Žukovskas kundze jau gaida, - viņš sacīja, vedinadams Aliksu lielaja viesistaba.

Vaditaja vietniece sedeja atpūtas krēsla līdzas iespaidīgam kamīnam, kura sprakšķēja malkas pagales. Viņa bija uzlikusi lasa- mas brilles un iedziļinājusies kada dokumentu mape. Līdzās atradās tads pats krēsls.

Kad Aliksa tuvojas, Žukovska aizvēra mapi, noņēma brilles un, nepatika saviebusies, nopētīja nācēju.

-   Nevareji izlemt, ko vilkt mugura?

Aliksa mierīgi java sevi nopētīt un tad apsēdas brivaja krēsla.

Žukovska vel dažas sekundes pētīja Aliksu un tad palocīja galvu.

-   Saprotu. Tad ķersimies pie lietas!

Viņa atkal atvēra mapi un u/lika brilles. Mapes iekšpuse bija piestiprinātā fotogrāfijā - krasains, pilna uniforma tērpta ASV armijas virsnieka portrets. Viņš izskatijas spēcīgs un apņēmīgs, ar zeltainiem matiem un sturainu zodu. Žukovska pasniedza fotogrāfiju Aliksai, kas bridi pētīja fotogrāfiju un tad atdeva atpakaļ.

-   Glīts vīrietis, - viņa vienaldzīgi noteica.

-   Tas ir ģenerālleitnants Kurts Vermulens, - paskaidroja Žukovska. -Šī fotogrāfija uzņemta pirms trim gadiem. Tolaik viņš bija ASV īpašo vienību komandieris Brega forta, pirms tam komandējis Septiņdesmit piektā reindžeru pulka pirmo bataljonu un dienējis Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvalde.

-    Amerikas varonis, - sausi novilka Aliksa.

-   Ja gan, - Žukovska turpināja, - viņš ir īsts kareivis. Savu karjeru saka pārdrošaja amerikaņu operācijā Vjetnama. I'ar to viņš saņēma Izcila Dienesta Krustu - vienu no augstakajiem Amerikas armijas apbalvojumiem par drošsirdību. Cilvēku, kam piešķirts šis ordenis, ciena pat ienaidnieks.

Aliksa nicīgi saknieba lupas. Žukovska nelikās to manām.

-   Vermulens atvaļinājas tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektā gada maija piecdesmit gadu vecuma, drīz pec šis fotogrāfijas uzņemšanas. Viņa sievai bija vēzis pedeja stadija, un Vermulens vēlējas pēdējos menešus pavadīt kopa ar viņu. Pec tam viņš, ka jau katrs cienījams amerikanis, kļuva bagals.

-    Kadeļ tu man to visu stāsti?

-   Luk, kādēļ.

Žukovska no mapes izņēma vēl vienu fotogrāfiju. Ta bija graudama, uzņemta no liela attaluma - tajā Vermulens bija civilaja apģērba un runājās ar usainu vīrieti vidējos gados.

-   Tas ir Pāvels Novāks, bijušais Čehijas militāra izlūkdienesta virsnieks.

-   Un ko viņš dara kopa ar Vermulenu?

-   Tieši to mes ari gribam noskaidrot, Pirms divdesmit pieciem gadiem Novāks kļuva par dubultaģentu un slepeni nodeva informāciju amerikaņiem. Viņš nenojauta, ka mes zinām par šo nodevību, tādēļ viņu izmantojam safabricētas, maldinošas informācijās izplatīšanai. Patiesība viņš visu laiku stradāja musu laba. Tolaik viņa aizbildnis Amerika bija Vermulens. Pēdējos gados Novāks, tapat ka Vermulens, kļuvis par biznesmeni, lai gan ne tik ietekmīgu. Mūsdienas viņš musu noslēpumus pārdod arabiem, aziātiem un Trešās pasaules valstīm. Un mes, protams, joprojām visu zinām un visam sekojam. Taču līdz šim viņam ar amerikaņiem nekādu darījumu nebija. Kadeļ viņš tagad mekle šos kontaktus? Ko viņš var piedāvāt tadu, kas šiem ļautiņiem butu vajadzīgs? Iespejams, Novāks veļas izmantot Vermulenu par starpnieku. Bet varbūt amerikaņi uzsākuši kadu spēlīti, par kuru mums vēl nekas nav zināms. Un tas tev janoskaidro.

Aliksa sarauca pieri.

-Man? Ka?

-   Darot to, ko tu vislabak proti, darga. Kopš sievas nāves Vermulens uzsācis tikai vienu vai divus gadījuma sakarus. Pienācis laiks viņam atkal iemīlēties.

-   Ne jau mani! Es vairs negribu taja piedalīties! Ne ar šo cilvēku, ne ar kadu citu.

jautra nots Žukovskas balsi pazuda bez pedam - nu ta bija auksta kā Sibīrijas gaiss.

-   Tu darīsi visu, ko tev likšu, un es tev pateikšu, kadeļ. - Viņa saka šķirstīt papīra lapas mape. - Patlaban tu Montaņi-Dima klīnikai esi parada… paskatīsimies… - Žukovska atrada mekleto lapu, - …četrdesmit septiņus tukstošus septiņus simtus un trīsdesmit divus frankus. Tada ši summa bija sešos vakara. Rit no rīta ta būs jau lielākā, jo tiks pieskaitīti izdevumi par vel vienu nakti.

-   Nolādēta kuce, - Aliksa nošņaca.

-   Izbeidz! Vai tā bulu jaruna ar cilvēku, kas alrisinas visas tavas problēmas? Ja piekritfsi savaldzina! Vermulenu, mes apmak- sasim Kārvera kunga arstešanas izdevumus tik ilgi, cik vien viņam bus nepieciešams. Tici man, tev par šiem teriņiem vairs nebūs jadoma. Jurijs augstu vērtēja tavus pakalpojumus.

-   Ja nu es atteikšos?

-   Tad tev kopā ar tavu mīļāko nāksies atbildēt par mana vira slepkavību. Par to tiek piespriests nāvessods. Varbūt tu esi gatava ziedot sevi principu vārda. Bet - vai esi gatava ziedot ari savu vīrieti?

-    Man jaaprunajas ar Semjuelu, japaskaidro, kas notiek.

-    Ne, - izgrūda Žukovska. - Tas nav iespējams. Šo nakti tu pavadīsi šeit. Lidmašīna uz Vašingtonu Kolumbijas apgabala paceļas deviņos no rīta.

-    bet… - Aliksa iesāka, taču tūdaļ apklusa.

-   Nestrīdies. Ta ir instrukcija. Tu taču atceries instrukcijas, vai ne… Aģente Petrova.

Aliksa padevīgi nodūra galvu.

-   ļa, vaditaja vietnieces kundze. Vai drīkstu jautat, ka man tuvoties ģenerālim Vermulenam?

-    Tu tiksi nolīgta par viņa personīgo sekretāri. Tava leģenda un darba pieteikums jau ir sagatavots. Trešdien tev jabut gatavai pārrunām. Tev bus lieliskas atsauksmes. Joprojām daudzi ietekmīgi cilvēki saprot, ka palīdzēt mums ir viņu intereses.

-    Ka vienmēr, esi apdomajusi katru sīkāko detaļu, - sacīja Aliksa, ar pirkstu braucīdama šampanieša glāzi. - Taču vienu es nesaprotu. Ka tu zini, ka Vermulenam vajadzīga sekretāre?

-   Tas tiek kārtots… - Žukovska ieskatijas pulkstenī. - Kļūda. Tas jau ir nokārtots.

Marts

27

Desmit minūtes trenažieri ar nosaukumu tredbans, un Kārvers jau bija pārguris. Doktors Gaizels šķita līdzjūtīgs, bet tadeļ bija vēl ļaunak.

-    Neuztraucieties, tas ir normāli, - ārsts teica, stavedams līdzas iekartai nevainojami rams ka vienmēr. - Jus esat slimojis mēnešiem ilgi. Nevar gaidīt, ka viss uzreiz bUs kartība. Galvenais, ka ir jūtams progress.

Kārvers mēģināja parunai, aizgūtnēm elsodams.

-    Kad jūs mani laidīsiet vaļa? Man janoskaidro, kas ar viņu noticis.

-   Saprotu, Karvera kungs, taču jums jāzina, ka pilnīga atveseļošanas ir vēl talu. Jus uzņēma pec pārciestās nopietnas psiholoģiskas traumas, kas bija sašķēlusi jusu personību. Parasti šādos gadījumos papildu trauma, piemeram, tada ka Petrovas jaunkundzes nozušana, iepriekšējo tikai padziļinatu. bet šoreiz, šķiet, noticis pretejais. Izskatas, ka šoks iznicinājis kādus šķēršļus, bluķis ir aizvelts prom, ala ir vaļa, jūsu apziņa ir brīva. Tiešām, to varētu saukt par augšamcelšanos.

-   Ja jau mans stāvoklis ir tik labs, - Kārvers sēca, - kādēļ nelaižat mani ara?

-    Psiholoģijā tik vienkārši nevar. Ja, jus atgustat ilglaicīgo atmiņu, taču haotiski, juceklīgi un traumatiski. Prognozes joprojām ir neskaidras. Šis progresešanas process noteikti butu jāturpina. Taču tikpat iespējams, ka atgūtie atmiņu notikumi nodarīs vairak ļauna, padziļinas traumu.

-   Un kad es drīkstēšu pamest klīniku?

-    Kad šis dažadas iespejas nebūs tik vienlīdzīgas. Bet tagad turpiniet treniņu! Ks noteikti iesaku fiziskus vingrinājumus, kas palīdzes atgūt gara lidzsvafu.

Kad Gaizels aizgaja, Kārvers nokapa no tredbāna. Augšstilbi trīcēja, kajas tik tikko spēja noturēt svaru, kamēr viņš nonaca līdz spēka trenažieriem. Viņš izmeģinaja divdesmit kilogramus muguras vertikālā bloka trenažieri un trīsdesmit kilogramus spiešana guļus; nelielu svaru un lēnu atkartošanas tempu kaju stiepšanas trenažierī un kaju saliekšanas trenažierī; vedera preses vingrinājumus.

Kārvers nespēja atcerēties, kad bijis īpašo uzdevumu desantnieku virsniekam piedienīga sportiskaja forma. Viņam ši noņemšanas trenažieru zālē līdzinājās augstakas ligas futbolista sagra- vei bērnu nodarbības laika. Taču iesvišana, sadegšanas sajuta un tiekšanas talak lika atkal justies dzīvam.

Viņš samierinajas, ka prāts joprojām balansēja uz šaura asmens starp atlabšanu un recidīvu - ka bija brīdinājis doktors Gaizels. Bija sajuta, ka dažas prata durvis vēl kadu laiku būs cieši noslēgtas. Taču pēc vairakiem vienmuļas eksistēšanas menešiem viņš nevēlējās pieņemt, ka iespējama ari neveiksme.

-    Uz priekšu, - viņš elsa, atkal uzkāpis uz tredbana. - Vel ātrāk!

Viņš saka skriet - un atcerejas kadu reizi, kad vēla nakti neprātīgā atruma skrēja pa Ženēvas ielu. Gara acīm viņš redzeja baltu furgonu ar Swisocotn telefonu kompānijās logo. Vīrieti pie stūres viņš neredzeja, taču zinaja, ka tas ir Kurskis - viens no krieviem. Atceroties šo vardu, Karveram sažņaudzas pakrUte. Viņš arī zinaja, kas sež furgona kravas nodalījuma. Aliksa bija Kurska gūstekne. Krievi bija aizveduši viņu prom, taču Kārvers bija meties pakaļ, lai gan pagaidam nespeja atcerēties, kas tieši toreiz notika.

Bet vienu viņš zinaja skaidri. Viņš bija atguvis Aliksu. Ka gan citādi viņa butu varējusi visus šos mēnešus sedet līdzas viņa slimnīcas gultai?

Atgūstot atmiņu, Kārvers atguva ari pārliecību, ka mii šo sievieti un gust pretmīlu. Kārvers bija pilnīgi drošs, ka no brīvas gribas Aliksa viņu nekad nepamestu - viņa butu vismaz atvadījusies. Lai kurp viņa devusies, tas noticis piespiedu karta. Viņš nenomierinasiēs, kamēr nebūs atradis Aliksu un atkal padarījis par savu.

Tredbanam tuvojas kāds trenažieru zāles darbinieks - viņa seja jautas bažas, ieraugot Karvera pietvīkušo vaigu, smagi cilājošās krūtis un bali peleko sporta kreklu, ko paduses un krustos klaja sviedru plankumi.

-    Varbūt tagad pietiks, - vīrietis teica.

-    Ne, - atbildēja Kārvers. - Es gribu turpināt skriešanu.

Pilsētas otra gala kāds virs centas saņemties, lai piezvanītu. Viņš bija vairak neka sešas pēdas garš un tievs ka maikste. Pien- balto, vasarraibumaino seju un mirdzošās zilas acis iekava gaiš- sartu dredu ērkulis.

Tūrs Lašons dziji ievilka elpu un saka spiest podziņas. Pec dažiem mirkļiem atsaucās klīnikas komutatora operatore:

-    Mesje Maršana birojs klausas!

Gaidīdams savienojumu ar finanšu direktoru, viņš soļoja šurpu turpu.

-    Es vēlētos runāt par mesjē Karvera rēķinu, - I .ašons iesāka. - Ludzu, vai varat dot man vel dažas dienas? Domāju, ka varēšu savakt to naudu. Varbūt ne visu, bet lielāko daļu, par to varat but drošs.

Viņam par pārsteigumu balss otra līnijas gala skanēja mierinoši, gandrīz padevīgi.

-    Mesje, lūdzu, neizputiniet sevi, - sacīja Maršans. - I'ar to vairs nevajag uztraukties. Mesje Karvera rēķins ir pilnība apmaksāts, un atstati ari norādījumi par talakajiem tēriņiem. Viņš te var palikt, cik ilgi vien veļas.

-    Ko? Kad tas notika? - jautaja Lašons.

-   Ē… paskatīsimies… laikam pirms divām dienam.

-   Un kurš apmaksājis rēķinu?

-   Piedodiet, mesje, bet to es nedrīkstu teikt. Mes esam saņēmuši norādījumu nosūtīt visus neapmaksatos rēķinus advokatam, kas darbojas klienta intereses. Kas ir šis klients… redziet… ši ir Šveice, mesje. Mes respektejam cilvēka tiesības palikt anonīmam.

28

Kad viņa ienaca kabineta, Kurts Vermulens uzreiz saprata, ka Natālija Morleja bus viņa jaunā sekretāre. Jau šis sievietes CV bija atstajis uz viņu pamatīgu iespaidu. Viņa bija trīsdesmit gadus veca, dzimusi Krievija, taču ar Kanadas pasi, jo apprecejusies (un jau izšķīrusies) ar investīciju baņķieri Stīvu Morleju. Viņi satikušies Maskava, kur abi strādājuši Šveices investīciju banka - viņa bijusi Morleja priekšnieka sekretāre un uzņemusies vel vienu atbildīgu darbu, kad Morlejs pārcelts uz bankas galveno mītni Že- nēvā. Tad viņi atbraukuši uz Štatiem, kur laulība šķirta. Tagad viņa veļas sakt jaunu dzīvi. Neizskatijas, ka tas viņai sagādatu problēmas. Ieteikuma vēstules bija lieliskas; kad Vermulens piezvanīja rekomendācijas minētajiem cilvekiem, tie visi ka viens dziedaja Natalijai slavas dziesmas. Ieraudzījis viņš saprata, kadeļ ta.

Natalija Morleja bija valdzinoša skaistule, kuras deļ vīrieši uz ielas atskatijas un palika vaļa mutēm. Pēdējo nedeļu laika Vermulens divas reizes ticies ar jauko, taču ikdienišķo Meganu - advokāti, ar ko iepazinās itāliešu restorānā Džordžtauna. Megana bija glīta. Bet Natalija bija no pavisam citas ligas.

Kurtam Vermulenam piemita parasta heteroseksuālā vīrieša instinkti, taču viņš bija ari gudrs un apdomīgs. Viņu valdzinaja īstums, nojausma par vārīgumu un pat skumjas - it ka dzīve butu ievainojusi sievieti. Ta varēja but šķiršanas, lai gan Vermulena pieredze liecinaja, ka ta sievieti drīzāk sanikno, nevis sarūgtina. Viens bija skaidrs - Natalija Morleja jautas personīga zaudējuma pārdzīvojums, un ari viņš pats bija cietis smagu zaudējumu.

Jau pirmaja tikšanas reizē viņš attapas stāstām par Eimiju un viņas navi. Vermulens saprata, ka pārrunās ar iespejamo sekretāri to nevajadzetu atcerēties. Taču tas notika tik dabiski, un Natalija tik laipni viņu uzklausīja, ka Vermulens alka padarīt šo sievieti par savas dzīves daļu. Darba piedāvājums bija tikai līdzeklis, pat iegansts, lai paturētu viņu līdzas. Viņa saka strādāt nakama- ja pirmdiena.

Un jau no paša sakuma viņa stradaja nevainojami. Norunātās tikšanas, korespondence un komandējumi tika organizēti rūpīgi un kārtīgi. Ģenerāļa sekretāres neželigā nogalināšana bija pieversusi mediju uzmanību, bet Natalija izveicīgi tika gala pat ar neatlaidigakajiem žurnālistiem. Zinadama, ka majas par Vermulenu neviens nerūpējas, viņa nesa priekšnieka drēbes uz ķīmisko tīrītavu; mekleja kalpotājus majas darbu veikšanai un dārzā uzkopšanai; gadaja par svaigu produktu un delikatešu piegādi no Dean and Del.uca firmas Kolumbijas apgabala filiāles uz. viņa pilsētas māju Dambartonouksā. Pārējiem Vermulena "Stratēģisko konsultāciju firmas" darbiniekiem Natalija, šķiet, patika - ari sievietēm. To Vermulens uzskatīja par sasniegumu. Viņš bija domājis, ka pārējie apskaudis jauno sekretāri izskata deļ un nepiedos viņai tuvas attiecības ar priekšnieku.

Taču nemaz tik tuvas šis attiecības nebija. Natalija Morleja bija ārkārtīgi draudzīga. Viņa smejas par Vermulena jokiem, uzklausīja viņa problēmas un apbūra ikvienu klientu, kas spēra savu kaju šaja biroja. Ja ari sekretārei kādreiz bija slikts garastavoklis, Vermulens to nemanīja, lāču nemanīja ari jebkādu dziļāku inte- resēšanos par savu priekšnieku. Viņa allaž izturējās ārkārtīgi pieklājīgi un vispār neflirteja. Elegantais, lieliski piegrieztais apģērbs gan atklaja Natalijas auguma formas, taču svārki allaž bija līdz celim un blūzes visnotaļ atturīgas. I.ai kas ari notiktu, viņam nāksies spert pirmo soli.

bet Vermulenam bija jākārto darījumi, un vissvarigakais no tiem bija maņu operācijās organizēšana. Viņš bija pārliecinājis pats sevi, ka butu nepiedodami sēdēt rokas klēpi salikušam, ja viņam bus taisnība par islama teroristu draudiem. Ja ari viņa rīcības pareizību varēja apšaubīt, ta bija labaka par citam.

Plāni jau bija ieguvuši aprises. Paris menešus viņš paņems at- vaļinajumu. Ja kads prasīs, viņš atbildes, ka ceļos apkart Eiropai, apvienojot valodu macišanos ar iespeju satikt jaunus cilvēkus. Protams, viņš nebildis, ka šie jaunie cilvēki vajadzīgi, lai sadabu- tu atombumbu. Maršruts viņu aizvedis uz Amsterdamu, Vīni un vispirms uz Romu; pec tam redzēs, ko darīt tālāk. Natalija viņam rezerves nepieciešamo transportu un viesnīcas.

Un tad Vermulenam prata ienaca kada doma. Ja viņš bus Eiropa, bet Natālija Kolumbijas apgabala, bus ļoti grūti uzturēt sakarus un pārliecināties, ka viss rit lieliski, butu daudz labak, ja viņa brauktu līdzi, butu pie rokas, rūpētos par viņu dienu no dienas. Natalijai noteikti nedrīkstēs stāstīt, kas ir tie cilvēki, ar kuriem viņam jatiekas, un operācijās pedeja fazē viņa bus jasuta majas. Bet līdz tai viņi bus kopa apmeklējuši pasaules romantiskākās pilsētas, ļa ari tad nekas nenotiks, tad nenotiks nekad.

Varēja gan gluži vienkārši pavēlēt Natalijai braukt līdzi, taču tas nebija izcilakais veids, ja gribēja iegūt viņas labvēlību. Viņa taču tiks lūgta pavadīt ar priekšnieku divata vairakas nedeļas tālu prom no mājam - but līdzas divdesmit četras stundas diennakti un septiņas dienas nedeļa. Ja viņa nepiekritīs braukt lab- pratigi, ar varu kaut ko iegūt neizdosies.

Palūdzot sekretāri ienākt kabinetā, Vermulenam sirds auļoja kā neprātīgā. Viņš jutas ka putains puišelis, kas saņēmis drosmi uzaicināt meiteni uz randiņu.

Ka allaž, Natalija šķita mierīga un nesatricināmā un gaidīja tālākus norādījumus.

Vermulens atgadinaja sev, ka ir kara veterāns, kas nav baidījies stāties pretī ienaidnieka ugunij trijos dažādos kontinentos un komandējis tūkstošiem karavīru. Kadeļ gan viņam tik grūti stāties pretī vienai skaistai sievietei?

-    Ka zināt, - viņš iesaka, ceredams, ka runa brīvi un lietišķi, -šopavasar es kadu laiku pavadīšu Eiropā. Man vajadzīgs atva- ļinajums un atpūta, jo vairakus gadus esmu saspringti strādājis.

-    Protams, - Natalija atbildēja, - es ļoti labi to saprotu.

-   Labi… labi… Tatad, kā jus zināt, prombūtnes laika es kārtošu ari darījumus, likšos ar cilvēkiem un ta tālāk, tadeļ bus nepieciešams visu organizēt, turklāt uz. vietas. Tadeļ gribu vaicat, vai jūs nevēlētos man pievienoties šajā ceļojuma. Protams, tas bus absolūti lietišķs brauciens, un es finansiali kompensēšu jums visas Eiropa pavadītas nedēļas nogales un brīvo laiku. Vai jums tas… iz- klausas pieņemami?

Natalija bridi vērās savā priekšniekā un tad mazliet sarauca pieri.

-   Vai vēlaties, lai pasutinu sev atsevišķas biļetes ekonomiskajā klase?

-   Ne, ta nebUtu pareizi! JUs drīkstat lidot pirmaja klase, tapat kā es.

Sekretāre izskatijas pārsteigtā.

-    Ļoti laipni no jusu puses, paldies. Un apmešanas vietas?

-   Mes dzīvosim viena viesnīca. Tatad, vai jus vēlētos braukt?

Viņa mirkli apdomajas.

-   Man bus jamaina savi plāni. Un bus nepieciešams kāds, kam uzticēt manus pienākumus, kamēr bušu prom. Bet tas butu nokārtojams, un es tiešam priecātos ceļot kopa ar jums, ser.

-    I .ieliski, - noteica Kurts Vermulens.

Taja vakara Aliksa Petrova uz I .inkolna memoriālā kāpnēm satika Federālā Drošības dienesta aģentu, kas bija viņas aizbildnis Vašingtona.

-    Viss notiek, ka plānots, - Aliksa stastija. - Vermulens ir absolūti a izrāvies. Viņš aicina mani doties līdzi ceļojuma uz Eiropu. Visiem, ari man, stāsta, ka dosies garaka atvaļinajuma, taču esmu pārliecinātā, ka iecerets vel kaut kas. - Viņa pasniedza vienkāršu baku aploksni. - Te ir maršruts pirmajam trim nedeļam, ieskaitot reisu numurus un viesnīcu nosaukumus. Nebūs grūti vienoties par tikšanos un sutijumu apmaiņu jebkura no vietām, ko mes apmeklesim.

-    Izcili, - sacīja aizbildnis. - Tad kads ir šis ģenerālis Vermulens?

-   Ja gribat zināt, - Aliksa atbildēja, - viņš ir ļoti jauks cilvēks. Man ģenerālis patīk, un tadeļ nicinu sevi vairak neka viņu.

Aizbildnis sarauca pieri.

-    Domāju, ka šo pedojo piebildi es neiekļaušu sava ziņojuma vaditaja vietniecei.

-   Protams, nedariet ta, - Aliksa piekrita. - Viņa jutīsies laimīga, ja zinas, ka es ciešu.

29

Nedēļu velak Kurts Vermulens jau bija Amsterdama. Sievietei, kuru viņš pazina ka Nataliju Morleju, viņš bija iedevis brīvdienu. Un pats stāvēja brikšņiem apauguša viela pie dokiem; starp krasta izvilktajiem kuģīšiem auga nezāles; mazliet talak ūdeni rūsēja veca barža. Viņam bija norunātā tikšanas ar gadu desmitiem pazīstamu viru, senu Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvaldes papīru žurku, kurš nu pārvērties par cilvēcīgu būtni.

No ceļa nogriezās mašīna, pabrauca viņam garam un apsta- jas piecpadsmit jardus talak. No tas izkapa slaids vīrietis melna uzvalka, taisniem, gludiem matiem, kas sniedzas pari apkaklei. Viņš smēķēja cigareti. Nometis izsmeķi miklaja granti un saberzējis to ar papēdi, vīrietis tūdaļ aizkūpināja nakamo un tad pie- gaja pie Vermulena. Viņi pat nedomaja sarokoties.

-    Džonijs Kulhass? - jautaja Vermulens.

Vīrietis paraustīja plecus, pielieca galvu un izpūta dumu mutuli - aizgriezies no Vermulena, taču joprojām vērodams viņu ar acs kaktiņu.

-    Kas tev vajadzīgs?

-   Neizsekojams ieroču un ekipejuma piegādātājs, turklāt pavisam drīz. Man vajadzīgas pistoles, automati, granatas, spridzekļi. Nekas sevišķs. Tapat transports.

-    Un kādēļ cienījamam amerikaņu virsniekam tas butu vajadzīgs?

Kulhasa acis jautas jautras uguntiņas. Viņam allaž patika vērot godīgus, likumam paklausīgus pilsoņus, kas mēģina iesaistīties kriminālā ja pasaule.

-   Nu, varbūt izstāstīsi, kad viss bus beidzies, - Kulhass turpināja, kad Vermulens neko neatbildēja. - Bet es, protams, varu šis mantas sagadat jebkura laika.

-    Lieliski. Vai tavi sakari sniedzas ari Austrumeiropa?

-    Man ir sabiedrotie ari austrumos.

-    Un bijušaja Dienvidslāvijā?

Kulhass nodzēsa cigareti.

-   Iespējams.

Nākamaja diena Vermulens iemaksaja pirmo daļu summas kādā konta Nīderlandes Antiļas. Natalija Morleja bija devusies viņam līdzi uz banku.

Ejot projām, viņš satvēra sievietes elkoni.

Šķita, ka viņai nav iebildumu. Varbūt to varētu uzskatīt par labu sakumu.

Trīs dienas vēlāk viņi ieņēma savas vietas grezna, balti zeltīta Vīnes Valsts operas nama ložā. Tovakar programma bija Mocarta "Dons Žuans". Taču Vermulens nebija ieradies klausīties muziķu.

Vīne bija pilsēta, kurā cilvēku, ieroču un informācijas tirdzniecības biznesu bija izvertis Pavels Novāks. Vermulena, Aliksas, Novaka un viņa sievas Ludmilas satikšanas kafejnīca pirms izrādes nemaz nebija nejauša. Pec savstarpējas iepazīšanās sievietes izplūda komplimentos par kleitām, savukart Novāks piegāja tuvāk Vermulenam un čukstēja ausi - ta medz darīt pusmuža cilvēki, kas nespej saklausīt sarunu biedru apkart valdošā trokšņa dēļ. Vai ari cilvēki, kas atklaj noslēpumus par masu iznicināšanas ieročiem.

-    Dokumenta pardošana ir apstiprināta. Pardevejs ir gruzīns, vārdā Bagrats Baladze. Viņš sava dziļakajā būtība ir pa- ranoiķis. Alsakas glabat vērtslietas banka un grib tas visu laiku turēt sava tuvuma. Baladze baidas, ka reiz kads varenaks bandīts atklas, kas viņam pieder, un atņems visu. Tādēļ līdz pārdošanās brīdim esmu organizējis viņam neskaitamas slēptuvēs. Pēc četrām nedeļam viņš ieradīsies kada lauku majā Francijas dienvidos. Ta bus tava lielākā iespeja. Naks tuvāk, izstāstīšu vairak… - Novāks smaidīdams mirdzošām acīm paskatījās uz damam. - Tu esi laimīgs cilvēks, Kurt. Protams, es mīlu savu Ludmilu, taču dabūt tadu sievieti sava gultā… Es tevi apskaužu.

Vermulens papurinaja galvu.

-   Nevajag, jo viņa neguļ mana gulta.

-   Tu joko!

-    Diemžēl ne… - Vermulens sirsnīgi papliķeja Novakam pa muguru. - …bet tici man, bral, es laiku velti nešķiežu.

Pirmaja starpbrīdī Aliksa devas uz tuvāko damistabu. Tur jau bija izveidojusies rinda. Priekša Aliksai staveja sirma viniete-iz- pludusi no neskaitamajam šokolādes kukam un putukrējuma. Aliksa pieklājīgi viņai uzsmaidīja un saka pētīt operas apmeklētājus smokingos un vakarkleitas.

Viņai mugura bija vienkāršā pērļu krasas kleita, kas sniedzās līdz grīdai, un roka pieskaņota, ar vizuļiem rotata somiņa. Pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja kaut kas neparasts. Acis iemirdzējās, un viņa jau ceļa roku sveicienam, bet tad rinda aiz viņas nostājas slaida, apmēram četrdesmit gadus veca brunete ar iekritušiem vaigiem, kas iegūti dietas un nepārtraukta nervoze- šana. Aliksas roka trapija sievietei, kuras sudrabota adas somiņa nokrita zeme. Tas notika pilnīgi nejauši, taču Aliksa ļoti apmulsa. Kad sieviete neapmierinātā nošņācās, viņa notupas, lai no sarkana paklāja paceltu somiņu, kura krītot bija atvērusies. Aizcirtusi to ciet, Aliksa pasniedza somiņu niknajai īpašniecei.

-   Atvainojiet, - Aliksa sacīja, ar acīm lūdzot piedošanu, - es tiešam negribeju…

Atbildes vieta skanēja nesaprotamu vācu lamu vardu zalve, turklāt korpulentā kundze pat necentās apslapēt spalgas iepriecinājumā notis - viņai bus, ko izstāstīt saviem kompanjoniem operas ložā! Tad brunete pagriežas uz nagliņpapeža un devas meklet civilize'.aku vietu, kur pačurat.

Bet Marija Rostova, kura bija akreditēta diplomātiskajā dienesta ka Krievijas Federācijas vestniecibas Tirdzniecības un investīciju nodaļas pirmā sekretāre, neapstajas pie otras damistabas durvīm. Viņa nogaja leja pa kapnem un pa iespaidīgo, arkam rotāto lodžiju devas ara no ēkas. Tiklīdz viņa nonaca ielas mala, tur apstajās kada mašīna. Rostova iekapa taja, auto saka braukt. Viņa atvēra somiņu. Pārmeklējusi to, viņa izņēma sarullētu papīra lapiņu cigaretes lieluma, ko saturēja limlente. Viņa atplēsa un atritina ja zīmīti - ta bija no kodu bloknota izplesta lapiņa ar cipariem, kas sagrupēti pa trim.

Rostova ielika zīmīti atpakaļ soma, paņēma mobilo telefonu un nospieda Maskavas numuru. I'ec savienošanas viņa pateica pavisam vienkāršu frāzi:

- Saņemts šis nedeļas sUtījums.

30

Mirkli pirms pussešiem vakara Klemans Maršans jau grasijas iet ara no sava kabineta Montaņi-Dima klīnika, kad viņam piezvanīja vīrietis, kurš runaja ar krievu akcentu. Maršanam tika paziņots, ka viņa sieva saņemta par ķilnieci. Lai to apstiprinātu, klausule tika pietuvinātā sievietes sejai - tieši tik ilgi, lai viņš saklausītu Mariannas elsas.

-    I ,udzu, nedariet viņai pari, - Maršans izstostīja. - Ko jus gribat?

Maršans saņēma ļoti vienkāršus norādījumus. Pirmām kartam, viņš tika pārliecināts, ka ta nav parasta nolaupīšana - sievas sagūstītajiem nav vajadzīga nauda. Un tadej viņiem nav nekādās intereses atstat sievieti dzīvu. Ja Maršans atteiksies izpildīt pavēlēs noteiktā laika vai mēģinās sazināties ar varas iestadem, Marianna tiks nogalinata.

-    Esmu gatavs uz jebko! - Maršans solīja. - Tikai sakiet, kas jadara.

-    Paliec darba līdz veļai naktij, - noradīja balss klausule. - Izdoma kadu aizbildinājumu. Tieši pusdivpadsmitos tu piezvanīsi dežurējošajai masai klīnikas trešaja stava. Teiksi, ka gribi aprunāties. Ja viņa protestes, tu uzstāsi. Sacīsi, ka esi konstatējis nepilnības pacientiem izsniegto zaļu reģistros. Sacīsi jebko. C.alve- nais - medmasai jaatrodas tavā kabineta kopa ar tevi, un masas postenim jabut tukšam no vienpadsmitiem trīsdesmit līdz vienpadsmitiem četrdesmit piecām. Pēc tam viņa var atgriezties posteni. Pusnaktī tu vari iet prom no klīnikas un braukt mājās. Ja viss bus labi, sieva tevi jau gaidīs sveika un vesela.

-    Paldies, paldies, - Maršans no prieka gandrīz apraudajās.

-    Pateiksies, kad būsi izpildījis uzdevumu, - atcirta balss klausule. - Un vel. Ja kaut vienam izstāstīsi par šo sarunu vai par notikušo ar tavu sievu, mes to uzzināsim. Un tad jums abiem bei- gas.

Maršans nolika klausuli, noslaucīja sviedrus no pieres un pateica sekretārei, ka paliks darba ilgāk. Viņa var doties majas pa- rastaja laika.

Kārvera atveseļošanas tika pamanīta ari Maskavā. Un tas nepalika bez sekām. Vaditaja vietniece Olga Žukovska bija paskaidrojusi saviem darbiniekiem, ka uzdevums izpildāms nekavejoties. Un viņi klausīja priekšnieces pavēlēm.

31

Pamodies Kārvers pārsteigts konstatēja, ka nav gulējis pusi nakts, ka bija iedomājies. Pulkstenis līdzās gultai radīja piecas pāri pusdivpadsmitiem - tatad viņš iemidzis tikai uz stundu. Izberzējis acis, viņš sarauca pieri. Kaut kas nebija kartība, taču Kārvers nespeja saprast, kas tieši.

Un tad viņš atskarta - nebija dzirdams televizors. Šonedēļ naktīs dežurēja medmāsā vārdā Sandnne, un viņa, būdama pārliecinātā, ka pacienti aizmiguši, personālā istabā allaž skatijas vēlo filmu. Kadeļ lai šonakt ta nebutu?

Kārvers piecēlās no gultas un piegāja pie durvīm. Gaisma palika neieslegta. Pavēris durvis, viņš centas saklausīt kadu neparastu troksni. Šķita, ka gaiteņa tālakaja gala dzirdami soļi. 1 .enam viņš atvēra durvis tik daudz, lai varētu ielūkoties gaiteni. Medmāsās posteni viņš ieraudzīja vīrieti, kas bija pārliecies galdam un ar pirkstu vilka pari kadai papīra lapai. Vīrietis parbaudija pacientu sarakstu.

Droši vien kadu mekleja, taču Kārvers nekavejās minējumos. Viņš aizvēra durvis un paskatījās apkart - lēmuma pieņemšanai bija vajadzīgas tikai dažas sekundes. Tad viņš iegaja vannas istaba, iesledza gaismu un atgrieza krānu - lai izklausītos, ka cilvēks mazgajas. Izejot no vannas istabas, Kārvers atstaja gaismu ieslēgtu un durvis pusvirus. Tad viņš nostājās pie palatas durvīm un piespieda muguru sienai.

Pa gaiteni tuvojas soļi. Pret vinila flīžu grīdu čīkstēja nacēja gumijas zoles. Viņš apstājās pie Kārvera palatas durvīm. Tika nospiests durvju rokturis. Durvis atveras. Tās atradās starp Karveru un svešo vīrieti, tādēļ viņi viens otru neredzēja.

Uz aķa pie durvīm karājās Karvera halats. Tam bija ari aukla, ko sasiet ap vidukli. Kārvers izvilka auklu, satvēra abās rokas un izveidoja cilpu, kas atgadināja laso. Viņš apzina jās, ka speķa un izturības krājumi ir ierobežoti. Tādēļ jarikojas veikli.

Vīrietis aizvēra durvis. Uzmanība bija pievērsta vannas istabai, tādēļ viņš nepamanīja Karveru sev aiz muguras. Svešais kaut ko turēja labajā roka - arā no dūres vīdēja tieva caurulīte. Sākuma Kārvers nodomāja, ka tas ir neliels kabatas lukturītis, bet tad vīrieša roka sakustejas un nonaca vannas istabas gaismas kuli. Dīvainais priekšmets bija injekcijas šļirce, kadu lieto diabetiķi ikdienas insulīna devas saņemšanai.

Tagad Kārvers saprata. Insulīna pardozēšana guļošam pacientam tūdaļ izraisīs hipoglikēmisko komu, jo smadzeņu neironiem trūks glikozes. Ja netiks sniegta medicīniskā palīdzība, iestāsies nāve. Ja netiks atklata injekcijas vieta, nebūs iemesla aizdomām par noziegumu. Insulīns ir viens no visefektīvākajiem slepkavības ieročiem, kādu vien slimnīca iespējams atrast.

Karveram negribējās but svaigākajam šī ieroča upurim. Viņš nostājas aiz muguras iebrucejam, apmeta halata auklu svešajam ap kaklu un cieši savilka tas galus.

Reakcija bija momentānā - ar kreiso roku vīrietis pieķērās auklai, cenšoties to atraut no kakla. Tam pašā mirkli viņš pameta galvu atpakaļ, cerot trāpīt Karveram seja.

Paredzējis šadu gājienu, Kārvers parāvās prom - šīs kustības rezultātā vēl vairak savilkās auklas gali. Bet nu radas jauna problēma, jo vīrietis pašāva labo roku atpakaļ un centas trāpīt Karveram ar insulīna šļirci.

Kārvers izvairijas no dūriena, taču zaudēja līdzsvaru, un pretiniekam radas iespeja pakapties atpakaļ. Kārvers tika iegrūsts siena, aiz kuras atradas nakama palata. Aizrāvās elpa, taču auklu no rokam viņš neizlaida. Pietiktu desmit līdz piecpadsmit sekundes nospiest miega artēriju, lai cilvēks zaudētu samaņu, taču piecpadsmit sekundes bija milzu greznība bridi, kad divi vīrieši cīnās uz dzīvību un navi.

Cīkstoties viņi atgadinaja divus piedzērušus dejotājus, kas uz- gružas te krēslam, te gultai vai galdam, apgažot ūdens glāzi. Un visu laiku svešais ar šļirci meģinaja trāpīt Karveram, lai ielaistu miesa nāvējošo šķīdumu.

Blakus esošajās palatas atskanēja neapmierinātu pacientu saucieni. Viens no viņiem sāka dauzīt pa sienu un saukt medmāsu. Drīz vien kads naks lūkot, kas notiek.

Gāja sekundes, un cīniņš kļuva par īstu izturības pārbaudījumu Karvera novājinātajiem muskuļiem, kas saspringa izmisīga mēģinājumā savilkt cilpu, un pretinieka smadzenem, kam sāka trūkt skabekļa. Kurš pirmais padosies, tas mirs. Un tad Karveram paveicas. Slepkavas roka trapija slimnīcas gultas dzelzs rāmim, un šļirce nokrita uz grīdas. Viņš neprātīgi taustījās, lai atkal sa- grabtu savu nāvējošo ieroci, taču tādejādi Karveram radas iespēja ieņemt ērtāku pozīciju un galīgo reizi savilkt auklu.

Sajutis, ka svešais ir bezsamaņa, viņš ļava auklai izslīdēt no rokam un ļenganajam augumam nokrist uz grīdas.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējieni.

Kārvers ievilka savu upuri vannas istabā un tad atvēra palatas durvis. Gaiteni vienos šortos un veca teniskreklā staveja Kris- tofs - ieverojama vietējā baņķiera dēls, kurš ārstējās no kokaina atkarības. Parasti bala seja sašutuma kvēloja.

-   Pie velna, ko tu te dari?! - Kristofs šņaca, pulēdamies runāt pec iespejas klusāk.

Palatu durvis paradijās ari citu pacientu galvas.

-   Viss kartība, piedod, - sacīja Kārvers, paskatīdamies vispirms uz vienu, tad otru gaiteņa pusi un salikdams rokas atvainošanas žesta. - Es droši vien miegā staigaju. Redzēju murgu, tad pamodos un pēkšņi attapos istabas vidu, bet visapkart valdīja nekārtībā. Nesaprotu, kas notika. Man patiešam žēl, ka pamodinaju jus. Piedodiet, ja? - Viņš tēlota apjukuma vērās visapkart. - Vai kads nav redzējis māsiņu? Es varētu iedzert kadu tableti…

Pārējie papurināja galvu un atkal nozuda savas palatas - ka krabji iemuka alas, negribot iesaistīties nelaga notikuma. Lai kur ari butu medmāsā, viņa tūdaļ atgriezīsies. Vannas istaba atskanēja vaids. Uzbrucējs bija atguvis samaņu.

Karvera acis šaudijas pa palatu, kamēr uz grīdas līdzas gultai atrada šļirci. Pacēlis to, Kārvers iegāja vannas istaba, jāteniski uzsēdas virsu svešajam, ar vienu roku piespieda viņa galvu flīzēm, bet ar otru iedūra šļirces adatu miega artērija. Insulīns nonaca tieši asinis. Viņš nospieda šļirces virzuli vel un vēlreiz, lai bulu pārliecināts, ka ta ir pilnīgi tukša. Vīrietis tikko dzirdami ievaidejas. Viņš vel nebija miris. Taču pavisam drīz nave bus klat.

Nu cīniņš bija gala un adrenalīna līmenis asinis krities, tadeļ Kārvers jutas pārguris, taču nedrīkstēja padoties. Viņš sakartoja naktsgaldiņu un nolika vieta krēslu. Nez kur radas spēks izvilkt mironi no vannas istabas un novietot līdzas gultai.

Vīrietim mugurā bija smags mētelis. Izrāvis svešinieka rokas no piedurknēm, Kārvers uzstuma viņu uz matrača un apklaja ar segu un pārklāju, bet galvu nolika uz spilvena. Protams, viltība drīz tiks atklata. Taču Kārveram pietiks laika aizbēgt.

Uzvilcis drēbes un kurpes, viņš paņēma svešinieka mēteli. Sanu kabata bija mašīnas atslēgas un telefons. Iekškabata bija maks. Kārvers to atvēra un atrada naudu, kredītkartes un personas dokumentus uz psihiatrijas doktora Žana Dikana varda. Tie palīdzējuši neveiksmīgajam slepkavam tikt garam apsardzei pie vārtiem. Tos viņš noteikti uzradījis ari reģistratūra, bet varbūt ieslidejis eka pa dienesta ieeju. Visas šis durvis bija slēgtas, taču profesionālim tas nebija nekāds šķērslis. Un ari Karveru tas neaizturēs.

Viņš jau grasījās iet āra no palatas, kad saklausīja soļus - steidzīgus medmāsās soļus. Atgriezusies Sandrme. Atskanēja ierastie trokšņi - daži soļi, tad klusums, jo viņa pa stiklotajam durvīm ielūkojas palatas un pārliecinās, ka viss ir kartība.

Kad soļi tuvojās viņa palātai, Kārvers palīda zem gultas. Aizturējis elpu, viņš ieklausījās medmāsās soļos un tad atvieglots nopūtas, jo viņa atkal devas prom. Dažas minūtes velak gaiteni atskanēja ilgāks gājiens, kam sekoja televizora ieslegšana.

Gaidot vairākas minūtes, kamēr medmāsā uzvārīs sev kafiju, novilks kurpes un iekārtosies pie televizora, Kārvers parskatija miruša vīrieša mantību. Viņš paturēja meteli, telefonu, mašinas atslēgas un skaidru naudu. Maku ar dokumentiem un šļirci viņš nolika uz naktsgaldiņa. Tādejādi policijai bus lietiskie pierādījumi, lai noskaidrotu nozieguma apstakļus - un saprastu, ka upuris nebūt nav nevainīgs. Visbeidzot Kārvers izslīdēja no palatas un pa gaiteni devās uz avarijas kāpnēm.

Apmēram minUti vēlāk viņš jau sēdēja pie stūres sava uzbrucēja mašīna. Uzslējis meteļa apkakli, viņš piebrauca pie barjeras un pavēcināja sveicienu sargam. Kad barjera atkal nolaidas, Kārvers nospieda gāzes pedāli un traucas uz Ženēvas pusi.

Ceturksni pari pusnaktij Klemans Maršāns iegaja sava dzīvokli. Viņa seja jautas nepacietība un gaidas.

- Marianna? Cherie?8 - viņš sauca.

Pēkšņi viņa kreklu apšļāca asinis - ar pāršķeltu galvu viņš nomira tapat ka sieva.

Slepkava netraucēts izgaja no dzīvokļa. Braucot prom, viņš piezvanīja savam šefam, ziņodams par notikušo un pieprasīdams talakas instrukcijas.

32

Kārvers nepārtraukti veras atpakaļskata spoguli, vai netiek izsekots. Viņš atskarta, ka sak nervozēt, ja vienas un tās pašas lukturu gaismas redzēja aiz sevis vairaku kilometru garuma. Tiklīdz mašīna nogriezās no galvena ceļa vai pabrauca garam bez starpgadījumiem, Karvera pleci atvieglojuma un pateicība saguma, bet atkal saspringa, tiklīdz paradijās nakamais transporta līdzeklis.

Viņš iegalvoja sev, ka tas ir muļķīgi. Viņš gandrīz vienmer strādājis viens. Kādēļ gan vīrs, kas tagad gulēja klīnikas gulta, nebu- tu rīkojies tapat? Taču galva jaucas bailes no pakaļdzīšanās. Ķermenis jutās pārguris. Viņš jau bija aizmirsis, cik daudz speķu paņem ciņa. Tā bija ilgusi tikai dažas sekundes, taču bailes un spriedze pirms tam, fiziska piepūle cīniņa laika un atvieglojums pec ta šķita viņu iztukšojis. Muskuļi sapeja. Smadzeņu darbība likās gausa un neskaidra. Kārvers bija sasniedzis Ženevas nomali, kad prata iešāvās vēl kada doma - ja nu mašīna aprīkota ar izsekošanas ierīci?

Tāda nolaidība! Tam vajadzēja notikt automatiski - parbaudīt nepazīstamu mašīnu, jo ta var but aprīkota ar izsekošanas ierīci vai kadam lamatam. Taču viņš bija attapies par veļu. Nav brīnums, ka viņam neviens nedzenas pakaļ. Pretinieks jau zināja, kur meklet bēgli.

Tad viņš iedomājās par slepkavas telefonu, kas joprojām gulēja mēteļa kabata. Kamēr tas ir ieslēgts, viņa atrašanās vietu varēja noteikt ikviens, kam ir pieeja vietējiem tikliem. Kārvers izslēdza telefonu, Vēlreiz ielūkojies atpakaļskata spogulī, viņš nobrauca ceļa malā, apstadinaja mašīnu, izkapa un paveras apkart. Viņš atradas kaut kur priekšpilsētu rajona, kas pletās uz ziemeļaustrumiem no Ženēvas un piekļāvās ezera ziemeļu krastam līdz I ,ozan- nai un Montrē. šis ceļš veda paralēli dzelzceļam. Priekša vīdēja stacijas - drīzāk gan pieturaš - zīme "Žento ieplaka". Šis nosaukums uzjundīja atmiņas. Viņš^šeit kādreiz jau bijis.

Kārvers saka soļot uz stacijas pusi un jau gandrīz bija sasniedzis ieejas durvis, kad saprata, ka ceļa otra pusē, ezera krasta, ir restorāns. Viņš turp vedis sievietes uz nesteidzīgam maltītēm. Dažkārt viņš noīrējis laivu uz visu dienu un noenkurojis to pie mola, kas atradas netālu no terases, kur vasarā tika klāti galdi. Viņš dzīvi atcerējās došanos uz šo restorānu, zilos saulessargus un svītrotās nojumes un meičas, kas staro laime par iespēju pusdienot ezera krasta līdzas laivai un kaismīgi spiež viņa roku. Tad Kārvers atcerejas vel kaut ko - savas sajūtas tādos brīžos, proti, viņš nepriecājās tik ļoti ka tas sievietes. Bet šīs atmiņas bija neskaidras, tas parmaca nesen piespiedu karta pastradata slepkavība.

Viņš apsvēra iespēju doties uz restorānu un izmantot turienes tālruni. Bija pari pusnaktij, iestādi droši vien drīz slēgs, taču varētu samelot, ka viņam saplīsusi mašīna. Kārvers gribēja sazināties ar Turu l.āšonu. Viņam ļoti bija nepieciešams sabiedrotais, bet tad ar acs kaktiņu viņš pamanīja spilgtu gaismu - vilciena prožektoru. Ja mestos skriešus, varētu pagūt uz vilcienu un nonākt pilsēta. Brauciens neaizņems vairak par piecpadsmit minūtēm. Un tad varēs piezvanīt I.āšonam.

Vilciena viņš atrada sēdvietu vagona talakaja gala, no kurienes ērti varēja novērot visus, kas ienaca pa slīdošajām durvīm un virzījās talak pa eju. Šis bija viens no šavakara pedejiem vilcieniem, tadeļ pasažieru nebija daudz, taču atslābināties nednkstē- ja. Kārvers pētīja braucējus, cenšoties uz minēt, kuri no tiem varētu sagādat raizes. Viņam gribējās nomierināties, citādi apkārtējie varētu padomat, ka brauc kopa ar jukušo. Pēdējoreiz plašaja pasaule kopa ar citiem cilvēkiem viņš bijis pirms vairakiem mene- šiem. Bija grūti atkal pierast.

Izkāpis no vilciena Ženēva, viņš turpinaja pētīt cilvēkus, kas soļoja pa platformu. To pamanīja kads pusaudzis ar saviem biedriem.

-    Ko luri? - puisis uzsauca.

Iejaucās ari viens no viņa draugiem, kas šaja banda šķita paš- apzinlgākais:

-    Varbūt esi perversais, ko?

-    Pedofils, - secinaja vel viens, un tad jau parejie saka skandēt: - Pediņš! Pediņš!

Sakumpis Kārvers aizgriezās prom. Nonākot pie telefona kabīnēm, viņš satraukuma un kauna jau bija nosvīdis. Viņš piezvanīja Lāšonam.

-    Mums jasatiekas. Manā dzīvokli. Cik atri vien iespējams.

-    Pagaidi, - sacīja I.āšons. - No kurienes tu zvani? Kadeļ tu neesi klīnika?

-Tur radas problēmas. Tagad esmu pilsēta. Šovakar jabrauc prom, nekavējoties. Taču vispirms jānokārto dažas lietas.

-    Kadas lietas?

-   Nekas briesmīgs. Jasak meklet Aliksu. Paklau, vai tu varēsi atbraukt uz. manu dzīvokli?

-    Droši vien.

-Lieliski. Un paņem atslēgas. Tev taču tas vel ir, vai ne?

-ļa. Aliksai ir īstas, bet man uztaisītas kopijas.

-    Uz redzi!

Sēdēdams taksometra, Kārvers skatijas ara pa logu un centas pierast pie pilsētas ainam. Palūdzis šoferim izlaist viņu vairaku kvartalu attaluma no dzīvokļa, viņš vispirms devās pretējā virzienā, tad attapas un pa šauru ieliņu labirintu lauzās cauri Vecpilsētas centram. Viņš visu laiku skatijas sev par plecu; parbau- dija stāvvietās atstatās mašīnas; saravas, tiklīdz pamanīja kadu negaidītu kustību vai troksni.

Dažu maju attaluma no mērķa Kārvers uz bridi apstajas pie nelielas kafejnīciņas, kam durvis atradas dažas pēdas zem ielas līmeņa - uz. tam veda kāpnītes. Ēka šķita pazīstama, taču kaut kas nebija kartība. Kārvers bija pārliecināts, ka mainījusies izkārtne virs durvīm. Viņš meģinaja atcereties, kada ta bijusi agrak un kadeļ šī kafejnīca bijusi nozīmīga viņa dzīve, taču šoreiz nekas neizdevās. Mirkli pastavējis1 un saraucis pieri, viņš centas atsaukt atmiņa teļus, kas joprojām nedevās roka. Kārvers praloja, kas tik briesmīgs šaja ēstuve noticis) ka smadzenes atsakas to pazīt. Tad viņš pagriezās un devas prom, lamadams pats sevi par tādu sta- vēšanu atklatā vieta, kur ikvienam ir ka uz delnas.

l'ilsetas otra gala Krievijas Federāla Drošības dienesta aģents Pjotrs Korsakovs - cilvēks, kurš tikko bija nogalinājis Mariannu Maršanu un viņas viru Klemanu, - izsauca taksometru. Šoferim viņš deva ļoti precīzus norādījumus par brauciena mērķi - ta bija vieta, kurp, pēc priekšnieku domam, Kārvers noteikti dosies. Na- kamais objekts bija kustīgs. Tatad nedrīksteja velti šķiest laiku.

33

Kad dzelzs pelčkajas debesis Kaiju ezera krasta Minesota izzuda pēdējie saulesstari un koki taluma bija tik tikko saskatami, doktore Ketlīna Daiena "Keidija" Džonsa gatavojas ieraudzīt sava dzive pirmo atombumbu.

Būdama zinātniece I.osalamosas atomenerģijas laboratorija Ņumeksika, Keidija bija viena no brīvprātīgajam Savienoto Valstu valdības Enerģētikas ministrijas apakšvienība, kas plašak bija pazīstama ka NEST." Šis saisinajums nozīmēja Atrās reaģēšanas komandu kodolavārijas gadījumos, un šis nosaukums precīzi atspoguļoja vienības uzdevumu. Proti, tai bija japalidz nacionālas drošības visbriesmīgākā murga gadījuma - ja valstij uzbruka sliktais puisis ar atombumbu.

Kopš dibinašanas tūkstoš deviņsimt septiņdesmit piektaja gada ši komanda bija saņēmusi vairak neka simts ziņojumus par iespejamiem draudiem. No tiem apmēram trīsdesmit tika izmeklēti. Izrādījās, ka visi šie gadījumi ir tikai ļauni jociņi. Paštaisītie atomieroči deva plašu vielu filmu sižetiem. Septiņpadsmit valdības algoti zinātnieki eksperimenta karta pat bija mēģinājuši uz- buvēt šadu bumbu - lai saprastu, vai tas vispār iespejams. Bet patiesība ASV teritorija nebija neviena nereģistreta atomieroča.

Līdz šim.

Zvanīts tika no Federālā Izmeklēšanas biroja Mineapolisas biroja uz Enerģetikas ministrijas Avāriju vadības centni Vašingtonā, Kolumbijas apgabala. No turienes tas tika paradresets uz. Atrās reaģēšanas komandas štābu Nelisa Gaisa speķu bāze Lasvegasas ziemeļaustrumos. Jau pec dažam minūtēm Keidijai tika uzticēts vadīt septiņu cilvēku komandu. Pēc stundas viņi bija pacelušies no 1 .osalamosas apgabala lidostas un devas uz. Minea- polisu.

Komandas galamērķis bija viesu nams Kaiju ezera krasta, kurp daudzi pilsētnieki devās ieelpot svaigu gaisu, pamakšķerēt un izpriecāties uz ūdens. FIB ar vietejas policijas palīdzību bija aplen- cis šo vietu. Vienkāršo guļbuves namiņu apgaismoja spoži prožektori. Atbildīgo aģentu sauca Toms Malvags.

-   Tatad, kas noticis? - Keidija jautāja, kamēr komandas locekļi no melna Ford Econoline furgona krava ara līdzatvestas iekārtās. Cimdoto roku viņa turēja virs acīm, lai izvairītos no lietus lāsēm. Viņas kastaņbrunos matus sedza koši sarkana aitadas cepure.

-   īpašnieka vārds ir Hegertijs, viņš šo vietu nopirka pirms četriem gadiem, - iesaka Malvags, kura seju daļēji aizklaja siltas vej- jakas kapuce. - Nu bija sadomajis pārbūvēt bēniņus, lai iekārtotu tur vel vienu guļamistabu. Viņš nopūlējies ar mērījumiem un aprēķiniem, bet bēniņu iekštelpu izmēri neka nav saskanējuši ar pašas ēkas izmēriem no ārpuses. Visu laiku pietrukušas trīs pēdas. Tas sapratis, ka bēniņu gala siena patiesība ir tikai šķērssiena, aiz kuras atrodas vēl kada telpa. Izgāzis šo sienu un ieraudzījis milzīgu bruņas adas čemodānu - viņš to raksturoja ka senlaicīgu, nevis modernu. Ieskatījies uzmanigak un ieraudzījis kabeļa galu, kas stiepies ara no čemodāna un pievienots kontaktligzdai siena.

Keidija saviebās.

-Saki, ka viņš neatvera to čemodānu!

-    Protams, ka atvēra! Viņš taču ir tikai cilvēks. Un tad ieraudzījis metala cauruli/melnu kastīti ar mirgojošu sarkanu lampiņu un, ka viņš teica, "sasodīto turbangalvu valoda rakstītu papīru".

-   Arābu? - Keidija parjautaja.

-   Nedomāju. Pec I legertija stāstītā, mes nospriedām, ka tie bijuši kirilicas burti, tātad rakstīts krievu valodā.

-    Un tad viņš tai caurulei un kastītei vairs neķeras klat?

īpašais aģents plati pasmaidīja.

-   Jā, viņš bijis pieliekami gudrs, lai nobītos. Piezvanījis Nisva Policijas pārvaldei, kas nodeva 1 legertiju Krouvingas apgabala šerifam viņa Breinerdas pilsētas biroja. No šerifa biroja piezvanīja mums, un te nu mes esam.

-   Iesim paskatīties, - Keidija ierosinaja. - Vajadzēs uzvilkt aizsargtērpus. Pārģērbties droši vien varēs furgonos.

-   Protams, - atbildēja Malvags, - taču pasteidzieties. Te ta stāvot un domājot par to čemodānu, es kļustu nervozs.

Keidija uzmundrinoši papliķeja aģentam pa plecu, it ka butu viņa aizstave, lai gan Malvāgs izskatijas vismaz desmit gadus vecāks, sešas collas garaks un vismaz piecdesmit mārciņās smagāks.

-   Tici man, viss bus kartība. Ja ta patiešam ir padomju bumba, tas palaišanai noteikti nepieciešama atļauja, proti, jaievada specifisks kods. Citādi nekas nenotiks. Manuprat, ta te nostāvējusi vismaz desmit gadus, varbūt pat vairak. Ja pa šo laiku nekas ļauns nav noticis, kadeļ kaut kam jānotiek tagad?

-    Varbūt to nevajadzētu traucēt?

-   Neuztraucies. Es bušu ārkārtīgi pieklājīgā.

34

Samīcītais I.ašona Volvo jau gaidīja, kad Kārvers beidzot nonāca pie sava dzīvojama nama. Norvēģis izkapa no automobiļa un vērtējoši nopētīja Karveru, meklējot acīmredzamas nelaimes pazīmes.

-    Viss kārtībā? - viņš jautaja.

-   Iesim iekša, - Kārvers atbildēja. - Man nepatīk rēgoties uz ielas, but ka uz delnas. - Viņa balss pauda sasprindzinājumu, nervozitāti.

-   Tev nekas nekaiš, puis? - vaicaja Lašons. - Izklausies ne visai labi.

-   Viss normāli.

-    Lai ta butu.

Iesteidzies daudzdzīvokļu nama, Kārvers pa kapnem devās uz saviem augšstava apartamentiem, lašons ļava viņam turēties dažus soļus priekšā, mirkli skeptiski vēroja un tad sekoja pa vecajam koka kapnem, kas krakšķedamas uzveda līdz piektajam stāvām. Dzīvokļa durvis jau bija vaļa. Kārvers stavēja dzīvojama istaba un, šausmu pārņemts, skatijas visapkart.

-    Kur viss palicis? - viņš jautaja.

Istaba nebija nevienas mebeles.

-   Mēs visu pārdevām, - Lašons paskaidroja. - Nācās.

Kārvers uz bridi nomierinājās, apjēdzot šo vardu nozīmi. Tad seja atspoguļojas panika, un viņš iesteidzas virtuve.

-   ļēziņ, jUs taču…

Lašons skrēja nopakaļ.

-    Kas rotika?

-    Viss kartība… - Kārvers stāvēja pie darba virsmas virtuves vidu. Vīna pudeļu turētājs bija tukšs. Zemais iebuvetais ledusskapis neatradas ierastaja vietā. Palicis bija tikai karkass. Taču nešķita, ka Karveru tas uztrauktu. - Pēkšņi iedomājos, ka jus būsiet pārdevuši virtuves iekārtu, - viņš sacīja.

-    Kas tos mēslus butu pircis? - I.āšons pirmo reizi šaja nakti plati pasmaidīja.

Nu bija Karvera karta smaidīt. Vismaz uz mirkli. Pieliecies viņš pasniedzās pie vīna pudeļu turētājā - pirksti uztaustīja otras rindas viduci. Vispirms viņš saviebās, bet tad seja atgriezās smaids - pirksti bija atraduši meklēto.

-    Skaties! - Kārvers iesaucas.

DUkoņa bija tikko sadzirdama. Lašons pārsteigts vēroja, ka granīta virsmas centrs lēnam paceļas. Skatienam atklājās metala statīvs ar milzīgu plastikata instrumentu kasti, kam bija pusducis izvelkamu nodalījumu ar caurspīdīgu priekšējo malu.

-   Neticami! - Lašons izdvesa.

-   Šķiet, ka mani darbarīki joprojām ir veseli, - Kārvers nopriecājās un pamazam nomierinājās. - Augšējas atvilktnes vajadzētu but parastajiem piederumiem…

Atverot to, viņš ieraudzīja biezu kokogļu peleku putuplasta paliktni, kura izdobtajos caurumos turējās nevainojami spožas uzgriežņu atslēgas, skrūvgrieži, zagiši un āmuriņi. Otrajā atvilktnē glabajas miniatūri elektriskie instrumenti un lodāmuri.

-    Viss ir savās vietās, - Kārvers secināja. - Nākamajas divas atvilktnēs, manuprāt, vajadzētu but dažadam ierīcem, elektronikai un tamlīdzīgi.

I.āšons apmierinats nopūtas, kad kļuva redzami taimeri, detonatori, bremžu un gāzes pedāļu bloķētaji, tālvadības pultis.

-   Ja, dažus no šiem mazulīšiem es pazīstu. Patīkami apzināties, ka tu viņiem esi sagādājis tik jauku mājiņu.

-   Bet tālāk jabut…

Norvēģa acu priekšā paradijas plastikas un termīta iepakojumi.

-Un visbeidzot…

Kārvers atrava pēdējo - visdziļāko - atvilktni. Taja atradas / lec- kler and Koch MP5K īsstobra automāts ar slāpētāju un trim aptve- rem, ka arī SIG-Sauer P22b j^istole ar visiem svarīgajiem aksesuāriem. Lašons atzinīgi palocīja galvu. Abi ieroči bija britu speciālo vienību standarta aprīkojuma.

-   Ir vel kas… - turpinaja Kārvers.

Izņēmis instrumentu kasti no statīva, Kārvers to nolika priekša I.ašonam un notupas līdzās. Kastes vaks bija paris collu dziļš. Paceļot to, atklajas vēl viens nodalījums - ierīkots paša vāka -, un tam varēja piekļūt, atverot eņģītēs iekārtu plastikata luku. Ta slēpa mīkstu bruņu aploksni apmēram A3 izmērā.

-   Diez vai tu zināji… - Kārvers iesaka.

Viņš paņēma aploksni un aizcirta luku. Tad no apakšējas atvilktnes viņš izņēma pistoli, slāpētāju un divas aptveres. Aizvēris instrumentu kasti, viņš atkal nospieda podziņu vma pudeļu turētāja. Tukšais statīvs nozuda zem granīta virsmas. Uz tas Kārvers nolika aploksni un pistoli.

-    Tur ir nauda? - jautaja I.āšons, pamajis ar galvu uz aploksnes pusi. Pēkšņi jautrais noskaņojums bija izplēnējis.

-Jā.

-    Pietiekami, lai apmaksatu rēķinus.

-   Mierīgi.

-   Un kad tieši tu par to atcerējies? - Šajos vārdos jautas rug- tums, pat sarkasms.

-    Pirms dažām nedeļam, drīz pec tam, kad saku atgūt atmiņu.

-Tātad viņas nauda tev nemaz nebija vajadzīga, ja?

-    Protams, bija! Kamēr ta naca, es varēju but pārliecināts, ka viņa ir dzīva.

Lašonam nacas piekrist, ka šis Karvera arguments ir loģisks. Tomēr viņš jutas aizvainots.

-Ari man esi parada. Vairak neka divdesmit tūkstošus zaļo.

Klusēdams Kārvers palocīja galvu un no aploksnes izņēma grezni rotātu dokumentu. Ta bija uzrādītājā obligācija par piecdesmit tūkstošiem, kas reģistrēta Panamas korporācijā un ko otra puse parakstījis viņš. Ar šo varēja rīkoties tapat ka ar skaidru naudu. Kārvers atdeva obligāciju Lašonam.

-   Paldies, bet te ir vairak, - norvēģis iebilda.

-    Drīz nebūs, - Kārvers sausi atbildēja. - Saproti, es ari Aliksai samaksāšu… Bet vispirms viņa jaatrod. Un jasak ar tām vietām, kur viņa pēdējoreiz redzēta. Vai tu zini, kur tas varētu but?

-    "Alus pagraba". Hs dažkārt vedu viņu uz. darbu.

-   Tad aizvedīsi mani ari. Man vajadzīgas tikai dažas minūtes, lai sagatavotos.

Paņēmis aploksni, pistoli un aptveres, Kārvers izgaja no virtuves. Iedams cauri dzīvojamai istabai, viņš pie sienas ieraudzīja I .alvertas līča fotogrāfiju - vienīgo viņa vērtīgo īpašumu, kas vel nebija pārdots. Viņš atcerejas kadu sarunu ar Aliksu. Viņai mugura bija vecs sporta krekls, viņa tikko bija iznākusi no dušas un ieritinājusies krēsla. Kārvers laimīgs varētu stundām stāvēt ar aizvērtam acīm un domas sapņot par Aliksu, taču ne tagad, bija ja- rikojas.

Guļamistaba viņš atvēra skapi. Drebes tur karajas joprojām - sastumtas viena gala, lai Aliksai butu ērtāk pieejama viņas neliela apģērbu kolekcija. Noņēmis no pakaramā viņas žaketi, Kārvers pielika to tuvāk sejai, lai izbaudītu aromātu - kā suns, kas tūdaļ pazaudēs pēdas. Un pēkšņi viņa smadzenes kaut kas noklikšķēja - tas bija automatisks, neapzinats reflekss, kas izslēdza emocionālās, tolerantās un darbam nevajadzīgās reakcijas un atstaja vien aukstasinību un skaidru pratu.

Panika bija izplēnējusi. Pakrūti vairs nespieda smagais un nomācošais baiļu slogs. Viņu šķita pārņēmusi spēcīga neatlaidība un merķtieciba.

No plaukta virs pakaramajiem Kārvers paņēma adas somu. Iebāzis roku mazliet dzijak plaukta, viņš uzmekleja ieroča maksti un platu siksnu ar naudas maciņu. Trīsdesmit sekunžu laika viņš sameta soma divus baltus sporta kreklus, divus pārus zeķu un apakšbikses; melnus džinsus un vieglu melnu aitadas jaku. Vel minūti viņš pārģērbās - drebēs, kas līdzinājās somā saliktajam, taču aitadas jakas vietā viņš uzvilka kokogļu peleku pulo- veru ar trijstūra kakla izgriezumu. Kājās viņš uzava vienkāršās, melnas šņorējamas kurpes ar biezām zolēm.

Aplicis plato siksnu, Kārvers no somas izņēma simtdolaru banknošu paciņu un vēl divas uzrādītājā obligācijas - līdzīgas tai, ko bija atdevis Lāšonam. Pec tam viņš sadabūja divas pases - austriešu un šveiciešu. Katra bija ierakstīts cits vārds, taču fotogrāfijā bija redzams Kārvers. Noskaitījis dažas banknotes, viņš tās ielika bikšu kabatā, tāpat kā Šveices naudu, ko bija atņēmis klīnika nogalinatajam. Viss pārējais tika salikts siksnas maciņa. Tad viņš aizvēra aploksni, kas joprojām bija līdz pusei pilna, un ielika to soma.

Uzlicis ieroča maksti plecā, viņš ielika tajā pistoli - ši kustība un sajuta šķita ārkārtīgi pierasta. Skapī karajas melns vilnas pusmētelis - to Kārvers uzvilka pedejo. Maksts zem meteļa nebija mānāmā. Aptveres ieslīdēja kabatas. Viņš izskatijas gana eleganti, lai drīkstētu ieiet jebkura viesnīca vai restorānā, un jutas pieliekami silti, lai ilgāku laiku varētu uzturēties ara. Skapi palika vēl viens lads pats metelis, melni džinsi un trīs acīmredzami vienādi tumši zili uzvalki. Ari atvilktnes, no kurām viņš bija izņēmis sporta kreklus, apakšveļu un zeķes, bija pārpilnās ar līdzīgiem apģērba gabaliem. Tad, luk, kads viņš bijis agrak: metodisks, funkcionāls, izmantoja visu, kas bija lietderīgs un piemērots.

Citas atvilktnes bija pulksteņi, tumšas brilles, mobilie telefoni -ari tajas variācijas bija nelielas. Netērejot laiku stilu saskaņošanai, Kārvers paņēma pa vienam no katras priekšmetu grupas, ka arī vairakas SIM kartes telefonam. Tad viņš uz naktsgaldiņa pamanīja ierāmētu fotogrāfiju. Taja bija redzama Aliksa - līdzās viņa krēslam klīnikas atpūtas istaba. Seju rotaja cerību pilns smaids. Pats Kārvers izskatijas samulsis. Viņš nespeja atcereties, kad ši fotogrāfijā uzņemta. Izvilcis no ietvara, viņš salocīja uzņēmumu uz pusēm - nošķirot sevi no Aliksas - un ielika meteļa iekškabata. Ja viņš grib atrast šo sievieti, fotogrāfijā lieti noderēs.

Lašons gaidīja pie dzīvokļa durvīm ar instrumentu kasti roka. Ieraudzījis Karveru, viņš teica:

-   Ei, tu izskaties pec puiša, ko biju radis redzēt!

-Ja, interesanti, kads viņš bija? - Kārvers novilka.

-   īsts nelietis, - nesatricināms atbildēja Lašons.

35

Doktors Gaizels bija brīdinājis Karveru, ka viņš vel ne luvu nav atveseļojies. Joprojām iespējams recidīvs. Tikpat iespējamas ari pēkšņas un krasas garastavokļa maiņas.

Tagad viņš saka saprast, ko psihiatrs bija domājis. No dzīvokļa līdz "Alus pagrabam" varēja aizbraukt piecas minūtes, bet jau tūdaļ pec Volvo motora ieslēgšanas lieliska pašpaļavibas un pašpar- liecibas sajuta saka izplēnēt un atgriezās satraukums - pakrūte žņaudza, plecu muskuļi saspringa. Kārvers vairakas reizes dziļi ievilka elpu, leni apļoja galvu, izsleja zodu un atkal to nolieca teju līdz krūtīm, vienlaikus izelpojot. Beidzot viņš atkal pacēla galvu.

-   Viss kartība? - jautaja I .āšons, kurš sedeja pie stūres.

-Ja, tikai cenšos nomierināties.

-    l,abakizstāsti, kas notika klīnika.

Kārvers smagi nopūtas, pielieca galvu un aizvēra acis. Sekundi tā sēdējis, viņš savilka seju grimase un pagriežas pret Lāšonu.

-   Mani meģinaja nogalinat.

-Un…

-    Un pavisam drīz kads noteikti atradis līķi, tadeļ aizveries un stūrē, un palīdzi man atrast Aliksu.

Lašons spēji apturēja mašīnu un nekustīgi turpinaja sēdēt, bet Kārvers izdvesa:

-    Pie velna, ko lu dari?!

Nebrīdinādams Lašons ar labo roku sagrāba Karveru aiz rīkles un grūda atpakaļ, kamēr piespieda blakussēdētāju mašīnas durvīm.

Pūledamies atbrīvoties no tvēriena, Kārvers centās izlocīties, taču traucēja drošības josta un kajas bija iespiestas šauraja telpa zem cimdu nodalījuma.

-    Man nepatīk cilvēki, kas ir rupji pret mani. - Šķita, ka Lašons cenšas izskaidrot kadu pārpratumu, izlabot kļūdu. - Tādēļ saņemies, saprati? - Atlaidis Karvera kaklu, Lašons leni atliecas, taču acis no blakussēdētāja neatrava.

-    Labi, - sacīja Kārvers, - piedod. Es tikai gribu atgūt Aliksu.

-    bet varbūt tagad tu to nedarīsi.

-    Kadeļ ne?

-Tādēļ, ka neesi īstaja formā. Paskaties uz sevi! Tu pieļāvi, ka sagrabju tevi ar vienu roku! Tavs garastavoklis mainas ik minūti. Sava dzīvoklī tu uzkāp galīgi aizelsies. Līdz normalajam stāvoklim jagaida vel vairakas nedēļas.

Kārvers nodūra acis - viņš klusējot piekrita šim apgalvojumam.

-   Varbūt tev taisnība… Varbūt. Bet es nevaru ta vienkārši sēdēt un neko nedarīt! Ja noskaidrošu, ko viņa darījusi, kur atradas pirms nozušanas, bušu vismaz kaut ko sasniedzis. Paklau, to dzertuvi drīz slēgs ciet, un rit es nevarēšu atgriezties, jo manis vairs nebūs šaja pilsēta. Es ieiešu, izdzeršu kausu alus, uzdošu dažus jauta jumus. Tici man, kauties nesākšu.

-   Paldies Dievam, - atteica Lašons un atkal iedarbinaja automobiļa motom.

36

Minesotas viesu nama bēniņos Keidija Džonsa jutās ka pet- niece, kam beidzot izdevies apskatīt noslēpumainu dzīvnieku sugu, par kuru daudz rakstīts un kuru redzējis nav neviens. Losa- lamosas zinātniecei koferītis ar atombumbu bija tikpat spēcīgs pamudinājums ka stāsti par Sniega cilvēku vai krakenu10 - un vienlaikus nepārvarams kārdinājums.

Kāpjot bēniņos, viņa sava plastikāta aizsargtērpa izskatījās pēc mutanta - cilvēcīgas būtnes un kustīgas majas krustojuma, kas gaidas un satraukuma klusi duc. Par spīti Toma Malvaga teiktajiem mierinošajiem vārdiem, viņa ļoti labi apzinājas iespējamās briesmas. Ja ierīce bija īsta, taja varēja but spridzeklis, kuru i es peļams nejauši detonēt. Bezgalīgi maza, taču tada varbūtība bija, tādēļ nciba šķita skaidra: skatīties, bet nepieskarties. Un turēties no tas kastes pec iespejas tālāk.

Keidija pabaza galvu luka. Bēniņus apspīdēja viena spuldzīte, kuras spilgtaja gaisma pie tālākās sienas bija redzams atvērts koferītis, aicinot iet tuvāk un visu rūpīgi apskatīt. Viņa nostājās uz bēniņu grīdas un pavilka aiz sevis gaisa padeves cauruli. Tad viņa pasniedzās, lai paņemtu videokameru, ko izstiepta roka turēja kāds komandas loceklis. Kamerai sekoja trijkājis un koši oranža metala kaste ar melnu rokturi. No kastes ara un lejup pa kapnem stiepās kabelis.

Piestiprinājusi kameru trijkajim, Keidija to iesledza un pavērsa pret koferīti.

-    Vai signāls ir? - viņa jautaja mikrofona, kas bija piestiprināts aizsargtērpa galvassegai.

Keidijas vietnieks Henrijs Vons sēdēja viena no furgoniem pie viesu nama un veras elektroniskajās iekārtās, ciparripās un ekrānos.

-   Ja, izskatas kā dzīvs.

-   Ir tikai viens veids, ka to parbaudīt, - atbildēja Keidija.

Tad viņa paņēma oranžo kasti. Viena gala tai bija taustiņi ar cipariem un ekrāniņš ar aizmugurgaismojumu. Tas bija gamma starojuma spektrometrs - iekārtā pētāmo objektu izstarotas radi- acijas mērīšanai un analizēšanai.

Atšķirīgie kodolmateriali, ko var izmantot bumbas, sairst da- žados laikos, atstajot dažadu gamma starojuma daudzumu. Daži, piemeram, plutonijs, izstaro tik daudz radiacijas, ka to var konstatēt pat no liela attaluma. Citiem materialiem tas nosakams tikai tuvuma. Stāvot līdzās kamerai, Keidijas spektrometra nekādi dati nebija redzami. Tādējādi uzreiz varēja izsvītrot lielāko daļu iespējamo materialu, bet ne visus. Paja koferīti varēja atrasties butaforija, un tā butu vel viena viltus trauksme. Taču tur varēja but ari bagatinats urāns. Keidijai nebija izvēles. Ja gribēja noskaidrot patiesību, vajadzēja pieiet tuvāk.

Viņa uzmanīgi virzījās uz priekšu, tik tikko uzdrošinādamās elpot un satrūkdamās ikreiz, kad iečīkstējās kads grīdas dēlis, bērnība viņai patika spēlēt "Vecmāmiņas soļus" - lavoties tētim klāt no muguras un sperot katru nakamo soli, sirds auļoja ka neprātīga, baidoties, ka tevs tūdaļ pagriezīsies un noķers meiteņu. Nu teva vieta bija sprāgstvielā, un katra nepareiza kustība varēja to detonēt. Keidija aizsargtērpa svīda, taču noslaucīt sviedru lāses no pieres nebija iespējams.

bija jūtams, cik strauji sitas pulss. Elpa pārvērtās saraustītos, seklos vilcienos. Spektrometrs roka drebēja. Šadā stāvokli viņa viegli varēja paklupt pret kādu vaļīgu grīdas dēli vai nomest apa- ratu zemē. Ja uzkritis koferītim un apslēptai detonacijas pogai… Šo domu Keidija nepabeidza. Viņa zinaja, ka jānomierinās. Apstājusies viņa pievera acis, nolaida rokas gar sāniem, meģinaja kontrolēt elpošanu un apturēt sirds dauzīšanos. Pamazam strauja pulsešana deniņos pierima un atguva ierasto ritmu.

Nonākusi pie koferīša, Keidija atkal izsauca Henriju Vonu.

-   Klāt esam.

-   Uzmanies, Keidij!

-    I3oma, ka vajag?

Keidija nostājās tieši līdzās koferītim, kas bija apmēram trīs pēdas garš četrstūris ar apkaltiem stūriem. Saturs bija iedziļināts bieza poliestera pamatne. Lielāka detaļa bija metala caurule, kas stiepās gandrīz visa koferīša garuma. Viens gals bija biezāks neka otrs, it ka butu aprīkots ar uzpresetu pastiprinājumu. No otra gala karajas vads, kas beidzas melna vadības paneli ar daudziem slēdžiem, taustiņiem un digitalu taimeru. Uz taimera nebija ciparu, kas noradītu atlikušo laika daudzumu, - tikai kontrolierices ar apzīmējumiem krievu valoda. Mirgoja sarkana lampiņa, kas ap- liecinaja, ka aparats saņem strāvu no elektriska kabeļa.

Kad Keidija pavērsa spektrometru pret koferīti, displeja para- dijas vairaki cipari un burti, kas pa kabeli tika nodoti līdz I Ienri- ja Vona datoram. Keidijas ausi atskanēja kluss, godbijības pilns svilpiens.

-    Ieroču urāns, divsimt trīsdesmit pieci. Tu esi atradusi īstu kodolkoferīti, Keidij. Super!

Viņa pasmaidīja - sasprindzinājums izzuda ka nebijis.

-   Ks gan ta neteiktu. Izskatas, ka Aleksandrs Ļebeds teicis patiesību. Padomes tik tiešam visa Rietumu pasaule paslēpušas ko- dolkoferišus. Bet - ja šis ir viens no tiem, kur ir parejie?

-    Tā nav mūsu problēma, - atbildēja Vons. - Kamēr šis nav deaktivets, mes neko nevaram iesākt. Varbūt kāpsi leja, lai mes varam parbaudīt datus?

-    Protams, bet vispirms es uzņemšu dažus tuvplānus. Mums jāredz, ar ko tieši darīšana.

Joprojām uzmanīgi sperdama katru soli, Keidija ai/gaja līdz videokamerai, taču jutas drošākā, jo bija apskatījusi ieroci un palikusi dzīva. Tagad, zinot, ar ko ir darīšana, viņa jutas spējīga kontrolēt notiekošo. Noskruvejusi kameru no trijkaja, viņa aiznesa to līdz koferītim, vienlaikus iegalvodama sev, ka strādājusi ar daudz spēcīgākām kodolgalviņām - krievu un amerikaņu - un nekad nekas ļauns nav noticis. Kadeļ šoreiz vajadzētu but citādi?

No grīdas izlīdušo naglu viņa pamanīja tikai taja bridi, kad aizsargtērpa zabaki aiz tas aizķeras. Rokas žņaudza kameru, tādēļ tas nebija izmantojamas līdzsvara noturēšanai vai kritiena novēršanai…

-   Keidij! - iekliedzas Vons, kad viņa sapinas sava gaisa padeves caurule un nokrita tieši virsū koferītim, l ampiņa vadības paneli saka žilbinoši spīdēt, bet pats aparats vienu pec otra raidīja spalgus pīkstienus.

Tas šķita ka brīdinājums.

Spridzeklis bija aktivēts.

Sasprindzinājumu, kas viņu bija pārņēmis kopš uzkapšanas bēniņos, acumirkli nomainīja panikas Iekme, kas izraisīja nelabumu, svīšanu un sirds neprātīgu dauzīšanos. Šķita, ka bailes aizmiglojušas skatienu. Viņa izmisīgi centas pec iespejas atrak aiz- rapot prom no koferīša, it ka ši rāpošana kaut ko līdzētu.

Ausis skanēja Vona balss:

-   Nolādēts…

Pīkstieni apklusa.

Austiņas valdīja klusums.

Viņa gulēja nekustīgi un neuzdrošinājās pat elpot, bēniņos valdīja absolūts klusums.

Koferīša dzīlēs atskanēja vārgs detonacijas troksnis, kas atgadinaja Ziemassvētku petardes šāvienu. Tad atkal iestājās klusums.

Cenšoties atgūt elpu, Keidija rapas atpakaļ. Viņa pamanīja koferīša vadu ar kontaktdakšu - krītot viņa to bija izrāvusi no ligzdas

"Alus pagraba" darbinieki nevēlejās ielaist Karveru un Lāšo- nu. Viesmīle mēģina ja iestāstīt, ka bars jau slēgts. Kārvers paveci- naja simtdolaru banknoti.

-   Mēs tikai uz dažam minūtēm, - viņš teica.

Viesmīle paņēma banknoti un pamaja ar galvu uz tukšo galdiņu pusi:

-    Pašapkalpošanas.

Viņi pasutinaja divus kausus kviešu alus - ta bija īstena vācu garša pašā franču Šveices sirdi. Kārvers paskatījas apkart. Vel telpa bija tikai viens apmekletajs - apmēram trīsdesmit vai četrdesmit gadus vecs piemīlīga izskata vīrietis sēdēja stūri un auklēja viskija glāzi. Mati bija sākuši izkrist, mugura viņam bija plašam patēriņam ražots pelēks uzvalks. Acīmredzot tas bija kartējais vientuļais komivojažieris, kurš vadīja kārtējo vientuļo nakti.

Kārvers pieversas bavāriešu dekora atdarinajumam un divām viesmilem parūkās un kostīmos. Abas sievietes garās maiņas beigas bija nogurušas un viegli aizkaitinamas. Viņš nokaunejas, iedomājies Aliksu katru nakti strādājām šada Uķi. Un no rīta viņa jau agri bija slimnīcā - Aliksa noteikti bija pārmocījusies. Varbūt tadeļ viņa aizbēga. Viņai gluži vienkārši vajadzēja kārtīgi izgulēties.

Viņš izdzēra alu un piegaja pie bara.

-   Cik jamaksā par diviem aliem?

-    Desmit franki, - atbildēja bārmenis.

Pasniedzis piecdesmit, Kārvers atteicas no atlikuma.

Pateicies bārmenis nopētīja Karveru - izbrīnīts un savilcis lupas, it ka gribētu teikt: "Ta noteikti ir kada viltība."

Kārvers uztvēra šo skatienu.

-   ļums taisnība, - viņš teica franču valoda. - Man kaut kas ir vajadzīgs. - Viņš pārslidinaja letei Aliksas fotogrāfiju. - Vai pazīstat šo sievieti? Viņas vards-ir Aliksa Petrova. Viņa šeit strādāja-

Bārmenis klusēja.

-    Paklau, - Kārvers turpinaja, - es neesmu policists, esmu viņas draugs. Viņa ir pazudusi, un es cenšos noskaidrot, kas noticis. Tas ari viss.

Beidzot bārmenis ierunājās:

-   Anglis?

-   Aha.

-    Nesen bijis slimnīca?

Atlocījis fotogrāfiju, Kārvers viņam paradīja arī otru pusi.

-    Labi, - noteica bārmenis. - Esmu par jums dzirdējis. Bet es nezinu, kur palikusi Aliksa. Viennakt viņa gluži vienkārši… spu- duc! - Vīrietis paraustīja plecus un pacēla rokas, lai apstiprinātu savu nezināšanu, tad paņēma lupatu un saka slaucīt bara leti. - Bet varbūt Trudija var palīdzēt. Aliksas draudzene. - Viņš pa- maja viesmīlei, kuru Kārvers bija saticis durvis. - Ei, Trūdij! Viņš grib tev izmaksat glāzīti!

Viesmīle alklati nopētīja Kārveru no galvas līdz kajam.

-   Vai dabušu vel simtnieku? - viņa uzsauca un tuvojās klientam.

Plikgalvis stun saklausīja šo sarunu un vēroja, ka viesmīle pieiet pie bara. Kārvers paskatijas uz vīrieti un acumirklī viņa acis pamanīja intensīvu koncentrēšanos, pat profesionālu ziņkāri. Bet TrUdija jau slavēja līdzas - klasiski jautra krogusmeita ar niecīga ņiebura iežņaugtām lielam krūtīm un Karvera pēkšņa doma izplēnēja.

-   Tātad tu man izmaksasi glāzīti? - Trudija jautaja.

-    Protams, - atbildēja Kārvers. - Ko dzersi?

-   Dubulto vodku ar toniku.

-Nav problēmu. Jus dzirdējāt… Pjēr?

-   Viss kartība. Man viņas gaume ir zinama.

Uz letes paradijas dzērienu glazēs. Trudija savu iztukšoja līdz pusei un apmierinata nopūtas.

-    Man tas bija vajadzīgs. Ka varu palīdzēt?

-   Es gribu atrast Aliksu.

Trudija mirkli skalijas uz naksnīgo viesi, un tad viņas seja pa- radijas draisks smaids.

-    Tatad tu esi tas noslēpumainais vīrietis, ko? Viņa dažkart tevi pieminēja. Ne visai bieži, jo runašana par tevi viņu skumdināja. Iedomājos, ka tu noteikti esi slimnīca.

-    Biju. Bet tagad neesmu. Kas notika ar Aliksu?

-    Nezinu, viņa gluži vienkārši… pazuda.

-    Kad? Pēdējoreiz pie manis slimnīca viņa bija februāra vidu.

Bridi apdomājusies, Trudija sacīja:

-Ja, ta varētu but. Viņa aizgaja tieši pirms lielas Valentīna dienas ballītes. Es sadusmojos, jo mums bija jāstrādā viņas vieta. Man pat prata neienaca, ka viņa neatgriezīsies.

-    Vai Aliksa par kaut ko bažījas?

-    Protams, - Trudija apstiprinaja. - Par slimnīcas rēķinu ap- maksašanu. Viņa patiešām mii tevi.

-    Pastasti par tiem reķiniem! Ko viņa par tiem sacīja?

-    Ka nezina, kur atrast divdesmit tūkstošus franku. Tas visu laiku nodarbinaja viņas pratu.

-    Vai atceries, kas notika taja nakti, kas viņa aizgaja?

Trudija iemalkoja no savas glāzes.

-Atceros. Pirms Aliksas ierašanas es jau biju nostrādājusi vai- rakas stundas un gaidīju, kad ari viņa beidzot ķersies pie darba, lai es varētu atpūsties. Redzēju, ka viņa iznāk no ģērbtuves… -

Viesmīle noradīja uz durvīm netālu no viņiem. Uz tam bija plāksnīte ar uzrakstu, ka nepiederošiem ieeja aizliegta.

-    Un kas notika? - mudinaja Kārvers. - Kada tev Aliksa šķita?

Viesmīle nez kādēļ sabožas.

-   Nezinu. Droši vien normālā. Vismaz sākuma, bet pēkšņi viņa apstajās pašā zāles vidu un skatijas uz kadu galdiņu, it ka butu ieraudzījusi spoku. Saproti? Tad pagriežas un steidzās prom, ara no bāra un uz ģērbtuvi. Man tas likās savadi, taču nebija laika par to domāt, jo vajadzēja apkalpot klientus. Radas problēma, jo divi vīrieši piecelās un aizgāja nesamaksajuši un Pjers saka lamaties uz. mani par šadu nolaidību, bet galu gala viņu rēķinu samaksa ja kada sieviete. Dīvaini, vai ne?

-   Droši vien, - Kārvers nepacietīgi novilka. - bet atgriezīsimies pie Aliksas. Kad tu uzzināji, ka viņa aizgajusi?

-Apmēram pec desmit minūtēm. Viņa neatgriezās, un es joprojām nevarēju atvilkt elpu. Nodomāju, ka viņa ir viena riebīga govs, tadeļ gāju lūkot. Kad nonācu ģērbtuvē, Aliksas tur nebija. Ari viņas soma un mētelis bija pazuduši. Ta bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju.

-   jūs teicat, ka viņa iznaca no ģērbtuvēs un kaut ko ieraudzīja. Kas tas bija?

Mirkli apdomājusies, Trudija piecēlās un teica:

-    Nāciet līdzi.

Viņa vedinaja Karveru līdz durvīm, pa kuram zāle bija ienākusi Aliksa. Savukārt virs letaja uzvalka devās pie bara letes un norēķinājās ar Pjeru. Laiku pa laikam viņš pacēla galvu, lai noskatītos Trudijas spēlētajā pantomīma.

-   Tur, - viņa teica, - Aliksa skatījās uz turieni…

Viņa radīja pari telpai - uz galdiņu vienai personai.

-    Kas tur sēdēja? - jautaja Kārvers.

Trudija piepūta vaigus.

-   Mesje, tas bija pirms daudzām nedēļām! Ka lai es atceros katru klientu?

-   Saksim no paša sakuma. Tas bija vīrietis vai sieviete?

-    Nezinu!

Karveru pārņēma niknums. Viņš zaudēja savaldīšanos, taču to nedrīksteja pieļaut. Lai nomierinātu gan sevi, gan Trudiju, viņš ierunājas pec iespejas mīlīgi - ka hipnotizētājs no skatuves.

-   Nesteidzieties! Aizveriet acis, nomierinieties un mēģiniet at- cereties to vakaru. Tie galdiņa kads sēž. Stāstiet!

Paklausījusi Trudija aizvēra acis, taču tikai uz dažam sekun- dem. Pēkšņi viņas seja atdzīvojās.

-    Protams! - viņa iesaucās. - Tagad es atceros. Ta bija tā pati sieviete, kas samaksaja to divu vīriešu rēķinu, kuri aizbēga nesamaksa juši.

-    Lieliski, - sacīja Kārvers. - Ļoti labi. Un kāda ši sieviete iz- skatījas?

-   Viņai bija ļoti tumši, īsi apgriezti mati. - Trudija ar žestiem ilustrēja savus vārdus.

-   Cik veca viņa bija?

-   Diezgan, ap piecdesmit, bet visnotaļ eleganta… lai gan krieviete.

-    Pag ta sieviete bija krieviete?!

-   ļa, es ta domāju. Viņa runāja ar tadu pašu akcentu ka Aliksa, un Aliksa taču ir krieviete, vai ne?

Satraucies Kārvers palocīja galvu, taču vairs neklausījās viesmīlē. Viņa pratu nodarbinaja krievi - sieviete un divi vīrieši. Kas tic bija? Ko viņi gribēja no Aliksas? Viņš bija pārliecināts, ka atbilde meklējama paša galvā. Viņš noteikti zinaja visu nepieciešamo informāciju, lai atrisinatu šo miklu, vien vajadzēja to atcerēties. Tapat ka Trudijai, viņam vajadzēja aizvērt acis, nomierināties un domāt. Bet tagad tas nebija iespējams.

-   Vai viss? - Trudija izklausījās neapmierinātā, ka viņas stāstījums nav izraisījis pietiekami lielu sajusmu.

-   jā, - novilka Kārvers, - paldies. Jus man ļoti palīdzējāt. Bet tagad ķerieties pie darba!

Otra viesmīle jau lika krēslus uz galdiem, trokšņodama tik briesmīgi, lai visa pasaule uzzinātu, ka viņai neviens nepalīdz.

Lašons bija piecelies no galdiņa un gaidīdams staveja pie izejas. Bārmenis centas atgaiņaties no vientuļa dzērāja mēģinājumiem uzsākt sarunu. Kārvers dzirdēja Pjeru sakam:

-   Draugs, tagad tev jāiet prom.

Atvadoties Kārvers palocīja galvu un pavēcinaja ar roku Tru- dijai.

Viņa uzsauca:

-   Ja atrodi Aliksu, pasveicini viņu no manis!

Izmocījis smaidu, Kārvers radīja, ka ir to dzirdējis.

Viņš juta aizkaitinajumu - tapat ka vilciena. Tam bridi dzērājs atravas no letes un sekoja I ašonam un Karveram, kas gāja ara pa durvīm. Karveram viņš nepatika. Kopš ieiešanas "Alus pagraba" Kārvers bija jutis, ka vīrietis uz viņu skatas un cenšas noklausīties sarunas ar bara darbiniekiem. Kārvers bija pārliecināts, ka tiek novērots. Bija jarikojas, kamēr nav par veļu.

Iedams ara, Kārvers paleninaja gaitu un gaidīja, kamēr atkal atvērsies durvis, bija dzirdami svešinieka soļi. bez brīdinājumā pagriezies, Kārvers strauji spēra vienu soli atpakaļ un trieca duri vīrietim seja.

Trapija viņš tieši pa virsdeguni, kas biedējoši nokrakšķēja.

Vīrietis izdvesa apslapētu sāpju pilnu kliedzienu, ar plaukstu aizklaja seju un grīļodamies kapas atpakaļ bara zale. Kārvers viņam sekoja, satvēra aiz skausta un nogrūda zeme.

-   Uz ko tu ta blenz? - Kārvers norUca.

Svešais iepleta acis. Tadu turpinājumu viņš nebija gaidījis. Viņam sapeja. Viņš bija nobijies un apmulsis.

-    Kadeļ tu man sit? - balss skanēja žēlabaini ka parbiedetam bērnam. - Ko esmu tev nodarījis?

Kārvers nezinaja, ko atbildēt. Viņš bija uzbrucis nevainīgam t cilvēkam - un tikai savas paranojas deļ. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja tuvojamies Pjeru. Viesmīles bija šausmu pārņemtās.

īsti nezinadams, ko iesākt, Pjērs nostājās līdzās ievainotajam vīrietim. Pagriezis galvu pret sievietēm, viņš teica:

-   Izsauciet policiju.

Tad viņš no bikšu kabatas izvilka naža spalu un nospieda podziņu - parādijas asmens, bārmenis paskatijas uz Karveru.

-    Hs protu ar to rīkoties, - viņš teica.

Ievainotais izdvesa vaidu. Cauri pirkstiem spiedās asinis, kas notraipīja drēbes.

Durvis atkal atspraga vaļā. l ašons sagraba Kārveru un vilka prom no nolikuma vietas.

-laižamies! - viņš uzkliedza. Karvera kurpes slīdēja, līdz viņš guva atspēriena punktu un varēja mesties pakaļ Lašonam.

Pjers vilcinājās, jo nezinaja - sekot bēgošajiem vai pieversties ievainotajam, lād viņš pietupas, lai palīdzētu gulošajam, kas centas piecelties kajas. Vīrietis ļava sevi aizvest talak no izejas - cauri zemai akmens arkai neliela patukšā kabineta.

-   C.aidiet šeit, - Pjers izrīkoja, apsēdinājis ievainoto krēsla.

Vīrietis atkal ievaidejas. Viņš nekur neies.

Pec dažam sekundēm atveras durvis, un paradijas Trudija.

-    Nabadziņš, - viņa teica.

Kad viņa ar dezinfekcijas līdzeklī samitrinātu vates piciņu saka tīrīt vīrieša seju, viņš saviebas un sāpes kunkstēja, tiklīdz viesmīle pieskaras sadauzītajam degunam.

-    Paskat tik, ko tas nelietis ar jums izdarījis, - Trudija sacīja. - Nav brīnums, ka Aliksa aizbēga no tada vīrišķa. - Pēkšņi viņa atskarta, ko tikko izdarījusi, un apklusa. Vates piciņa palika pusceļa līdz ievainotajai sejai. - Ak Dievs! Es viņam palīdzēju atrast Aliksu! Ceru, ka policija…

Ar pārsteidzošu speķu vīrietis sagraba Trudijas roku.

-   Nekādās policijas, - viņš nočukstēja. - Negribu policiju. Nav laika. Daudz darba.

-   bet, mesje, mums ja… - Trudija bija neizpratne. - Saprotiet, viņi jau ir ceļa.

-    Nē! - vīrietis iesaucas un izspļava asinis.

Viņš pieceļas, atgrūda Trudiju mala un grīļodamies izmetas no kabineta, izsteidzas cauri "Alus pagraba" zālei un nozuda tumsa.

-   Jeziņ, kas par nakti! - nomurminaja Trudija, noņemdama paruku un iedama uz ģērbtuvēs pusi.

38

Sēdēdams Volvo, Kārvers izmisīgi centas atrast saikni starp Aliksu un svešo sievieti.

-   Ta viesmīle teica, ka viņa bijusi apmēram piecdesmit gadu veca krieviete. Esmu pārliecināts, ka zinu, kas viņa ir. Tikai nevaru…

-    l aikam es zinu, - ierunājās Lašons. - Kamēr tu biji slimnīcā, mes ar Aliksu daudz, runājāmies. Viņa stāstīja par savu pa- gatni, par jusu attiecibam… - viņš uz mirkli apklusa. - Un izstāstīja, kas tonakt notika Gštade.

-Un?

-    Es nezinu, kā sauc to sievieti "Alus pagraba", taču domāju, ka zinu, kas viņa ir. Tieši viņa savulaik pieņēma Aliksu, apmacī- ja… hmm… - Lāšona vaibsti apmulsuma notrīsēja.

-   Jā, es zinu, kādā amata viņa macita, - sacīja Kārvers.

-   Luk, - acīmredzamā atvieglojuma turpināja Lašons, - un šis sievietes virs bija Valsts Drošības komitejas virsnieks. Viņš vadīja Aliksas operācijās. Kad viss beidzās, Aliksa bija… klau, piedod, vecīt… Viņa kļuva par tā virsnieka mīļāko. Bet tad aizbrauca uz Parīzi un satika tevi. To virsnieku sauca Jurijs Žukovskis. Tieši viņu tu nogalināji Gštādē…

-   Jēziņ, - novilka Kārvers. - Aliksa gulējusi ar šis sievietes viru, un es viņu esmu nogalinājis! Nu ir skaidrs, kādēļ Aliksa ta pārbijās, kad ieraudzīja to virsnieka sievu "Alus pagraba".

-    Iespejams, ir ari skaidrs, kadeļ tevi šonakt mēģinaja nogali- nat, - papildinaja I .āšons.

-   Ja, bet kas noticis pa vidu? Aliksa metas bēgt. Virsnieka sieva sūta viņai pakaļ divus vīrus. Vel mes zinām, ka Aliksai para- das nauda un viņa apmaksā manus rēķinus. Par ko tas liecina?

-    Nezinu, - attrauca I.āšons. - Taču mums ir paris nedēļas, lai to noskaidrotu.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

Viņi bija šķērsojuši upi un brauca pa dzīvojamo rajonu starp ezeru un starptautisko lidostu pilsētas nomalē - garam moderniem namu kvartaliem, kas izbUvēti atsevišķos zemes gabalos.

-Tik ilgs laiks bus vajadzīgs, lai tu atgutu formu. Man gribētos divtik ilgu laiku, taču zinu, ka tu nebūsi tik pacietīgs. Turies…

Lašons apturēja mašīnu pie kada kvartāla. Kārvers paskatijas visapkārt. Te dzīvoja Lašons. Viņš jau agrak te bijis. Kārvers jau toreiz - tapat ka tagad - jutas pārsteigts, ka tads cilvēks ka Lašons dzīvo tik buržuāziska rajona. Ar nevaldāmajiem matiem, apvalkātajiem džinsiem un vecmodīgajiem roka cienītāju teniskrek- liem norvēģis vairak iederetos kadā smirdīgā noliktavā starp datoru detaļām un tukšiem picu iepakojumiem. Taču Ženeva nebija smirdīgu noliktavu.

-   Pagaidi šeit, labi? - I āšons papliķeja biedram pa plecu. - Es paņemšu siltās drebes un savu klepjdatoru.

-   Uz kurieni mēs brauksim?

-    Vedīšu tevi sava pasaule, Karver, - Lašons plati pasmaidīja. - Padarīšu tavu dzīvi par elli. Tu man par šo privilēģiju tikko samaksa ji pieklājīgu summiņu.

39

Apmēram jūdzes attaluma Pjotrs Korsakovs sēdēja Federālā Drošības dienesta konspirativaja dzīvokli un cieta, kamēr ārsts apkopa viņa degunu. Iezvanījas mobilais telefons. Viņš paskati- jas uz numuru - pa slepeno līniju zvanīja no Maskavas - un pa- maja arstam, lai tas iziet no istabas.

-   briesmīga naksniņa, Korsakov. - Sievietes balss bija dzedra un valdonīga.

-   Jā, vaditaja vietnieces kundze.

-   Esi zaudējis kolēģi un objektu.

-Ja.

-   Matovs samaksaja par savu nekompetenci. Kas notika ar tevi?

-    Mani parsteidza nesagatavotu. Neticeju, ka mans objekts, Kārvers, saskatīs mani potenciālu draudu. Es kjudijos. Viņš man uzbruka. Protams, varēju dot pretsparu. Bez šaubam, butu nogalinājis viņu. Taču tur bija vairaki liecinieki, l.ikas, ka prātīgāk bus tēlot nevainīgu upuri.

-   Tas tiešam ir gudrs lēmums. Mums jau ta nāksies nopūlēties, kamēr piesegsim Matova un tevis nogalinata parlša bojāeju. Mums pietiek sarežģījumu. Vai redzeji, kurp devās Kārvers?

-   Nē, kundze. Viņš aizgaja, kamēr es vel biju bara, tadeļ neva- reju sekot. Taču viņš nebija viens. Bija vēl kads vīrs ar visnotaļ

40

Pie sarkankoka galda sedeja astoņi viri - apspriežu telpā, kas bija daļa no piectūkstoš kvadratpedu lielā kompleksa, ko lietotāji pazina ar nosaukumu "Malkas šķūnis", bet pārejā pasaule sauca par balta nama Operatīvas vadības centru. Viens no šiem vīriem bija prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautajumos Leo Horeibins. Pārējie septiņi bija federālo dienestu atbildīgie pārstāvji, ieskaitot Federālo Izmeklēšanas biroju un Centrālo Izlūkošanas parvaldi. Tie bija viri, kas tikuši līdz iestādes vadības gale- jiem augstumiem. Viņi izstaroja kopēju varas auru. Taču ieradušies bija, lai uzklausītu doktori Keidiju Džonsu.

Sapulci viņa sāka ar stāstu par atklajumu un Minesotā atrastās iekārtās analīzi. Uz ekrāna pie vadības centra sienas bija redzama koferīša iekšpuses fotogrāfijā.

- Vislabak šo bumbu raksturot ka klasisku krievu militāristu konstrukciju: vienkāršā, bet efektīva, būtībā viņi radījuši "Maza zena" kopiju - atcerieties bumbu, ko mes nometām virs I lirosi- mas pirms vairak neka piecdesmit gadiem? Ši ir ta saucamā šautenes tipa iekārta. Redziet… - Viņa norādīja uz metala cauruli, kas aizņēma lielāko daļu koferīša. - Tas ir šautenes stobrs. No vadības nodalījuma, luk, šeit tiek sūtīts signāls elektriska ladiņa veidā. Pa šo vadu tas nonāk stobra gala un aizdedzina standarta spridzekli, l.idzās tam atrodas piecpadsmit kilogrami ieroču urana.

Keidija paradīja nakamo uzņēmumu. Taja viena stobra puse jau bija noņemta, un atklajas iekšskats.

-   Gluži tapat ka pulvera aizdedzināšana dzen uz priekšu lielgabala lodi, spridzeklis aizšauj urānu uz priekšu pa šo stobru, kura gala tas satriecas ar nakamo piecpadsmit kilogramus lielo urana masu. Parasti ar šiem trīsdesmit kilogramiem nepietiek, lai radītu urana divsimt trīsdesmit pieci kritisko masu; šads daudzums ir vajadzīgs, lai radītu atomu ķedes reakciju. Bet krievi ir gudri. Viņi stobra galā pierikojuši berilija gredzenu. Redzat, cik stobrs paša gala ir biezs? Berilijs darbojas ka reflektors, kas kon- centre speķus, kuri atbrīvoti trieciena rezultātā, tādēļ reakcija no tiek ari tad, ja ir mazaka masa. Rodas kodolsprādziens, ko varam lest no vienas līdz piecām kilotonnam. To nevar salīdzināt ar stratēģiskas kodolraķetes kaujas galviņu, bet ar to pietiek, lai iznicinātu lielas pilsētas centru, militāro bāzi vai naftas ražotni.

-   Augstais Dievs… - 1 loreibins drūmi nodūra galvu. Ļumīgais dubultzods un maisiņi zem acīm bija pelnu pelēki. - Un jus esat pārliecinātā, ka ta ir krievu mantiņa?

-    Šī iekārta noteikti salikta no Krievija ražotiem komponentiem, izmantots viņu urāns. Mēs uzskatam, ka ta ir vismaz desmit gadu veca, tatad vel no padomju laikiem, kad valsts joprojām totāli kontrolēja savus kodolieroču ražošanas materiālu krājumus. Tātad to radījis vai nu kads padomju valdības dienests, vai ari kads, kuram šie materiali bijuši pieejami.

-    Un ta joprojām darbojas?

-   Par laimi, iekārtā nedetoneja, kad… ak… - Keidija mirkli vilcinājās un cerēja, ka neviens nepamanīs viņas pietvīkušos vaigus, - …kad tam uzgāzās kads smags priekšmets. Taču pašai bumbai mes nekādu vainu neatradam. To var aktivizēt ikviens, kam zināms pareizais kods.

-   Piedodiet, doktore Džonsa… - Runātājs bija Centrālās Izlūkošanas parvaldes pārstāvis Teds Javorskis. - Kad mes izmekle- *

jam Ļebeda paziņojumus, musu analītiķi apgalvoja, ka šie kodol- koferīši, ja tadi vispār eksistē, noteikti vairs nespej darboties. Bet jus tagad apgalvojat pretejo. Ka tad tā?

Keidija juta, ka telpa valda gaidpilns noskaņojums. Javorskis bija sācis spēli, kura viņa pārvalde cer uzvarēt Keidijas pārstāvēto iestādi. Ap galdu sedošie bija Vašingtonas politisko cīniņu veterāni. Šķila, ka visi paliecas uz priekšu, lai labak redzētu, vai jaunpienāceja spes aizstavet sevi.

-   Ļoti vienkārši, - atbildēja Keidija, liekot saprast, ka jautajums nav viņu satraucis. - Iespējams, jusu cilvēki paļavas uz to pašu apsvērumu, ko pieņēmām ari mes Losalamosa pirms šis iekārtās apskatīšanas. Mes uzskalijam, ka padomes mazajam kodoliekar- tam izmantoja plutoniju, jo ta rīkotos ari mēs paši. Plutonijs ir daudz iedarbīgāks par urānu. Katrs kilograms rada daudz lielāku blīkšķi. Taču tas ari sabrūk atrak. Pēc gadiem desmit tas zaudē savu eksplozīvo speķu, tadeļ iekartai nepieciešama apkope un modernizēšana, bet urāns efektivitāti saglaba simtiem un pat tūkstošiem gadu. Tas ir primitīvs. Neefektīvs. Taču darbojas lieliski.

bija manams, ka Javorskis paloka galvu - ka apstiprinot, ka Keidija izturējusi parbaudi.

-     labi, - horeibins sacīja, - es sapratu. - Viņš veras apkārt sēdošajos. - Man par to jāziņo prezidentam, bet es negribu ieiet Ovalaja kabineta tikai ar sliktam ziņām kabata. Mes zinām, ka tadas bumbas pastav. Tagad mums jātiek tam klāt - visam un pirms musu ienaidniekiem. Man vajadzīga stratēģija. Ko varat piedāvāt?

Pirms sapulces dienesti bija saņēmuši īsu ziņojumu par notikušo. Lai aizstāvētu institūcijas godu, katrs bija izstrādājis rīcības plānu. Pieci no klātesošajiem pasniedzās pec portfeļiem un izņēma dokumentus. Tikai Javorskis nekustejas un nelikās manām rosību visapkart.

-   Tev neka nav, Ted? - jautaja Ihoreibins.

-    Ir gan. Kads ļoti noderīgs padoms.

-    Lieliski. Uzklausīsim to!

-   Nedarīsim neko.

Telpu par šalca noraidoša murminašana.

horeibins lūkojas uz Centrālās Izlūkošanas parvaldes pārstāvi.

-   Un tas ir viss, ko vari piedāvāt?

Javorskis šķita nesatricināms.

-   Tas ir viss, ko iesaku patlaban. Vismaz plašākai sabiedrībai, bus labak, ja neviens nezinās par musu atradumu. Ja saksim organizēt meklešanas operācijās, cilvēki gribēs zināt, ko mēs gribam atrast. Un, ticiet man, viņi to noskaidros. Un tad mes izrādīsimies iesaistīti milzīga diplomātiskā ja skandala ar krieviem. Televīzija stāstīs ļautiņiem, ka kodolkoferiši paslēpti viņu maju pagalmos. Un katrs teroristu līderis mēģinās uzzināt, ka varētu kaut vienu no koferīšiem dabūt savos nagos. Un tas nozīmē, ka jarikojas slepeni. Iesaku nokomplektēt vienu nelielu komandu, kurai pieejami visu musu dienestu resursi. Šīs komandas uzdevums butu meklet pierādījumus, kam ir šis bumbas, kur tas ir un kurš joprojām zina, ka tas detonet. Bet tas jadara klusiņām - ļoti, ļoti klusiņām.

41

Pirmaja rīta Kārvers piecus kilometrus garas distances finiša līniju šķērsoja ka tikko dzimis kumeļš uz ledus - viņš vairs nespēja valdīt par savam slēpēm un nujam. Viņš gulēja ar seju sniega, augums smagi cilājās, kakls gārdza. Beidzot Turs I.āšons pie- slēpoja klat, sagraba Kārveru aiz vējjakas apkakles un uzvilka klepojošo un sēcošo biedru kājas.

-   Uz priekšu, - norūca Lašons un spēcīgi uzsita Karveram ar nuju pa pēcpusi, it ka apstiprinot pavēli. - Kusties, es teicu!

Kārvers uzlika aizsargbrilles uz pieres un vērās Lašona. Viņa skatiens pauda nogurumu un riebumu.

-   Domāju, ka esam jau klat, - Kārvers beidzot izdvesa, aiz katra vārda ievelkot plaušas ledaino gaisu.

Lašons papurinaja galvu.

-    Kusties, - viņš atkartoja, vecinadams nuju. - Atri!

Uzsvērti nospļāvies sniegā dažas collas no Lašona kajam, Kārvers uzlika brilles atkal uz acīm un laidas talak pa slēpju sliedēm, kas vijās cauri Beisfjurai - ciematam netālu no Narvikas pilsētas Norvēģijas ziemeļrietumu piekrastē. Aiz Polārā loka. Citviet Liropa pavasaris droši vien bija pilna plaukuma, bet Norvēģija ziema vel nebija atlaidusi savu stindzinošo tverienu.

Viņi pastaigas soli vir/ijas garam kroplīgiem, vārgulīgiem ber- 7.iņiem. Kārvers centas turēties ritma, cilājot savas armijai ražotas Aanae kalnu slepes ar metala maļam un durot nūjas cietaja sniega karia.

Lāšons ar distanču slēpošanu bija nodarbojies kopš bērnudārzā vecuma. Trenējies ari karadienesta laika, būdams izlūkošanas virsnieks Norvēģijas armija. Viņš bez piepūles slēpoja pa priekšu - allaž centās, lai Karveram bUtu( kaitinoši neaizsniedzams.

Vel pec kilometra viņi nonaca pie šautuves, kas atradas trases mala, lai biatlonisti varētu trenēties sacensību apstakļos. Kārvers sekoja Lāšonam šautuvē, noņēma pari mugurai pārmesto An- fichutz Fortner šauteni un nometās uz vēdera.

-   Pieci šāvieni atra tempa, - sacīja Lāšons. - Tev ir divdesmit piecas sekundes.

Kārvers meģinaja temet - pieci balti riņķi uz melna fona. Muskuļi bija pienskābes pilni, tadeļ sāpošās rokas drebēja, kad viņš centas noturēt ieroci stingri un taisni. Acis pilēja sviedri. Šaušanai bija nepieciešamas četrdesmit sekundes. Pirms pēdējās viņam tikko pietika speķa nospiest gaili. Un trapija viņš vienu vienīgu reizi - nevis taja mērķi, kura tēmēja, bet blakus stenda.

-    Pavisam nav labi, - secinaja Lāšons. - Izšauj vel vienu aptveri.

Nodalījuma šautenes labaja puse, dažu collu attāluma no mēlītēs, atradas vel trīs iepakojumi pa piecām patronam. Kārvers atkal pieladēja ieroci - neveikli grābstīdamies ka jauniesauktais.

-   Divdesmit sekundes, - atgadinaja Lašons. - Un šoreiz ievēro noteikto laiku, citādi nāksies distanci veikt velreiz.

Kārvers atcerējās divdesmit judžu skrējienus, kurus bija izturējis Limpstonas Desantnieku apmacibu centra pirms juras kājnieku beretes iegūšanas un nežēlīgos treniņus, kas līdzinājās organizētam sadismam, ko vadīja īpašo uzdevumu desantnieku vienības izraudzīti instruktori. Tie nebija viņu salauzuši. Un tagad viņš nepieļaus, ka Šis paraugušais datoriķis padara viņu par muļķi. Nakamos piecus šāvienus viņš raidīja deviņpadsmit sekundes. Un trapija vel divas reizes.

Parvelies uz muguras, Kārvers atbrīvoja elkoņus un bicepsus, kas bija balstījuši augumu un šauteni.

Lašons nicīgi savilka lupas un noraudzījās uz Karveru.

-Tev ir divdesmit sekundes, lai atkal ieņemtu pozīciju, pārlādētu ieroci un trāpītu atlikušajos divos apļos. Sankcijas tas pašas: ja netrāpi, dosies slēpošanas distance.

Pirms desmit gadiem viņš to butu izdarījis piecas sekundes. Auksta kara laika Karalisko vienību desantnieki bija I .ielbritani- jas bruņoto speķu speciālisti karadarbībai arktiskos apstakļos. Būdams jauns leitnants, Kārvers bija trenējies Beisfjuras nometne. An tagad viņam kajas bija vecie slēpju zabaki - pirmaja reize tie bija stingri ka dzelzs, bet tagad jau ievalkati un lieliski piekļāvās pēdām un potītēm. Pirms iestašanas īpašo uzdevumu desantnieku vienība viņš pat bija sacenties juras kājnieku olimpisko standartu biatlona komanda. Bet tagad…

-   Uz priekšu! - komandēja Lašons, skatīdamies pulksteni.

Pārvēlies atpakaļ uz vēdera, Kārvers paņēma šauteni, izņēma

tukšo aptveri un satvēra pilno. Darbība, kas savulaik butu prasījusi tikai sekundi, patlaban šķita absolūti sveša. Agrāk ta bija automātiska. Tagad bija jāapdoma un jāizsver katra kustība. Rokas trīcēja no aukstuma un noguruma. Sāpošās un sviedru kairinātas acis tik tikko saskatīja mērķi.

-    Palikušas piecpadsmit sekundes, - Lāšons noskaitīja.

Vel nebija atskanējis neviens šāviens.

Saņemies Kārvers nomērķēja. Izelpodams, lai nomierinātos, viņš izšāva.

Un kļūdījās.

-   Nomierinies! - viņš pats sev čukstus pavēlēja.

-    Desmit sekundes.

Kārvers juta, kā sažņaudzas vēders. Tas bija labi. Organisms bija atradis pēdējās adrenalīna pildītas enerģijas paliekas. Domāt vairs nebija laika. Jarikojas.

"Nomērķē… ieelpo… šauj." "Un trapi. Pa pedejo mērķi."

-    Piecas sekundes.

Viņš nospieda gaili. Atkal garām. Nolādēts!

"Nomērķē… ieelpo…"

-    Divas.

Riebeklis!

"…šauj."

Samirkšķinājis acis, Kārvers čentās saskatīt mērķi. Taču neveiksmīgi. Viņš izmisuma atkal apguļas uz muguras.

-   Celies, - pavēlēja 1 .āšons. - Pjam! Atkartodams ka mantru, Kārvers klusi čukstēja:

-   Nejauj sevi sakaut… Nejauj sevi sakaut…

lāšons vēroja, kā viņš leni pietraušas kajas. Un šoreiz viņa seja vidēja smaids.

-   Tu trāpīji, - viņš teica. - Tadeļ dosimies atpakaļ uz majam. Hba jau bus uztaisījusi pusdienas. Un vel, Karver…

-   Kas ir?

-   Izbeidz runāt pats ar sevi. Viņa nodomās, ka esi jucis.

-   Un nebūs kļudijusies, - Kārvers noseca, sekodams Lašonam pa sniegoto trasi.

42

Karvera atveseļošanas bija radījusi vienlīdz lielu satraukumu gan Lielbritānijas slepenā izlūkdienesta štaba Temzas dienvidu krasta Londona, gan Maskava. No domas, ka algotais slepkava ir dzīvs, vesels un spej kontrolēt savu miesu, Džeka Grentema pieri klaja auksti sviedri. Ši sīkā nelaime viegli varēja pārvērsties milzīga posta. Kaut kas bija jadara.

-    Kādas ir ziņas no tas sasodītas klīnikas? - viņš jautaja, pat necenzdamies slēpt aizkaitinajumu.

Viņa vietnieku Billu Selsiju priekšnieka sliktais noskaņojums nespeja satraukt. Viņš jau sen bija iemācījies to laist par galvu. No dzīves Selsijs prasīja tikai drošu darbu, pieticīgu māju Londonas dienvidu priekšpilsēta un garantētu pensiju mūža nogalē. Selsijs zinaja, kadu spiedienu nakas izturēt priekšniekam, un nebūt viņu par to neapskauda.

-   Kārvers aizbēdzis, atstajot līķi, - Selsijs ziņoja. - Mirušajam bijuši viltoti dokumenti uz kada psihiatra varda, taču esmu diezgan pārliecināts, ka tas bija Vladimirs Matovs, savējiem pazīstams ka Vlads Durejs. Pieredzejis F; ederala Drošības dienesta algotais slepkava, ko senajos labajos laikos izmantojusi arī Valsts Drošības komiteja. Pec izcelsmes bulgārs, tapat ka citi viņu laba- kie killeri.

-Tātad draugs Matovs bija sūtīts sodīt Karveru, taču pats nonaca upura ada?

-   Ta izskatas.

-   Un naV neviena cita, kas viņu butu sūtījis? Neviena cita laba viņš nestrādā?

Selsijs papurinaja galvu.

-    Cik mums zināms, tad ne. Viņš ir valsts dienesta un citur nepiestrada.

-   bet kadeļ Maskava grib Karvera navi? Un kadeļ tieši tagad? Viņš taču menešiem bija ka uz delnas ikvienam, kurš gribēja atriebt Žukovska navi…

-    Piemeram, viņa dargajai sieviņai, - Selsijs bilda.

-   Tieši ta. bet  kundze sešus mēnešus nav darījusi neko. Un pēkšņi viņa vai kada tikpat augsta persona sajūt nepieciešamību rīkoties. Un ka, pie velna, Karveram izdevās pieveikt to puisi? Man likās, ka viņš ir jucis un nekam nederīgs. Ka viņš varēja tikt gala ar tadu profesionāli ka Matovs?

-   Acīmredzot viņam kļuvis labak.

-    Ko neteiksi! - Grentema balsi jautas sarkasma uzpludi. - To es pats butu izdomājis, Bili. Interesanti, kad šis brīnums noticis un ka pec?

-    Mani viri to noskaidro. Aprunāsies ar ārstiem un medmāsām. Atbildes bus zināmās jau šodien. Bet es domāju, ka nojaušu, kadeļ krieviem bija vajadzīga Karvera nave.

-   Stāsti!

-    Venecija dzīvo kads rumānis varda Radinesku, kurš kalpo Federālā Drošības dienesta zemākaja līmeni. Lielākoties pilda kurjera pienākumus, neko vairak. Fsam pierunājuši viņu ziņot mums, ja kaut kas…

-   Un? - Grentems partrauca savu vietnieku.

-    Viņš tikko nodevis Maskavai ziņu no kadas aģentes, kura bijusi Venecija caurbraucot. Ši sieviete bijusi ista skaistule, tadeļ Radinesku sekojis viņai…

-Sasodītais izvirtulis.

-    Varbūt, taču izsekošanas laikā viņš uzņēmis dažas fotogrāfijās. Nosūtot mums aģentes ziņojuma kopiju, Radinesku pievienojis tas skaistules bildi - cerība, ka mes viņam samaksasim par krievu spiedzes atklašanu.

-    Nekauņa!

-   Ta vis nesakiet. Iespejams, ir vērts izmaksat rumānim kādu glāzīti.

Pie vienas telpas sienas izgaismojas plazmas ekrāns. Paradi- jas vairaki krasaini attēli, kuros bija redzamas divas sievietes - viena melnadainā, otra balta - ļaužu pilnajas Venēcijas ielas.

-   Augstais Dievs, ta taču Petrova! - iesaucas Grentems. - Bet ko viņa dara Itālijā?!

-    Viņa uzturas viesnīca Cipriani kopā ar kadu vīrieti varda Kurts Vermulens. Atsevišķas istabas.

Grentems sarauca pieri.

-   Vermulens? Šķiet pazīstams vārds…

-    Amerikānis, bijušais armijnieks, kadu laiku strādājis Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvalde, paris gadus pavadījis Grosvenoras skvēra11 ka aizsardzības atašejs. Iespejams, tolaik esat tikušies. Izskatās, ka Maskava ieinteresējusies par viņu. Pieļauju, ka Petrovai likts uzturēties pec iespejas tuvāk šim cilvēkam.

-   Un kas ir tā otra sieviete?

-    Kada P.liša Redina. Kopa ar savu viru Markusu Redinu uzturas taja paša viesnīca, kur Vermulens un Petrova. Interesanti, ka Redins bijis Vermulena pakļautība ASV armijas reindžeru vienība.

-   Varbūt ta ir parasta bijušo ciņu biedru tikšanās, - Grentems minēja.

-   Varbūt, - piekrita Selsijs. - Taču iespejams, ka krieviem par to ir savs viedoklis. Citādi nebutu vajadzības pec I'etrovas pakalpojumiem.

Pirmo reizi šķita, ka Grentema garastavoklis uzlabojas. Viņa seju paršalca tikko jaušams prieka vilnis.

-    Tatad viņa atgriezusies vecaja amata un strādā vecajiem priekšniekiem. Ak vai… Karveram tas nepatiks. Viņš tiešam ir pārliecināts, ka Petrova ir laba meitene.

-    Iespejams, viņš neko nezina, - Selsijs noradīja.

-    Pilnīgi droši, ka viņam nav ne jausmas. Un tev taisnība. Top skaidrs, ko darīja Matovs. Proti, Kārveram bija jāmirst svētlaimīga neziņa. Galu gala mes taču labi zinām, ka Kārvers darīs visu, lai atgutu savu mīlulīti. Ari krievi to zina - viņi to noskaidrojuši visnotaļ skarba veida. Tādēļ viņi neveļas, lai Kārvers dzenas pakaļ savai īstajai mīlai un iejaucas Petrovas misija.

-   Un tas nozīme, ka viņi vēlreiz mēģinās Karveru nogalināt.

-   ja vien varēs atrast. Bet mums jazina, kas rakstīts Petrovas ziņojuma Maskavai.

-   Mēs jau strādājām, - Selsijs apgalvoja. - Ceru, ka atšifrējums bUs gatavs jau šodien.

Grentems izskatijas daudz priecīgāks neka šis tikšanās sakuma.

-   Pasteidzieties, laika nav daudz. Mums par Vermulenu jauz- zina viss iespējamais. Kur vēl viņš bijis, ar ko ticies un kapec? Neizlaidiet viņu no acīm! Un atrodiet Kārveru. Mums viņš jaat- rod atrak par krieviem. Un tad mēs nokārtosim, ka viņš uzzina, ar ko viņa mīļotā Aliksa nodarbojas. Tad Kārvers lūgsies, lai viņa atsakas no ši darba. Un tādejādi izraisīs briesmīgu negaisu.

-   Krieviem tas nepatiks.

-   Ceru, ka ne.

-   Un ka ar musu braleniem okeana otra krastā? Vai informēt I.englija bazi?

-    Neredzu vajadzību. Vismaz pagaidam ne.

-Tiešām? Viņi taču ir mUsu kolēģi!

-    Ir, - atbildēja Grentems, - taču tikai līdz zināmām brīdim.

43

Armija viņi to bija saukuši par "braļošanos" - iabak sadraudzēties ar kadu vietejo ģimeni, nevis tiranizēt to kopa ar pārejiem kada neizmantotā kempingā, ko nomā Aizsardzības ministrija. Kārvers ar I āšonu apmetās pie vienas no norvēģu māsīcām - Ebas Rollas, kas bija precejusies ar vietējo zemnieku. Eba bija sešas pēdas gara un lunkana - sieviete, kas spej vienlīdz labi nest azotē bērnu vai maisu ar lopbarību. Savu spēcīgo matēs instinktu viņa neizradija nedz ar pārmērīgu pieķeršanos, nedz raudulīgu rūpēšanos, bet ar prasmīgu rīkošanos, lai gan strādnieki, gan atvases (pret visiem viņa izturējās ar bezcerīgu mīlestību) allaž butu tīri, silti apģerbušies un paēduši.

Abi viri bija izstrādājuši režīmu. Ceļas viņi ne vēlāk ka pussešos un paēda brokastis, kas deva spēkus talākajai dienai: biezputru un augļus; vārītās vai ceptas olas; aukstas gaļas uzkodas un sieru; tostermaizi un ievārījumu - dažkart pat visu kopa. Noskalots tas viss tika ar apelsīnu sulas, kafijas un (Kārvers uzstāja) stipras, saldas tējas galoniem.

Kamēr ediens tika sagremots, Lašons rūpējas par Karvera gara vingrinājumiem: atmiņas testi; zīmējumi, kuros jāatrod atšķirības; jebkādi uzdevumi, kas palīdz trenēt informācijas uztveršanas ātrumu, pamanīt kopīgo vai anomālijas un atce- reties redzēto. Nonākot sveša vide, viņam šis prasmes lieti no- deres.

Priekšpusdienas tika pavadītas slēpošanas trase un šautuvē. Ziemeļnorvēģija ziemas bija tumšas - tikai dažas stundas dienā paradījās blāvi zila gaismiņa. Virs kalniem saule uzlēca tikai janvāra beigas. Taču marta pēdēja nedēļā saule lec piecos no rīta un nenoriet līdz pat septiņiem vakara, un sniega mirdzums ir žilbinoši skaidrs un spēcīgs. Ainava šķita neskarta, taču skaista - balts sniegs, zilas debesis, pelekmelnas klintis un tumši zaļa jūra. Kalni likās ienirstam fjordos, kur savu mūžīgo un postošo uzbrukumu saka Atlantijas okeāna ziemeļu daļas ūdeņi.

laikam ejot, Kārvers saprata, ka ar katru dienu sāpes lika par sevi manīt arvien velak - lai gan slēpošanas laika allaž mocīja smeldze, kas beigās jau izvērtas skaudras mocības muskuļiem un plaušam. Soli pa solītim viņam šis process iepatikas. Viņš priecājās par pakapenisko formas atgūšanu un lepojas ar jaunatklato maku šaušana. Viņš jau spēja novērtēt apkārtnes majestātiskumu. Dažkart viņš pat meģinaja pabeigt distanci, ne reizi nenosoloties nogalinat Turu Lašonu.

Taču ta nebija laba zīme. Lašons allaž pamanīja, kad Karvera spars izsīkst. Nakamaja dienā viņš centas uzdot vairak, but stingrāks un prasigaks, lai audzēkņa niknums atgrieztos pareizajā līmeni.

Pusdienlaika viņi enerģijas krājumus atjaunoja ar makaroniem, kartupeļiem vai rupjmaizi. Proteīnus deva vistas gaļa, zivis vai - ja Hbai labpatikas - liesa, labi vircota aļņa vai brieža gaļa. Pilnu vederu un pārguris Kārvers iekrita gultā uz paris stundām, lai atpūstos pirms darbošanas ar svaru stieņiem un ieročiem fermas saimniecības ēka. Atšķirība no citam Eiropas valstīm Norvēģija iegādāties pistoles ir samēra viegli. Desmit dienu laika Kārvers šauteni un pistoli iemācījās izjaukt un salikt tikpat atri ka I .āšons un dažkārt pat atrak. Ķermenis pamazam atguva agrako formu - simt septiņdesmit piecas mārciņās muskuļu un kaulu, izturīgs un spēcīgs. Viņš atkal jutas ka cīnīties spējīgs vīrietis.

Pec trim nedeļam ara temperatūra jau bija mazliet virs nulles, un sniegs saka kust. Beidzot - trīsdesmit kilometru slēpošanas distances beigās - Lāšons teica Karveram:

-   Tagad tu esi gatavs. Kit mes sagatavosim ekipējumu. Un nākamajā diena dosimies prom.

-   Uz kurieni? - Kārvers jautaja.

Lašons pagriežas pa labi un noradīja uz kalniem.

-Augša, uz četrām diennaktīm. Visu nepieciešamo nesīsim līdzi. Ta mes pārliecināsimies, kada ir tava patiesa forma.

44

Klientu apkalpošanas nodaļas vadītājs tik tikko spēja valdīt savu entuziasmu, kad gāja uz lidmašīnas pusi. Pirms divām nedēļām Veilons Makabs bija lūdzis vienai no savam reaktīvajam lidmašinam izdarīt neparastus uzlabojumus - paša iecerētam labdarības pasakumam. Korporācijās īpašo misiju nodaļa dažas dienas tos apsvēra - lai saprastu, vai viņa prasības ir tehniski izpildāmās, - taču atbilde bija tikai viena. Pedejo piecu gadu laika, nomainījis piegādātāju pec nelaimes gadījuma Kanada, Makabs visas savas lidmašīnas bija pircis tikai no viņiem. Un tie labprat atbalstīja viņa biznesu, jo negribēja zaudēt šadu klientu.

-   Musu komandas varda veļos teikt, ka Makaba kunga iecere ir izcila, - teica atbildīgais darbinieks, apstajoties pie kāpnītēm, kas veda salona. - Ar lidmašīnu parvadat medikamentus bada- cietejiem Āfrika… Ziniet, ir privilēģija but spējīgam ziedot kaut ko tādu. Žel, ka nevaram to pateikt Makaba kungam persomgi.

Lidmašīnas saņemšanai Makabs bija nosūtījis savu advokatu un personīgo pilotu.

-   Diemžel viņš patlaban nejutās vesels, taču es nodošu Makaba kungam jusu laba vēlējumus, - sacīja advokāts, kurš patiesība nezināja, kādiem merķiem darba dēvējam vajadzīga ši lidmašīna, taču bija pārliecināts, ka uz Āfriku ta nelidos. Viņš nikni paskatījās uz savu pavadoni, kurš nekustejas ne no vietas. - Tatad, vai varam apskatīt lidmašīnu?

-   Protams, protams, ludzu! Musu galvenais inženieris visu izradīs.

Klientu apkalpošanas nodaļas vadītājs pakapās mala, un inženieris rādija ceļu augšup pa kāpnēm. Ieejot salona, viņam nācās pieliekt galvu. Ja neņem vera smalko interjeru un moderno aparaturu, lidmašīna bija tikai metala caurule, kuras iekšējais diametrs nepārsniedza sešas pēdas. Vietas nebija parak daudz. Sastājušies rindā, viri neveikli spraucās līdzi inženierim.

-   Jums, kungi, ir pazīstams šis, vai ne? - retoriski jautaja inženieris. - bet priekšā mums, salona viņa gala, ir sienas skapis un tualete, bet aiz tas atrodas neliela bagažas glabatava. Parasti aiz tas ir šķerssiena, kas nodrošina lidmašīnas astes galam strukturālu balstu. Mēs šo šķērssienu esam izņēmuši un pārlikuši uz priekšu - nu tā ir pie pašas tualetes. Tādējādi pakaļgals ir atbrīvots, lai butu vieta kravai, ko jūs grasaties nomest. Ka redzat, šaja šķerssienā esam ierīkojuši lūku, kadas medz būt zemūdenēm.

Viņš staveja pie primitīvi apstrādatas sienas, kas tagad nodalīja lidmašīnas astes galu no pārēja salona un kurā bija iebūveta ovala luka.

-   Mēs negribējām vājināt šo šķērssienu, tadeļ luka iznaca pamaza, taču pietiekami liela, lai pa to varētu nonākt paplašinataja telpa.

Inženieris atvēra luku. Caur to neskaidri varēja saskatīt tukšo nišu.

-    Tur ir pašauri, tadeļ jums, kungi, vajadzētu telpu apskatīt pa vienam. Tur grīda jus redzēsiet durvis. Tās veras uz, leju ka traps. Tās vadamas ar hidrauliku - vai nu no pilota kabīnes, vai manuali ar sviru, ko redzēsiet grīda līdzās durvīm. Mes iebūve- jam ari ierīci kravas pacelšanai -šo ierīci var noliekt, kad durvis ir atvērtas. Jo tur ir vietas tikai vienam cilvēkam, kas var kraut kravu. Tur ir arī drošības sistēma, tadeļ cilvēks nevar izkrist.

-   Priecājos to dzirdēt, - sacīja advokāts. - Negribetos piedalīties prāvā, ko aizsākusi bēdu sagrauzta atraitne.

Nodaļas vaditajs lišķīgi pasmejas, savukart inženieris kaut ko nesaprotamu norūca.

-   Ceru, ka tieši to jus vēlējaties, - viņš novilka. - Makaba kungs deva precīzas instrukcijas. Ceru, ka mes esam spējuši tās nevainojami izpildīt.

-   Ja, - atbildēja advokats, - domāju, ka esat.

Makabs Teksasā saņēma ziņu, ka tagad viņam ir lidmašīna, kas var nomest bumbu virs Jeruzalemes. Pat tagad, atkal apsverot savu ieceri, Makabs joprojām sev jautaja, vai rīkojas atbilstoši Ta Kunga gribai. Viņš īsti nezinaja, ka cilvēks var but par to pārliecināts, taču nolēma, ka drīz viss taps skaidrs. Ārsti sacīja, ka audzēji arvien pasliktina viņa veselības stāvokli. Viņi rekomen- deja ķīmijterapiju, taču Makabs atteicās. Viņš zināja, kada ir šis terapijas iedarbība, tadeļ nevelējas iegūt dažas nedēļas, briesmīgi vemjot pec katra kursa un parciešot matu izkrišanu. Viņš vēlējās but pats, kad nāksies stāties Kaditaja priekša. Ja piedzīvos Arma- gedonu, Makabs zinas, ka Dievs ir viņa puse. Ja nomirs agrāk, nāksies izbaudīt elles silto uzņemšanu.

Lai vai ka, tas notiks drīz.

45

Kārvers atkal jutas ka normāls cilvēks. Viņš gribēja tads but. Nakti pirms došanas kalnos viņi ar I.āšonu aizmirsa treniņu laika dietu un devas uz Narviku izdzert dažus aukstus alus, apēst prāvus steika gabalus ar kartupeļiem un pakaiteties ar viesmilem.

Braucot mājās, Lāšons jautaja:

-    Ko darīsi, ja viņa negribes tevi atpakaļ?

-   Gan jau gribēs, - Kārvers iesmejas. - l'ar tevi gan nezinu.

-    Nezinu gan, - Lāšons sprieda. - Ja nu tu uzsāksi šo cīniņu un atradīsi viņu, bet izrādīsies, ka viņa nemaz negribēja tikt atrasta?

Kārvers sarauca pieri. Šada iespeja viņam nebija ienākusi prata. Bet varbūt I.āšonam taisnība. Varbūt Aliksa aizbēgusi, jo negrib ar viņu vairs tikties.

-   Jeziņ, ļoti nomācošā doma! - viņš teica. Lieliskais noskaņojums pēkšņi bija zudis. - Negribu pie tas kaveties. Lai vai ka, tev nav taisnība. Aliksa grib, lai es viņai palīdzu. Pēdējoreiz ta bija. Kadeļ tagad varētu but citādi?

-    Nezinu, - sacīja Lāšons. - Saproti, kad pēdējoreiz ar viņu runāju, Aliksa bija ka traka pec tevis.

-   Tad kadeļ tu uzskati, ka viņa pārdomājusi?

-    Es ta neuzskatu. Es tikai uzdodu jautajumu. Hipotētisku.

-   Nevajag, - iebilda Kārvers. - Es gribu domāt, ka viņa gaida manu palīdzību, un to ari dabūs, kamēr nebūs acis pateikusi kaut ko citu. Un pie velna tavas hipotēzēs!

-   Nolādēts! - Lašons raudzījās atpakaļskata spogulī. Nepatika papurinājis galvu, viņš parava mašīnu uz ceļa malu. Tikai tad Kārvers aizmugurē pamanīja balto Volvo un policistu, kas kapa no ta ara.

Atvēris logu, Lāšons saka norvēģu valodā sarunāties ar policistu. Kārvers nesaprata ne varda, taču labi tas neizklausījās. Kopš dienesta jUras kājniekos viņЈ zinaja, ka norvēģu likumsargi ir stingri, nepiekāpīgi tipi - absolūti neatbilda britu priekšstatam par skandināviem kā par pieļāvīgiem, liberāliem cilvekiem.

Lašonam tika palūgts izkāpt un doties līdz mašīnas aizmugurei, kur saruna turpinājās. Tad viņam lika iepūst ierīcē alkohola līmeņa noteikšanai. Policists ievadīja Lāšona testa rezultātus neliela aparata un beidzot ar rokas mājienu atļava braukt talak - viņa seja jautas aizkaitinatas neapmierinatibas ena.

-    Kadeļ šis ta uztraucies? - Kārvers jautāja.

-    Man bija atļautais promiļu daudzums, - Lāšons atbildēja. - Nevareja arestēt mani par braukšanu dzēruma, tatad man joprojām bus autovaditaja apliecība. Taču aizradija par sadauzītu aizmugurējo lukturi, bus jāmaksā sods.

Viņi brauca atpakaļ uz Ebas saimniecību. Pa to laiku datorsistēma, kas nepārtraukti bija pārbaudījusi pasaules timekļa vietnes, uzduras vardam, kurš tajā bija ieprogrammēts, un uzrādīja datus, ar kuriem šis vārds bija saistīts. Dažas stundas velak, darba dienas sakuma, kads virs iegāja sava priekšnieka kabineta un teica:

-   Uzminiet, kurš tikko uzradies Norvēģija!

Aprīlis

46

Pirms divām dienam Aliksa un Vermulens bija apmetušies Roma. Viesnīca Excehior viņus gaidīja pastkarte - Dienvidfrancijas kalnu ciematiņa attēls, kam pari glīti u/rakstits: Turēta pie I ,u.

Otra puse bija vēstulē: "Es taču teicu, ka atradīšu kaut ko lielisku! Izbaudi šo vietu! Laba atpūta. Nepieciešams remonts. Labs buvnieks ir Kenijs Vinters…" Talak bija telefona numurs un paraksts: "Pāvels."

-    Atkal Novāks, - plati smaidīdams, sacīja Vermulens, kad Aliksa apjautajās, kurš sūtījis pastkarti. - Viņš vienmer cenšas kaut ko pārdot!

Tagad Aliksa sedeja viesnīcas pirti, ļaujot karstumam un mitrumam atslābināt muskuļus, bet sviedriem izvadīt toksinus no ķermeņa.

Pirts telpa atradas vel viena sieviete. Viņa uztvēra Aliksas skatienu.

-   Gluži ka majas, kā īsta pirti!

Šie vardi izskanēja krievu valoda.

Aliksa pasmaidīja.

-   Maskava gan nevajadzetu vilkt peldkostīmus. Mes butu kailas, un tas ir daudz ertak.

-   Ko tad var gribot? Ši taču ir amerikaņu viesnīca… - Sieviete papurinaja galvu, vienlaikus skumji un izsmējīgi. - Dīvaini ļautiņi.

-    Uzmanīgāk, - brīdināja Aliksa, - mans draugs ir amerikānis.

-   Varbūt viņš ir izņēmums! - Sieviete paskatījās visapkart, lai pārliecinātos, ka viņas joprojām ir vienas. Tad viņa turpinaja, bet vairs ne tik bezrūpīgi: - Un ar ko tavs draugs nodarbojas?

-   Vakar viņam bija tikšanas ar itālieti. Konkrētāk viņš neko neteica. bet es zinu, ka viņi tika^ parka, Aventīna kalna. Viņš teica, ka no ta paveras lielisks skats uz Svēta Pētera katedrali. Varbūt tuvumā ir kameras, kuras varat parbaudit. Vel viņš saņēmis vēstuli no Novaka. Nezinu, vai tas ir svarīgi, taču taja minēta konkrēta maja Francijā.

Aliksa atstastija vēstules saturu. Nešķita, ka tas bulu atslajis iespaidu uz otru sievieti.

-   Ar to nepietiek. Tikšanās, bet tu nezini, ar ko; maja, bet tu nezini, vai tas ir svarīgi. Maskava gaida vairak.

-   Piedod. Cenšos, cik varu.

-   Jebkura gadījuma - man ir vēstījums no vaditaja vietnieces. Viņa ar nožēlu spiesta paziņot, ka Ženevā nomiris tavs draugs. Attiecīgi tavi maksajumi par klīniku apturēti.

Platam acīm Aliksa veras otra sievietē, skaļi ievilka elpu un tad saķēra galvu plaukstas, pieliecas un saka elsot. Drīz, vien konvulsīvi raustijas viss augums.

Otra sieviete pat nemeģinaja viņu mierināt.

-   Tev jāsaprot, - viņa beidzot ierunājās, - ka tavu misiju tas nekādi nemaina. Jaturpina strādāt. Ta ir pavēle. - Sieviete pieceļas iešanai. - Izbaudi pirti!

-   Kas noticis? - Vermulens jautaja, kad Aliksa atgriezās viesnīcas numura.

Labs jautajums. Aliksa jutās ka pratu zaudējusi un nespeja noslēpt sāpes acis. Uzdodot sev to pašu jautajumu, nacas seci- nat, ka atbilde ir daudz sarežģītāka neka tikai skumjas par aizgājēju.

Protams, viņu plosīja ziņa par Karvera navi. Viņa domaja par to Karveru, ko savulaik bija pazinusi, par laikiem, ko abi varēja piedzīvot. Mēnešiem ilgi viņa bija dzīvojusi cerībā, ka Kārvers atlabs - varbūt ne pilnīgi, bet pietiekami, lai abi varētu plānot kopīgu nākotni. Tagad ši cerība bija sagrauta - trulo sapi, kas parņema, skatoties uz tikko dzīvo Karveru klīnika, tagad bija nomainījušas bēdas un skumjas.

Taču viņu parņema vēl kadas izjūtas - atvieglojums -, lai ari negribējās to atzīt. Atbildības nasta, ko bija radījis Karvera veselības stāvoklis, bija nospiedusi un saindējusi jutas pret viņu. Dziji sirdi Aliksa dusmojas uz Karveru, ka viņš aizbēdzis, noslēpies sava neprata, atstājot viņu cerības un nepieciešamība uzņemties darbu pie Vermulena. Un viņa jutas vainīga, ka perina šadas šausmīgas, negodīgas domas. Un tādēļ Aliksa vel vairak bija dusmojusies uz Karveru.

Tagad viņš bija miris, un ši nasta no pleciem tika noņemta. Viņa varēs saglabat atmiņa Kārveru tadu, kads viņš bija abu pirmaja tikšanas reizē. Un viņa mēģinās sakt dzīvi no jauna - brīva no būtnes, par kadu bija partapis Kārvers. Dziļi apziņas stūrīti bija paslepies pat saviļņojums par šo iespeju - but brīvai un sakt no sakuma.

- Ak, tiešam nekas, - Aliksa atbildēja. - Foajē satiku kadu paziņu no dzimtenes. Viņa izstāstīja par kadu musu draugu, kurš ilgi slimojis un tagad… ir miris.

Vermulens sedeja pie rakstamgalda. Viņš pieceļas un izstiepa rokas pretī Aliksai. Acis pauda pilnīgu sapratni - it ka jautajums bUtu atbildēts, problēma atrisinata.

beidzot Aliksa ļavas - ne jau tādēļ, ka tas bija darbs, bet tadeļ, ka viņš bija dzīvs cilvēks un viņai bija vajadzīgs spēcīgu roku un platu plecu patvērums. Pieglaudušies viņa krūtīm, Aliksa lavās glāstiem un raudaja. Vermulens pacēla viņas galvu un noslaucīja asaras no vaigiem. Viņi skūpstījās - sakuma kautrīgi, bet arvien kaislīgāk un kaislīgāk. Ne varda neteicis, Vermulens saņēma viņu aiz rokas un ieveda savā guļamistaba.

47

Trīs dienas bija pagājušas, palikusi viena, bija agrs vakars, līdz saulrietam vēl krietns bridis. Viņi šķērsoja dienvidaustrumu nogāzi, slēpjoties no vēja, kas puta no juras puses uz ziemeļiem un rietumiem. Kalni bija apmēram piecus vai sešus tūkstošus pedu augsti, to virsotnes atgadinaja asus haizivs zobus - miniaturus Materhornus un Eigerus12 -, kas šos kalnus darīja vel iespaidīgākus. Kāpjot augšup pa nogāzi un nepārtraukti mainot virzienu, Kārvers ar 1 .āšonu bija ka līdzīgs ar līdzīgu. Runaja viņi ļoti maz. Ņemot vera speķus, ko nācās teret ik dienu, katrs elpas vilciens bija parak dārgs, lai to šķiestu pļapas.

Priekšā vidēja gara, kaila, dažus jardus plata klints kore. Šķita, ka tā atdalas no paša kalna, bet tad atkal pievienojas, atgadi- not piramīdu un veidojot ne tik stāvu nogāzi līdz pašai ielejai tūkstoš pēdas zemāk. Abi vīrieši planoja šķērsot kori un slēpojot nonākt līdz aizklatai vietai, kur uzsliet divvietīgo telti un uz. lig- roina plītiņas uzvārīt ūdeni, lai aplietu sausos produktus. Kārvers sapņoja par liellopa gaļu un risu ēdienu, kas bija klasiska pārtikās devas sastavdaļa Karaliskajos Juras spēkos. Tā butu seno dienu garša…

Jo augstak viņi kāpa, jo mazāk aizsega varēja rast. Vējš šķita pārlieku spēcīgs, purinaja drebes un puta muguras, triecot biezo jaku kapuces ausis. Pēdējas stundas laika kāpiens kļuva aizvien stāvāks un bija vienīgais, ko viņi redzēja. Kārvers manīja, ka zilās debesis pārņem arvien biezāki pelēki mākoņi. Nonākot līdz korei, paveras plašs skats uz Atlantijas okeānu.

Spēris vel dažus soļus, Lāšons ar roku radīja uz, horizontu un izsauca tikai vienu vienīgu vardu:

-   Vētra!

Kārveram šis paskaidrojums nebija vajadzīgs. Talu ziemeļrietumos vidēja kokogļu krāsas mākonis, kas aizklaja rietošo sauli ka milzu aizkars, kas izvilkts pari debesim.

Vējš ik minūti pieņemās speķa, un gaisa virpuļoja sniegpārslu brāzmās, sitoties kapejiem seja. Temperatūra kritās, tadeļ vējš kļuva vēl dzestrāks. Pēc dažam minūtēm atklatajas ķermeņa daļas sāks kniebt aukstums.

Garam I .āšonam Kārvers paskatijas uz kori, tad atkal piever- sas mākoņiem. Pirms vētras šķērsot kori viņi noteikti nepagūs. Ja ta pārsteigs pašā augša, kur nebūs iespēju paslepties, viņus nopūtis no kalna ka pieneņu pūkas. Ja ari izdosies pārciest vēju, viņiem nāksies taustīties pa tumsu - vēja nestais sniegs un mākoņu nozagta gaisma neļaus saskatīt apkartni, tadeļ vajadzēs maldīties bezveidīgi balta ja migla, kura izzūd tad i jēdzieni kā "pa labi", "pa kreisi", "uz augšu" un "uz leju". Jau līdzenumā šadi laika apstakļi bija bīstami. Šaura kalna kore ar draudīgam aizam abas puses tie nozīmēja drošu navi.

Noradījis ar roku sev priekša, Kārvers izlēmīgi papurina ja galvu un ar pirkstu parvilka pari rīklei. Lašons atbildes vieta pama- ja un pavērsa roku atpakaļ uz kalnu.

-   Nometne jataisa šeit! - viņš uzkliedza, lai gan vardi lada vēja bija tikko dzirdami.

Pagriezušies viņi noslēpoja lejup duci soļu - līdz nelielai, plakanai klintsradzei, kas kaut mazliet pasargaja no sniega un vēja. Noņēmuši un iesprauduši sniegā slepes un nūjas, viņi līdzas nolika ari mugursomas. Pie tam abiem bija piestiprinātās sniega lāpstiņas. Paņēmuši tas, viņi saka rakt četrstūri, kas atgadinaja šauru tranšeju. Visu laiku nācās cīnīties ar vēju, kas, šķiet, bija nolēmis iznicināt viņu darba augļus - ka huligāns smilšu pilis juras krasta.

Kad tranšeja bija apmēram līdz celim, Kārvers notupās pie Lašona somas un atsaitēja neilona maisu, kura atradās telts. Ja izdotos uzsliet to tranšeja un ar sniegu noblietet malas, ta dotu vajadzīgo patvērumu vētras pārciešanai.

Strādājot ātri un metodiski, Kārvers sašķiroja mietiņus un auklas - labāk patērēt minūti šim darbiņam, nekā izmisuma izšķiest piecas, ja būs jāmeklē kada pazudusi. Iesprauduši mietiņus sniega, viņi ar Lāšonu sagatavojas auklu nostiepšanai. Telts bija jauna un viegli uzslienama. Parastos apstakļos butu vajadzīgas dažas minūtes, taču vētra bija grutak. Auka pieņemas speķa nāvējošā atruma, sniegs kļuva arvien blīvāks. Kārvers un 1 .āšons bija spēcīgi, trenēti cilvēki. Viņi zināja, kas jadara. Ekipējums bija pats modernakais. bet ari viņiem nacas pielikt visas pulēs un enerģiju, lai nostiprinātu šo vieglo materialu. Taču cīnīties ar vareno vētru viņiem vairs nebija speķa - jābūt karalim Knutam Lielajam, lai apturētu dabas stihiju.13

Sniega vētra plosījās nežēlīgi. Ta aizpUta prom koši sarkano neilona telti un metaja ka gaisa puķi - pirms nozušanas visaptverošajā baltaja puteni tas bija redzams vel tikai sekundi.

Kārvers vēroja, kā telts izgaist. Un atļāvas īsu, spēju vilšanas noputu, bet tad atsaka domāt par izdzīvošanu. Redzamība pasliktinājās ar katru sekundi. Tagad bija grūti saskatīt pat mugursomas un slēpes, kas atradas tikai dažu pedu attaluma, un Lašons atgādinaja ēnu, ko pluina postoša vētra.

- Šurp! - Kārvers uzkliedza.

Pasniedzies viņš satvēra I.āšona roku un vilka līdz ekipējumam. Uz platās klintsradzes bija sakrājusies dziļa sniega kupena. Normālos apstakļos viņi butu ierakušies sniega, kas pasarga- tu no vētras kā pazemes iglu. Taču ši varēja turpināties divas vai pat trīs stundas. Kārvers lesa, ka viņiem atlikušas tikai piecpadsmit minūtes - pēc tam vējš un sniegs ņems visu savā vara. Vie- nigā ccnba bija uz atru roku izkārpītā ala. Ta būtu daļēji atklāta, taču dotu vismaz kaut kadu patvērumu.

Ķēries pie darba, Kārvers dura lāpstiņu sniegā un ceļa tālāk ledus aukstos gabalos. Fiziskam nodarbēm viņš bija pakļauts jau deviņas stundas, l'ēdejoreiz ēdis viņš bija pusdienlaika, kad iedams iestiprinājās ar cepumiem un šokolādi. Viņš sala, izjuta organisma atūdeņošanās ietekmi, drebeja un svīda vienlaikus. Mugura viņam bija vairakas kārtas speciālā kalna kapšanas apģērba, kas paredzēts mitruma izvadīšanai no miesas un ķermeņa noturēšanai siltuma un sausuma. Taču enerģijas un ūdens daudzums strauji kritās, tādēļ drēbes vairs tik efektīvi nekalpoja. Pec iespējas atrak bija japabeidz. alas rakšana, taču vājums, kura dēļ atpūta un patvērums bija tik nozīmīgs, palēnināja rīcības spēju un katrs lāpstas vēziens prasīja milzu piepūli.

Pat cauri sniega vētrai Kārvers redzēja, ka Lašonam neklājās labak. Ari viņa kustības bija gausas un nekoordinētas. Viņš pagriežas un paskatījās uz Karveru. Lai gan norvēģa acis aizsedza brilles, galvas pagriešana un plecu sagumšana apliecinaja, ka draugs ir gatavs padoties.

Savilcis duri, Kārvers nokliedza:

- Roc!

Viņam nebija ne jausmas, vai Lāšons to dzirdējis, taču šķita, ka sajutis ir noteikti. Lāšons izslējās un atsaka rakšanu, uzbruk- dams sniegam ar pēdējiem, izmisuma dzītiem speķiem.

Racionali domājot, vajadzēja secināt, ka šobrīd Kārvers pārsniedzis cilvēka izturības robežu. Muskuļu atslabums, nežēlīgais skabekļa trukums, nerimstošā ciņa ar vēju un viltīgā aukstuma līšana aiz apģērba bija sakausējusi viņa darbības vienota mokošas pretošanās akcija. Un vienīgais, ko viņam vajadzētu darīt, lai no ta izvairītos, - ļauties kardinajumam apstaties. Apgulties sniega, aizmigt un atdot savu dzīvību spocīgi baltajam skavienam. bet ne jau velti īpašo uzdevumu vienību karavīrus pakļauj tādam sapem, ar kadam iespējams sastapties noziedzīga cilvēktiesību pārkāpumā gadījuma, cita konteksta sasniedzot virtuālu mocību līmeni. Ta nav tikai fiziska norudīšanas. Šaja apmaciba ir ari psiholoģijas un pat pardabisks elements, proti, agonijas un noguruma pieņemšana - jo cilvēks jebkura bridi var atzīt sakavi un izstāties -, padarot to par savas dzīves sastavdaju. Tas ir sevis mocīšanas talants un varbūt pat vājprāts, kas piemīt ikvienam maratona zelta medaļas ieguvejam vai pasaules čempionam boksa. Karveram sapēja. Viņš gribēja apstāties. Taču neželiga apņēmība turpinaja rakt.

Lāšons līdzās atkal sagrīļojas. Viņš bija rīkojies ka sapratīgs cilvēks, taču nespēja sevi parvaret un saņemt pēdējos speķus, no kuriem bija atkarīga izdzīvošana. Viņš tik tikko spēja pacelt lāpstiņu un drīzāk skrapeja sniegu, nevis raka. Kārvers saprata, ka tada stāvokli uzmundrinājums nepalīdzēs. Uzdevums bus jāpabeidz vienam.

Izrakta bedre sniedzās līdz viduklim augstuma un apmēram metru dziļuma un bija pietiekami plata diviem cilvēkiem, kas saspiestos kopa un vērtos debesīs, bet mantas butu saliktas abiem aiz. muguras. Lašons iekrita bedrē, iekārtojās sēdus ar muguru pret dziļāko sieniņu un ar rokam piespieda ceļgalus krūtīm. Galva bija nosligusi uz. priekšu, it ka kaklam vairs nebulu speķa to noturēt. Viņu parņema nepārtrauktas drebuļu lēkmes.

Kārvers izvilka no mugursomas Lāšona guļammaisu.

- Lien iekša, - viņš pavēlēja.

Kaut ko nesaprotamu norūcis, Lašons turpinaja sēdēt. Kārvers pacēla viņa brilles. Skatiens šķita neskaidrs un aizmiglojies. Sakas hipotermija.

Ar kreiso roku pacēlis lašona zābakus, Kārvers ar labo uzvilka guļammaisu viņam kājās. Tad viņš satvēra lašonu no aizmugures un uzrava augša, lai varētu sakartot guļammaisu. Nosēdināts atkal uz, zemes, draugs bija pilnība ievīstīts siltajā materiala. Tas viņu sargaja no patvēruma ledaino sienu un grīdas aukstuma. Taču vel bija daudz daramā.

Pats svarigakais bija karsts dzēriens Lāšonam. Izsaiņojis lig- roīna plītiņu, Kārvers iepumpeja taja degvielu, lai rastos vajadzigais spiediens degšanai. Karveram bija sērkociņu kastīte, taču nebija cerību tos uzšķilt, ja rokās ir biezi slēpošanas cimdi. Tikko bija atkailinata laba roka, ta saka drebēt. Viņš meģinaja uzšķilt sērkociņu, velkot to gar kastītes malu, taču planais kociņš par- lUza.

Sekoja vel trīs neveiksmīgi mēģinājumi. Ikreiz liesmiņa para- dijas tikai uz mirkli - to tūdaļ nopūta virpuļojošas auksta vēja brāzmās.

Lāšons atkal konvulsīvi nopurinājās.

Nekas nesanāks. Vajadzīgs labāks aizvējš. Kārvers atkal uzvilka cimdu, ižrapas no bedres un pasniedzās pec sniega blaķa, ko bija izracis no kupenas. Pavilcis tuvāk, viņš novietoja to priekša ieejai ala. Zemas sienas izveidošanai bija vajadzīgas precīzi piecas minūtes - I .āšons drebeja arvien vargāk. Taču beidzot bija aizvējš, un Kārveram izdevās aizkurinat plītiņu, izkausēt sniegu un pagatavot stipru tēju, ko saldināja ar cukuru un kondensētu pienu.

Pusi ielējis krūzīte, viņš to pielika Lāšona lupām un uzmanīgi leja mutē. Sakuma Lašons rīstījās un nespeja neko norit. Pec tam viņš nomierinājās un dzēra maziem malciņiem. Acis atgriežas mirdzums.

Ari Kārvers iemalkoja tēju. Tad viņš atvēra savas mugursomas ārējo kabatu un izņēma Kendal firmas piparmētru lielkonfekti - cukura, glikozes un ūdens avotu, kas bija papildinats ar piparmētru eļļu. Tajā nebija proteīnu, vitamīnu, nozīmīgu minerālvielu vai kā cita, kas labpatiktos jebkuram dietas arstam. Taču novārdzinātām organismam ta deva nepieciešamo enerģijas daudzumu, tadeļ bija nenovērtējama.

Viņi sadalīja lielkonfekti. Lašons to needa, bet ļava izkust mutē un leni ieplūst rīkle. Kārvers uzmanīgi nopētīja draugu un apskatīja sejas apakšdaļu, kas bija atklata aukstajam vējam. Viņš mekleja kaut niecīgākās apsaldējuma pazīmes.

- Izskatas, ka viss ir kartībā, - viņš teica. - Taču apsaldējumus vel var dabūt. Vai sejas āda kņud un niez?

-   Nee. - Lāšons papurinaja galvu. Atbilde nebija diez ko mundra, taču viņš vismaz spēja parunat.

-   Sadabušu ko ēdamu, - Kārvers paziņoja un ņemas vārit rīsus, ka ari sajaukt karsto ūdeni ar sauso pārtiku.

Kad viņi bija paēduši, jau bija iestājusies tumsa. Kārvers ielīda sava guļammaisa. Pēc dažām stundām viņš atkal uzvarija teju. Lašona stāvoklis šķita stabilizējies. Drebuļi mazinājas, un viņš beidzot iemiga - elpa bija sekla, taču vienmeriga. Kārvers saprata, ka akūta krīze ir garam, taču draudi veselībai vēl iespējami. Ja Lāšonam nepalīdzes tikt leja rto kalna un nesniegs profesionālu medicīnisko palīdzību, viņam bus atlikušas vairs tikai dažas stundas.

48

Sirsnīgi smaidīdama, Keidija Džonsa lasīja savas elektroniskā pasta vēstulēs. Pirms dažam dienam bija apprecejušies divi viņas tuvākie cilvēki Losalamosā - Henrijs Vons un Meja l.ī. Medusmēnesi viņi pavadīja Roma un, būdami tehnikas mīļotāji, pastkartes uz majam nebija sutijuši ar ta saucamo gliemežu pastu. Viņi bija uzmeklējuši interneta kafejnīcu. Mejas vēstule Keidi- jai bija izsmeļoša un intīmiem sīkumiem pārpilnā - ka jau mēdza rakstīt viena draudzene otrai. Henrijs bija izlīdzējies ar dažam rindām, kas apliecinaja, ka Roma ir visnotaļ jauka pilsēta. Vestulei bija pievienotas arī dažas fotogrāfijas ar aprakstiem.

Henrijam mīļāka bija Mejas fotogrāfija, kurā viņa pozēja Aven- tīna kalna parka, bet fona pavērās skats pāri Tibras upei uz Svēta Petera katedrali. Viņa izskatijas lieliski - vaibstus parpludinaja laime, kas šķita apmirdzam visu fotogrāfiju.

"Zini, esmu viens sasodīti laimīgs cilvēks!" Henrijs Vons bija pierakstījis pie bildes.

Keidija aplūkoja fotogrāfiju sava laboratorijas datorā, kura ekrāns bija krietni lielāks un ar daudz labaku rezolūciju neka tam, kuru lietojuši draugi Romas kafejnīca. Tādēļ viņa pamanīja to, ko Henrijs nebija saskatījis, - fona stavēja divi vīrieši. Perspektīvas ietekme viņi atgadinaja savadus pundurus, kas izauguši Mejas paduse. Dīkas ziņkāres pārņemtā, Keidija palielinaja fotogrāfijas fragmentu, lai apskatītu vīriešus tuvāk. Un tad viņa iesaucas:

-   Svēta debess!

Vīrietim pa labi vaibsti bija tik tikko atšķirami, taču viņa biedrs bija parak pazīstams. Ja abi bija nodevušies ne tikai parastai ikdienas sarunai, tad ši brīvdienu fotogrāfijā pārvērtas par bezgalīgi nozīmīgu lietisko pierādījumu.

Viņa piezvanīja uz Vašingtonu. Federāla Izmeklēšanas biroja īpašais aģents Toms Malvags, kurš vadīja operāciju pie Kaiju ezera, bija pārcelts darba uz. Kolumbijas apgabalu - iesaistīts slepe- naja komanda, kas mekleja krievu bumbas. Viņi bija nodibinājuši lieliskas kolēģu attiecības. Keidija bridinaja Tomu, ka nosutis viņam elektroniska pasta vēstuli, un dažas sekundes nogaidīja.

-    Vai tavā ekrānā paradljas fotogrāfijā?

-    Ja, paldies par sUtijumu, lai gan ar pupainu meiču bildīšu nosutišanu draugam parasti nodarbojas puiši.

Keidija iztēlojas Malvaga plato smaidu. Viņam patika jokoties katru mīļu bridi, kad vien to varēja atļauties. Ari viņai nebija pretenziju.

-   Ļoti smieklīgi, Tom. Tā pupainā meiča, ka tu izteicies, ir Meļa Vona. Mana kolēģa Henrija Vona sieva - ļoti skaista, emocionālā un ārkārtīgi inteliģenta. Un ne jau viņu tev vajadzētu apskatīt. l'ievers uzmanību tiem diviem vīriem…

-   Tiem, kas paduse?

-Tieši ta… Pazīsti?

Klausule valdīja klusums, kamēr Malvags apdomajas.

-   Tas pa labi šķiet pazīstams.

-   To es ari gribēju dzirdēt, - atsaucas Keidija. - Esmu pārliecinātā, ka redzēju viņa bildi žurnālā. Ta veča sekretāri nogalinaja kada parka.

-   Vermulens, - secināja Malvags. - Ja, atceros. Bet kadeļ tas tik svarīgi?

-    Ne jau viņš piesaistīja manu uzmanību. Mani interese tas otrs, ar tumšakajiem matiem. Tas ir doktors Frančesko Kiva. Ita- lietis, ieradies septiņdesmito gadu beigas, ieguvis maģistra grādu MasačuseLsas Tehnoloģiju institūta un vairak neka desmit gadus strādājis Lorensa Livermūra nacionalaja laboratorija. Tur mes iepazināmies, un tici man, Malvag, Frenkijs Riva ir fantastiski spēcīgs kodolfizikas speciālists.

-   Un man tas butu jāzina, jo…

-   Jo, pirmkārt, l'renkija specialitāte ir kodolieroču miniaturi- zacija. Otrkārt, pirms pieciem gadiem viņš no laboratorijas aizgaja un nozuda no redzesloka. Tev jasaprot, ka musu biznesā gandrīz visi pazīst visus - vai nu reputacijas deļ, vai personīgi. Mes zinām, kurš, ko un kur dara. Bet Frenkijs Riva pēdējos gados nav darījis neko. Vismaz publiski ne.

-    Un nu tu gribi teikt, ka viņš darbojas privataja… - minēja Malvāgs.

-   es nezinu. Pilnīgi droša neesmu. Taču skaidrs ir viens. Viņš nebija pārgudrs jefiņš. Viņš nedzīvoja majas pie datora un picu kastēm. Viņam patika Eiropas sporta automašīnas, skaistas meitenes un pusdienas divata tādās vietiņās, kur zāles pārziņā pienākums ir tulkot ēdienkarti.

-    Tatad viņam bija vajadzīga nauda.

-   Tieši tā, - Keidija turpinaja. - Tadeļ viņš aizgāja no laboratorijas. Teica, ka Vēloties saņemt algu privataja sektora. Tas nebija nekas neparasts. Daudzi puiši parceļas uz komerciālo pētījumu laboratorijam. Taču Frenkijs nestrādā neviena no tam, kas man zināmās. Kodolzinatnieku aprindas melš, ka viņš pārdod savas prasmes ļautiņiem, kam vajadzīgas bumbas un kas gatavi maksāt jebkuru summu.

-   Kadeļ es par viņu neko neesmu dzirdējis?

-ja viņš devies atpakaļ uz Itāliju, tad nav tava jurisdikcija.

-    lāču neviens no Biroja nav par viņu pat ieminējies!

-   Saproti, Tom, negribu izklausīties neuzticama vai nepatriotiska, taču musu dienesti ne vienmer ir pietiekami labi informēti…

Malvags iesmejas.

-   Es to dzirdēju?

-    liet tagad padoma, ko Frenkijs Riva dara kopa ar Vermulenu? Parbaudiju ģeneraļa datus Lexis arhīva. Tur teikts, ka viņš ir vidutājs starptautiskajos ieroču darījumos. Viņa ilggadēja sekretāre nogalinata parka, kur kopš aizvēstures laikiem neviens nav nogalināts. Viņš paņēmis atvaļinajumu, lai dotos ceļojuma uz Eiropu, turklāt dažas tenku slejas minēts, ka līdzi viņš paņēmis savu jauno sekretāri. Un nu viņš ir Roma, kadā klusa parka iestidzis samnā ar kodolfiziķi, kurš zina visu par bumbām, kuras mes meklejam. Vai tev neiešaujas prātā, ka… Nezinu… Interesanti, vai ne? /

-   Nezinu, ko domāt, Keidij, - atziņas Malvags. - Es tiešām nesaprotu, ko tu centies pateikt.

-   Cilvēks, kuram ir plaši sakari visa pasaulē, kurš tirgo ieročus, lai nopelnītu iztiku, un kurš it kā devies atvaļinajuma, lai drāztu savu sekretāri, patiesība slepeni tiekas ar speciālistu, kas aizvērtam acīm prot uzmeistarot vienkāršu kodolkoferīti vai uzlabot kadu jau eksistējošu. Iespejams, mes neesam vienīgie, kas zina, ka Ļebeds teicis patiesību.

-   Sapratu, - atbildēja Malvags. - Taču nezinu, vai ieinteresēšos. Katra ziņa pirms rīkošanas gribu but pārliecināts par pierādījumu autentiskumu. Vermulenam ir draugi, kas var pielikt punktu manai un tavai karjerai, ja nāksim klajā ar nepamatotam apsudzibam…

-   Mēs viņu neapsūdzam, - kolēģi pārtrauca Keidija. - Pagai- dam ne… Bet tu varētu par viņu neuzkrītoši painteresēties, ļa Vermulens un Frenkijs Riva tiekas Roma, varbūt viņam šadas sarunas paredzētas ari citās pilsētās. Ja mes zināsim, ar ko viņš ticies, tad varbūt iegUsim skaidraku ainu. Manuprāt - vari to novelt uz sievietes intuīciju, ja gribi izturēties ka seksists, - pirmās sekretāres, apmēram piecdesmit gadu vecas dāmas, nave šķiet visnotaļ izdevīga, ja piecas minUtes velak viņas vielā paradās skaistule, kas dodas līdzi ģenerālim ceļojuma pa Eiropas romantiskakajam vietām…

-   Varbūt tev vienkārši skauž, - iebilda Malvags.

-   Kadeļ man butu jaapskauž. sieviete, kas ir jaunaka par mani un guļ ar pievilcīgu, neprecetu ģenerāli?! Nopietni, Tom, to butu vērts noskaidrot. Mums taču nav miljons citu pavedienu, vai ne? Gluži vienkārši paskaties viena vai otrā datubāzē. Kad nākamreiz ciemosies rietumu pusē, es tev izmaksašu kadu glāzīti…

-    Nu, ka lai es atbildu "ne"?

49

Nakti Kārvers droši vien bija ļāvies nogurumam, jo pēkšņi pa- modas un saprata, ka seja spīd austoša saule. Izberzējis acis, lai pierastu pie gaismas, viņš pamanīja vēl kaut ko - klusumu. Vētra bija beigusies.

Tagad bija japalidz lašonam. Kalnos mobila telefona signāls bija vajš. Vienīgie drošie sakari bija telefona aparati turistu būdas, ko vietejas iestādes bija saslejušas visdažadakajas vietas. Kārvers ieskatijas kartē. Tuvaka buda bija piecu kilometru attaluma pa to pašu ceļu, pa kuru viņi vakar bija nākuši, ļaiet lielākoties no kalna leja. Uzsildījis biezputru sev un Lašonam, viņš apsolīja draugam, ka drīz ieradīsies palīgi, un devas ceļa.

Slēpodams pa mīksto, nesen kritušo sniegu, kas mirdzēja skaid- rajas debesīs spidošaja saule, Kārvers atskarta, ka viņu pārņēmušās pilnīgi jaunas un negaidītas sajūtas. Viņš jutas lieliski. Viņš bija izturējis nopietnu fizisku un garīgu parbaudi, un tas stiprinaja paš- paļavibu. Nu viņš bija gatavs cīņai, lai atrastu iemīļoto sievieti. Bet patlaban viņš vairak uztraucas par Lašonu. Nonācis buda un piezvanījis glabšanas komandai, Kārvers bija pilnīgi pārliecināts, ka viņi līdz sniega izraktajai alai nokļūs laikus. Un nejutās pārsteigts, kad mobilaja telefona atskanēja ziņojums, ka I ašons ir nogādāts Narvi- kas slimnīca - joprojām ļoti novārdzis, taču noteikti atveseļosies.

Ari Kārvers tika aizvests uz sykehufi - ta Norvēģijā sauc slimnīcas -, lai pārliecinātos, ka viņš nav iedzīvojies apsaldējumos vai hipotermija. Pec tam Kārvers apciemoja Lāšonu, atzina, ka ar viņu viss kartība, un apsolīja atbraukt nakamaja rīta.

-    Neuztraucies, viss bus labi, - sacīja I ašons, izmocījis vārgu smaidu.

Ienaca medmāsā un parbaudija slimnieka pulsu un temperatūru. Ta bija klasiska norvēģu skaistule - gara, blonda un zilacaina.

-   Varu saderet, - Kārvers pazobojas.

Izgājis no slimnīcas, viņš nolēma iedzert alu un kaut ko apēst, bet pec tam ar taksometru doties atpakaļ uz beisfjuru. Bet tad viņa uzmanību piesaistīja kads cilvēks.

Šis vīrietis staveja dažu soļu attaluma tieši līdzās durvīm un lasīja angļu avīzi. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja Karveru un pasmaidīja.

Tikai pec dažām sekundēm Kārvers saprata, kas tas ir par cilvēku.

-    Ko tu te dari?! - viņš iesaucās. Labais noskaņojums bija pazudis tikpat atri ka paradijies.

-   Apnika gaidīt, kad tu paradisies pie manis, - atbildēja Džeks Grentems. - Tadeļ iedomājos, ka varētu braukt pie tevis. - Plati pasmaidījis, viņš uzsita Karveram pa plecu ka sen neredzetam draugam. - Izbeidz! Mana viesnīca ir tepat netālu, un mani gaida mašīna. Domāju, tevi intereses tas, ko grasos tev izstāstīt.

Kad viņi pienaca, viens no Grentema vīriem jau gaidīja pie mašīnas. Otrs sēdēja pie stūres. Viņi nobrauca tikai dažus simtus metru un apstājas pie vecmodīgas viesnīcas. Līdzās galvenajai reģistratūrai atradas neliela atpūtas telpa ar dīvānu un paris klubkrēsliem, kas izvietoti ap kamīnu; pie griestiem karajas grezna lustra, sienas klaja gobeleni, bet starp krēsliem bija novietots kafijas galdiņš.

Grentema virs nolika uz galda klepjdatoru un tad nostājas līdzas savam kolēģim dažu jardu attaluma no priekšnieka, un viņu verigie skatieni atturēja ikvienu citu ieiet šajā atpūtas telpa.

-   I'avelc krēslu tuvāk, iekārtojies ertak, - Grentems izrīkoja, vēcinādams Karveram ar roku.

-    Kādi jaunumi tev padoma? - Kārvers jautaja.

Klepjdatora Grentems atvēra kadu PauoerPoint failu. Ekrānā parādījās parasta fotogrāfijā, kura bija redzams Savienoto Valstu armijas virsnieks pilna uniforma.

-     Viņa vārds ir Kurts Vermulens, - paskaidroja Grentems. - l'irms dažiem gadiem bija Savienoto Valstu armijas ģenerālleitnants. - Un viņš īsi parstastija Vermulena militāras karjeras detaļas.

-    Kapteinis Amerika, - bilda Kārvers.

-Apmēram.

-    Un kadeļ man viņš janogalina?

-   Ta es neteicu.

-    Vai gan citādi butu pie manis ieradies?

-Tas atkarīgs no dažiem apstakļiem, - atbildēja Grentems.

-   No kādiem?

-    Patiesībā es…

Grentems atvēra jaunu lapu. Taja bija redzamas vairakas fotogrāfijas, kuras Vermulens bija civilaja apģērba. Dažas bija izceltas no kabeļtelevīzijas sižetiem, citas - profesionālu fotogrāfu uzņemtas. Viņš pastaigajas gar Venēcijas kanālu; atradas moderna teatra publikas vidu; stāvēja ļaužu pārpilnās pilsētas ielu krustojuma.

Garlaikots Kārvers apskatīja uzņēmumus.

-    Lai jums veicas, - viņš teica, - man ir citas darīšanas.

-   Zinu, - Grentems atbildēja. - Tapai ka vecajos laikos, vai ne? bet vispirms tev jāredz vel kas.

-    Nedomāju vis, - Kārvers pieceļas promiešanai.

-   Es tava vietā paliktu, - Grentems nesatricināmi mierīgi novilka. - Tu to noteikti gribētu redzēt.

Kārvers paskatijas uz viņu. Grentems šķita ārkārtīgi nosvērts cilvēks, kurš ir absolūti pārliecināts par savu taisnību. Vienīgā iespēja uzzināt, kas viņam aiz adas, - uzklausīt.

-labi, - Kārvers padevas, - radi!

-   Tad skaties, - mudinaja Grentems, vēlreiz uzšķirdams Vermulena fotogrāfijās.

-    es jau teicu, ka tas mani neinteresē.

Grentems pasmaidīja.

-Skaties taču! - viņš neatlaidas un atvēra jaunu failu.

Fkrāna paradijas vairāki attēli, taču šoreiz lielāki. Tajos bija redzams stāvs, kas pirmajas fotogrāfijās nebija uzņemts. Proti, pie viesnīcas Gritti Venecija Vermulenam līdzās staveja sieviete un melnadaino paris. Viņa atradas Vermulenam blakus ari Vīnes opera un kopa ar viņu apskatīja Romu. Visbeidzot Vermulens un šī sieviete bija redzama uz jahtas - viņš baltās bermudu bikses un polo krekla, savukart viņa bikini kostīma un gaišajos matos atspraustas saulesbrillēs. Fotogrāfijās bija graudainas, uzņemtas no liela attaluma. Paris stavēja zem audekla nojumes netālu no jahtas priekšgala. Pirmaja attēla viņi sarunajas. Nakamajā viņa bija uzlikusi roku vīrietim uz krūtīm. Kārvers nevarēja saprast, vai tā ir kada spele, vai ari sieviete cenšas atgrūst vīrieti. Trešajā viņš savas plaukstas bija uzlicis sievietei uz augšdelmiem. Ceturtajā viņš vedinaja - vai vilka? - sievieti kada no jahtas kajītēm. Un prom bija.

-    Nolādēts, - nošņaca Semjuels Kārvers.

-   Ja, - piekrita llžeks Grentems. - Tiešām cerēju, ka ar šim pietiks.

50

Kopš paša atlabšanas sakuma Kārvers bija prātojis, ko viņš patiesība jut pret Aliksu. Pamazām viņš lika kopa mozaīkas gabaliņus - tas nedaudzas dienas un naktis, ko viņi bija pavadījuši kopa. Beisfjūras veikala viņam garam patraucas sieviete, un gaisa uzvirmoja viņas smaržu aromāts. Kārvers tūdaļ atcerejas, ka tieši to pašu smaržu lietojusi ari Aliksa. Un pēkšņi šķita, ka viņa atkal guļ līdzas. Protams, viņi ar Lašonu bija runājuši par Aliksu; l ašons slastija par Ženeva pavadītajiem menešiem pirms viņas pazušanas. Smiedamies Lašons atcerejas pirmo iespaidu, kadu uz. viņu atstajusi ši sieviete, kas toreiz, bija ģērbusies la Prrlu veļa un brunetes parūka. Viņa gatavojas savaldzinat Šveices bankas darbinieku, kurš bija vienīga saikne ar noslēpumainu viru, kas nopircis Karvera asiņainos pakalpojumus un licis šo cilvēku nogalinat.

- Vecīt, viņa bija lieliska, - sapņaini novilka Lašons. - Es nopietni tevi apskaudu. Es taču zināju, ko jūs abi darāt!

Lašons skaļi smejas, un Kārvers smējās līdzi. Lai gan viņš spēja atsaukt atmiņā blāvo Aliksas tēlu taja viesnīcas istabā un zinaja, ka topecpusdien viņi mīlējušies, ainas šķita gaistošas un izplūdušas - ka nereāli talo dienu spoki, kas zuduši m visiem laikiem.

Ieraugot Aliksu uz jahtas cita vīrieša apskāvienos, Karveram uz aru izlauzas apslēptas emocijas, un dveseles sāpes atgadinaja dzelzi zīmes iededzināšanai sirdi - viņas vārds liesmoja, un viņš tika nolemts dzīvei.

-   Apsēdies, - pavēlēja Grentems, - sadabušu tev kaut ko dzeramu. Izskatas, ka tev tas bus vajadzīgs. - Uzsitis knipi, viņš pasauca vienu no saviem vīriem, it ka aicinatu viesmīli. - Viskiju, un atri!

Kārvers vērās Grentema pašapmierinataja seja.

-   Tevi gan nav iespējams uztraukt, vai ne?

Grentems neļāvās šim naidam.

-   Gluži pretēji, es ļoti uztraucos par savu darbu un valsti, kuras laba strādāju. Tieši tadeļ esmu šeit. Kads nolīdzis Aleksandru Petrovu savaldzināt Kurtu Vermulenu. Manuprat, tu - tapat kā es - esi sapratis, ka viņa atgriezusies pie savam saknēm un kalpo Krievijai. Nezinu, kadeļ. Varbūt viņai apnika dīki sēdēt un gaidīt tavu pamošanos…

-    Viņa apmaksaja manus rēķinus, - iebilda Kārvers.

-   Cik brīnišķīgi! Ziedot savu apsūbējušo talantu mīļotā laba.

Paskatījies uz Grentemu un nopētījis viņa vīrus, Kārvers paliecās uz priekšu.

-   Mana atmiņa atgriežas patiešam jocīgi. Tava runāšana man atgadina pedejo reizi, kad tikāmies. Tu izteici vienu no savam diži asprātīgajam piezīmēm, un es draudēju, ka nogalināšu tevi ar tavu paša pildspalvu. Atceries?

-    Sapratu, - atzina Grentems. - l ēts joks. Atgriezīsimies pie lietas. Vai zini, ka viņi dabūja Petrovu savās rokas un iesaistīja šaja pasakumā?

-   Ta bija Jurija Žukovska atraitne. Ieradas Aliksas darba vietā. Aliksa meģinaja begt. Acīmredzot neveiksmīgi.

-   Ak ja, - norūca Grentems. - Mes jau domājām, ka tas saistīts ar vadītāja vietnieci Žukovsku, ļoti ietekmīgu un iespaidīgu dāmu. Vari saukt mani par ciniķi, taču man šķiet, ka Petrovas jaunkundze jau krietnu laiku strādājusi Žukovskas uzdevuma.

-   Šaubos. Aliksa gulēja ar viņas viru.

-   Tieši tā. Žukovska kontrolēja sava vira mīļāko. Viņa ir tada sieviete. Izcila…

Uz bridi šķita, ka Grentems ļausies šis sievietes apbrīnošanai. Tad viņš atguvas.

-   Ļauj izstāstīt, ar ko Petrova nodarbojusies kopš pēdējas reizes, kad tu viņu redzeji. Mes domājām, ka viņa jau Vašingtona izmeta aķi Vermulenam, taču dažas pēdējās nedēļas viņi uzturas Hiropa un uzvedas ka prātu zaudējuši mīļākie. Es saprotu, kada ir krievu interese - Vermulens noteikti veic kadu uzdevumu. Viņam bijusi tikšanas Amsterdamā, taču mes vēl nezinām, ar ko. Tad viņš devās uz Vīni, lai satiktos ar puisi varda Novāks, kurš maizīti pelna tumšos darījumos ar ieročiem un informāciju. Venecija Vermulens tikās ar bijušo kolēģi no Savienoto Valstu armijas - ar cilvēku varda Redins. Ka redzams fotogrāfijā, ieradusies ari Redina kundze, tadeļ var nodomāt, ka ta ir nejauša satikšanas, taču es šaubos. Pēc tam sekoja Roma. Tur viņu pieķērām vel vienas tikšanās laika, taču fotogrāfijās nelidzeja un mes nevārējām identificet to otru cilvēku. Tagad viņi atrodas uz. jahtas, ko noīrējis Vermulens, un it ka devušies ceļojuma pa Vidusjuru. Pēdējās fotogrāfijas, ko radīju, uzņemtas pirms paris dienam Korsi- ka. Es uzskatu, ka viņi par kaut ko strīdas, bet varbūt viņa cenšas to vīrieti nomierināt. Redzi, viņa darbojas viena, bez aizsega. Viņas pienākums ir darīt jebko, lai Vermulens justos apmierināts. Taču - jo tuvaka viņa kļūst, jo niknāks bus Vermulens, ja atklās krapšanu. Viņa nedrīkst begt projām, jo tad viņš bus pārliecināts par visiem simts procentiem. Viņa ir mēslos līdz ausim, Karver! Un viss tikai tevis deļ!

-    Un kas man butu jadara?

-jau baidījos, ka tu to nekad nepajautasi.

Grentems savā klepjdatora atvēra jaunu failu. Šoreiz ta bija kada aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca vīrieša fotogrāfija Lielbritānijas pasei. Vīrietim bija rudi mati un izaicinoša, nepiekāpīga sejas izteiksme.

-    Tas ir Kenijs Vinters, - paskaidroja Grentems. - Pēc divām dienam viņam Dienvidfrancijā paredzēta tikšanas ar Kurtu Vermulenu. "Raga viesnīca" juras krastā starp Nicu un Kannām.

-   Izklausās normāli.

-   Šaubos. Vermulens grib uzdot Vinteram kadu darbiņu. Mēs pārtvērām telefona zvanu. Šie viri nekad agrak nav tikušies, taču izskatas, ka Vinteru viņam kads ieteicis.

-    Un kas tas par darbiņu?

-    Vermulens nepateica. Sacīja vien to, ka detaļas atklas satiekoties. Taču ir tikai viens iemesls, kādēļ cilvēks varētu zvanīt Ke- nijam Vinteram, proti, zagšana. Šis cilvēks pēdējos piecpadsmit gadus pavadījis, izpildot pasutijuma darbus: konfidenciāli dokumenti, industriālie plāni un prototipi, finanšu papīri, kāds seifs bankas glabatavā. Un klientu ziņa viņš nav sevišķi izvēlīgs. Viņš zadzis militāros noslēpumus krieviem, ķiniešiem, irākiešiem, Īrijas Revolucionārās armijas kaujiniekiem. Un mēs tadeļ esam zaudējuši savus labakos darbiniekus. Tas cilvēks ir nelietis ar asiņainam rokam. Taču pieķert viņu ta ari nav izdevies. Neskaitamas reizes arestēts, protams, taču nekad nav bijis pietiekami daudz pierādījumu, lai izvirzītu apsudzību. Kenijs Vinters nopircis sev smalku maju Toteridža, brauc ar spēcīgām mašinam un drāž krāšņas sievietes…

-   Tatad viņš man jānogalina, - sarkastiski secinaja Kārvers.

-    lieliski, - ārkārtīgi nopietni noteica Grentems. - Tieši to tu ari izdarīsi.

51

-   Vai ir kadas ziņas no Petrovas? - jautaja Olga Žukovska.

Viņas priekša stavošais Pederala Drošības dienesta pulkvedis purinaja galvu.

-    Kopš tikšanās Roma vairs nav nekādu ziņu, vaditaja vietnieces kundze. Ksmu pārliecinājies, ka International Herald Tribu- ne sludinājumu sleja ir ievietots šifrētais ziņojums, taču viņa nav atbildējusi.

-    Vai mums ir zināms, kur viņa atrodas?

Atkal virs purinaja galvu - šoreiz teju skumji.

-   Ne. Mums ir pamats domāt, ka Vermulens noīrējis jahtu, taču šo faktu nav iespejams apstiprinat un ari izsekot viņus nevaram. Saprotiet, kundze, mUsu resursi vairs nav tadi ka agrak. Kopš tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektā gada mes neesam palaiduši nevienu izlūksatelftu. Gadu vēlāk ari palaistais aparāts parstaja funkcionēt, un nu mes esam pilnigi akli. - Pulkvedis te- atrali nopūtas. - Savulaik mēs noteicām kartību pasaule, bet tagad labakais, ko varam iesākt, ir rietumu komerciālo satelītu uzņemto fotogrāfiju zagšana…

Žukovskai nebija noskaņojuma gausties. Šādas emocijas viņu nekad nebija mocījušas.

-   Iespējams. Bet fakts paliek fakts: mums viņi jaatrod. Vermulenam kaut kas ir aiz adas. Ks to jutu.

Pulkvedis klusēja, jaujot priekšniecei iegrimt domas. Drīz vien viņa bija izlēmusi. Olga Žukovska bija sieviete, kas zina, ko grib. Tieši tadeļ viņa bija kļuvusi par lielisku vadītaju.

-    Lai kas butu prata Vermulenam, šaja darījuma iesaistīts ari Pavels Novāks. Viņš noteikti zina, kas notiek. Un drīz vien zināsim ari mēs.

52

Kenijs Vinters ļoti centās kļūt cienījams. Viņš darbojās vietejā Konservatīvo asociācija, ziedoja naudu baznīcas atjaunošanas fondam, bija iestājies golfa un tenisa klubos. Viņa maja naca un gaja daudzas sievietes, tādejādi kaitinot kaimiņienes, taču vienlaikus ari radot interesi. Tomēr patiesi niknas šīs kaimiņienes bija uz saviem vīriem, kas neslepa apbrīnu un skaudību par Vinte- ra harēmu un vasara labprat apmekleja viņa rīkotās ballītes pie peldbaseina, kur varēja mielot acis ar bikini tērptam jaunavam, kuras čivinaja ar namatēvu.

Tādējādi Kenijs Vinters ieveroja vispārpieņemtās uzvedības normas un visiem deva pietiekami daudz vielas tenkām. l apu kokiem apaugušaja Londonas ziemeļu piepilseta ar savrupnamiem, plašiem dārziem un dārgiem automobiļiem garažās viņš bija priekšzīmīgs pilsonis.

Ceturtdienas vakaros Vinters devās uz tenisa klubu. Viņš pie- dalijas vīriešu paru regularajas sacensības. Viņi mēdza nospēlēt trīs setus, pamatīgi iesvist un tad iedzert un ieēst "Apelsinkoka" kroga Toteridžas ciemata. Astoņos vakara viņa jaunais Porsche 911 Carrera S atradās stavlaukuma aiz kroga ēkas. Mašīna bija šīfera peleka ar melnu adas interjeru. Vinters jau sēdēja krogā un tukšoja pirmo alus kausu.

līdzas viņa Porsche apstajās vel kāda automašīna - desmit gadus veca Honda Accord pabalejušā zila krasā. Jebkurš nejaušs garāmgājējs ar minimālām zināšanam par automobiļiem pazītu Porsche, lāču veca Honda Accord ikvienam - izņemot šis firmas kaislīgus fanus - bija kārtēja vienmuļa, neinteresanta un neiegaumejama mašīna. Tieši tadeļ šajā pecpusdiena Kārvers to par četrsimt piecdesmit mārciņām skaidra nauda iegādājās, atsaucoties kādam nelielam sludinājumam Auto Trader izdevuma.

Viņš izkapa no mašīnas. Mugura viņam bija pelēks poliestera uzvalks un balts poliestera krekls. Zila kaklasaite ar gaišāk zilam un baltām svītriņām bija darinata no mākslīga zīda. Kajas viņam bija nospodrinātās gaiši pelekas kurpes, ko pēdas pacēluma rotaja apbružātas metala stipiņas, kas savulaik bijušas zelta krasa. Portfelis bija vecs un padilis. brilles ar tumšajiem stikliem stiepļu ietvara atgādinaja par vaju mēģinājumu paust individualitāti.

Kārvers nebija skuvies. Necila parūka sedza ausis un pakausi, tādejādi papildinot neievērojama baltās apkaklītes tipa teļu un slēpjot viņa īstos matus, kas bija apgriezti un nokrāsoti tapat ka Vinteram. No rīta viņš ieliks kontaktecas Vintera acu krāsā. Kāpjot lidmašīnā, lai dotos uz Franciju, viņš jau bus Kenijs Vinters.

Bet tagad viņš izkapa no savas automašīnas. Šofera durvis veras uz to pusi, kur atradās Porsche pasažieru durvis. Pagriezies Kārvers no sēdekļa paņēma savu portfeli. Tam bridi portfelis at- spraga vaļa un zeme starp abiem automobiļiem izkrita viss ta saturs - pusesta sviestmaize kartona kastīte, polietilēna maisiņš, Iēts kabatas kalkulators, pamatīgi sakošļata pildspalva un laikraksta Duily Express eksemplārs.

Nolamajies Kārvers notupas un saka vakt savas mantas. Uz bridi pacēlis galvu, viņš nopētīja apkartni. Viņš šaja laukuma bija vienīgais cilvēks. Tad viņš no žaketes iekškabatas izņēma caurspīdīgu maisiņu ar aizspiežamam maļam. No tā viņš izņēma nelielu, dažas collas garu instrumentu. Viena gala bija pierikots melna plastikata disks, lai instrumentu varētu ērti nolikt uz zemes. No diska ara vidēja cilindrisks spals - ka miniatūram skrūvgriezim. Taču otrs gals tam nebija plakans - tur bija robiņi.

Kārvers noskrūvēja un nolika zemē Vintera automašīnas priek- šeja riteņa ventiļa vāciņu. Tad viņš iesprauda instrumentu ventiļa atverē un pagrieza pretēji pulksteņa rādītāja virzienam. Ventilis izslīdēja no gumijas apvalka, joprojām turēdamies klat instrumentam. Atskanēja plūstoša gaisa šņākoņa. Kārvers uzspieda atverei kreisās rokas īkšķi - viņš noteikti nevēlējās, lai spiediena trukums riepa butu acīmredzams. Ar labo roku viņš nolika instrumentu, nomauca ventili.un ieslidināja to bikšu kabata.

Tad viņš no caurspīdīga maisiņa izvilka līdzīgu ventili un uzsprauda to instrumentam. Noņēmis Īkšķi no atveres, viņš ieskrūvēja jauno ventili riepa un pec tam uzlika vāciņu. Ši operācija tika paveikta trīsdesmit sekundes.

Stāvlaukumā iebrauca kāda automašīna, kas apstājas apmēram divdesmit jardu attaluma. No tas izkapa sieviete un vīrietis. Kārvers vaca mantas, kas bija izkritušas no portfeļa. Taču piesardzība bija lieka - viņi bija pārak aizņemti viens ar otru, lai vispār pamanītu vēl kada cilvēka klātbūtni. Sadevušies rokas, viņi iegāja krogā.

Nogaidījis dažas sekundes, Kārvers salika mantas portfeli. Un tad pats devās iedzert kadu pinti alus.

Neviens nepieversa uzmanību Karveram, kurš malkoja gaišo alu un lasīja avīzi. Vinters ar saviem tenisa spēles biedriem sēdēja pie blakus galdiņa. Kārvers vēroja un klausijas. Vinters, protams, atšķiras no parejiem: pabalejuši džinsi, tumši zils kašmira pulovers ar trijstūra kakla izgriezumu, vienkāršs balts teniskrekls, sevišķi moderns Tag Heuer firmas pulkstenis. Nešķita, ka viņš vēlas iesaistīties saruna, taču runadams atklaja lielisku humora izjutu. Balss bija neitrālā, bez. īpašam iezīmēm, taču ļava nojaust viņa Londonas strādniecības saknes. Jokojoties viņš atdarinaja kokneju akcentu. Taču zobojoties par savu biedra teikto, viņa seja allaž jautas draudzīgs smaids - lai butu skaidrs, ka viņš tikai ķircinās, nevis cenšas aizskart. Meistarīgs priekšnesums.

Pēdējas dienas Kārvers bija pavadījis, pētot Kenija Vintera dzīves aspektus. Grentems jau Norvēģija bija izstāstījis ši vira biogrāfiju.

- Musu Kenijs dzimis Kensalraiza Londonas ziemeļos tūkstoš deviņsimt sešdesmit pirmā gada piecpadsmitaja maija. Viņa tēvs Redžinalds "Nalers" Vinters bija ļaundaris, kurš laupīja bankas un inkasatoru mašīnas un kuram bija vienalga, cik cilvēku cietis. Drīz pēc Kenija dzimšanas tevs uz divdesmit gadiem nonaca cietuma un pec piecpadsmit tur nomira. Keniju uzaudzinaja mate Norma. Viņš bija prātīgs puisis, iestājās vidusskola un pec tam Oksforda. To viņš pabeidza tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otrajā gada un ieguva izcilu diplomu, patīkamu vidusslaņa akcentu un mīlestību uz. labiem vīniem. Un tad viņš turpinaja ģimenes biznesu - musu Kenijs kļuva par zagli, gluži tapat ka viņa nelaiķis tevs. Taču, apveltīts ar smadzenēm, viņš to darīja pavisam citādi.

Ja, zem Vintera mīksta pulovera slēpās aukstasinīgs nelietis un smalks apreķinatajs. Izlikdamies draudzīgs, viņš tomēr allaž, sa- glabaja novērotāja lomu un šķita emocionāli noslēgts. Vinters lab- prat izmantoja sievietes seksam un statusam, taču emocionālā saikne viņam nebija vajadzīga - vismazak viņš ilgojas pec sarežģījumiem, kas traucētu darba. Saņēmis uzdevumu, viņš to veica bez sirdsapziņas pārmetumiem, nedomadams par sekām un neļaudamies morālām mokām.

Kārvers zinaja, ko tas nozīmē.

53

FIB īpašajam aģentam Tomam Malvagam ļoti patika Keidija Džonsa. Viņaprat, ši zinātniece bija visnotaļ pievilcīga, taču lielākoties Malvags atzinīgi novērtēja viņas izturēšanos darba. Viņa nebija augstpratiga, prata pasmieties par jokiem, neapvainojas par niekiem. Forša sieviete.

Tādēļ viņš piekrita dažas stundas ziedot Keidijas nepratigajai teorijai par ģenerāli un fiziķi. Sakuma viss šķita gauži vienkārši. Vermulens nemaz neslepa sava ceļojuma maršrutu. Viņš kopa ar savu sekretāri Nataliju Morleju izmantoja rezervētas pirmās klases biļetes, lai lidotu uz Amsterdamu, Vīni, Veneciju un Romu. Viņi apmetas labakajas viesnīcas, taču ikreiz atsevišķās istabas. Vermulena kredītkartes apliecināja tēriņus, kādus vīrietis atļaujas, ja veļas iedabūt sievieti gulta, - restorāni, smalki veikali, operas biļetes. Daži šadu rīcību sauktu par nožēlojamu, taču tas nebija nekāds noziegums.

Tad Malvags parbaudija Vermulena telefona zvanus, taču neko liels šis ieguvums nebija. Uz ģeneraļa varda bija reģistreti tikai daži zvani, taču pirms vairakam nedeļām. Viesnīcas telefonu viņš lietoja reti. Un tas bija loģiski - kurš gan veļas apmaksat viesnīcas telefona rēķinus, ja no tiem var izvairīties? Ja vien Vermulens nebija nolēmis vispār neizmantot telekomunikācijas, tad noteikti bija telefons, ko viņš lietoja.

Malvāgs parbaudija visas korporācijās, kuras Vermulens skai- tijas direktors; tad - visus telefonus, kas reģistrēti uz šo korporāciju varda; tad - visus zvanus Vermulena Eiropas ceļojuma laikā. Nekādās saistības. Ieintriģēts Malvags atkal pievērsās kredītkartēm. Atskaitēs nebija ne vests par kada telefona aparata iegādi vai sarunu apmaksu. Tas nozīmēja, ka Vermulens iegādājies priekšapmaksas telefonu un maksajis skaidra nauda vai ar karti, par kuras esamību nevienam nav ne jausmas. Visi domaja, ka viņš uzturas ilgāka atvaļinajuma, taču šādus piesardzības soļus medz spert pieredzejis profesionālis, pildot atbildīgu misiju.

bija pienācis laiks lUgt palīdzību. Malvags bija nodibinājis visai labas lietišķas attiecības ar Tedu Javorski Lcnglija biroja un Nacionālas drošības parvaldes pārstāvi atombumbu komanda Bobu Lesiteru. Viņš abiem parstastija Keidijas teoriju, klat pieliekot ari savu meklējumu rezultātus. Abi atbildēja, ka viņš ir jucis, ja domā sakt izmeklešanu, taču Malvags pārliecināja kolēģus vismaz neoficiāli izpētīt pieejamo informāciju. Tad viņš devas uz policiju.

Kolumbijas apgabala Metro policija izturējās tikpat piesardzīgi ka jebkura cita kartibsargu nodaļa, ja bija jāsadarbojas ar Federālo Izmeklēšanas biroju, taču Malvagam izdevās pārliecināt Mērijas Fu Stoleres lieta atbildīgo detektīvu, ka viņš nevēlas iejaukties izmeklēšana, taču saruna varētu izrādīties noderīga.

-   Mes taču tikai runājāmies, absolūti neformāli, vai ne? - par- jautaja detektīvs.

-   Protams, - apliecinaja Malvāgs. - Man jazina, kas, jUsuprat, ir nolicis. Man nav vajadzīgi pierādījumi. Tikai jusu viedoklis.

-    Labi. Oficiālā versija vesta, ka tas bijis neprašu uzbrukums sievietei. Taču es esmu pārliecināts, ka tas ir muļķības. Tas, kurš nogalinaja Stoleres kundzi, bija profesionālis.

-    Kāpēc ta?

-   Tāpēc, ka lieliski nostrādāts. Protams, viņi pacentušies, lai tas izskatas pēc neprašu uzbrukuma, taču nozieguma vieta atstāta tīra. Ne miņas no pierādījumiem - neviena nospieduma, neviena DNS parauga, tikai Florsheim firmas auduma kurpju nospiedums. Tas bijis jauns desmita izmēra kurpju paris. Nekādu pavedienu, jo tadas pārdod tūkstošiem. Taču vienu tas apliecina gan. Proti, laupitaji iesaceji nevalka Florsheiin kurpes. Otrkārt, vidusmēra laupītājam ir ma/.ak smadzeņu neka jukas kociņam, ko mans leitnants audze podiņa savā kabineta. Vai saprotat, ko gribu pateikt? Turklāt nedrīkst aizmirst, ka tadi laupitaji lielākoties ir atkarīgi no metamfetamina. Un tādēļ viņi pieļauj kļūdas, atstaj pierādījumus. Jēziņ, jus taču zināt, kadi ir šie tipini! Bet šo darbiņu, ticiet man, nav pastradajuši muļķi. Viņi ir zinājuši, ko dara. Ir pilnīgi skaidrs, ka mums viņus nekad nenotvert. Luk, kads ir mans viedoklis, aģent Malvāg.

-    Paldies, detektiv, es spēju novērtēt jusu atklatibu.

-Jus droši vien neiebildisiet, ja jautašu, kadeļ federāļi tik privāti interesējas par šo izmeklešanu? Lai miers viņas pīšļiem, taču Stoleres kundze nebija sevišķi svarīga persona.

-   Ta gan, - piekrita Malvags, - taču viņas priekšnieks gan ir ļoti svarīga persona.

-   Nolādēts, man jau vajadzēja paredzēt…

-   Neuztraucieties, detektiv, es taču apsolīju, ka ši ir privātā saruna. Jūsu darbu ta nekādi neietekmes.

Dziļi iegrimis domas, Malvags nolika klausuli. Viņš šo izmeklēšanu bija sācis, lai izdarītu pakalpojumu, taču tagad nebija iespejams noliegt, ka ap Kurtu Vermulenu notiek kaut kas savads. Ģenerālā brauciens uz Eiropu noteikti bija kaut kas vairāk neka tikai atvajinajums. Vai viņš bija izplānojis ari savas sekretāres navi? Ja gribēja no viņas atbrīvoties un pieņemt jaunaku modeli, varēja taču veco gluži vienkārši atlaist. Tātad kam bija izdevīga Mērijas I ,u Stoleres nave? Vienīga kandidate bija jauna sekretāre Morleja. Taču viņa pilnīgi noteikti nebija tā, kas lidz nāvei piekāvusi sievieti Glove- ra-Arčibolda parka. Vai kads to izdarījis viņas vieta? Un kurš?

Malvags velreiz piezvanīja Tedam Javorskim.

-   būšu pilnīgi atklats, - viņš teica. - Es joprojām neesmu pārliecināts, ka ši lieta ir tieši saistīta ar musu vienības uzdevumu. Taču Keidija Džonsa doma, ka la varētu but. Un viņa ir kodob.inat- nieku eksperte, turklāt viss, ko līdz šim esmu atklajis, apstiprina viņas aizdomas. Mums janoskaidro, kas ir ši Natalija Morleja. Jānoskaidro viss gan šaja valsti, gan ārzemes. Kads ļoti gribējis, lai viņa sak strādāt pie Vermulena. Mums jazina, kas šis "kads" ir.

54

Kenijs Vinters no majas i/gaja pussešos, lai pagutu uz agro British Airwuys reisu, kas no Nicas devas uz I Iitrovu. Lidz lidostai bija jabrauc četrdesmit piecas minūtes, varbūt pat mazak - šaja rīta stunda Porsche viegli pieveiktu tādu attalumu. Pietiks laika atstat mašīnu droša stāvlaukuma un reģistrēties. Viņam bija tikai rokas bagaža, tatad jebkāds uztraukums nebija pamatots.

Viņš pratoja, kads varētu but šis Kurts Vermulens. Viņa aizbildnis sava personigaja ziņojumlodziņa futbola kluba Arsenal fanu vietne bija devis tikai vispārēju aprakstu. Vermulens augstu uzdienējies Savienoto Valstu armija un pec tam sācis civilo biznesu. Viņš velējas, lai kaut kas tiek nozagts kada maja Dienvid- francija - neliela, taču ļoti vērtīga lieta. Ta varēja but gan briljantu kaklarota, gan datora disks ar rūpnieciskiem noslēpumiem. I ,ai vai ka, šis Vermulens šķita nopietns spēlētājs ar nevainojamiem sakariem un plašām kabatam. Vinters varēja vismaz uzklausīt, kas šim vīram sakams. Ļaunakais, kas ar viņu varēja notikt, - brīnišķīgs ceļojums. Viņš planoja Rivjera palikt pa nakti un kārtīgi izklaidēties.

Izbraucis uz M25 šosejas, Vinters iestureja ārēja josla un ieve- roja ātrumu astoņdesmit piecas jūdzes stunda. Šī autostrade meta simt septiņpadsmit jūdzes garu loku ap I .ondonu. Lielāko dienas daļu uz tas valdīja milzīgi sastrēgumi, taču no rīta, kas šoseju joprojām klaja miglas vāli, nebija redzama gandrīz neviena mašīna. Viņam gribējās braukt atrak- ta darīja daudzi. Taču ta butu likteņa izaicinašana. Ja uz ceļa gaditos policija, ta neliktos ne zinis par mašīnu, kas brauc uz astoņdesmit, taču ši atruma par- sniedzejus noteikti apturētu.

Atpakaļskata spoguli bija redzama sagrabējusi lūžņu kaudze, šoferis centas braukt ļoti atri un tumšajas brilles un beisbola cepurīte izskatījās pec idiota - saule taču tikko bija uzlēkusi. Vinters strauji nospieda gāzes pedāli, un Porsche traucās uz priekšu, palielinot distanci starp abam mašinam. Taču vecais automobilis turējās līdzi un drīz vien jau gandrīz skara Vintera mašīnas aizmugurējo buferi.

Tad otras automašīnas šoferis signalizēja ar gaismam - trīs reizes ilgi spidinot priekšējos lukturus.

Vinteram bija jasmejas. Tas jukušais tiešam centās krist uz nerviem.

Tagad viņam bija izvēle. Varēja iespiest pedāli grīda un aizbēgt, taču visiem bija zināms sviestmaizes likums - aiz nakama likuma noteikti stāvēs policisti, bet viņam jasteidzas uz lidostu. Tādēļ Vinters iestureja iekšejā josla un palēnināja ātrumu, lai palaistu sagrabējušo autiņu garam.

Kad abas mašīnas jau bija blakus, Vinters pārsteigts pagrozīja galvu. Viņu apdzīt centas nožēlojama l fondu Accord. Pie stūres sēdēja kaut kads pamuļķis, un Vinters veltīja viņam iecietīgu skatienu, lai apliecinatu, cik nožēlojams nabadziņš izskatas. Tad Vinters atkal pievērsās ceļam.

Tanī bridi viņš labaja puse sadzirdēja spēju motora rukoņu un riepu kaukšanu - Honda Accord iegrieza Vintera josla un ietriecas Porsche sānos. Uz mirkli abas mašīnas šķita saķērušas ka cīkstoņi, un logos šķilās dzirksteles. Vinters dzirdēja un juta, ka viņa mašīnas - viņa skaistas, absolūti jaunas mašmas sanu paneļi krakšķ un brakšķ.

Sakuma Vinters nespeja noticēt notiekošajam. Viņš daudz bija dzirdējis par šādiem uzbrukumiem. M25 šoseja ar tādiem bija visnotaļ slavena - sarežģījumi satiksme pat Dalailamu padarītu psihiski slimu. Taču šo neticību drīz vien nomainīja niknums. Kādām gan jabut idiotam, lai ar Honda Accord mēģinātu uzbrukt Porsche? Vinteru šokēja tieši necieņa un nelietība. Vintera priekšrocība bija spēks, svars un ātrums. Viņš varētu aizbēgt, taču vispirms gribēja pārmācīt šo muļķi. Strauji pagriezis stūri pa labi, Vinters vēlējas iestumt uzbrucēju tieši ceļa nožogojuma.

Bet mašīnas tur vairs nebija. Šoferis bija uzminējis Vintera gājienu, spēji nobremzējis un nonācis Porsche aizmugurē. Honda atkal iesledza priekšejos lukturus, spidinot tieši Vintera atpakaļska- ta spogulī. Un tad uzbruka no aizmugures.

Vinters bija koncentrejies notikumiem aiz. viņa mašīnas un tadeļ nepamanīja pretimbraucošo smago automašīnu ar piekabi, kas iestūrēja vidēja josla. To savukart apdzina cementa maisitajs, kurš vilkās augšup pa šoseju. Nepamanīja ari Range Rover, kam nācās iegriezt arēja josla, lai izvairītos no sadursmes ar kravas auto. Pacēlis galvu, Vinters ieraudzīja, ka priekšā ir transporta līdzekļu rinda.

Viņš spēji nospieda bremzes. Porsche tūdaļ samazinaja ātrumu no deviņdesmit līdz mazak neka sešdesmit judzem stunda. Honda atkal uzbruka, ietriecoties aizmugurējā pasažieru puses stūri un pec tam noslīdot gar sānu. Nākamaja sitiena mašīna tika sabojata vel vairāk.

Ar to Vinteram pietika. Priekšā Range Rover pabrauca garam smagajam mašinam un atgriezās vidējā josla. Arēja josla atkal bija brīva. Vinters iestūrēja taja un iespieda gāzes pedāli grīda.

- Eksplodējošie nipeļi.

Tas bija ļirži Garlinskis - gluži jucis trimda dzīvojošais polis, kurš iemacija Karveram pilnīgi visu par sabotažu, ka tolaik mēdza teikt. Gadu no gada mainījas klausītaju sejas un formastērpi, taču vienmer notika viens un tas pats.

- Jautajums: ka sabojāt braucošu mašmu un neatstat pēdas? Atbilde… eksplodejošie nipeļi.

Ar to Garlinskis bija domājis riepu ventiļus. Sīka, no attāluma vadama sprāgstošā ierīce, ar ko aizvieto parasto ventili, bija acij nemānāmā alternatīva parastajai bumbai. Ikdienas drošības apskate to nevar ieraudzīt, un pec sprādziena to atrast nav iespejams. Vienīga problēma bija piekļūšana izvelētajai automašīnai pirms uzdevuma veikšanas - un bridi, kad Vinters nokļuva I.iel- britanijas valdības komunikācijās parvaldes redzesloka, rezerve- jot vietu lidostas stavlaukuma, problēma bija atrisinata.

Karveram atlika vien izprovocēt Vinteru uz atru braukšanu, kas novedis pie avarijas. Viņam bija interesanti uzzināt, kā pats rīkosies stresa apstakļos. Kārvers nebija pārliecināts, ka īslaja bridi pietiks dušas. Taču izrādījās, ka viņš spej but absolūti mierīgs - gan kaitinot Vinteru, gan ietriecoties viņa smalkaja ma.šmā. Un taja bridi viņš atcerejas apmierinājumu, kas pārņem, kad ir iespēja izrēķināties ar cilvēkiem, kas uzskata, ka uz. viņiem likumi neattiecas. Prata ka mantra atausa kads sens futbolistu skaitam- pants, bērnišķīgi ķircinošas rindas…

Uzvari, ja vari! Šie vardi jaucas galva visu laiku, kamēr viņa Honda brauca līdzās Porsche.

Uzvari, ja vari - Vintera seja jautas bezgalīgs niknums, kad viņš centās aizbēgt.

Uzvari, ja vari - Kārvers paņēma talvadības detonatoru un nospieda podziņu.

ļa doma, ka esi baigi varens! Un Porsche priekšeja riepa uzsprāga, izšaujot nomainīto ventili ka lodi no revolvera. Ventilis nozuda ceļmalas velena, bet Porsche spēji sagriežas uz brauktuves - kā lapa vējā ietriecās centralaja barjera, atkal izslīdēja uz ceļa, patraucas garam izmisīgi steidzīgajam Range Rover un tieši virsu smagajai automašīnai ar piekabi.

Tās šoferis spēji pagrieza pa kreisi, lai izvairītos no bojātās mašīnas, taču piekabe zaudēja saķēri ar ceļu un saka svaidīties, ieslīdot ceļa vidu un satriecoties ar nevadamo sporta auto.

Porsche saduras ar smago automobili - motora pārsegs izrādījās zem ta, bet vieglas automašīnas jumts tika atšķelts no pārejās virsbūves ka varitas olas gals. Vinteram tika norauta galva un pleci. ;

Treilers un Porsche paliekas apstajas šķērsam šosejai, tieši ceļā cementa maisītajam, kas bremzēja, saslideja un ar sāniem ietriecas avarējušajas mašīnās.

Kad abu smago automašīnu šoferi bija pārstājuši drebet un iz- rausušies no kabīnes, Kārvers atradas jau jūdzi talak. Nākamaja nobrauktuvē viņš nogriezās no šosejas un iestūrēja benzīna uzpildes un tehniskas apkopes stacija. Tur viņu gaidīja cita mašīna - melns Rover 800. Novietojis sagrabējušo Honda stavlaukuma un pagajis garām adas jakās ģērbtiem vīriem ar īsi apgrieztiem matiem, viņš devās pie jauna automobiļa un iesedas aizmugurēja sēdeklī.

Grentems viņu gaidīja priekšeja pasažieru sēdekli un spoguli vēroja, ka Kārvers iekāpj mašīna.

-   Drusku dabūji paķepaties, vai ne? Visa šoseja vienās asinis, galvas norautas. Ta vis nebija slepena operācijā.

Kārvers paraustīja plecus.

-   Sen neesmu praktizējies.

Pagriezies Grentems stiepa Karveram plānu, spīdīgu aploksni.

-   Tavas biļetes, - viņš teica. - Smalkā adas soma tev līdzās ir tava rokas bagāža. Tavs uzvalks karajas man aiz muguras. Žaketes kabatā ir naudas maks, papīri ir bikšu kabatā. Parģerbsies lidosta. Nicā tevi gaidīs ierocis - tavs iemīļotais modelis… Kas noticis?

-    Domāju par darbu. Tev taisnība, nebija lieliski nostrādāts.

-   Galvenais, ka tu izdarīji visu līdz galam. Neuztraucies, policija mes visu klusi nokārtosim. Neviens pagaidam neizziņos Kenija Vintera priekšlaicīgo aiziešanu no dzīves.

-   Ceru, - Kārvers novilka. - Ka gan citādi viņš varēs paēst pus- dienas?

55

Lidosta Karveru sagaidīja kurjers, kurš virs galvas turēja uzrakstu "Vinters". Viņam tika iedota polsterēta bruņa aploksne, par kuru nācās parakstīties. Tiklīdz kurjers bija nozudis ļaužu ņudzekli, Kārvers aptaustīja aploksni, sajūtot SIC, pistoles aprises un avīžu čaukstoņu. Ierocis pastiprinaja pašpaļavibu. Viņš nopētīja mazjaudas, vidējas klases limuzīnu, kas lidostas autonomas kompāniju pārstāvju acis bija luksusa mašīna, un devas uz piekrastes pilsētu Antibu un leģendāro "Raga viesnīcu". Grilbars atradās juras krasta - paviljona ar nosaukumu "Ēdenes klints". Viņš tur ieradās desmit minūtes par agru.

Restorāns bija izbūvēts uz klints, klientus no nokrišanas sargāja kuģa reliņi no spīdīga balti krāsotā metala un lakotas koka margas. Interjers un apkartne bija iekārtotā jurnieku stilā. Grīdas bija no gaiša koka; galdi un krēsli balti; pari tiem pārvilktas balta audekla nojumes; viesmīļi bija ģerbušies nevainojami gludinātās bikses un žilbinoši baltos polo kreklos, kas lieliski izcēla iedegu- šo adu.

Zāles pārzinis aizveda Karveru līdz taisnstūra galdam, kas bija uzklāts trim personām un atradas tieši pie reliņiem. No šīs vietas pavērās lielisks skats uz līci - pari 7.ianlepenas kūrortam uz Kannām. Aiz reliņiem stiepās šaura augu josliņa - vējā šūpojās koši zilas un dzeltenas puķes - un pec tam stava krauja, kas beidzās tieši pie tirkizzila ūdens joma. Pec stindzinošajam Norvēģijas au- kam un Anglijas vienmuļas pelecibas koša saule, kas mirdzēja pari jūrai uņ sildīja gaisu, deva enerģiju un prieku.

Atkal pieversies restoranam, Kārvers dzēra minerālūdeni ar ledu un neuzkrītoši vēroja galdiņus - ka parasts vientulis, kurš meklē domubiedru. Aprīli viesnīca tikai vera durvis jaunajai sezonai, grilbars nebija pārpildīts - pavasara brīvdienas te uzturējās saujiņa bagatu pusmūža klientu. Kārvers novērsās. Viņš nepartrauks novērošanu, taču bija skaidrs,,/ka vieta ir tīra. Tagad varēja kon- centrēties jahtas parbaudei. Ta bija vismaz simts pēdas gara un dreifēja līci tik lēni, ka gandrīz neradīja viļņus. Tai bija tumši zils korpuss un žilbinoši balta virsbūve, kas atgadinaja milzīgu papīra šautru, kas norādīja lejup uz kajītēm priekšgala un pakaļgala.

Kad jahta apstajās apmēram četrsimt jardu attaluma no krasta, Kārvers uz tās pamanīja divus stāvus - vīrieti un sievieti, kas uz. augšēja klaja atbalstījušies pret pakaļgala reliņiem un skatas uz sauszemi. Vīrietis bija aplicis roku sievietei ap vidukli un pievilcis viņu sev tuvu klat. Sieviete labprātīgi piekļāvās viņam.

Kārvers pazina Vermulenu - tieši šo viru un jahtu viņš bija redzējis Grentema rādītājās fotogrāfijās. Bet to, ka sieviete ir Aliksa, viņš zinaja kada citā līmenī - to teica priekša dzīvnieka instinkts. Tas nekļūdīgi vēsta, ka mīļotais ir tuvuma, un šī apziņa gan sāpīgi dedzina, gan patīkami satrauc vienlaikus.

Mugura viņai bija vienkāršā vasaras kleita. Bridi pa brīdim vējš paplivinaja svārkus vai piekļava audumu viņas miesai, izceļot augšstilbu, gurnu un krUšu apveidus. Kārvers juta seksuālā uzbudinājumā mošanos - tas šķita ka sens draugs, kas atgriezies no tala ceļojuma. Beidzot Aliksa bija īsta - no miesas un asinīm - un šī misija nebija tikai izaicinājums, ko metis Grentems. Ta bija apmatiba. Viņam jaatgust Aliksa.

Uz zemaka klaja jahtas pakaļgala atvēras kadas durvis, un ta- jas paradijās divi komandas locekļi, kas vadīja kadas piecpadsmit pēdas garu ātrlaivu, kura tika vilkta tauva. Vermulens norādīja uz šo laivu un kopa ar Aliksu tūdaļ nozuda, bet pēc minūtes atkal paradijās blakus komandas locekļiem gandrīz pie paša ūdens.

Ģenerālis turēja roka melnu adas portfeli. Vermulens jau gra- sljas kapt atrlaivā, kad Aliksa viņu atturēja, lai sakartotu bali zila krekla apkaklīti. Ļoti sievišķīgs, īpašniecisks žests - sieviete izrada varu par vīrieti, tad noskūpsta uz atvadam un palaiž pasaule.

Karveru parņema spēja greizsirdība. Viņš sev atgadinaja: "Saņemies! Tas ir viņas darbs, viņa liek vīriešiem noticēt, ka rūpējas par viņiem. Bet ar tevi viņa bija patiesa."

Kad Aliksa bija pamajusi ardievas, Vermulens ieleca atrlaiva, kas aizgadaja viņu līdz molam klinšu pakaje. Izkāpis krasta, viņš devās augšup pa stavajiem pakāpieniem - uz restorānu.

Piecelies kajas, Kārvers vēlējas apsveicināties ar naceju - but aci pret aci ar vīrieti, kurš guļ ar viņa sievieti un kuru viņam drīz var nākties nogalinat. Kārvers vēlējas zināt, uz kādu sāncensību jabut gatavam.

Tuvuma Vermulena seja izrādījās nedaudz tuklāka un žokļa līnija mazak izteikta neka armijas laiku fotogrāfijā. Mati bija at- sukati no pieres un atgadinaja zelta un sudraba pavedienu sajaukumu. Un viņam bija neliels puncitis. Taču šis arējā izskata iezīmes nemazināja merķtiecibas un enerģijas auru, kas šķita uzlādējām gaisu ap ģenerāli. Patiesība tas vel paspilgtinaja šis īpašības, radot iespaidu var valdonīgu viru, kas dzīvo pēc maksi- malas programmas, ņem no pasaules visu, ko ta var piedāvāt, un ir pārliecināts par savu spēju likt gala ar jebkuriem apstakļiem.

Ģenerālis izstiepa iedegušo roku un spēcīgi paspieda Karvera plaukstu.

-   Sveicināti. Kurts Vermulens, - viņš teica. - Prieks iepazīties.

-    Kenijs Vinters, - atbildēja Kārvers. - Man tapat.

Vermulens uzmeta Karveram paviršu skatienu, nopētīja no galvas līdz kajam - ka ierindnieku apmacibu laukuma. Abi viri ap sēdas, un portfelis tika novietots uz grīdas starp viņiem. Ģenerālis pasauca viesmīli.

-   Atnesiet juras produktu i/lasi: omāru, austeres, jebko svaigu un kvalitatīvu. Vel mēs ēdīsim zaļos salatus, maizi un sviestu. - Viņš paskatijas uz, blakussēdētāju. - Vai piekrītat?

Tas bija visnotaļ retorisks jautajums. Paradi komandēja virsnieks. Kārvers neiebilstot paraustīja plecus.

-    Lieliski, - Vermulens noteica. - Pusdienās es alkoholu nelietoju. Mēs pasutināsim lielu pudeli negāzēta ūdens, bet varbūt jus vēlaties vīnu, Vintera kungs…

-    Neuztraucieties, - Kārvers atbildēja, cenzdamies iejuties loma. Viņš taču bija Ziemeļlo.rtdonas ielās izaudzis puisis, kura smadzenes izradījušās piemērotas universitātēm un kura kriminālais talants nodrošinājis drošu labklajību. - Hsmu ieradies darīšanas, nevis reibuma meklējumos.

-    Un jusu darīšanas nozīme paņemt lietas, kas jums pašam nepieder?

Vinters par šo piezīmi neliktos ne zinis, tādēļ Kārvers rīkojas tāpat.

-    Man likās, ka ASV armija nodarbojas ar to pašu.

Ģenerālis iesmējās.

-    Esam kviti, Vintera kungs.

Viņi vel mazliet ļāvās vārdu cīņām, lai parbauditu, no kāda materiāla taisīts otrs. Tad tika atnests ēdiens - milzu paplate ar omāru pusītēm, langustiem, austerem, kalmariem un Vidusjuras asaru filejam, ko francUži sauca par loup de mer jeb juras vilkiem. Tiklīdz šķīvji bija piepildīti un glazēs uz, ledus saliets ūdens, Vermulens kļuva nopietns.

-   Jus esat izglītots vīrs, Vintera kungs, tātad sapratīsiet, ko esmu gribējis pateikt. Proti, mēs dzīvojam laika, kas ļoti Ildzinās Senajai Romai ceturta gadsimta beigas. Mūsu civilizācija joprojām plaukst. Mes baudam vēl nebijušu komfortu. Taču musu griba irst. Mums trūkst drosmes un mērķtiecības aizstāvēt sevi. Un mums apkart ceļas tumsa. Visapkart uzglun ienaidnieks, tautas nodevušas lielajai staigašanai. Viņi jūt musu vājumu un gaida īsto bridi uzbrukumam.

Diža runa, taču Karveram tā šķita liekulīga - to teica kungs greznā restorāna, nevis karavīrs frontes priekščjās līnijās.

-    Jus pamētāt militāro karjeru, - viņš atcirta. - JUs pārstājāt cīnīties. Ka gan varat pārmest citiem bezdarbību?

Uz mirkli Kārvers juta, kā Vermulena kusā aizvainojums par šādu iebildi. Bet tad viņš atguvas.

-   Gluži pretēji, es aizgaju no Savienoto Valstu armijas tadeļ, ka musu aizsardzības un ārlietu politikas institūcijas nebija gatavas cīņai, kura, manuprāt, izlems rietumu nākotni. Ta ir cīņa pret radikalo islamu.

Tas parsteidza Kārveru.

-    Vai jUs esat tads ka krustnesis?

-    Noteikti ne. Es vispār negribu karu. Taču baidos, ka tas ir neizbēgams. Tas sakas Afganistana. Tagad tas notiek Čečenija un bijušaja Dienvidslāvija. Islāma teroristi plāno Kosovas teritorija dibināt musulmaņu valsti, kas spes iedurt dunci Eiropai tieši ribas. Un Štati bus nakamie.

-   Jus tā domājāt? - jautāja Kārvers. - Un ka tas viss saistīts ar manu ierašanos šeit?

-Jums bus jadabu kada musu cīņai ļoti nepieciešama lieta. Un tādejādi tā nenonāks musu ienaidnieka rokas. Jus tiekat ļoti augstu vērtēts, tādēļ izteikšu jums nopietnu piedāvājumu. Dabūsiet neskartu to, ko man vajag, un es jums samaksāšu piecsimt tuk- stošus dolāru. Pusi maksašu avansa. Jebkādā forma, jebkura jUsu noradītā konta.

-    Kas jums vajadzīgs?

-   Kads dokuments. Nejautajiet par saturu, jo es to neatklāšu. Varu teikt vien to, ka tas ir būtisks pasaules mierīgai nākotnei.

Kārvers izlikās tikpat vienaldzīgs, kāds butu Vinters.

-   Izklausās, ka, jUsuprat, man vajadzētu par to uztraukties. Tātad, kur ir tas dokuments?

Vermulens paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi.

-    bruņā aploksnē ar vaska zīmogu. Kad atdosiet man, zīmogam jābūt neskartam, citādi es atteikšos maksat pārējo naudu. Dokumentu glaba seifa kada maja aptuveni divpadsmit judžu attaluma no šejienes. Tas ir kalnos pie ciema ar nosaukumu Turēta pie LU, uz rietumiem no Vansas pilsētas. Maju apsarga bruņoti viri un mācīti sargsuņi, ka ari kustību detektori gan eka, gan ap- kartēja teritorija. Pirmā stava logi un durvis ir aprīkotas ar signalizāciju. Man nav zināms seifa modelis un atslēgas veids. Kombinācijā, ja tada vispār ir, ari nav zinama. Jārēķinās, ka seifam var but ari plaukstas un acs skeneri. Maja dzīvo gruzīnu izcelsmes ļaudis, kas iesaistījušies kada Krievijas banda. Vadonis ir kads Bagrats Baladze. Viņam nepatīk ilgi uzturēties viena vieta, tādēļ viņa viri un dokuments šaja maja bus vel tikai deviņdesmit sešas stundas, varbūt pat mazak. Nezinu, kurp viņi dosies talak, un nevaru but pārliecināts, ka spēšu izsekot. Tatad jarikojas nekavējoties. Uzņemsieties?

Parak lielu aizrautību Kārvers neizrādīja.

-    īsti nezinu. Redziet, man patīk rūpīgi izplānots darbs. Tam vajadzīgas nedeļas, varbūt pat meneši. Taču rūpīgs plāns pasarga no muļķīgam kļudam. Tieši tadeļ man tagad ir iespējams runāties ar jums, nevis put cietuma.

-   Tads pats princips tiek ievērots armija, - Vermulens piekrita, jau runadams normālā balsi. - Bet dažkart ir ļoti būtiski rīkoties atri. Un šis ir tieši tads gadījums. Tātad, uzņemsieties darbu vai ari man jāmeklē cits palīgs?

-   Tas atkarīgs no vairakiem apstakļiem. Izstāstiet man par to maju!

-    Portfeli ir detalizēti plāni.

-    Droši vien, bet dažos vārdos tomēr izstāstiet tūliņ.

-    Tradicionāls šis apkartnes atpūtas namu plānojums. Sena lauku maja, atjaunota. Vel nemaz nav nonākusi īres tirgu, vismaz oficiāli nav.

-Tatad celtnieki tikai nesen izvakušies?

-Ta šķiet.

-Tas varētu noderet. Bet tagad stāstiet par teritoriju. Cik ta liela? Vai tuvuma ir vel kads nekustamais īpašums? Kada ir topo- grafija un iespejamie aizsegi? Koki, krūmi, klintis un tamlīdzīgi?

-   Šis īpašums atrodas paša ciema ziemeļu galā. Vieta izvēlēta nošķirtības un miera deļ. Piecsimt pedu rādiusā nav nevienas citas majas. īpašuma ir hektārs zemes, apmēram divarpus akru. Atrodas četrtūkstoš pedu augstu pakalnu zemakajas nogāzes…

-    Lielbritānijā četrtūkstoš pēdas jau skaitas augsts kalns, - Kārvers iebilda.

-    bet man tas ir tikai pakalns, - Vermulens turpinaja. - Turētas kalns slejas pret dienvidiem, pret juru. Maja atrodas īpašuma augstakaja punkta, lai skats no tas butu visplašakais. Pie majas ir baseins, un talak stiepjas piebraucamais ceļš, kas ved lejup no kalna līdz tuvakajam lielceļam. Majas priekša un ap baseinu aug koki, bet citādi ta ir klaja teritorija, lai iebrucejam nebutu aizsega un ugunij nebutu iespēju izvērsties. Augstak aiz majas kalna puse ir meža audze ar krūmājiem. Tur es izvietotu novērošanas posteni, ja butu jusu vieta.

Ari Kārvers domaja tieši tapat.

-    Izklausās pieņemami, - viņš teica. Šķīvis jau bija tukšs, tadeļ Kārvers to atstūma un, Vermulenam par pārsteigumu, piecēlās kajas. - Dodiet man desmit minūtes, - viņš turpinaja. - Pastaiga man palīdz domāt. Kad atgriezīšos, pateikšu, vai varat ar mani rēķināties, kas man bus vajadzīgs un cik daudz, tas jums izmaksas.

-   honorara summu jau esmu nosaucis.

-   Bet es tai vel neesmu piekritis. Tiksimies pec desmit minūtēm.

56

Kārvers bija staigajis ap peldbaseinu, ko ieskāva guļamkresli, un mežaino apvidu apkārt viesnīcai. Viņš bija prom vienpadsmit minūtes.

-   Tatad? - noprasīja Vermulens, kad Kārvers atgriezās pie galdiņa.

-Uzņemos. Taču par miljonu. Mārciņu. Izmaksajamas tapat, viena daļa tagad, otra pec piegādes. Lemiet nu!

Iekams Vermulens paguva atbildēt, Kārvers turpinaja:

-    Un vēl kas. Hs uz šo tikšanos ierados ar komercreisu, tādēļ man nav līdzi darbam nepieciešama aprīkojuma. Šo to varu sadabūt pats. bet ari jums kaut kas bus jasagada.

Vermulens paskatijas uz visam pusēm, lai pārliecinātos, ka neviens nenoklausas.

-    Par ko mēs runājām? Ieroči? Speciālais aprīkojums?

-    Apmēram, - apstiprinaja Kārvers. - Man vajadzīgi ieroči, proti, parladējams četrdesmit milimetru zemstobra granatmetejs, vislabāk MG1, Mark One. Seši asaru gāzes lādiņi šim granātmetējam, plus trīs M84 apdullinošas granatas; divdesmit vienu collu garš saliekams steks; viegla bruņu veste; kaujas lauka lietojama gazmaska un divdesmit tabletes diazepāma…

-   Tik nervozs nemaz neizskatāties, - Vermulens secinaja.

-    Izskats var but maldinošs. Tatad, visas šis lietas man vajadzīgas četrdesmit astoņu stundu laika. Atstājiet tas kā poste res- tatiteu Vensas pasta nodaļa. Un visbeidzot. Es vairakas dienas daudz laika pavadīšu prom no cilvekiem, klusuma un miera. Kontaktus uzturēsim ar īsziņām. Nekādu telefona zvanu, ja vien es pats neizlemšu citādi. Iedošu jums īsto numuru, un ari jus man tadu iedosiet.

Sakodis zobus, Vermulens dusmās pietvīka, atgādinot mako- ņa enu, kas pārklāj zemi.

-   Ziniet, Vintera kungs, ka algots cilvēks jus izturaties pārāk augstprātīgi. Nedomāju, ka man gribas saņemt pavēlēs no cilvēka, kam es maksaju.

-   Es nedodu pavēles, ģenerāli. Es skaidroju, kam jānotiek, lai jus varētu dabūt jums nepieciešamo dokumentu un es tiktu sveikā cauri.

-    Es varu pārdomāt. Un uzticēt darbu saviem vīriem.

-    Tiem matelots uz kuģa? Dažiem puikam šortos? Nedomāju vis.

-   Ne jau par viņiem es runāju, - iebilda Vermulens un piemiegtam acīm skatījās Karverā. - Ziniet, vārds inatelot šķiet visnotaļ interesants.

-   Tas ir franču valodas vārds, - sacīja Kārvers, apzinadamies, ka tikko pieļāvis muļķīgu amatiera kļudu.

-   Tieši ta. Un britu juras kājnieku slengā tas apzīmē parastos jurniekus. I'ats esmu šo vardu dzirdējis. Interesanti, ka šis vārds zināms jums? Un kur iepazinat artileristu arsenala nosaukumus? MCA, granatmeteji, M84 granātas, ļa pareizi atceros, Kenijam Vinteram nav militāra dienesta pieredzes. Varbūt izstāstīsiet, ka civilais tik lieliski parvalda karavīra valodu?

Kārvers paraustīja plecus.

-    Mačos no pasaules.

Vermulens neko neteica. Viņš nejutās pārliecināts. Kārvers turpināja stāstīt:

-    Jus domājāt, ka ilgajos darba gados neesmu iepazinis sava darba instrumentus? Un jurniekus par matelots dēvēja mans tevs. Nezinu, kur viņš to ņēmis. Varbūt karadienesta? Bet visticamak ķurķi, kur tupējis kopa ar kadu juras vilku. Redziet, es zinu vai- rakus slenga vārdus. Ja velaties, varu saceret kadu rimi kokncjie- šu dialektā.

-    labi, - Vermulena seja paradljas greizs smaids, - uzvarejat. Pieņemsim, ka esat dabūjis yisu nepieciešamo. Kad un kur piegādāsiet dokumentu?

-   Šeit, viesnīcas bara, līdzās galvenajam foajē, pēc trim vai četrām dienam. Precīzu laiku es uzrakstīšu īsziņa, kad misija bus izpildīta. Uz. jusu kuģa klaja bija kada čiepiņa… Atvainojiet, sieviete…

-   Ja, mana sekretāre. - Vermulena balsi varēja saklausīt aizdomas. Viņš jau pratoja, kas bus talak.

-   Jus viņai uzticaties? - Kārvers jautaja.

-    Protams.

-    Lieliski, tad sūtījumu paņems viņa. Mes vairs netiksimies; jau ta esam parak riskējuši. Tatad: glīta, cienījama dama viesnīcas bara satiksies ar senu draugu. Starp citu, ka viņu sauc?

-   Natalija Morleja.

-    Natalija… jauks vārdiņš. I.uk, Natalija un Kenets apsveicināsies, apjautāsies par veselību un ta talak. Mazliet iedzers. Natalija pajautas, ar ko Kenets nodarbojas; viņš izvilks dokumentu; viņa pieklājīgi to aplūkos. Tad viņai piezvanīs "virs" - acīmredzot jus -, un viņa teiks, ka tikko saskrejusies ar veco labo Keni- ju. Kad jus pajautasiet, vai man ir kadas labas ziņas, viņa iedos telefonu man. Izskatīsies, it ka jus degtu nepacietība aprunaties ar senu paziņu. Jus pateiksiet, ka esat uz manu kontu parskaitijis atlikušo samaksas daju. Kad to apstiprinas mana banka, es atdošu Natalijai dokumentu - neuzkrītoši un diskrēti - un viņa to ieliks sava somiņa. Tad mes iztukšosim glazēs, atvadīsimies un dosimies katrs uz, savu pusi. Piekrītat?

-    Negribu apdraudēt Morlejas jaunkundzes dzīvību.

-    Es ari ne, ģenerāli. Ja briesmas draudēs viņai, tad tās draudēs ari man.

-    Labi, taču man jāpārliecinās, ka viņai nav iebildumu. Ļaujiet, es ar viņu aprunašos.

Pirms pusminutes Kārvers no žaketes kabatas bija izņēmis melnu piezīmju gramatiņu un kaut ko rakstīja.

-    Dariet ta, - viņš izrava lapiņu un pasniedza Vermulenam. - Bet vispirms paņemiet manas bankas kodu un konta numuru. Bušu pateicīgs, ja pirmo summu pārskaitīsiet jau tagad. Mes no ši galdiņa neaiziesim, kamēr es nebušu dabūjis savu pusmiljonu.

Vermulens pat nepaskatijas uz izrauto lapiņu.

-    Vintera kungs, atkal man jaatgadina, ka augstpratiba droši vien liedz jums iegUt draugus.

-   Neuztveriet to personīgi, ģenerāli. Sura pieredze maca, ka nevajag pildīt savu pienākumu, kamēr neesi pārliecināts, ka otra puse pilda savējo.

Kad Vermulens bija piezvanījis, Kārvers saņēma apstiprinājumu no bankas un tūdaļ parsutija šo naudu uz citu kontu, lai Vermulenam nebutu laika atcelt darījumu - ari šāda pieredze bija maksajusi miljonus.

Tas ari bija viss. Vermulens iedeva Karveram aploksni ar majas plāniem un detalizetu apkartnes karti. Piezvanījis "Morlejas jaunkundzei", Vermulens saņēma viņas piekrišanu iesaistīties darījuma. Kārvers dzirdēja, ka klausulē skan Aliksas balss. Un ta triecas ka duncis viņa sirdi. Dzirdot, ka viņa nosauc Vermulenu par "dārgo", Kārvers paķēra ūdens glāzi un pieversas juras skatam, lai nenodotu savu uztraukumu.

Kad viss bija nokārtots, Kārvers piecēlās. Viņš uzskatīja, ka tieši tagad Vinters, dabūjis visu, ko gribējis, atkal kļutu par patīkamu sarunu biedru. Pastiepis roku, viņš valdzinoši pasmaidīja.

-    Paldies, ģenerāli Vermulen, maltīte bija lieliska. Prieks ar jums sadarboties.

Piecēlies Vermulens paspieda Karveram roku, taču glaimiem neļāvās.

-   Uz redzēšanos, Vintera kungs. Ja neiebilstat, es savu viedokli izteikšu pec tam, kad viss bus gala.

-    lūdzu, ģenerāli. Un nododiet manus sveicienus Morlejas jaunkundzei…

57

Pa ceļam uz Turētu pie Lu Kārvers iebrauca Kannās. Pametis lidosta noīrēto grabažu, ko bija noīrējis lidostā, viņš devas uz luksusa automašīnu nomas kompāniju, kas apkalpoja izredzētās zvaigznes, producentus un turīgus izklaides industrijas pārstāvjus, kuri pulcējas uz Kannu festivāliem un izstādēm. Kārvers noīrēja Audi S6, kas viņam tik ļoti patika. Viņaprat, ta izskatijas tikpat neinteresanta ka Ford Mondeo, taču bija tikpat ātra kā Ferrari - uz daudziem ceļiem pat atraka, pateicoties četrriteņu piedziņai. Ideāls transporta līdzeklis bēgšanai.

Apstājies pie Geanl hipermarketa ārpilsētā, Kārvers nopirka pārtiku, ērtas drebes un piknika piederumus, kā arī binokli un smagus pārgājienu zābakus. Un tad viņš devas kalnos. Gruzīnu bandīti bija izvēlējušies gleznainu apmešanas vietu - PiejUras Alpu zemākos kalnus ar robotam nogāzēm, ko klaja priedes un ozoli un šķēla iespaidīgas šauras aizas ar bīstami līkumotiem ceļiem. Starp stāvajam klintīm vidēja absurdi burvīgi ciematiņi.

Taisnākais ceļš uz maju veda starp Vanšu un G.rasu un augša uz Turētas ciemu. Taču Kārvers izvēlējās gleznainaku maršrutu, lai varētu apskatīt četrtūkstoš pēdas augsto Turētas kalnu, kura nogāzē atradas gan ciems, gan bandītu maja. Kad beidzās gud- roneta šoseja, sakas nelīdzens ceļš, bet aiz ta - grambas, kas nebija pa spēkam pat četrriteņu piedziņas automobilim. Apturējis Audi, Kārvers uzlika plecos mugursomu un kajam devās uz novērošanas punktu. Pec neilgiem meklejumiem viņš izvēlējas ideālu vietu.

Talak leja varēja redzēt cilvēkus, kurus viņš ieradies aplaupīt. Vējš atnesa viņu balsis un suņu rejas. Viņš nebija pamanīts.

Kārvers izņēma no somas binokli. Tagad atlika tikai skatīties un gaidīt.

Un izdomāt, ka lai nozog Kurta Vermulena iekaroto dokumentu.

58

-   Vecīt, tas tik ir skats, ko!

īstsaidas parka bija agrs rīts, un nepārtraukta lenu skrējēju straume plUda no Divdesmit piektās ielas līdz Dienvidu ielai Sī- portā un atpakaļ, zem Viljamsburga, Manhetenas un Bruklinas tiltiem, garam Fultona Zivju tirgum. Ši bija Ņujorka, un cilvēki bija parak aizņemti ar sevi, lai pieverstu uzmanību trim vīriem pie tilta margam, kas nelikās ne zinis par skaistajiem skatiem pari upei un pētīja garam skrejošas meitenes.

-    Kaut es butu par trīsdesmit gadiem jaunaks! - turpinaja Veilons Makabs, kad garām paslīdēja jauna blondīne ar stingriem augšstilbiem un lielisku dibenu, kas šūpojas melnas treniņbikses. - Pie velna, pietiktu ari ar desmit gadiem.

Viņš pagriezās pret vienu no vīriem - plikgalvi ar savulaik uz- trenētiem muskuļiem, kas pamazam pārvērtās taukos. Mugura viņam bija bruņa adas jaka, kas atklaja palielu vederu. Šo viru sauca Klintons TUleins - tolaik, kad Makabs atbalstīja Rietumāfrikas kaujiniekus, viņš bija militarais instruktors. TUleins toreiz bija Makabam palīdzējis - tapat ka daudziem citiem no Sarajevas līdz Salvadorai. Tā viņš iepazinās ar Dušanu Dārko, lai gan ne ar šo vardu vīrietis melnaja mētelī ieradas Savienotajas Valstīs, ļa esi serbu militārā grupējuma vaditajs, kuru visa rietumu pasaule mek- le ka apsūdzēto noziegumos pret cilvēci, atmaksājas ceļot inkognito.

-   Tagad vari iet, Klint, - sacīja Makabs. - Paldies, ka varēji noorganizēt šo iepazīšanos, bet mums ar Dārko kungu jaaprunajas, turklāt diezgan privāti.

-   ļa, ser, - atbildēja Tuleins, kura balsī aizvainojums nebija jūtams - to labi apslēpa žūksnis simtdolaru banknošu, kas jau dusēja viņa jakas kabata.

Makabs nogaidīja pietiekami, lai Tuleins vairs nevarētu noklausīties, un tad pievērsās otram vīram.

-   Tatad, Dārko kungs, Klints stāsta, ka jus savā valsti esat visnotaļ ietekmīgs cilvēks. Vai ta ir?

Paraustot plecus, Dārko it ka apliecinaja, ka patiešam ir ietekmīgs, taču vienlaikus parak kautrīgs, lai pateiktu to skaļi.

-    Pieņemsim, ka es gribētu ierasties jusu valsti ar lidmašīnu, atrast piezemēšanās vietu un uzpildīt degvielu, uzņemt kravu un doties prom bez starpgadījumiem. Vai jus varētu to noorganizēt?

-   bet, protams… Par noteiktu cenu. Saprotiet, cilvekiem bus ja- maksa. Taču tas noteikti ir iespejams.

-   Aha, sapratu. Un jusu pakļautība ir viri, kaujinieki?

Dārko izslējās.

-   Viri kopa ar mani cīnījušies jau septiņus gadus. Pret horvātiem. Bosniešiem. Un tagad pret albaņu maitam. Viri ka lauvas. Kā partizāni, kas cimjas pret nacistiem. Viņus nav iespējams notvert.

Ar grūtībām Makabs saglabaja nopietnu seju. Viņš nealka dzirdēt pamācības no emigranta ar taukainiem matiem, kas izcelsmes ziņa talu neatpalika no čigana.

-   Ļoti labi, Dārko kungs. Ks jums izstāstīšu savu ieceri…

59

Kārvers nepazina daudzās savvaļas puķes, kas auga kalnos, taču priecājās par bagātīgo ziedu smaržu. Viņš maju novēroja jau četrdesmit astoņas stundas. Šaja laikā viņš dzēra ūdeni; eda šokolādi, riekstus un kaltētus augļus; atvieglojas sviestmaižu kārbā, ko pēc tam apraka zemē aiz savas slēptuvēs. Un kala plānus, kā nozagt to dokumentu.

īpašums bija izvietots ta, lai iemītniekiem nepieciešamas teritorijas atrastos dienvidos, nogāzes puse, un tādējādi pavērtos pēc iespejas plašaks skats uz dūmakaini pelēkzaļajiem Provan- sas kalniem un mirdzošajiem Rivjeras ūdeņiem. Viss saimniecība noderīgais bija noslēpts skatienam. Tadeļ piebraucamais ceļš atradas pa labi no Karvera novērošanas punkta. Pie parades durvīm bija neliela vieta pasažieru izlaišanai, taču īstais stāvlaukums bija iekārtots pagalma pusē, lai mašīnas netraucetu baudīt ainavu. Garažas nebija, bet masivais septiņvietigais Mitsubishi Shogun tika novietots nojume zem plastikata jumta, ko saturēja metala karkass.

Piebūve pie majas pagalma puses sienas bija sakrauta malka kamīnam - arhitekts bija iecerējis, ka tas ir lielas dzīvojamas istabas galvenais elements. Talak, līdzās sētas puses durvīm, kas veda virtuve, atradas divi sarkani četrdesmit septiņu kilogramu propānā baloni, kas kārtīgam vīram sniedzas līdz plecam un apgadaja maju ar gāzi.

Teritorija starp maju un īpašuma talako robežu vēl nebija līdz galam iekārtotā. Nebija pabeigta ķieģeļu siena, kas ieskāva stāvlaukumu, un daudzviet vel mētājas celtniecības atkritumi - akmeņi, neizmantojami dēļu gali, tukšas kannas un pat neliels cementa maisitajs. Kads tomēr bija iztīrījis vietu augstiem stiepļu žogiem, kas ierobežoja buri diviem suņiem, kuri tikai naktī tika laisti brīvi skraidīt.

Maja dzīvoja seši cilvēki/četri vīrieši un divas sievietes, bija silts, un apmēram pusdienlaikā vīrieši izgrīļojas ara, lai turpinātu dzert, smeķet un blenztu uz svilpastem, kas gulšņaja pie peldbaseina, mēģinot mākslīgo iedegumu pārvērst istaja. Kārveram nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai nospriestu, kurš ir baladze. daiļa cienīgā pašapzinīga gaita, viru pakļaviga izturēšanās un meiču spiedzošie smiekli nepārprotami apliecināja, kurš te ir galvenais.

Kārvers bija devis vardu katram cilvēkam, kam drīzumā gatavojas uzbrukt. Viņš prāta parcilaja ziepju operu tēlu, vēsturisku personu, pat Jēzus un apustuļu vārdus, tomēr beigas izlēma par labu Beatles. Baladzes kodētais nosaukums bija Džons - atbilstoši grupas vadītajam. Vīram, kas šķila vadoņa vietnieks - resnvēderains meksikānis ar gaišiem taukainiem matiem, - Kārvers deva Pola vardu. Jaunais un kaulainais apakšnieks ar gariem tumšiem matiem bija ka radīts Džordža teļam. Ringo vārds palika pēdējam bandas loceklim. Viņam bija kuplas ūsas, neganta sejas izteiksme un miesas būve kā cilvēkam, kurš uz brokastu pārslām smidzina steroīdus un parak daudz laika pavada vienatnē ar hantelēm rokas. Ari raupjo melno matu klājiens par pleciem nebija diez ko pievilcīgs.

Ar sievietēm bija vieglāk. Viena bija brunete, bet otra - blondīne. Joko un Linda.

Pa dienu Džordžs vai Ringo pildīja sarga pienākumus pie īpašuma vārtiem. I'irmas rīta maiņas darbiniekam nacas celties agri, lai iedabutu suņus būrī, un tikai tad drīkstēja stāties postenī. Vie- mgais viesis, šķiet, bija vietējais maiznieks, kura furgons paradi- jas mazliet vēlāk. Spriežot pec ēdienu un dzerienu daudzuma, ko šoferis stiepa uz virtuvi kopa ar maizes kukuļiem, picas šķēlēm, kukam un pīrāgiem, maizniekam bija kāds īpašs līgums par šis majas apgadi ar pārtikti.

Uz terases atradas grils, un Pola pienākums bija katru vakaru cept steikus un kebabus. Pārējie mājsaimniecības darbi tika uzticēti sievietēm, kas uzkopa telpas, varija, labi izskatījās un piedalījās seksa rotaļas. Kārvers iztēlojas, ka par to stāsta Aliksai. Viņš nezinaja, ko Aliksa teiktu, taču atbilde noteikti butu kritiska, ciniska un melna humora pilna. Kārvers pratoja, cik gan bieži pret Aliksu izturējušies tapat ka pret šim sievietēm, taču ilgi pie šis domas nekavējas, cenšoties koncentrēties nākotnei. Vairs nebija ilgi jagaida - drīz viņi atkal tiksies. Vel tikai atvadu buča Vermulenam - un viņi saks dzīvi no sakuma.

Otras dienas pievakarē Kārvers nolēma, ka pietiks. Misija sāksies nakamaja diena. Nakti viņš atradis kadu viesnīcas istabu un kārtīgi izgulēsies, ieies karsta duša un pieēdis pilnu vēderu, bet vispirms jāpaņem sutijums, ko Vermulens atstajis ka poste restante Vansa. Pēc tam jāiepērkas. Kārvers bija sagatavojis sarakstu ar nepieciešamajam lietam: cukurs, linsēklu eļļa, pārtikas krāsvielā, vaska aizbažņi ausim un vel šis tas, ieskaitot otas un gaļas pastēti. Tatad jāiet bus uz diviem dažadiem veikaliem.

Un visbeidzot - skabekļa tabletes, ko izmanto igvatas. Kārvers piekodinaja sev atcerēties: "Neaizmirsti zooveikalu."

60

- Lūdzu, Novaka kungs, ņemiet, cik vien velaties. Hs esmu sieviete, man jārūpējas par figuru. Taču man patīk verot, ka vīrieši ar baudu ed.

Olga Žukovska iedrošinoši paskatijas uz leģendārajam Vīnes restorānā "Trīs huzāri" uzkodām. Uz galdiņa ar ritentiņiem bija vairak neka trīsdesmit dažādu sezonas uzkodu - no teļa smadze- nem līdz kaviāram, bija šķīvji ar foie grus15 , kūpināts un marinēts lasis, gaļas un dārzeņu terīnes. Un tas bija tikai pirmais ēdiens.

Taču Pāvelam Novakam nebija apetītes. Viņam nebija ari noskaņojuma novērtēt "bibliotēkas" mājīgo greznību - ta bija maza ka no sešdesmit piecus gadus vecā restorānā edamistabam. Parastos apstakļos viņš justos laimīgs un apmierinats starp šiem plauktiem ar senlaicīgam gramatām; līdzas vāzēm ar pavasara narcisēm; nišas izvietotu akmens statuju ieskauts; patīkamo koka paneļu un tumši zaļo krēslu nomierināts, bet šoreiz ta nebija, jo sakas viņa dzīves ļaunakais murgs.

Jau tas vien, ka viņi ar Olgu Žukovsku sarunajas krievu valodā, atgadinaja par briesmīgiem notikumiem. Vairak neka piecpadsmit gadus viņš bija strādājis, lai gāztu Padomju Savienības varu, un nodevis rietumiem slepenu informāciju. Visu šo laiku viņš bija pārliecināts, ka nav pieķerts. Bet tagad, vairak neka astoņus gadus pec ta sauktās Samta revolūcijas10 , kas atnesa viņa dzimtenei Čehijai brīvību, krieviem beidzot bija izdevies viņu notvert.

Pa telefonu uzaicinats vakariņās, Pavels Novāks jau zinaja, kas ir Olga Žukovska un kadu organizāciju viņa pārstāv. Un viņš pieņema uzaicinājumu, jo atteikties vai aizbēgt nešķita iespējami. Ja viņi nonākuši uz. pedam, tad notvers ikvienu. Ja viņiem jaunu nolūku nebija, tad nevajadzeja baidīties no tikšanas ar leģendāro padomju spiedzi. Taču šis fatalisms nemazina ja nervozitāti.

Protams, Žukovska nojauta, cik neomulīgi jutas Novāks. Viņai tas patika, viņa pat kadu bridi izmantoja šo nervozitāti un tikai tad nolēma kliedet noslēpumaino atmosfēru. Ari viņai zustu apetīte, ja vel ilgāk butu javero ši nožēlojama, baiļu sviedriem klata zebiekste ar patētiski nokarenajam usam. butu muļķīgi aiziet uz vienu no Vīnes labakajiem restorāniem, kur pret edienu izturas tikpat nopietni ka jebkura Francijas vai Italijas pilsēta, un nespet izbaudīt maltīti.

-   Jus uztraucaties vai baidaties no ta, kas ar jums varētu no tikt? Apžēlojieties, nav vairs vecie laiki! Mes vairs neesam staļi- nisti.

Novāks mazliet nomierinājās. Un pasutinaja cāli želeja.

-    Lieliski, - teica Žukovska, - bet otraja es ieteiktu Tufebpitz. Ta ir varita liellopa gaļa, kartupeļi, spinātu krēms un ābolu mērcē. Stāsta, ka šaja restorānā to gatavo vislabak. Protams, ka vietējais jus to zināt. Kamēr ēdīsim, par darījumiem nerunāsim, labi? Runāsim par vecajiem labajiem laikiem… Kad jus strādājāt ameri- kaņu laba.

Ar pulem Novakam izdevās neizspļaut čaļa gabalu uz. galda. Košļadams un rīdams leja kumosu, viņš centas izdomāt atbildi.

Žukovska ierunājās pirmā.

-   Izbeidziet! Vai tiešām domājāt, ka esam tik stulbi? Protams, mes visu zinājām! Taču mums bija izdevīgi atstat jus dzīvu. Jus bijāt drošs avots, jo patiešam ticējāt, ka jusu rīcība esošā informācijā ir īsta. Diemžēl man jaatzist, ka tikai daļēji. Mes par to parūpējamies. Tādējādi jus nevis kaitējat mums, ka pats domājāt, bet gan izdarijat Padomju Savienībai milzu pakalpojumu, dezinfor- mējot musu pretiniekus… Skat, jusu vīna glāze ir tukša! Vīnzinis jums varētu ieliet vel.

beidzot Novāks bija spējīgs dabūt vārdus par lupām.

-    Kad jus to uzzinājāt?

-   Tolaik es biju jaunaka virsniece, tadeļ man neviens neko ne- stastija. Taču mani priekšnieki par šo nodevību zinaja kopš jusu pirmā neveikla mēģinājumā tikties ar amerikaņiem.

-   Ak Dievs… Un cik dziļi bijāt iefiltrējušies Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvaldo?

-    Dažus virsniekus šantažējam, citiem maksajam. Paris stra- daja musu laba ideoloģisku apsvērumu deļ. Taču kopuma viņu nebija daudz, tikai kads ducis. Jusu aizbildnis Vermulens allaž bija pilnīgi uzticīgs savai valstij. Jus abi strādājāt no sirds. Un mums tas bija ļoti svarīgi.

-    Un kadeļ es tagad esmu jums vajadzīgs?

Atgrudusi pusizesto kaviara šķīvi, Žukovska teica:

-   Labi, ja jums ta labpatīk, varam vispirms runāt par darījumiem un pec tam paēst. Varbūt tā ir pareizak. Tātad… Ko jus ar Vermulenu apspriedat Operas nama?

-Neko. Es gadiem Vermulenu nebiju redzējis. Un man ne visai patīk opera.

-    Un tomēr, Novaka kungs, -Žukovskas seja paradijas sāpju izteiksme, - es jus atkartoti lugtu nenovērtēt mus par zemu. Jus ieradāties uz "Dona Žuana" izradi Vīnes Operas nama. Jus pirms izrādes bara runājaties ar Vermulenu. Talab es jums tagad jauta- ju: kadeļ jus satikaties? Ko jus apspriedat? Vai kopš tas reizes esat sazinājušies? Ja būsiet atklats, mēs visi izturēsimies ka civilizēti ļaudis. Ja ne… Nesabojasim vakariņas, domājot par to!

Sadi draudi Novaku nebiedēja. Viņš uzskatīja, ka jau ir mironis. Vienu vienīgu reizi sava mUža viņš bija rīkojies cēlsirdīgi, vienpersonigi cīnījies pret komunistu okupāciju - un nu izrādījās, ka ta bijusi citu izplānotā dezinformācijā. Viņš nebija sekme- jis brīvību; varbūt bija pat kaitējis tai. Tagad vārgie centieni aiz- kavel bumbu saraksta nonakšanu nepareizajas rokās šķita lieki.

Varbūt tas butu plašs upurēšanas žests? Varētu atteikties runāt un ļaut šai krievu raganai izsist patiesību no viņa. Varbūt izdotos noturēties tik ilgi, lai Vermulenam pietiktu laika izdarīt iecereto. Taču šīs ciešanas nozīmēja milzu piepūli un gara spēku, un pēkšņi Novāks skaudri apzinajas, ka vairs nav spējīgs tadas mokas izturēt. Kadeļ izlikties vel ilgāk?

Novāks pamāja vīnzinim.

-   es vēlētos pudeli Bordeaux sarkanvīna. Kaut ko, kas paliktu atmiņa uz, mužu. Cenai nav nozīmes.

labi zinadams, kas par šim vakariņam maksa, vīnzinis paska- tijas uz Žukovsku. Viņa piekrītoši palocīja galvu, un vīnzinis atbildēja Novakam:

-    Tada gadījuma, mans kungs, es ieteiktu tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otra gada ia Misskm llaut-Brion. Augstākā labuma vīnogas un izcila vīna darītava. Domāju, jums tas sagadas teju reliģisku pārdzīvojumu.

-    Reliģisku? - Novaka seja atplauka saguris smaids. - Tad IIuut-Brion bus lielisks.

Žukovska nesteidzinaja Novaku, kamēr viņš nogaršoja vīnu - atzinīgi novērtēja aromala intensitāti un buķeti un tad iedzera vai- rakus malkus. Ari viņa saprata, kas notiek.

Izdzēris pirmo glāzi, Novāks saka runāt - izstastija, ka viņu sameklējis bagrats baladze, kurš mēģina pārdot sarakstu ar pazudušajiem kodolkoferišiem; ka viņš saticies ar Vermulenu, cerēdams nogādāt sarakstu amerikaņiem; ka atklajis ģenerālim saraksta atrašanas vietu un ta iegūšanas līdzekļus.

Kad viņš bija pabeidzis, Žukovska pastiepas pari galdam un vieglitem paspieda sarunu biedra roku.

-    Paldies, - viņa sirsnīgi sacīja. - bet tagad izbaudiet maltīti! - Žukovskas smaids bija negaidīti valdzinošs, sievišķīgs. Šķita, ka viņa flirtē. - Un savu reliģisko pārdzīvojumu!

Varbūt tadeļ, ka atbrīvots no noslēpuma smagas nastas, vai ari tadeļ, ka BorJeaux vīns tiešam bija burvju eliksīrs, bet Novāks spe- ja novērtēt ēdienu. Viņi ar Žukovsku sarunajas kā divi pusmuža cilvēki, kam bijis līdzīgs dzīves gājums un kas pārdzīvojuši vienas un tas pašas absurdas lietas. Viņš prata stāstīt smieklīgas anekdotes; viņa bija laimīga, ka var pasmieties par labu humoru.

Maltītes beigas Žukovska tiešām izturējās civilizēti, kuļturna, ka mēdz teikt krievi, - viņa taču bija solījusi. Ļoti pieklājīgi viņa palūdza Novaku atdot savu mobilo telefonu. Tapat Žukovska paskaidroja, ka tuvakajā laika viņa dzīvojamā maja bus telefona sakaru traucējumi. Citiem vārdiem sakot, - viņš nevares nevienu brīdināt, ka visu izstāstījis. Vēl viņš uzzināja, ka tiks aizvests majas, pie sievas.

-1 Udzu, - Žukovska turpinaja, - atvieglojiet šo procedūra gan mums, gan sev.

Pec piecpadsmit minūtēm Pavels Novāks java sevi iestumt pa parades durvīm un aizvest līdz liftam - greznam metala būrim, kas teju gadsimtu slīdējis cauri vītņu kāpņu gredzeniem. Apturējis lifta kabīni piektaja stava, viņš devas uz savu dzīvokli. Sieva bija aizmigusi guļamistabā. Viņš noskūpstīja sievu un nočukstēja:

- Es tevi mīlu.

Sieva miega nomurminaja atbildi.

Novāks vērās viņa - ka mīlošs vīrietis uz, sievieti, ar kura nodzīvojis kopa gandrīz trīsdesmit gadus. Ši mīlestība vairs nebija jaunības laiku aizraušanas; tās bija daudz dziļākās jutas - pieķeršanas, sapratne un savstarpēja piedošana. Uz. īsu bridi pieskaries viņas plecam, Novāks izgaja no istabas.

Nonācis augšēja stāva, viņš attapas uz jumta. Piegājis pie pašas maliņas, Novāks paskatijas uz izgaismoto Vīni, vēl pēdējoreiz dziļi ieelpoja un tad spēra soli nebūtība.

61

Vakara Kārvers piezvanīja uz Londonu grentemam.

-   Tas būs rit, - viņš teica. - Pēcpusdienā.

-   Vai tev ir kaut mazaka nojausma, kas tas par dokumentu?

-    Vel ne. Klients tikai teica, ka cer dabūt savās rokas aizzīmogotu aploksni ar dokumentu. Viņš nepaskaidroja, kadej tas ir tik vērtīgs, bet vienu teikumu gan varu nocitet: "Tas ir būtisks pasaules mierīgai nākotnei."

-Ko?

Tas grentemam bija kaut kas negaidīts.

-    Es saprotu, - atbildēja Kārvers. - Ari man likās, ka izklausās jocīgi, bet tas vel nav viss. Viņš ir ka apsēsts! Uzskata, ka mes esam romieši impērijas krišanas laika, kad barbari jau drūzmējas pie vārtiem. Tikai šie barbari ir nevis huņņi vai vandaļi, bet gan islāma teroristi, kas cenšas iegūt pasauli savā vara.

-   Tu joko. - Grentems aizkaitinats nopūtas.

-   To jus apspriedīsiet divata. bet es grasos nodot dokumentu jau vakara. Tas notiks "Raga viesnīcā". Rit nosaukšu precīzu laiku. Piecpadsmit minūtes pec tam es iziešu no viesnīcas kopa ar kadu sievieti un, iespejams, ar to dokumentu kabata. Teicu Vermulenam, ka viņa vīriem nav veļams but klat, taču neticu, ka viņš šo norunu izpildīs. Viņš gribēs aizstavet savas investīcijas. Tādēļ

man bus nepieciešama palīdzība - mašīna, varbūt pat ar labu šoferi, drošs patvērums vienai naktij.

Grentems neticīgi nosprauslājās.

-   Vai sagadat tev ari privātu lidmašīnu? Ja pareizi atceros, tev tadas palika.

-   Hs varu gluži vienkārši aldot dokumentu Vermulena pakalpiņiem - apmaiņa pret Aliksu…

-    Raudzīšu, ko varu darīt.

62

Pat varenajiem ir priekšnieki. Gluži tapat ka Olga Žukovska lika drebet saviem padotajiem, ari viņa pati izjuta nemiera lēkmēs brīžos, kad vajadzēja zvanīt dienesta vadītajam, izcelt viņu no gultas un pavēstīt sliktās ziņas. Viņa atskaitijas par visu, ko bija stāstījis Novāks, un uzsvēra šis lietas neatliekamību. Viņas- prat, saraksts ar atomieročiem un ši saraksta precīza atrašanas vieta janoskaidro divdesmit četru stundu laika. Pēc tam dokuments var but zudis uz visiem laikiem.

-    Mes zinām, kur atrodas dokuments, kam Dzimtenē ir milzīga militārā un politiska nozīme, - Žukovska secinaja. - Mums nokavējoties jāizplāno ta iegUšana.

Vaditajs nebutu izdzīvojis noslēpumu, iekšējo ciņu un nemitīgu, nereti nāvi sējošu režīma maiņu apstakļos, ja rīkotos pārsteidzīgi un neprastu rēķināt. Viņš atbildēja piesardzīgi:

-    Vai mes varam but droši, ka tads saraksts vispār eksistē un tiešam ir tik svarīgs, ka Novāks apgalvo? Šo ieroču izvietošana bija Valsts Drošības komitejas kontrole, to atrašanās vieta joprojām zinama tikai mums, un man nekas nav zināms par kada mūsu dokumenta pazušanu. Teorētiski iespejams, ka Aizsardzības ministrijas operatīvie atklajuši musu dokumentācijas kopēšanas vai zagšanas faktu… - Vadītajs apklusa, lai apsvērtu nepatīkamo versiju, ka cits dienests šoreiz pārspējis viņa paša vadīto iestādi. - Lai vai kā, Novāks bija nodevējs, kurš kļuvis par spekulantu. Un tādēļ nav iemesla viņam ticēt.

-lai butu, vaditaj. Citos apstakļos es jums piekristu visos punktos. Taču sarunājoties es sedeju divu metru attaluma no Novaka. Un esmu pārliecinātā, ka viņš runaja patiesību.

-    Sievietes intuīcija? - pavipsnaja priekšnieks.

-   Nē, kungs, divdesmit piecu gadu pieredze nopratinašanu vadīšana.

-    Labi. I Iipotetiski pieņemsim, ka šis saraksts tik tiešām ir apdraudēts. Rodas cita problēma. Dokuments atrodas ārzemes, neatkarīgā valsti, un mes negribam izraisīt diplomātisku incidentu, izvēršot neželigu akciju pret bruņotiem noziedzniekiem, kas nostiprināsies aizsardzības pozīcijas.

-   Bet, vaditāj, - Žukovska iebilda, - mes nepārtraukti esam izvērsuši nežēlīgas akcijas ārvalstīs…

-To jus pavisam nesen pierādījāt Ženeva, - priekšnieks izgrūda. - Diemžel akcija bija neveiksmīga. Musu dienestam varbūt ir pa spēkam apmuļķot vietejo policiju un medijus, bet nevajadzētu uzskatīt, ka var piekrāpt ari pretinieku. Izvēlētos operatīvos darbiniekus parak viegli varēja identificet ka mūsējos. Tātad nākotne mus gaida tikai grūtības. Kā zināt, valdības dienestiem patlaban nakas saskarties ar nopietniem finansiāliem ierobežojumiem. Mes neesam izņēmums…

-   Skumji, vaditaj, - nomurminaja Žukovska, alkdama noraut priekšnieku no iemīļotā jājamzirdziņa un runāt atkal par būtisko. - lāču es nesaprotu, kada te saistība.

-   Redziet, vietnieces kundze, man nav naudas, lai samaksātu par jusu piedāvāto operāciju, ļau esmu finansējis vienu jūsu slepeno operāciju…

-   Un tas rezultātā mēs atklajam Novaku un šo dokumentu…

-    …un tas nozīmēja viru sūtīšanu uz Ameriku un Šveici un kontaktu nodibināšanu visā Eiropa. Un kur vēl Amerikas dolāri, kas iztērēti par Petrovas jaunkundzes piesegšanu un par kuriem pirktas kleitas, kuras kārtīga krievu sieviete nevarētu atļauties, un apmaksata dzīvošana lepnos apartamentos…

Kamēr vecais metajas ar skaļam frāzēm, Žukovskas seja pamazam atplauka smaids. Viņa tikko aptvēra, kada bus nakama operācija; ka tiks atrasts dokuments; ka tiks ietaupīta valsts nauda; ka tiks noliegta piedalīšanas šajos notikumos, ja kaut kas noies greizi; un ka tiks maksimāli sakaitinats aizvēsturiskais dinozaurs, kurš staveja viņai ceļa uz tik karoto augstako amatu.

-    Vai jus oficiāli norādāt, ka man šaja lieta nevajadzētu teret dienesta resursus? - Žukovska pakalpīgi apjautajās.

-   Tieši ta, - vaditajs atbildēja. - Runājot par Petrovas jaunkundzi, es brīnos, ka jus, ņemot vera viņas lomu jusu vira nave, esat gatava nedarīt neko. Ks jusu vietā ar lielu prieku nogalinatu šo l'etrovu.

-   Varbūt nākotne es ta ari rīkošos. Bet patlaban esmu laimīga, ka varu izmantot viņas talantus mUsu intereses.

Pirmo reizi vaditaja balss apliecinaja patiesu apbrīnu.

-    ļasaka, darga, ka pat no jusu mutes tas skan pārsteidzoši aukstasinīgi.

Liela Piektdiena

63

Kartejais burvīgais Provansas pavasara rīts. Sagrabējušo maiznieka furgonu Kārvers satika uz ielas - pusjUdzes attālumā no majas - un tika uzņemts kabīnē. Klabēdams furgons pukšķinaja uz. vārtu pusi. Uz piebraucama ceļa paradijas bandas loceklis, ko Kārvers bija iesaucis par Ringo. Viņš pavēlēja apstāties. Tuvumā bija redzams, ka no sporta krekla apkakles ārā spraucas gan muguras, gan krūšu spalvas, - vīrietis šķita vel nepievilcīgāks. Taču viņam bija šaujamais - laide ieaķeta labaja elkoni, labās rokas pirksts uz gaiļa, stobrs iedurts zemē - skaidrs, ka šis vīrs prot apieties ar ieročiem.

Ringo paskatijas uz maiznieku, nelikdamies ne zinis par pieklājīgo bonjour, m'sieuru , - tikai nopētīja braucēja seju. Noradījis uz, aizdedzes atslēgām, Ringo uzsita knipi un pavēlēja tas atdot.

Tiklīdz motors bija izslēgts, Ringo apgaja mašīnai apkart un atvēra aizmugures durvis. Aizdomu pilns, viņš parbaudīja baltmaizes kukuļus, apaļos klaipus, kūkas, tortes un pīrāgus - acīmredzot šo viru nekardinaja kraukšķīga bruņa garoziņa, gaisīgais mīkstums un kairinošie aromāti. No viņa viedokļa raugoties, katra jiain uu chocolat18 bija potenciālā slēptuvē mīnai, bet katra olu krēma tortīte - rokas granatai. Viņš ieskatijas katra plastikata maisa ar gaļu, dārzeņiem un dzeramo, beidzot viņš apmierināts se- cinaja, ka furgona saturs nekam nerada draudus - izņemot lietotāju artērijas un smadzeņu šUnas.

Aizvēris durvis, bandīts ar buļļa kaklu atkal apgaja apkart mašīnai, apstājās pie pasažieru puses durvīm un pavēlēja atvērt logu. Tad viņš iebaza loga šaujamo, pielieca galvu un gar stobru skatijas Karveram tieši seja.

Ringo vēl vairak sarauca uzacis, kad apsvēra, kadas briesmas varētu sagadāt nepazīstams cilvēks balta krāsotājā kombinezona. Soli atkapies, viņš pārliecinājās, ka nekas netrauces izšaut, un ar stobra mājienu noradīja Kārveram, lai kāpj ara no furgona.

Kārvers nostājās siltaja, smaržigaja saules gaisma un pacēla rokas - tieši ta reaģe nevainīgs, nepieredzējis civilais, kas aci pret aci sastapies ar bruņotu cilvēku. Gruzīns noradīja uz. noplukušu aizsargkrasas auduma somu uz mašīnas grīdas pasažiera pusē. Ringo gribēja, lai Kārvers somu paņem. Kārvers atkal paklausīja. Pavisam vienkāršo uzdevumu viņš veica lēni, pamazam - ar katru kustību apliecinadams, ka nav iecerejis neko sliktu.

Atkal izslejies ar somu rokā, viņš to atvēra parbaudei. Soma bija divi krasu toveri: viens spoži balts, pavisam jauns un vel nelietots, bet otrs izrādījās tukšs un piebāzts ar vecām lupatam. Līdzas toveriem bija trīs dažādas otas, liela pudele ar šķīdinātāju otu mazgāšanai, paciņa kartupeļu čipsu, litra pudele ar apelsīnu dzērienu un sviestpapira sainītis.

- Pusdienu maizes, - Kārvers paskaidroja. Viņš šaubījās, vai sargs kaut jel ko saprot franču valoda, taču turpinaja runāt. - Ierados uz krasošanas darbiem, saprotiet? Mans priekšnieks teica, ka koka sienas virtuve un atpūtas istaba mazliet japielabo. Teica, ka esot runājis ar puisi, kas īrē šo maju… Saprotat?

Vēlreiz nikni paskatījies, Ringo izņēma telefonu un nospieda atro taustiņu. īsi aprunājies valoda, kuru Kārvers nekad agrak nebija dzirdējis, bet uzskatīja par gruzīnu, Ringo ļava Karveram kapt atpakaļ mašīna un ar galvas mājienu noradīja uz mājas pusi.

Maiznieks iedarbinaja grabošo motoru, un viņi atkal brauca augšup pa nokalni, tad apkart majai uz stavlaukumu pagalma.

Tur maiznieks izkapa un devās uz virtuves pusi, nesot paris iepirkumu maisiņus ar produktiem. Viņš nervozi paskatijas uz abiem suņiem stiepļu burt, kuri neganti apreja naceju. Virtuves durvis pavēra brunete - Joko - un apsauca suņus, kas nu klusi, aizvainoti nica an dažus soļus atkapas no stiepļu žoga. Tad viņa ielaida maiznieku maja.

Kārvers vilcinājās, it ka gaidīdams savu kārtu runāt. Viņš sta- veja apmēram piecpadsmit pedu attaluma no virtuves durvīm - līdzās malkas grēdai zem koka nojumes. Paskatoties apkart, varēja konstatēt - viņu neviens nenovēro. Pieplacis zemei līdzas majas sienai, Kārvers atvēra savu somu.

Nākamajās sekundēs viņš veica vairakas veiklas un precīzas darbības. Vispirms izņēma sviestmaizes un ielika kabatā. Tad no malkas grēdas izķeksēja kadu pagali - it ka vilktu ķieģelīšus no fenga speles torniša - un izveidotājā cauruma iebaza čipsu paciņu un pudeli ar apelsīnu sulu. Audekla soma tika paslēpta nojumes ena līdzas majas sienai. Kārvers atstaja somu vaļa, un no tas rēgojās atšķaiditaja pudele, kas bija uzlikta uz lupatam piebāztā krāsas tovera.

Tad viņš pagaja garam virtuves durvīm, bija redzams, ka maiznieks izstiepis roka paplati ar konditorejas izstrādājumiem, bet Joko tos petija. Vēlreiz pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, Kārvers iemeta sviestmaizes suņu bun, kur tas nekavējoties tika kāri notiesātas. Tad Kārvers saka soļot šurpu turpu gar virtuves durvīm, kamēr sieviete izvēlējās smalkmaizītes un maiznieks visu atzīmēja saraksta. Tad virs devas atpakaļ pie furgona.

Sagaidījis savu kārtu, Kārvers nostājās durvis un atkartoja to pašu sacereto pasaciņu, ko jau bija stāstījis vārtu sargam. Sakuma Joko šķita samulsusi, tad saka nervozēt. Viņa pameta skatienu majas dziļuma - acīmredzami nespejot izlemt, vai ir vērts modināt bosu. Kārveram par atvieglojumu viņa nosprieda, ka nav vērts, un sašutusi dzina viltus krāsotāju prom.

Kārvers saprata mājienu un devas atpakaļ pie furgona, kur gai- dija maiznieks. Viņa seja rotājās plats smaids - ka vīrietim, kurš tikko redzējis, ka citu vīrieti izlamajusi saniknota sieviete. Ieslīdējis pasažiera sēdekli, Kārvers skumji papurinaja galvu un nopūtas.

- I/s femmes, hein?K - viņš sacija.

Maiznieks iesmējās un iedarbināja motoru, un viņi grabinaja lejup pa kalnu.

64

Ivanam Sergejevičam Platonovam, ko lielākoties sauca par Platonu, bija uzticēts izvērst Podoļskas kriminālā grupējuma aktivitātes Rietumeiropa. Kad piezvanīja Olga Žukovska, viņš bija gulta ar vienu no tam sievietem, kuru augumi krietni papildinaja bandas ienākumus.

-   Ka klajas, Ivan Sergejevič? - jautaja Olga Žukovska.

-    Paldies, ļoti labi. Un jums?

-    Ari labi. Ziniet, mans virs allaž jus piemineja ar labu vardu…

-    Viņš bija lielisks cilvēks. Pieņemiet manu lidzjutibu. Ceru, ka saņemat manis sUtito vainagu.

-Ja, paldies, tas bija iespaidīgs. Vai neiztraucēju?

Meiča bija pamodusies, nožāvājās un uzcītīgi saka glāstīt Platona vēderu. Viņš aizgaiņaja veiklos pirkstus prom.

-   Protams, nē. Ka varu pakalpot?

-    Man vajadzētu kaut ko savakt. Nē, "atgūt" butu labāks vārds…

Kamēr Platons klausijas, laiku pa laikam iejaukdamies ar saviem konkrētajiem, lietišķajiem jautajumiem, vaditaja vietniece izstāstīja par pazudušo dokumentu - krievu tautas īpašumu, kas patlaban atrodas kada maja Dienvidfrancija, deviņsimt kilometru attaluma no viņa gultas. To apsargā četri gruzīni, ko vada zema ranga bandīts varda bagrats baladze. Nakamo divdesmit četru stundu laika dokuments vai nu tiks pārdots pretīgam arabu teroristam, vai ari to nozags vel neciešamākie amerikaņi - ja vien Platons ar saviem vīriem pie dokumenta nenonāks pirmais.

-   Jus jau agrak esat cīnījies Dzimtenes labā, - teica Žukovska. -Tagad ta sauc jus vel viena misija.

Viņas balsi jautas kaut kas pavedinošs. Ta nebija vecaka virsnieka pavēle, bet gan vargas sievietes lugums varenam karavīram.

Platons tomēr neuzķerasuz ši aķa.

-    Dabiski, es esmu patriots, - viņš atzina. - Pat tagad, būdams miermīlīgs uzņēmējs, es gribu pildīt pienākumu. lāču tas maksas. Var iet boja mani vīri. Japarupejas par viņu ģimenem.

-    Protams, jus saņemsiet kompensācijās, - Žukovska piekrita. - Interesanti, vai jus zināt, ka mans pēdējais virs nodarbojās ar munīcijas ražošanu un pardošanu un ka šie darījumi tika veikti valsts interešu laba?

To Platons zināja ļoti labi. Žukovskis bija iekrājis kapitalu, slepeni pārdodot minas, - līdz brīdim, kad viņa biznesā degunu iebāza ziņkārīgā angļu princese. Un tādēļ viņa gāja boja… Un viņš ari. Kopš ta laika palielinajas politiskais spiediens uz viņiem, un minas ruseja neskaitamajas Krievijas noliktavās. Taču pieprasījums pec tam nelegālajā tirgu nemazinajas. Minas pardeva desmitiem tukstošu eksemplāros, un katra ienesa trīssimt ASV dolāru tīras peļņas. Ja izdotos tikt pie koncesijas, ienākumi butu milzīgi.

-    bušu lepns, ja varēšu palīdzēt savai Dzimtenei, taču tas nebūs viegli, - Platons atzina. - Nāksies atraut Iabakos vīrus no pašreizējiem darbiem. Viņiem bus vajadzīgs ekipējums. Mums tajā īpašuma bus jānokļūst pec iespējas atrak, un tadam nolūkam mums noderetu helikopters. Francūžiem ir tads Dauphin. Tas ērti var uzņemt sešus cilvēkus un aizvest līdz pašam namdurvīm, tikai vienu reizi nolaižoties, lai uzpildītu degvielu. Ja tadu var noīrēt jau šorit, es galamērķi bušu agra pecpusdiena.

Taču izrādījās, ka pacelšanas jaatliek. Platona noīrētajam lid- aparatam bija tehniskas problēmas, un tikai pusdienlaika Euro- copter Duuphin atstaja Parīzes helikopteru lidostu un devas trīs stundu gara ceļa uz dienvidiem.

65

Plānojot Vermulena iekarotā dokumenta izzagšanu no Bagra- ta Baladzes apsargatās majas, Karveram nacas saskarties ar daudzām problēmām. Pirmkārt, viņš nebija profesionāls zaglis - atšķirība no Kenija Vintera, kura āda bija iejuties. Viņš nezināja, kur tieši dokuments tiek glabats, bet seifu varēja atvērt tikai spridzinot - diezgan muļķīga rīcība, ja nepieciešams saglabat veselu neizturīgu kartona mapi ar papīriem. Turklāt bija seši potenciālie pretinieki - nednksteja paļauties, ka sievietes nav apguvušas cīņas mākslu -, bet viņš bija viens.

Visnenozīmīgākais bija pēdējais arguments. Pārsteiguma moments un rūpīgi izplānots uzbrukums varēja izlīdzināt izredzes. Ari agrāk tas bija izdevies. Taču viņš nebija ieradies nogalinat. Viņš bija ieradies zagt. Tādēļ problēmu risinaja loģiski, apsverot iespejamos šķēršļus, un beidzot nonaca pie sapratīga risinājumā. Tādēļ viņam bija vajadzīgi tie pirkumi. Un pamatzinašanas ķīmijā, kas jaapgust katram sabotāžas mākslās pārstāvim.

Tur nebija nekā sarežģīta. Visvienkāršāk dokumentu izdabūt no majas varēja ar paša Bagrata Baladzes palīdzību. Par to domājot, Kārvers nenoveršami nonaca līdz pirkumu saraksta minēto substanču ķīmiskajam īpašībām.

Linsēklu eļļa, piemeram, var spontāni uzliesmot - gleznotāji, dekoratori un viņu klienti to nereti izbaudījuši uz savas adas. Kad eļļa saskaras ar gaisu, ta oksidejas un izdala karstumu. Jo ilgaka saskare, jo spēcīgāks karstums. Ja linsēklu eļju plana kartiņa izlīdzina uz relatīvi lielas kokvilnas lupatas, saskare un tātad ari karstums pastiprinas. Pec apmēram sešām stundām lupata ir uzkar- susi līdz vairak neka četrsimt trīsdesmit grādiem pec Celsija jeb astoņsimt grādiem pec Farenfeita. Ar to pietiek, lai paradītos liesmas.

Taču var nokļūt ari lamatas. Ja ir laba ventilācijā, oksidacijas process krietni pavajinas. Ja ventilācijā ir parak spēcīga, plūstošais gaiss būtībā izvējo jebkuru karstuma vilnīti. Tas līdzinās centieniem pust uguni. Noslāpē to, un uguns izdziest. Uzpūt parak stipri, un liesma tiek nopūsta. Jaturas līdzsvara.

Idealaja varianta ar linsēklu eļļu piesūcinātās lupatas vajag sabazt atvērta traukā. Piemeram, tukša krasas toveri.

Akvārijā tabletem ir tikpat izcilas ķīmiskas īpašības. Šo tablešu uzdevums ir atsvaidzina! ūdeni, ražojot skābekli. To aktīva sastav- daļa ir kalija hlorāts - ārkārtīgi spēcīgs oksidētājs. Tapat ka gadījuma ar linsēklu eļļu, ari ši oksidacija rada enerģiju siltuma veidā. Ja enerģiju atbrīvo pietiekami koncentrēti, rodas sprādziens. Kalija hlorāts ir ļoti efektīvs oksidētājs - ir saprotams, kadeļ to izmanto spridzināšanas mīļotāji vai slepkavnieciski teroristi. Kārvers tabletes bija saberzis piesta un tad sajaucis iegūto pulveri ar cukuru, kas sadegot radis lielāku un košāku sprādzienu.

Iebēris maisījumu atvērtas un iztukšotas kartupeļu čipsu pakas dibena, Kārvers virsu salika čipsus un paciņu atkal aizlīmēja. Tad viņš ķeras pie pudeles - ta patiesība nebija apelsīnu sula, bet gan acetons, kas iegādāts taja paša saimniecības preču veikalā, kur pirkts krāsotājā aprīkojums. Oranžo krasu deva pārtikās krāsvielā. Šķidruma bija iemaisīts cukurs. Acetons ir ārkārtīgi uzliesmojošs šķīdums, kura tvaiki var eksplodēt pat no vienas dzirksteles. Savukart cukurs karstuma karamelizejas un kļūst ļoti lipīgs. Ja šadai pudeles bumbai jeb Molotova kokteilim pievieno cukuru, liesma pielīp mērķim - tapat ka napalms.

Krasu šķīdinātājiem vai eļļas krasam neko pievienot nevajadzēja. Tas noderes ari tapat.

Tādejādi viņa soma un tas saturs būtība bija degbumba, kas pati detonejas. Nolicis to vajadzigaja vietā, Kārvers ar maiznieka furgonu mierīgi atgriezīsies ciematā, izrakstīsies no viesnīcas un dosies atpakaļ kalnos - pa gleznaino taku. Jau otro reizi Kārvers devas grutaja kāpienā uz, savu novērošanas posteni - šoreiz nesot līdzi aprīkojumu, ko Vermulena cilvēki atbilstoši instrukcijai bija piegādājuši poste restante. Pec tam atlika tikai gaidīt.

Dienas vidu gaisa temperatūra sasniedza septiņdesmit grādus. Sievietes sauļojās - svētlaimīgi ka Ziemeļeiropas iedzīvotājās, kas pateicīgas par aukstas, tumšas ziemas beigām. Vīrieši staigaja bez krekliem, atklajot torsus, ko klāja tetovējumi - Krievijas noziedzīgās pasaules kulturas rakstungaka iezīme. Suņi bun snauda - ne tik daudz karstas saules, ka milzīgās diazepama devas deļ. Kārvers bija parūpējies, lai medikaments butu sasmalci- nats, sajaukts ar pastēti, uzziests sviestmaizēm un tagad riņķotu suņu asinsvadu sistēma.

Cilvēki pusdienoja vēlu - divos pecpusdiena. Maltītes laika viņi pamatīgi dzēra. Pusčetros Džordžs pārņēma vārtu sargkareivja pienākumus. Bagrats un Linda iegaja majas, lai nodotos seksam un miegam. Parejie daļējas komas stāvokli bija atkrituši peldbaseina mala. Bet Kārvers pamanīja, ka no audekla somas ceļas pirmās dumu strūkliņas.

Uz Vermulena numuru viņš aizsūtīja šadu tekstu: "Piegāde 19.00 bara - ka plānots." Viss bija rakstīts pilniem vārdiem. Saīsinājumu lietošanu Kārvers uzskatīja par infantilu niekošanos un bija pārliecināts, ka atvaļinatais ģenerālis doma tapat. Viņš vispār šaubijas, vai Vermulenam jebkad iepriekš nācies lietot rakstītu tekstu.

Kad Kārvers bija pabeidzis, pie somas jau bija skaidri saska- tamas liesmas. Ari somas iekšpusi viņš bija piesūcinājis ar linsēklu eļļu - lai efekts butu lielāks. Tiklīdz uz. tas nokļūs kada dzirkstele, uguns izplatīsies strauji.

Atskanēja pēkšņs, ass krakšķis, stikla šķindoņa un liesmu šņākoņā - saspraga šķaiditaja pudele, un tās saturs aizdegas. Sakas ķedes reakcija. I.iesmas aizdedzināja čipsu paku, kas ar troksni uzdzirkstīja ka romiešu svece. Saspragstot pudelei, brīvība izlau- zas acetona un cukura degmaisijums, kas savukart aizdedzināja sauso malku.

Kārvers jau bija apvilcis bruņu vesti un zem tās maksti ielicis pistoli. Par plecu bija pārmests pieladets granatmetejs. Steks atradas gurnu kabata. Ausis viņš bija iebāzis vaska aizbāžņus. Rokas ciešos gumijas cimdos turēja gazmasku - to vajadzēs tikai paša kritiskakaja bridi.

Malkas šķūni jau pilnība bija pārņēmusi uguns, un liesmu meles tiecas uz. majas pusi. Pirmā stava logs bija vaļa, un liesmas pārsviedās uz koka aizvirtņiem, logu rāmjiem un neilona aizkariem, kas karstuma sačervelejas. Uguns ieņema iekštelpu - ka veikls zaglis. Saka gruzdēt arī masivas ozolkoka sijas zem kārniņu jumta dzegam. Nebūs ilgi jagaida, kad ari sijas saks pamatīgi degt.

66

Pirmais notiekošo pamanīja sargkareivis. Kārvers vēroja Džor- dža reakciju, ieraugot majas jumta paradījušos dUmus. Skriedams augša kalnā, viņš pilnā kakla sauca palīga. Pie baseina gulošais Pols laiski pacēlās uz elkoņa, lai saprastu, kadeļ sacelta tada trauksme, ļau nakamaja mirkli viņš pielēca kājās un skaļi modināja Ringo. Joko saka kliegt. Ap maju skriedami paradijas trīs vīrieši. Uz dažām sekundem nozuduši no Karvera redzesloka, viņi atkal paradījās aiz majas, kur apstajas, radīja uz uguni, vairijas no liesmām un neganti bļaustijas.

Virs virtuves atveras logs - bagrats izbaza galvu. Viņa seja jautas šausmas, ko drīz vien nomainīja panika - gruzīns bija ieraudzījis propānā gāzes balonus, ļa tie eksplodēs, uzsprāgs puse mājas kopa ar viņu. Izkliedzis pavēlēs parejiem trim vīriem, viņš izmeta pa logu atslēgu saišķi un tad nozuda istaba.

Karvera plāns bija atkarīgs no nakama bagrata soļa, taču viņam nebija laika to novērot, bija jankojas un jācer, ka pretinieks spriež tikpat loģiski ka viņš.

Tikmēr viri bija sadalījušies divās grupās. Džordžs un Ringo ka neprātīgi steidza atvienot propānā balonus un vilkt tos talak no uguns. Slikti. Vīriem vajadzēja pec iespejas atrak vākties prom -gan pašu, gan Karvera labad. Viņš bija iedomājies, ka viri begs tālāk no uguns un pulcēsies majas priekšā. Pols bija paņēmis nomestas atslēgas un steidzas pie Shogun automobiļa. Kārvers bija plānojis uzbrukt gruzīniem, kad tie bus sapulcējušies degošas majas priekša. Ta rīkotos visi normāli cilvēki.

l aiks grozīt plānu.

Uzvilcis gāzmasku un norāpies lejup pa kalnu, Kārvers lai- das cauri pamežam, cik ātri vien spēja. Par radīto troksni viņš tobrīd neuztraucās - zinaja, ka pretinieks bUs koncentrejies uguns dzēšanai.

Viņa mērķis bija robežsiena pusceļa starp gāzes baloniem un automašīnu stāvvietu - tieši pretī ugunsgrēka vietai. Siena bija apmēram septiņas pēdas augsta. Šķita, ka viņš atkal ir juras kājnieks un piedalas mācībās. Palēcies Kārvers ieķērās sienas augšmala, ar kaju samekleja atbalsta punktu un tad sašūpojas, lai tiktu pari un nolēktu otra pusē.

Kad pēdas skara zemi, Kārvers pasniedzās pec granatmetēja un divas reizes izšāva - vispirms uz mašīnu, bet pec tam uz gāzes glabatavam. No granatmetēja izvirda divas šautras baltas gāzes. Visus trīs vīriešus apņēma biezi mākoņi, kas koda acis un dedzinaja rīkli. Gruzīni saka streipuļot un rīstīties. Tikmēr Kārvers bija pietuvojies un ar metala steku nežēlīgi iedauzīja viņu galvaskausus. Sitieni trapīja ari ienaidnieka kaklu.

Vīri pie baloniem bija pirmie upuri. Kad tie gulēja bezsamaņā, Kārvers devas pie nakama, kurš slavēja līdzas mašīnai, belziena rezultātā vīrs nokrita ceļos, klepoja un rīstījās, kamēr Kārvers ar vienu sitienu pa deniņiem ari viņu aizraidīja bezsamaņas stāvokli.

Bet kur bija mašīnas atslēgas? bandīta roka to nebija, ari mašīnas durvis ne. Karveram nacas mesties zemē un taustīties putekļos, cenšoties pa gāzmaskas caurspīdīgo daļu dumu mākoni kaut ko saskatīt. Šķita, pagajusi mūžība, kamēr pirksti sagrabstija plas- tikata piekariņu. Tagad varēja celties kajas un doties pie mašīnas.

Iedarbinājis motoru, Kārvers stūrēja prom pa piebraucamo ceļu un tad pagriežas pa kreisi - ta bija goifa laukuma grantēta priekšējā daļa netālu no majas. Tur gaidīja Bagrats ar abām sie- vietem. ļoko mugura joprojām bija tikai bikini, savukārt l.inda no guļamistabas bija izskrējusi vienas biksītes un segā, ko turēja ap pleciem. Bagrata ietērps nebija daudz bagatigaks - kailas krūtis, basas kajas, kajas džinsi. I.abaja roka viņš žņaudzīja ieroci. Taču Karveru visvairak iepriecināja koferis, kas bija pieķedets Bagrata kreisajai rokai.

Koferi Kārvers pamanīja jau bridi, kad gruzīns paradijas ap stūri. Karveram tūdaļ bija skaidrs, kas darams. Uzlicis labo roku uz stūres, viņš spēji apturēja mašīnu, sasildot un izšķiežot apkart grants šalti. Taja pašā laika ar kreiso roku viņš no vestes izņēma apdullinošo granatu, ar zobiem izrava gredzenu un izmeta caurumoto tērauda sešskaldni pa logu. Pieliecis galvu, Kārvers cieši aizspieda acis.

Sākotnēji apdullinošas granatas tika radītas britu specvieni- bu vajadzibam - ka līdzeklis ķīlnieku atbrīvošanas operācijās. Specvienibu karavīri šos ieročus sauca par zibšņu granatam, tādejādi precīzi raksturojot to nozīmi. Granāta eksplodeja trim gruzīniem pie kājām, izstarojot apžilbinošu gaismu, kadu radītu vairak neka simts tūkstoši standarta sešdesmit vatu spuldzīšu. Vienlaikus atskanēja sprādziens - tadu troksni spētu radīt astoņu iznicinātāju reaktīvie dzinēji. Kārvers zinaja, kas notiks, tadeļ bija sagatavojies, taču ari viņš uz, dažam sekundēm jutas ka apdullis. Bagrats un abas sievietes nu bija absolūti nekaitīgas.

Sievietes sēdēja zemē, un tukši vērās apkart kā zombiji. Lindas sega bija nokritusi, atkailinot miesu, taču viņa šķita to nemanam.

Bagratam neklājās vieglāk. Viņš centas piecelties kajas, taču likās, ka locekļi neklausa. Ierocis šūpojās roka, kamēr viņš veļas no viena sāna uz otru, meģinadams atrast neredzamo uzbrucēju. Pēkšņi ierocis izšava - lode trāpīja Shogun aizmugurēja stikla. Kārvers atri atguvas, atgrūda mašīnas durvis, pieplaka grantētajam segumam un rapoja tuvāk Bagratam. Pistole izšāva vēl trīs reizes. Atsevišķi raidītajām lodēm nebija mērķa. Viena aizsvilpa pa- ri Karvera galvai. Otra ar rikošetu atsitas pret kāpnēm, kas veda no majas uz peldbaseinu. Trešā ieķeras Lindai kakla, uzšķēržot viņas balseni un iestregstot mugurkaula. Viņa nokrita uz muguras un bezpalīdzīgi gulēja. Asinis no burbuļojošas brūces plūda ka ūdens no vaļa elpatvcres.

Viņa vēl kadu laiku nemirs, taču palīdzēt nevareja ne Kārvers, ne kads cits. Kārvers bija koncentrējies cīņai ar Bagratu - saniknots, ka centieni izvairīties no upuriem nav izdevušies. Spēji un neganti Kārvers trīs reizes cirta ar steku pa gruzīna galvu. Nokautējis pretinieku, Kārvers satvēra Bagrata roku ar ieroci, nomērķēja uz ievainoto sievieti un, piespiedis gruzīna pirkstu melitei, izšava. Lode trapija galvā, viena acumirkli nogalinot un pārtraucot nabadzītes mokas.

Karveram gribējās pavērst ieroci ari pret Bagratu pašu, taču viņam kļuva nelabi jau pēc tam, kad nācās absolūti nevajadzīgi no- galinat sievieti. Viņam nepalika doma par pamatīgas asinspirts sarīkošanu. Tādēļ viņš pistoles stobru pavērsa pret ķēdi, kas saistīja koferi un Bagrata kreisas plaukstas locītavu. Šāviens sadra- gaja ķēdi. Pec tam Kārvers stobru aizmeta nezaļu un krumaju puduri netālu no baseina. Ja notikuma vieta parādīsies policija un atradis ieroci, uz tās bus Bagrata pirkstu nospiedumi, uz Bagrata rokam - šaujampulvera paliekas, bet sievietes līķi atradis divas lodes.

Paņēmis koferi, Kārvers piecēlās. Kopš zibšņu granatas eksplozijas bija pagajušas aptuveni piecpadsmit sekundes. Sprādziena efekts saglabasies vel apmēram minūti. Atlikušie trīs pretinieki vismaz, divdesmit minūtes bus asaru gāzes vara. Attapušies četri gruzīni kļus nikni ka velni. Tikmēr pie majas jau bus sabraukušas policijas mašīnas un no Turētas pie Lu trauksies ugunsdzēsēji, kas bus pamanījuši liesmu apņemto īpašumu un skaidri zilajas debesis mutuļojošos melnos dumus. Karveram bija pēdējais laiks pamest notikuma vietu.

Paņēmis no automobiļa granatmeteju, Kārvers to uzlika plecā. Paņēmis izlietotas zibšņu granatas apvalku, viņš metas pie degošās majas. Gāze bija izklīdusi, taču Ins viri joprojām nebija spējīgi stāties ceļā bēgošajam Karveram. Viņš gribēja pacelt granatu, kas bija eksplodējusi mašīnu stavlaukuma, taču vel viens spridzeklis atradas pie propānā gāzes baloniem - tātad parak tuvu liesmām, kas jau bija sākušās laizīt sarkana metāla korpusus. Sprādziens varēja atskanēt jebkurā bridi. To atskārtis, Kārvers sajuta kapjam adrenalīna līmeni. Viņš metas pari sienai un nozuda kalnos, pec iespejas talak no šis majas.

Kad viņš cauri koku audzei bija noskrējis aptuveni simts jardus, gāzes baloni eksplodeja. Apdullinošais sprādziens šķita par- vēršam gaisu varenā, neapturama spēka, kas triecās Karveram mugura, pacēla viņu virs zemes un atsita pret tuvēja koka stumbru. Smagi elsodams, Kārvers gulēja un apskatīja nobrāzumus, bet pari viņam bira sīki zariņi un lapas. Kad sprādzienā radītais vilnis atgriežas, Karveram šķita, ka tas izrauj visu gaisu no plau- šam. lāču beidzot vētra bija pari.

Sapēja katra viņa ķermeņa colla. Smadzenes šķita apdauzītas un samīcītas - it ka viņš tikko butu izturējis desmit raundus ciņa ar smagsvara bokseri. Piecelies kajas, Kārvers noskatijas, ka uguns bumba pārņem jau ta liesmojošās majas sienas. Taustot kajas, Kārvers mekleja luzumus - un brīnījās, ka joprojām var paiet un pat paskriet. Sākuma viņš rikšoja uzmanīgi, bet pec tam paļāvība uz saviem locekļiem pieauga.

Karveram nekas nekaitēja, taču viņš baidijas pat domāt, kas noticis ar bezpalīdzīgajiem, rīkoties nespejlgajiem vīriem, kuri atradas tikai dažu pedu attaluma no sprādziena vielas. Tikpat bēdīgs liktenis bija suņiem, kas sazaļoti gulēja stiepļu būri.

67

Kad skaļi iepikstejas mobilais telefons un ekrana parādijas īsziņa, Kurts Vermulens sarunajās ar Antibas meru. Vermulens atvainojas sarunu biedram, kurš noradīja, ka nebūt nejutās aizvainots un tik ievērojams viesis ka monsieur te generaP0 noteikti nespetu viņu aizskart.

Vairakas reizes iebakstījis ar pirkstu pa telefona aparata taustiņiem, Vermulens nopūtās un meta mieru - bija skaidrs, ka ne visiem civilizētiem ļaudīm ir pa spēkam saprast modernas tehnoloģijas. Mers līdzjūtīgi ķiķinaja.

Aliksa izņēma telefona aparatu Vermulenam no rokas. Viņas seja jautas sievišķīgs prieks par vīrieša bezpalīdzību.

-    Ļauj man, - viņa teica. Pirksti prasmīgi spieda taustiņus, un ekrana paradijas īsziņas teksts. - Vinters, - Aliksa paskaidroja. - Raksta, ka viņš ir gatavs iedzert kadu glāzīti septiņos vakara viesnīca.

Vermulens ieskatijas rokas pulksteni.

-   Mēs pagusim, - viņš teica. - Taču man tas joprojām nepatīk. Vai esi pārliecinātā, ka gribi iet? Viņš nednkstes iebilst, ja uz tikšanos aiziešu es. Un tieši šodien…

Viņš paskatījās āra pa mera kabineta logu. Pilsētas valdes ēkas sarkanīgi sārtās sienas un baltie slēģi bija vērsti pret Masenas ielu paša vecpilsētas centra. Katru dienu laukuma slejas tirdzniecības stendi, kuros varēja iegādāties tikko ķertas zivis, ka ari svaigus augļus un dārzeņus, kas naca no lauku saimniecibam Provansas pakalnos. Ielas otra puse slejas Dievmātes katedrale. Jura atradas akmens sviediena attāluma.

Aliksa ieķērās Vermulenam elkoni un uzmundrinoši paspieda viņa roku.

-    Viss bus kartība, - viņa teica. - Es tikšu gala. Es taču ierados, lai…

Smaids Vermulena seja iededza mīlas liesmas ari viņa acis. Ieraudzījis tadu sirsnību, pasmaidīja ari mers.

-    Ja, - Vermulens novilka, - zinu. Tu spej tikt gala ar visu. - Tad viņš atkal paskatijas pulksteni. - Acīmredzot pienācis laiks doties…

-    Bien sur, mori iļēneraP\ - sacīja mers.

68

Skats no Dauphin helikoptera iluminatora uz piecus kilometrus attalo Turētu pie Lu bija iespaidīgs - tas bija akmens sienu palieku un jumta kārniņu juceklis asa zemesraga. Fkas spiedās uz pašas klints malas ka lemingi, izaicinot sava bara locekļus lekt. Sēžot otra pilota vietā, Platons neinteresējās par šis vietas estētiskajiem aspektiem. Viņš uztraucas tikai par taluma redzamo iezīmīgo objektu atbilstību kartei, kas bija izklātā rokas. Viņam bija iedotas koordinātās majai, kur slepas gru/.ini. Un nu ši vieta bija jaatrod.

Tad kalnos Platons pamanīja melnu dumu mākoni, ieskatijas karte un saprata, ka problēma atrisinata. Ugunsgrēks bija ka baķa - tieši taja vietā atradas viņa ceļa galamērķis. Taču viņi bija ieradušies parak veļu. ļa vien maju nebija aizdedzinājuši paši stulbie neģēļi, tad amerikaņu nolīgtais zaglis šaja vieta jau pabijis.

- Dumu virziena, - Platons sacīja pilotam. - Atri!

Viņi lidoja paralēli ielejai Turētas kalna pakaje. Tagad helikopters spēji pagriezās pa labi - pilots mainīja kursu un saka nolaišanos. Viņi devās tieši dumu virziena. Un jau nakamaja mirkli dūmus apslapēja eksplozija - debesīs traucas ugunīga bumba, ko pavadīja strauju līkumotu un burbuļojošu liesmu izvirdums.

Galvai piestiprinātajā racija Platons nobēra krievu lamu vārdu virkni, tad sarosijas sedekli un pagriežas pret pieciem vīriem pasažieni nodalījumā. Visiem mugura bija bruņu vestes, rokas - automātiskie ieroči ar apaļiem trokšņu slāpētajiem stobru galos. Šie bija labakie Platona viri - cīņas pārbaudīti veterāni, kas izgājuši Afganistanas kara ceļus vai piedalījušies nežēlīgas operācijās pret kaujiniekiem Čečenija.

- Pēc trisdesmit sekundēm būsim gala. ļus divi vispirms atradīsiet patvērumu un sagatavosiet aizsega uguni. Pārējie dosies līdzi man. /

Tuvojoties mājai, pilots samazināja helikoptera ātrumu un mekleja nosēšanas vietu, cenšoties izvairīties no liesmām un dūmiem, kas bija apņēmuši maju. Platons jau varēja saskatīt, ka majas pagalma puse pamatīgi sagrauta - acīmredzot tieši tur nogran- dis sprādziens. Bija redzami tikai trīs cilvēki - divas sievietes un vīrietis gulēja netālu no ēkas uz milzīga četrriteņu piedziņas braucama.

Virietis bija sagumis pari vienai no sievietēm un purināja viņu aiz pleciem. Šķita, ka viņš pat nemana helikoptera tuvošanos. Kad tas atradas vairs tikai divu metru attaluma no zemes un trīsdesmit pēdu attaluma no viņa, vīrietis pagrieza galvu un pacēla acis. Pietrausies kajas, viņš tomēr pat nemeģinaja bēgt. Vīrietis šķita apmulsis par apkart notiekošo.

Helikopters nolaidas ar pilotu kabīni pret maju. Ta kā pamats bija visnotaļ slīps, pilots neizslēdza rotorus, un lidaparāts it ka planēja mazliet virs zemes, saglabājot horizontālu stāvokli.

Pirmie divi viri atvēra helikoptera pasažieru nodalījuma sildošās durvis un izlēca ara. Tūdaļ pieplakuši zemei, viņi pavērsa ieročus pret dīvaino Vīrieti. Uzreiz sekoja ari viņu dienesta biedri, kas virzījās tuvāk kalniem, piesedzot Platonu, kurš izkapa pa otra pilota durvīm. Četrata viņi tuvojas vīrietim - trīs bmņotie viri turēja ieročus šaušanas gatavībā.

Svešajam vīrietim ieroča nebija. Tagad bija skaidrs, ka sieviete viņam līdzās ir mirusi - šāviens trāpījis kakla un galva. Viņa bija kaila - ja neskaita apakšbiksites. Otra sieviete šķita nepamanījusi helikoptera ierašanos. Viņai mugura bija bikini, savukart vīrietim - tikai džinsi. Dažas sekundes viņš dīvaini noskatijas nācējos, it ka viņam butu grūti koncentreties, bet tad noliecas, saķēra galvu un saka elsot.

-   Svēta Dievmāte… - nomurminaja Platons. Gadiem ilgi vērojis ciņu atstāto iespaidu uz cilvekiem, viņš tomēr nespeja paciest tos, kuri kritiskos brīžos sabruka. Nonācis pavisam tuvu pinkšķošajam graustam, viņš saprata, ka šis vīrietis atbilst Bagrata Baladzes aprakstam. Te šņukstēja bandas vadonis! Nav brīnums, ka viņš bijis tik viegls mērķis. Viņš ari pārāk atri padevas. Kads pamatīgi iedauzījis viņam galvu, taču citādu miesas bojājumu nebija.

-    Tu esi Baladze? - Platons jautaja, sagrābis pinkšķi aiz rīkles.

Gruzīns neizteiksmīgi blenza, tad sarauca pieri un mēģināja paraustīt plecus.

Platons cirta vīrietim pliķi.

-    Vai… tu… esi… Baladze? - viņš atkartoja niknuma pilna balsi.

Gūstekņa acis atgriezās panika. Pacēlis rādītājpirkstus pie ausim, viņš papurinaja galvu.

-   Nedzirdu… - ievainotais nošņukstēja. - I.aikam esmu viņu nogalinajis. Taču nezinu ka… Nezinu… Ak Dievs…

Viņš atkal sāka raudat - asaras un puņķi teceja kā sīkam knēvelim.

Kad Baladze pacēla rokas, Platons pamanīja ap kreisas delnas locītavu rokudzelžu aproci, no kuras karajas ķēde. Sagrabis ķēdi, Platons parava aiz tas. Tikai tad, kad ķede jau bija paša deguna gala, gruzīns to ieraudzīja.

Sapurinot ķēde iežvadzejās. Platona vārdos neizteiktais jauta- jums bija acīmredzams.

-   Prom ir, - sacīja Baladze. - Kāds to paņēmis. Neko neredzēju. Nevareju redzēt… Nevareju dzirdēt… Tik skaļš…

-    Iztaujājiet to kuci! - Platons pavēlēja vienam no saviem vīriem. - Varbūt viņa redzēja, kas te noticis.

Brunete izrādījās tikpat nederīga kā viņas boss - tikpat kurla un akla. Uzzinājusi, ka blonda draudzene gājusi boja, ari viņa saka raudat.

Pec tam Platons pieversas četrriteņu piedziņas braucamajam. Aiz, ta palikušas pēdas apliecinaja, ka mašīna liela ātruma braukusi lejup, tad spēji pagriezta un sasildot apstajusies. braucējs acīmredzot pārsteidzis Baladzi - viņš nebija gaidījis uzbrukumu no kalna puses, sava īpašuma teritorija.

Platons atskarta, ka uzbrucējs baladzes un abu sieviešu neitralizēšanai lietojis granātmetēju un tad paņēmis to, kas bijis pie- ķedets gruzīna delnas locītavai. Visticamak, tas bijis koferis. Ja baladze to pieslēdzis ķede, kofera saturs noteikti bijis ļoti vērtīgs. Un tas noteikti bija Žukovskas pieminētais dokuments. Nāksies to noskaidrot, bet vispirms Platonam bija jāparbauda viss īpašums. Pirmie no helikoptera izlēkušie viri joprojām bija savas pozīcijas. Veikli pamajis ar roku, Platons deva zīmi - vīriem katram no sava flanga jadodas apkart majai un jāziņo par stāvokli. Tad Platons atkal pievērsās Baladzem.

Jācer, ka granatas atstatais iespaids pakapeniski sācis mazināties. Piespiedis lupas gruzīna ausij, viņš nokliedza:

-    Vai tu dzirdi?

baladze centās savilkt neizpratnes pilnu sejas izteiksmi, taču zibošas acu kustības apliecinaja, ka viņš Platona vārdus sapratis.

-   Ta jau domāju, - Platons noteica. - Un… kas bija taja koferi?

-    Kada koferi?

Spēcīgi iesitis vīrietim pa vederu, Platons parava augšup viņa galvu.

-    Koferis, kas bija tas ķedes otra gala, - Platons paskaidroja.

Cīnīdamies pec elpas, baladze gardza un elsa. Platons pat nedoma ja palaist tvērienu vaļīgāk un velreiz spēcīgi parava viņu aiz matiem.

-Nu?

Pirmo reizi baladze izradīja nepakļaušanos. Viņš uzspļava Platonam, atstajot uz krūtīm siekalu šalti. Platons pasmaidīja. Un jau nakamaja mirkli iespera gruzinam pa kajstarpi.

Sava gūstekņa galvu Platons nebija atlaidis. Tiklīdz upuris sāpes saliecas, mati tika nežēlīgi parauti uz augšu.

Saka sāpēt vel drausmigak. Platons nomērķēja divus pirkstus un dura savam pretiniekam acis. Tagad mokošas sāpes vienlaikus bija pārņēmušas trīs pašus jutīgākos baladzes ķermeņa punktus. Viņš iegaudojas un saka locīties, taču galva joprojām palika ciešaja tvēriena. Ceļi saļima, taču I'latons gruzīnu atkal pierava kajas. Upuris iekliedzas.

Kad troksnis aprima, Platons atkartoja jautajumu.

-    Kas bija laja kofen?

-   Saraksts… - baladze novilka.

-    Kads saraksts?

-   Ar bumbām.

Platons piemiedza acis un paliecās uz priekšu - abu vīriešu sejas bija plaukstas platuma attaluma.

-   Ar kadam bumbām?

baladze saguma.

-Ar atombumbam. Ar vecam padomju atombumbam… visa pasaulē… apmēram simts…

Pārsteigts Platons palaida upuri vaļā. Luk, kadeļ karna vecene bija tik noslēpumaina! Maskava viņi droši vien pleš matus! bijušajiem varenas impērijas vadītajiem tagad nacas zemoties, lūdzot bandītu palīdzību, lai glābtu savus netīros noslēpumus. Ja kadam bija vajadzīga zīme, cik ļoti viss mainījies, - te nu ta bija. Taču viņam joprojām bija iespēja. Ja varēs atgūt koferi vai iznicināt to un tad blefot, ka tas ir viņa rokās, pozīcijas bus visnotaļ spēcīgas.

bet kur bija pazudis tas zaglis?

Nelikdamies ne zinis par baladzi, kas tagad embrija poza gulēja zeme, Platons centas iejusties zagļa ada. Viņš bija atradies majas pagalma puse. Kadeļ? Skaidrs - jo bija novērojis maju no kalniem. Uz kurieni viņš devies? Platons pieversas piebraucamajam ceļam. Vārti joprojām bija ciet. Tatad pa turieni viņš nav gājis. I ,o- ģiski - kadeļ doties tieši nagos policijai? Acīmredzot pats droša- kais bija tas ceļš, pa kuru zaglis ieradies. Spriežot pēc 13aladz.es stavokļa, kopš uzbrukuma nav pagajis ilgs laiks. Un tikai pirms trim minUtem pats Platons bija redzējis eksploziju.

Platons pētīja Turētas kalna nogāzi. Zaglis noteikti bija kaut kur kalnos - acīmredzot skriešus centas nokļūt pēc iespejas talak no nozieguma vietas. Taču viņu joprojām varētu notvert.

-   Piebeidz šito muļķi, - Platons pavēlēja kareivim, kas stavēja līdzās brunetei.

Atskanēja trīs klusi paukšķi - deviņu milimetru lodes izdzēsa sievietes dzīvību. /

Pats Platons ar diviem šāvieniem nogalinaja baladzi.

Viri jau bija sapulcējušies mājas priekša.

-   Neka, - ziņoja viens no tiem, kas bija sūtīts izlūkos.

-   Taisamies prom, - sacīja Platons. - Kāpiet atpakaļ helikoptera! Atri!

Aiztraucies atpakaļ pie lidaparata, Platons atrava durvis, iekārtojās otrā pilota sēdeklī un uzlika austiņas.

-Uz priekšu! - viņš nokliedza. - Kalnos. Dosimies medības!

69

Helikoptera dzinēja rukonu Kārvers sadzirdēja tikai bridi, kad tas bija parsimt metru attaluma. Nolādētie ausu aizbažņi! Izvelkot vaska pikučus no ausim, švīkstošo rotoru troksnis bija teju apdullinošs. Meties tuvaka koka aizsega, Kārvers piespiedās stumbram un stāvēja ka sastindzis, kamēr helikopters parlidoja pari un izzuda no redzesloka.

Kad lidaparāts jau bija garam, Kārvers redzeja atvērtas otra pilota un pasažieru nodalījuma durvis - no tam izliekušies viri pētīja apkartni. Mekleja viņu. Bet kas tie tadi bija? Helikopteram bija civilas, nevis policijas vai militārās pazīšanas zīmes.

Droši vien Vermulens. Glumais jeņķis nav ievērojis vienošanos. Grib ietaupīt pusi honorārā un novērst jebkuru risku, kas rodas, atbrīvojoties no algota noziedznieka, kam nevar uzticēties. Bet Kārvers šada situācijā reiz, jau bijis.

Priekšā pamazam izgaisa helikoptera rūkoņa, bet tad atkal pieņemas speķa - viņi atgriezās virs kokiem noaugušās nogāzes, tikai šoreiz skeneja citu joslu. Viņi parmekleja apkartni tik rūpīgi un akurati kā dārznieks pļauj zālienu.

Lai kas tie būtu, viņi zinaja, kur meklēt. Ieraudzījuši upuri, mednieki nolaidīsies leja un meklešanu turpinās kajam. Vermulens savulaik komandējis Savienoto Valstu armijas reindžeru pulku, tatad viņam bija iespejams noalgot labakos vīrus un apgadat tos ar pašu modernāko ekipejumu. Kārvers ziedu laikos bijis izcils karavīrs, taču patlaban vel nebija pilnība atguvis formu. Ja viņam nepaveiksies vai ari vajataji pēkšņi neaizmirsīs visu, ko kādreiz iemācījušies, mednieki svinēs uzvaru.

Taču Karveram bija viena priekšrocība. Vermulens neuzdrošināsies pazaudēt dokumentu, kas paslēpts Bagrata koferi - vismaz Kārvers tam kaismīgi ticēja. Tātad viņa rokas ir nenovērtējams arguments. Tas nozīme, ka jarada apstakļi, kuros viņam nevar uzbrukt, vienlaikus neiznīcinot ari dokumentu. Tā varētu but viņa mašīna.

Nogaidījis, kamēr helikoptera dzinēja rūkoņa atkal izplen, Kārvers metās pie ceļa, kur bija atstajis savu Audi.

Divreiz nācās apstaties, jo virs galvas atkal paradijas helikopters. Bet drīz vien Kārvers noslidināja granatmeteju uz pasažiera sedekļa un pats iekārtojas pie stūres.

Mašīnu viņš bija atstajis ar aizmuguri pret ceļu, pa kuru brauca augšup. Iespiežot pedāli grīda, četru, komats, divu litru motors atdzīvojas. Visi četri riteņi svieda mīksto zemi gaisa, bet jau nakamaja mirkli mašīna traucas uz priekšu - šķērsam un lejup pa kalnu, kamēr sasniedza kārtīgu ceļu.

Kārvers pie savas mašīnas nonaca bridi, kad helikopters atradas vistalakaja parmeklejamas teritorijas stūri. Viņš bija nobraucis četrsimt jardus, kad lidaparats pagriežas un atkal tuvojas. Pec dažam sekundem viņu ieraudzīja. I lelikopters metas uz priekšu ka plesejputns, kas pamanījis upuri. Kārvers to redzeja atpakaj- skata spoguli, stūrēdams koku audze un meģinadams piespiest savu rallijam piemēroto automašīnu braukt vel atrak.

l'at piesprādzējies-ar drošības siksnu, viņš kratijas ka zirnītis svilpe, kad Audi svaidijas pa ceļa grambam, slīdēja no vienas puses uz otru un lekaja virs lielākiem akmeņiem un koku saknēm, tūdaļ ienirstot dziļākas bedrēs. Dunošie zemes, akmeņu un koku sitieni pa mašīnas apakšu radīja apdullinošu troksni, kas gandrīz nomaca motoru rukoņu - izmisīgu pārslogotās transmisijas

griešanos un rotoru lāpstiņu švīkstoņu dažas pēdas virs galvas.

Taču ta nebija asa artilērijas uguns tarkšķēšana vai ložu caur- šautu stiklu šķindēšana - to Kārvers labi ap/inajas.

1 lelikopters laidelejas virs mašīnas - pilots mekleja ērtāku šaušanas pozīciju. Ieroči bija izvietoti viena lidaparata puse un šava no borta ka vecmodīgs līnijkuģis. Taču koki abas ceļa puses traucēja šāvējiem, kas atradas mašīnai paralēli lidojošaja helikoptera. Bet bija vel kada izeja. Pilots palielinaja ātrumu, aizlidoja dažus simtus metru priekša automobilim, pagrieza helikopteru par deviņdesmit grādiem un apturēja gaisa - nu tas atradas tieši pretī Karvera vadītajam Audi.

Šķita, ka vējstikla redzams tikai helikopters ar atvērtajam durvīm un vīriem, kas gatavi atklat uguni un nogalinat Karveru. Viņš brauca ar ātrumu astoņdesmit jūdzes stundā, tuvojoties helikopteram ar simt divdesmit pedam sekunde. Automātu stobru galos uzplaiksnīja zibšņi, kas atgadinaja paparaci fotoaparatu zibspuldzes. Lodes uzšķērda zemi mašīnas priekša. Kārvers saklausīja un sajuta ari otro kārtu, kas izsita priekšejo lukturi, sadragaja sanu spoguli un ieurbās automobiļa sana.

Brīnumaina karta Kārvers netika ievainots, taču veiksmei diez vai bus ilgs mūžs. Droša došanas nave atsauca atmiņa "Vieglas brigādes uzbrukumu"22 . Tādēļ Kārvers izdarīja to, ko neizdarīja ši brigāde. Viņš partrauca uzbrukumu.

Spēji pagriezis stūri pa kreisi, viņš nospieda bremzes, un mašīnas aizmugure saslideja. ļau nakamaja mirkli automobilis bija sagriezies par deviņdesmit grādiem, un priekšgals pavērsts taisni pret kokiem.

Atlaidis bremzes, Kārvers atkal ļava mašīnai traukties uz priekšu. Tagad helikopters vairs nevareja viņu panakt. Koki, kas Karveram deva aizsegu, tomēr bija nāvējoši bīstami. Piespiedis sevi nenoņemt kaju no gaz.es pedaļa, Kārvers apvaldīja instinktīvo velēšanos samazinat ātrumu un laidas motorizētā slaloma lejup pa kalnu, līkumodams starp stumbriem. Ikviena kļūme varēja nozīmēt navi. Tagad zeme zem riteņiem bija vel cietākā un nedroša- ka, saķere bija vel mazāka neka iepriekš. Slūre šķita teju nevajadzīga - mašīna bija javada ar bremzem un citiem mehānismiem, neliekoties ne zinis par zemākajiem zariem, kas sitas pa vējstiklu un jumtu, un lūdzot Dievu, lai neizrādītos parak bīstami krūmi un jaunie kociņi, kuriem viņš brauca cauri.

Bet tad Kārvers ieraudzīja, ka priekša koki kļūst retāki un aiz tiem spīd spoža saule - tatad problēmas bija tikai sākušās.

Plāni klāsies, ja priekša ^aida klajums, atklāta vieta, kur viņš bus kā uz delnas ikvienam vajatajam, kas sež helikoptera, lāču izrādījās, ka tas nav klajums meža vidu, bet gan teju vertikālā, stava aiza. lXTtaplāns varētu mesties leja no šīs klints un, graciozi līkumojot, nolaisties upes ieleja. Mašīnai tads kritiens butu fa- tals.

Kārveram bija vel viena iespēja izdzīvot. Ceļš kalna veda gar pašu aizas malu, līkumojot augšup gluži ka zigzaga ar spejiem pagriezieniem. Iaču ceļš bija tikai dažus jardus plats, tadeļ tik ātri braucošai mašīnai nebija cerību droši piezemēties. Kārvers atkal saslidinaja savu Audi pa kreisi un nu brauca ceļam pa diago- nali.

Priekšā bija vairs tikai daži koki, vēl pēdējais krūmājs, un jau nakamaja mirkli mašīnas vējstikla iespīdēja spoža pēcpusdienas saule. Kārvers lidoja - drīzāk vairs ne ka šoferis, bet ka pilots, kas cenšas piezemēties uz lidmašīnu baz.es kuģa klaja, kam apkart plešas okeāns.

Zem riteņiem vidēja ceļa pagrieziens. Jāpiezemējas bija ta, lai pietiktu laika nospiest bremzes un sagriezties, taču inerce bija parak liela un mašīna nekrita pietiekami atri.

Nu jau Kārvers varēja paskatīties aiz likuma.

Mašīna joprojām atteicās paklausīt gravitacijas likumiem.

Tērauda aizsargbarjeras arvien straujak tuvojas. Šķita, tās ir tikai dažu collu attaluma.

Tad riteņi atsitās pret cietu virsmu.

Pagriezis stūri pa labi, Kārvers nospieda bremzes. Aizmugurējie riteņi ka protestēdami kauca un slīdēja - bija īstais laiks noskaitīt pateicības lugšanu par to cilvēku, kurš izgudrojis četrrite- ņu piedziņas automobili. Viņš atkal bija uz. ceļa un varēja traukties prom pa šķembām klāto joslu.

Taču helikopters jau gaidīja.

Tas bija apstajies gaisa apmēram piecdesmit jardu attaluma no kalna nogāzes. Spriežot pec spožajiem uzplaiksnījumiem, šāvējiem joprojām bija daudz, munīcijas.

Un atkal koki glaba Karveru. Tie auga abās puses ceļam, tādējādi sniedzot aizsegu. Šoreiz helikopters nevareja pielidot klāt, lai aizšķērsotu ceļu. ļa tas mēģinātu tuvoties, rotori iestregtu klinti. Apmēram pusminuti nekas īpašs nenotika, Kārvers parvareja vēl dažus asus likumus. Taču abas puses zinaja, ka drīz ciņa atsak- sies. Nogāze kļuva arvien lezenaka, un Kārvers tūdaļ atkal atradīsies alklata lauka. Vajašana iegūs jaunu sparu.

Tagad Kārvers saprata, ka helikoptera esošie neka nav saistīti ar Kurlu Vermulenu. Viņi negribēja atņemt nozagto dokumentu. Viņi to gribēja iznicināt. Tapat kā cilvēku, kura rokas tas atrodas.

Kārvers apsvēra, kam butu izdevīgi iznicināt vērtīgus dokumentus, kas savulaik nozagti Krievijas valdībai. Un prata ienaca tikai viens nodevējs Vermulena organizacija, ka ari dienests, kura laba viņa stradāja. Lupas savilkas greiza smaida - situācijā bija visnotaļ ironiska. Viņš riskēja ar savu dzīvību, lai atgulu Aliksu, bet viņa, pati to nenojaušot, palīdzēja šiem slepkavam.

70

Dauphin helikoptera pilotu kabīne Platons ar kreiso roku bun- gaja pa vadības paneli, lai kaut nedaudz mazinātu dusmas un vilšanos. Ši operācijā bija uzskatama par izgāzušos jau no paša sākuma. Viss tika darīts mežonīga steigā, informācijās bija parak maz. Neviens neko nebija kārtīgi apdomajis - ari viņš ne -, un nu viss bruka acu priekša.

Taja mašīna pie stūres sēdēja maniaks, kura tieksme uzņemties risku līdzinājās viņa velmei dzivot. šim cilvēkam jau sen vajadzēja but ložu cauraustam, koku satriektam vai iznicinātām tajā kritiena no divsimt metrus augstas klints, taču viņš ka velna apsēsts joprojām joņoja starp villām un fermeru majam, kas sabūvētas kalna lezenakajas nogāzes. Uz kurieni viņš traucas? Ikviens taču saprot, ka nav iespejams uzvarēt skriešanos ar helikopteru.

Kad līkumotais ceļš aizveda līdz galvenajai šosejai no Vansas uz Grašu, Audi nogriezās pa labi - uz rietumiem. Satiksmes straumes plūda abos virzienos. Platonam gribējās uzspridzināt visus - lai cik dzīvību tas prasītu -, ka tik izdotos iznicināt ari vajadzīgo objektu. Krievija viņš rīkotos tieši ta. Bandu cīņas tur bija ikdienas dzīves sastāvdaļa, savukart milicija novājinātā resursu trukuma deļ, bet viņa klana sakari ar varas iestadem tik stipri, ka viss nokārtotos. Taču te bija Francija, kur likuma un kartības sargātājiem netrūka speķa, bet viņa politiska ietekme bija pārāk va- ja. Augstu kalnos, kur apkart neviena nebija, aizbēgt butu pavisam vienkārši. Feja bija absolūti citādi.

Turklāt cilvēks pie Audi stūres bija visnotaļ izveicīgs. Viņš nevis traucās uz priekšu, nelikdamies ne zinis par draudošajam ava- rijam un iespejamiem šāvieniem, bet gan izmantoja citus transporta līdzekļus par aizsegu. Vispirms viņš slepas aiz. līdzas braucošās mašīnas; kad ta nogriezās, viņš strauji palielinaja ātrumu un ka patvērumu izmantoja pretim braucošos.

bet - agri vai veļu viņš nonāks atklatākā vieta. Tatad Platonam atlika vien paciesties. Turklāt viņa uzdevumu atviegloja Pro- vansas ceļu būvētāji. Priekša vidēja spējš pagrieziens uz ziemeļiem - ceļš veda gar ieleju līdz pašai upei, tad pagriezās uz dienvidiem un vijas pa ielejas otru malu. Ja helikopters uzkavēsies likuma, mašīnai nebūs, kur sprukt.

Pusduci reižu Platona viri atklaja uguni brīžos, kad Audi sašūpojās un saslideja uz ceļa. bet mašīna turpinaja ceļu - tai trāpija, taču nāvīgu ievainojumu nebija. Un tomēr-bridi, kad Platona niknums atkal pieņēmās speķa, notika brīnums.

Tuvojās kartēja absurdi gleznainā mazpilsētiņa, kas izvietojusies zemesraga klints nogāzē. Platons ieskatijas karte. Apdzīvotas vietas nosaukums bija Febara pie Lū. Pie tas robežas atradas viadukts, kura simetriski izvietotas akmens arkas veda pari upes ielejai. Viadukta mašīnu nebija - vien dažas nika līdzas esošajā stavlaukuma. Platons manīja vairakus kājāmgājējus, kas devas apbrīnot brīnišķīgo ainavu.

Ari Audi iestūrēja stavlaukuma. Cieši spiezdams pie krūtīm kadu masīvu priekšmetu, šoferis izkapa. Galva šķita kropliga, ar kaut ko nosegta. Vīrietis saka skriet, plecus grozīdams, tadeļ nesamais no helikoptera nebija labi saskatams. Platons bija pārliecināts, ka tas ir pazudušais koferis.

Uz brīdi skrejošo aizsedza koku puduris, bet tad viņš atkal pa- radijas - skriedams uz pašu viadukta vidu.

Vīrietis nostājās pie akmens aizsargbarjeras. Nu bija skaidrs, ka galva viņam ir gazmaska. Platons nosprieda, ka svešais tādejādi slēpj savu seju. Krievs pasmaidīja - ar identificēšanu nodarbosies patologanatoms.

Nesamo vīrietis nolika zeme aiz barjeras un tad pacēla ieroci. Helikoptera rūkoņas deļ šāvienus Platons nedzirdeja, taču pie- ņēma, ka tie bijuši vairaki, jo viadukta stāvošie cilvēki saka skriet uz visam pusēm.

Platons mēģināja uzminēt, kas svešajam prata. Vai tiešām viņš iedomājās, ka var nogāzt helikopteru ar bruņotiem vīriem, izmantojot vienu pašu pistoli? liet varbūt viņš cer uz, kadu vienošanos? Ja pie viņa ir Bagrata Baladzes koferis, varbūt viņš piedraudes nomest to leja no viadukta? Vai tiešam viņš doma izglābties?

lai vai kā, svešais var iet elle. Platonam bija apnikusi ši spēlītē. Viņš apņemas noslaucīt to tracinošo zaglenu no zemes virsas.

- Laidies leja, - viņš pavēlēja pilotam. - Pec iespējas tuvāk viņam. /

71

Stāvēdams viadukta, Kārvers ieraudzīja tuvojošos helikopteru un pasmaidīja. Kamēr tas nebija pagriezies ar sāniem pret viņu, briesmas nedraudeja.

Uz to Kārvers cerēja.

Tapat Kārvers apzinājas, ka helikopters ir daudz lielāks mērķis neka viņš. Un tieši viņš stāvēja uz cietas zemes, savukart pretinieks bija iesprostots lidaparatā, kas ne mirkli neatradās miera stāvokli.

Viņš cerēja, ka ta ir priekšrocība. Ja ne, beigas klāt. Labakajā gadījumā - viņš tiks nošauts.

Tadeļ viņš staveja un gaidīja - rāms, izslējies ka cietumnieks šāvēju komandas priekša. I lelikopters bija vairs tikai simts jardu attalumā - joprojām ar degungalu pret Karveru. Tuvojoties rotoru lāpstiņās apdullinoši skaļi šķēla gaisu, un Karveru purinaja spēcīgas gaisa straumes.

Bija skaidrs - šāvēji iedomājušies, ka pretinieks viņiem roka.

Visbeidzot helikopters samazināja ātrumu. Vienbnd Kārveram šķila, ka viņš pazīst cilvēku otra pilota sēdeklī, taču tūdaļ šī doma izplēnēja, jo vajātāja aste sagriežas un pret viņu pavērsas ikviens ierocis lidaparata atvertajas durvis.

Tanī bridi Kārvers pacēla pie kājām gulošo granatmeleju un nekavējoties nomērķēja uz helikopteru. Tad ka labi apmacits karavīrs viņš nogaidīja vēl sekundes simtdaļu. Helikopters beidza griezties - nu atvērtās durvis bija pilnīgi pavērstas pret upuri. Kad sāka spindzet pirmās lodes - ka uzmācīgi insekti Kārvers nospieda gaili.

Mirkli, kad granāta izšāvās no stobra, Karvera krūtis trapija divas lodes. Viņš nokrita ceļos un aizlidoja labu gabalu, ietriekdamies aizsargbarjera ceļa otra puse. Ar pakausi ietriecies akmeni, viņš uz paris sekundem apdulla, tadeļ savu mērķi ieraudzīja bridi, kad Dauphin kabīni jau bija apņēmis necaurredzams mākonis un helikopters bīstami svaidijas gaisa, jo pilots bija zaudējis samaņu.

Kārvers manīja, ka no makoņa iznirst viens šāvējs, izgrīļojas pa atvērtajam durvīm un kūleņodams nāvējoši atsitas pret zemi. Viņa rīkli bija apdedzinājusi gāze, tadeļ kliedzieni neatskanēja.

Tad helikopters saka kusteties - Kārvers atskarta, ka tas virzās tieši virsU viņam. Bailes tūdaļ izklidinaja reiboni. Viņš pie- trausas kājās un metas begt. I lelikopters ietriecas viadukta viena pusē, atskanēja dzinēju kakofonija, metala švīkstoņa un akmeņu šņirksti - rotoru lāpstiņās sadrupa pret aizsargbarjeru, un akmens šķembas aizlidoja uz visam pusēm. Viens atsitās Karveram pret muguru - un viņš atkal pateicās veiksmei, kas pavadīja kopš aizskriešanas no degošās majas, ka nav novilcis bruņu vesti.

Helikopters vairs neturejās uz viadukta - vispirms tas slīdēja gar muri, bet pec tam iegāzās ieleja. Atskanēja briesmīgi krakšķi - lidaparats sagruva. Uz mirkli iestājās klusums, bet jau naka- majā atskanēja sprādziens un paradijas liesmas.

Aizskrējis uz to pašu vietu, kur bija stāvējis, Kārvers paņēma granatmeteju un iesvieda to leja valdošaja pekle. Pārliecinājies, ka apkart neviena nav, viņš to pašu izdarīja arī ar gazmasku. Tad Kārvers ieskatījās pulkstenī. Pusseši. Tatad vel bija pusotra stunda laika, lai nokļutu Antibas zemesragā, reģistrētos "Raga viesnīcā", ieietu dušā, pārģērbtos tīras dranas un sagatavotos tikties ar Aliksu.

Izklausījās lieliski.

72

Vašingtona, Kolumbijas apgabala, bija pusdivpadsmit diena. Viņi atkal bija Baltajā nama, Vudšeda apspriežu telpa. Leo Horei- bins gribēja uzzināt, kas sasniegts izmeklēšanā. Viss tika izstāstīts no paša sakuma - Keidija Džonsa paradīja Henrija Vona uzņemto Vermulena un Frančesko Rivas fotogrāfiju un izskaidroja, cik nozīmīga var but šo viru tikšanas. Toms Malvags izstastija par Vermulena maršrutu Eiropā un viņa personīgās sekretāres Merijas Lu Stoleres navi.

-   Ģeneraļa sekretāres Stoleres kundzes aizvietošanu ar Nata- liju Morleju saku detalizēti analizēt kopa ar Tedu Javorski. Varbūt jus varētu iepazīstināt ar šis analīzes rezultātiem.

Talak uzstājās Centrālās Izlūkošanas parvaldes darbinieks.

-    Protams. Pats galvenais secinājums ir šads: Natalija Morleja patiesība neeksistē. Tas ir izdomāts vārds. Ari leģenda ir pietiekami prasmīgi sagatavota, lai neradītu aizdomas darba deveja, kurš parbauda savas sekretāres pagatni. Ir dzimšanas apliecība, šķiršanas papīri, atsauksmes no iepriekšejiem darba devejiem, informācijā par kredītkartēm un ta tālāk. Taču pasaciņa izplēnēja, tiklīdz, sāku nopietni to petit. Tā saucamo viņas viru Stīvu Morleju atrast neizdevās. Pāra adreses Krievija un Šveice izrādījās nepareizas. Vel Morlejas jaunkundze uzdevusi Šveice reģistretas bankas C'ilvekre- sursu departamenta adresi, kura reiz strādājusi, taču izrādījās, ka šis numurs slēgts, bet banka par šadu darbinieci neviens neko nav dzirdējis. Tatad, ja ši sieviete nav Natalija Morleja, kas viņa ir? Ta kā viņa uzdevusies par krievieti, tur meklēju pirmām kartam. Da- lasa starptautiskas lidostas drošības dienesta novērošanas kameru ierakstos redzams, ka viņa ar Vermulenu dodas uz Parīzi. Uzņēmumus salidzinaju ar zināmo Valsts Drošības komitejas un Federālā Drošības dienesta operatīvo darbinieku portretiem.

Fkrana telpas talakaja gala paradijas fotogrāfijā.

-    FUk, ši ir "Natalija Morleja" pirms meneša F)alasa lidostā, bet šī…

Otru pusi ekrāna aizņēma vel kads foto. Abi attēli uzņemti ar daudzu gadu starpību, taču nepārprotami ta bija viena un ta pati sieviete.

-    …ir bijusi Valsts Drošības komitejas aģente Aleksandra Petrova. Trīsdesmit gadus veca. Dzimusi Fermas pilsēta, vairakus simtus judžu uz austrumiem no Maskavas, kur sākusi strādāt pirms deviņiem gadiem. Valsts Drošības komiteja viņu izmantoja mīlas afērās. Viņas specialitāte bija pavedināšana, savaldzinot ietekmīgus pusmuža vīriešus no rietumiem. Pēdējos piecos gados nekādas mums zināmās izlūkošanas aktivitatēs nav iesaistīta. Taču izskatās, ka viņa atgriezusies darba…

-   Vajadzētu saprast, ka tik pieredzējušu cilvēku ka Kurtu Vermulenu nevar tik viegli piemānīt, - 1 Ioreibins iebilda. - Vai mes esam viņu brīdinājuši par krāpšanu?

-   Nē, ser, - atbildēja Javorskis. - Gluži pretēji, es piedāvāju noskaidrot, kadeļ krievi uzņemušies risku iefiltreties Vermulena organizācija. Viņuprāt, ģenerālis ir šādas uzmanības vērts. Mes uzskatam, ka ģenerālis iesaistījies kāda projektā, kas saistīts ar miniatūrajiem atomieročiem. Saliekot šis divas lietas kopa, nona- kam pie krievu kodolkoferīšiem. Mums uzdots atrast šos koferīšus. Manuprat, tas ir pavediens, kuru tik ļoti esam gaidījuši.

-   Augsta debess, - novilka Horeibins. - Ko Vermulens tagad dara?

Javorskis saviebas.

-   Ta ir problēma. Mes nezinām. Mes neticam, ka viņš joprojām ir Roma. īrēto mašīnu viņš atstaja Leonardo da Vinči starp- tautiskaja lidosta, taču nav aizlidojis ne ar vienu mums zināmo komercreisu. Tapat nav informācijās, ka viņš nofraktējis kadu privāto lidmašīnu. Lai gan ir vel kāda iespeja. Da Vinči lidosta atrodas apdzīvota vieta ar nosaukumu Fjumičīno, apmēram astoņpadsmit judz.es ārpus pilsētas. Tā ir piekraste, turpat ir osta ar jahtu piestātni. Iespējams, viņš no Italijas aizbraucis pa juru.

-    Ko nozīme "iespejams"? - ieķērcās I Ioreibins. - Jus gribat teikt, ka ari to nezināt?

-     Nezinām, - atbildēja Javorskis. - Man nav resursu, lai to uzzinātu. Drošības nolūkos un ari politisku iemeslu deļ mūsu izmeklēšana piedalas ļoti maz. cilvēku. Ģenerālis Vermulens ir ievērojams kara veterāns, kurš nekad nav turēts aizdomas par likuma pārkāpumiem, nekad nav arestets vai apsūdzēts.

-   To es ļoti labi zinu, - izgrūda horeibins.

-    es uzskatu… Un domāju, ka izklāstu ari Toma domas… Ja gribam izvērst šo izmeklēšanu, jārēķinās ar nopietniem izdevumiem un politiskām sekām, tādēļ mums vajadzīga atļauja… no augšas.

horeibins jau grasijas kaut ko teikt, taču apravas, jo kads pie galda ieklepojas. Tas bija forma tērpts pulkvedis, kas parstāvēja Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas pārvaldi.

-Atvainojiet, ser… Iekams kads uzņemas šādu atbildību, jums jazina vēl kas. Šī informācijā kļuva svarīga tikai pēc tam, kad uzklausīju šīsdienas ziņojumus.

-    Ludzu.

-    Paldies. Ta saistīta ar bijušo Čehijas militārās izlūkošanas virsnieku Paveļu Novāku. Savulaik Novāks bija dubultaģents, strādaja musu laba. Pagajušonakt Novāks Vīnē nokrita no savas dzīvojamās majas jumta. Toms piemineja, ka ģenerālis Vermulens nesen bijis Vīnē. Nezinu, varbūt ta ir tikai sagadīšanas. Taču tolaik, kad Novāks iesaistijas Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvaldes darbība, Vermuleas bija viņa aizbildnis.

-   Svēta debess, - klusi norūca Toms Malvags. Lldziga murmināšana atskanēja visa telpa. Leo Horeibins apklusinaja klātesošos.

-   Paldies, pulkvedi, - viņš sacīja. - Es to visu ņemšu verā. Ja, Ted, es par to ziņošu augšam.

73

Semjuels Kārvers izbrauca no Lebaras pie I ,u un līkumoja pa lauku ceļiem dienvidaustrumu virziena no pilsētiņas, kamēr atrada kadu vietu, kur var nemanīti apstaties. Veikli parģerbies - ironiski, bet taja pašā uzvalka, kuru bija vilcis, lai ka Kenijs Vinters pusdienotu kopa ar Vermulenu -, viņš uzlika saulesbrilles un pēkšņi vairs nelīdzinājās trakajam, kas tikko ar granatmeteju sadragajis helikopteru.

No mašīnas bagāžnieka viņš paņēma rokassomu ar citām Vintera drebem un personīgās higiēnas piederumiem. Un vēl paķēra kannu ar acetonu, kas bija palicis pari pec paštaisītās bumbas sa- meistarošanas. Atvērto kannu viņš nolika uz šofera sedekļa. Virsu viņš novietoja mašīnas cigarešu piepipetaju. Tad aizvēra durvis un saka skriet. Nonācis apmēram divsimt metru attalumā no ceļa, viņš izdzirdēja sprādzienu - vispirms eksplodēja kanna, tad gandrīz pilna degvielas tvertne. Uz ceļa nebija neviena cilvēka, kas novērotu Karveru, kurš notīrīja putekļus, notrausa sviedrus no pieres un apmēram kilometru nosoļoja kajam līdz šosejai. Drīz pec tam viņš uzmeklēja " Tabakas bāru", kur pasutinaja glāzi le- dusauksta alus un izsauca taksometru. Tiklīdz viņš bija izdzēris alu, ielas mala apstājās taksometrs. Pusstundu vēlāk viņš stāvēja "Raga viesnīcas" numuriņa duša.

Nomazgājies viņš beidzot atvēra bagrata Baladzes koferi - lai redzētu, kādēļ vispār tik ļoti riskējis. Koferi atradās bruņa kartona mape - visnotaļ nobružāta, jo krievu valoda uzrakstītais nosaukums jau bija padzisis. Zīmogs joprojām bija neskarts. Vermulens bus priecīgs. Taču Kārvers nespēja iztēloties, ko ģenerālis cer ieraudzīt šaja noželojamaja birokrātu relikvija.

Nevaretu teikt, ka viņu tas intereseja. Prāts jau bija pievērsies Aliksai. Kārvers nopētīja sevi spoguli. Ņemot vera nesen pārdzīvoto, viņš neizskatījās nemaz tik slikti. Katra ziņa krietni labak neka taja pēdēja reize, kad Aliksa bija viņu redzejusi. Uzvilcis žaketi un sakartojis krekla apkaklīti, Kārvers jutas priecīgi satraukts ka bērns Ziemassvētku rīta, nevarot sagaidīt, kad varēs izsaiņot davanu.

Viņš ieskatījās pulksteni. Precīzi septiņi.

Ir laiks.

74

Bāra varēja ieiet tieši no viesnīcas foajē. Tā bija gara, smalka, balti krāsota telpa. Kārvers pamanīja foajē sēžam divus vīriešus; vēl viens staveja pie ieejas, bet ceturtais bija it ka neverigi atspiedies pret koka paneļiem klāto bara leti - melnadains subjekts skapja izmēra. Kārvers atskarta, ka tas ir Redins - vīrietis no Venēcija uzņemtas fotogrāfijās. Vermulens nebija ievērojis Karvera norādījumus un nosūtījis dažus muskuļotus vīrus pieskatīt kurjeru un paciņu, ko viņa saņems. To Kārvers jau bija paredzējis.

Aliksa sēdēja mīksta balta atpūtas krēsla pie galdiņa diviem. Viņai priekša atradas dzeltenu puķu pušķis neliela stikla glāzīte. Aliksa gaidīja viņu.

Dažas sekundes Kārvers uzkavējās durvis, lai Aliksa viņu pamana. Viņa izskatījās fantastiski - mugura nebija neka uzkrītoša. Tieši tadu viņš šo sievieti mīlēja.

Kaut kas Karveram nedeva mieru - kaut kas nebija kartībā. Taču ši doma izplēnēja, tiklīdz Aliksa izdzirdēja viņu nākam pa marmora grīdu un pacēla acis. Uz bridi viņas seju pārņēma… šausmas. Šoks. It ka butu ieraudzījusi spoku. It kā viņa būtu ne tikai pārsteigta, ka ieraudzījusi tieši šo cilvēku, bet parbijusies.

Viņa izmocīja smaidu.

Kārvers bija pieredzējis, cik labi Aliksa telo. Viņš bija redzējis, ka Aliksa izliekas un simulē. Taču nekad nebija redzējis neko tik neīstu ka šo smaidu.

Taču domāt par to nebija laika, jo Aliksa pieceļas un apskava Karveru kā senu draugu, noskūpstīja uz abiem vaigiem un iečukstēja ausi divus vārdus:

-    Noklausīšanās ierīces.

Viņi apsēdas. Kārvers nezinaja, kada izvertisies šī tikšanas, taču nekādi nebija gaidījis tik' briesmīgu neomulibas sajutu, mulsumu un spriedzi, kas tagad valdīja pie galdiņa.

-   Tatad… Natalija, - Kārvers iesaka, īpaši uzsverot sievietes vardu un atgādinot sev, ka pats tēlo Kenija Vintera lomu. Vermulens taču noklausījās šo sarunu. - Kāda ir dzīve kopa ar ģenerāli? Ceru, ka viņš tevi parak nenostradina…

-   Nebūt nenostradina… Patiesību sakot, es vairs ta īsti nestrādāju pie Kurta.

-   Tiešām? Viņš tevi atlaidis? - Draiskulīgo smaidu sejā un ķircinošo balss toni Karveram nevajadzēja tēlot.

-   Nē, - atbildēja Aliksa. Nakamie vardi izskanēja tik klusi, ka uz mirkli Kārvers jutas pārklausījies. - Viņš mani appreceja.

-    Ka ludzu…

-   Tagad mans vārds ir Natalija Vermulena. - Priecīgā intonācijā ļoti kontrastēja ar izmisumu viņas acīs. - Šaja pecpusdiena mes apprecejamies… Mus salaulaja Antibas mērs.

Karveram gribējās vemt. Šķita, ka viņam kads iegrūdis dakšiņu vēderā un nu virpina zarnas ka spageti makaronus. Taču viņam jaizliekas par Keniju Vinteru - bezkaislīgu zagli, kuram pilnīgi vienaldzīgas jeņķu ģeneraļa laulības ar seksīgo sekretāri, lai vecais varētu iebāzt roku viņas biksītes.

-   Apsveicu, dārgā, - Kārvers noteica un nopētīja gredzenu, kuru pirmaja acu uzmetienā pat nebija ieraudzījis. - Skaists akmens.

-    Paldies… Kenij.

-    Nevajag, darga. Ja ilgi plātīsies, man var uznākt vēlēšanās to nočiept.

Aliksa pieklājīgi ieķiķinajas.

-    Esmu pārliecinātā, ka tu ta nerīkosies.

Balss skanēja visnotaļ parasti, taču acis jautas lugums. Pēc ka? Pēc sapratnes? Piedošanas? Vai Karveram vajadzētu iejusties viņas ada un izprast radušās problēmas?

Viņa joprojām čaloja.

-   Velme reģistret laulību uznaca pēkšņi.

-    Pateicos, ka savu kāzu dienu velti man.

-    Es apsolīju Kurlam…

-   Un negribeji viņu sarUgtinat. Tavs ģenerālis ir varens puisis, vai ne? īpašs, ko?

-   ļa, viņš ir ļoti īpašs. - Tas bija teikts Vermulenam par labu, un nu Aliksa centas izskaidrot notikušo. - Mes esam pavadījuši kopa diezgan ilgu laiku, vairakas nedēļas, un es viņu labi esmu iepazinusi. Viņš ir lielisks cilvēks, ļoti laipns pret mani. Saproti, nesen uzzināju, ka miris kads man ļoti tuvs cilvēks, kuru es mīlēju. Kurts mani atbalstīja. l ika saprast, ka dzīvot joprojām ir vērts.

Pēkšņi Kārvers saprata, ko līdz šim bija tikai nojautis. Aliksa centās visu izskaidrot. Nevis likt saprast, ka briesmīga kļūda noteikti jalabo. Nē. Tagad viņam lika atgadinats: "Tu esi palicis pa- gatne."

Viņš jutas pazemots un sabradāts. Pratu pildīja dusmas un sāpes - šķita, ka spiediena rezultātā galvaskauss sašķidis, ja vien viņš neizdarīs kaut ko graujošu. Piemeram, nesašķaidis glazēs uz galda un neizsvaidis pudeles bara; neizvilks ieroci un nesāks šaudīties, lai visiem sapetu tapat ka viņam. Karveram gribējās nogalināt Aliksu. Gribēja atgūt šo sievieti. Viņš nezinaja, ko īsti grib… Tomēr viņam izdevās saglabat mieru un rīkoties profesionāli.

-Ja, šada attieksme ir ārkārtīgi svarīga… - Kārvers noteica. Ta viņš allaž atbildēja, kad juta emocionālās sāpes, ko vajadzēja apslapēt. - Bet varbūt es tev izstāstīšu, ko darīju pa to laiku, kamēr tu gatavojies precēties. Proti, esmu atradis kadu īpašumu, kura butu vērts ieguldīt. Pieļauju, ka tavs vecais butu ieinteresēts.

Aliksa spolēja tikpat labi ka viņš, tūdaļ spojot notēlot Nataliju Vermulenu - pārliecinātu turīga un ietekmīga cilvēka jauno sievu.

-   Tiešām? Izklausās aizraujoši. Vai vari man to paradīt?

-    NIem, paskaties…

Saņēmusi mapi, Aliksa izlasīja uzrakstu krievu valoda un nopētīja neskarto zīmogu, kura bija attēlots Svētā Georga krusts - simbols un svētais, kas kopīgs Gruzijai un Anglijai.

-Liekas, šis materials tiešam varētu ieinteresēt Kurtu, - viņa sacīja. - Es viņam piezvanīšu.

No somas izņēmusi telefonu, Aliksa nospieda atras zvanīšanas taustiņu.

-Sveiks, dārgais… - Smaidīdama un ķiķinadama, viņa klau- sijas Vermulena vārdos. - Jā, es ari to gaidu… Starp citu, te ir Vintera kungs. Viņš man kaut ko paradīja un doma, ka ari tevi tas varētu interesei. Varbūt iedot klausuli viņam?

-labs vakars, Vinter.

Pec Vermulena toņa varēja spriest, ka viņš nav dzirdējis Aliksas un Kārvera čukstus. Nekas neapliecināja augstpratibu, kada piemīt cilvēkam, kurš sakavis sāncensi. Tāpat nekas neliecināja par piekrāpta miļaka nedrošību. Ta bija lietišķa saruna.

-    Labvakar, ģenerāli, - Kārvers atbildēja. - Apsveicu! Jusu sieva noteikti ir neparasta sieviete… Pilna pārsteigumu.

Cik labi, ka vajadzēja tēlot Vinteru. Varēja neievērot pieklājībās normas.

-   Saņēmat naudu? Liksim beidzot punktu, lai miers.

Nauda bija parskaitita. Kārvera banka bija apstiprinājusi pusmiljona sterliņu mārciņu saņemšanu un tūdaļ pārskaitījusi to cita konta. Kārvers nepilnas nedeļas laika bija nopelnījis miljonu. Taču viņš labprat to zaudētu - tapat ka ikvienu peniju no visiem viņa kontiem dažādajas pasaules bankas -, ja vien butu iespeja atgriezties viesnīca paris stundas agrāk, pirms Aliksas ieiešanas mera kabineta. Tad viņa vel butu varējusi mainīt savu lēmumu.

Bet varbūt ari tagad nebija par veļu? Saņēmis Aliksas seju plaukstas, viņš ilgpilni ieskatijas reibinoši zilajas acīs un pielika lupas viņas ausij.

-    Nac man līdzi. Es tevi ludzu…

Viņa atravas. Kad viņa atkal pacēla acis, šķila, ka slarp abiem izaugusi caurspīdīga siena - it ka Kārvers butu cietumnieks, bet viņa atnakusi ciemos un apmeklētāju telpā abus šķir ložu necaurlaidīgs stikls.

-    bija prieks ar tevi atkal satikties, Kenij, - Aliksa teica.

briesmīgākais brīdis viņa mūžā - sirds salauzta, bet viņš nedrīkst bnvi paust savas jutas.

Aliksa raudzijas viņam tieši acis. Skatiens šķita teju bezkais- līgs.

-   Tagad man jāiet. Uz redzēšanos…

Izrādījās, ka sarunas laikā Vermulena viri ienākuši bara un nu apstāja Aliksu, kas izgaja no telpas. Kad Kārvers centas sekot, Re- dins aizšķērsoja durvis un neļāva viņam iziet.

-    Vecīt, tu nekur neiesi, - Redins bndinaja.

Redins bija liela auguma; balss atgadinaja beriju Vaitu23 , bet skatiens pauda pašpārliecinātību. Taču Kārvers jutās drošs, ka pieveiktu šo viru un mestos pakaļ Aliksai, kas jau izgaja no viesnīcas. bet kadeļ lai viņš ta rīkotos? Sakaut un nošaut varētu dučiem miesassargu - ta nebija problēma. Tas sākas ar Aliksu. Un nu viņa bija prom.

Apsedies Kārvers domāja par mašīnu, kas ārpuse gaidīja viņu un Aliksu. Viņa misija Lielbritānijas izlūkdienesta uzdevuma bija izgāzusies. I )okuments bija zudis. Džeks Grentems nebūt nejutīsies laimīgs. Taču tas Karveru tagad uztrauca vismazāk.

75

l'irms daudziem mēnešiem, juzdamas līdzvainīga slepkavība un šokēta par Kārvera acīmredzamo vienaldzību pret izdarīto, Aliksa bija nokliegusi:

-    Vai tu vispār nekad nedomā par to, ko esi izdarījis?!

Viņš atbildēja:

-   Nē, ja vien tas iespejams.

Kārvers neuzskatīja, ka jauztraucas par jau notikušām lietam, kuras nav iespējams mainīt. Viņš uzskatīja, ka ta var pratu zaudēt, tādēļ daudz labak domāt par "šeit" un "tagad". Kopa ar Re- dina vīriem braukdama prom no "Raga viesnīcas", Aliksa saka prātot par sarunu un saprata, - Kārvers kļūdās. Dažkart var mainīt pagatni. Dažkārt nav citas izvēlēs.

Tagad Aliksu satrauca apziņa, ka Semjuels Kārvers ir sveiks un vesels, bet Olgas Žukovskas paziņojums par viņa navi ir salti meli. Ari Aliksa pati meloja, likusi Karveram noticēt, ka vairs nemīl viņu. Reiba galva. Aliksa jutās samulsusi, nedroša, tik tikko apzinajas, ko runa. Viņu plosīja sāpes, ko pati bija nodarījusi Kār- veram. bet ta tam bija jabut.

Viņa saprata - ja butu devusi Karveram kaut niecīgāko cerību, viņš mēģinātu aizvest mīļoto sev līdzi. Tapat Aliksa saprata - jo atradas līdzās, kad Vermulens deva pavēlēs, - ka miesassargi nekavētos lietot nāvējošus ieročus pret cilvēku, kuru viņi uzskatīja par Keniju Vinteru. Bija četri miesassargi pret vienu Karveru. Viņš parsvara priekša vienmer atkapas, taču Aliksa nevareja pieļaut varbutibu, ka viņš zaudē. Reiz viņa jau bija pārdzīvojusi ši cilvēka navi. Otrreiz viņa to neizturetu, turklāt mocītu apziņa, ka pati bijusi šis bojāejas cēlonis.

bija jaatrod iespēja, ka paziņot Karveram patiesību - ka viņa allaž piederēs viņam, ka viņa noteikti atgriezīsies. Ja Kārvers to zinas, viņš gaidīs - par to Aliksa bija pārliecinātā.

Taču patlaban bija risināmā pavisam cita problēma. Šaja pēcpusdiena viņa bija solījusies Vermulenam. Zvērējusi mužigu uzticību. Tagad bija japierada, ka solījums tiek pildīts.

-   Viss kartība, V. kundze? - jautaja šoferis, pētīdams pasažieri atpakaļskata spoguli. - Ja atļausiet pateikt, jus izskatāties mazliet satriekta. Nevainojiet sevi, ka piedalaties šādas lietas. Tās var but diezgan satraucošas, ja nav pierasts.

-    Ta ir, - Aliksa nedomādama atbildēja. Viņa bija dzirdējusi tikai uzrunu "V. kundze". Un ta likās tik šokējoša, ka parejie vārdi atgadinaja tikai vārgu šļupstu. Viņa izmocīja smaidu un piebilda: - Ar mani viss kartība. Paldies.

-   Neuztraucieties, kundze. Aizvedīsim jus atpakaļ pie ģenerāļa sveiku un veselu, ta ka varēsiet izbaudīt kazu nakti. Saprotat, ko es gribu teikt?

Šoferi sauca par Maroni. Viņš veltīja Aliksai bezkaunīgu smaidu un piemiedza ar aci. Tad kļuva nopietns, gandrīz vai norupe- jies par to, ko nācās teikt talak.

-   Gribu, lai jus zinātu. Ir ļoti patīkami atkal redzēt ģenerāli tik laimīgu. Saprotiet, ka senajas labajas dienas. Un tas ir jusu deļ, kundze. Mes visi esam jums pateicīgi par to. Ja vien jums kaut kas vajadzīgs, tikai sakiet.

-   Paldies, Maroni kungs, - Aliksa sacīja. - Ļoti laipni no jUsu puses.

Viņš viegli palocīja galvu, it ka piedāvājums palīdzēt butu tikai nieks, taču Aliksa manīja, cik vīrietis jutas iepriecināts par to, ka kundze atcerējusies viņa vardu. Pēkšņi Aliksa ar rugtu ironiju atskarta, ka viņas virs pat nezina savas jaunās sievas īsto vardu. Viņš iemīlējies sievietē, kuru sauc Natalija. Un viņa - vismaz uz kādu laiku - bija kļuvusi par Nataliju Vermulenu.

Zinama mera tā bija vieglāk. Natālija nepazina Semjuelu Kārveru.

76

Mašīnā sodošais Lielbritānijas izlūkdienesta aģents beidzot sazvanīja štābu. Viņa priekšnieks tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem.

-    Dokumentu dabūji? - Grentems jautaja.

-   Diemžēl ne. Kārvers ta ari neizgaja no viesnīcas. Ta Petrova iznaca kopa ar vairakiem vīriešiem. Neizskatijas, ka tas bija piespiedu karta. Roka viņai bija aizzīmogota mape. Domāju, tieši to mēs ari meklojam.

-   Nolādēts! Kur tu tagad esi?

-   Izsekoju Petrovu. Viņa ir mašīna kopa ar vienu no Vermulena vīriem. Pārējie brauc busiņa tūdaļ aiz viņiem. Pag… Viņi griežas nost no ceļa, virzas uz Kannu Mandelje lidostu. To lielākoties izmanto privātās vai čartera lidmašīnas. Gribi, lai sekoju?

-   Protams. Ja viņa lido prom, man jazina lidmašīnas reisa numurs. Tad varēsim sekot tālāk.

Aģents beidza sarunu un iestūrēja lidostas kompleksa.

Savukart Grentems Londona sazvanīja Krievijas Federācijas vēstniecības kulluras atašeja palīgu. Normāli diplomāti un konsulārā dienesta pārstāvji darbadienu pēcpusdienas darbu beidz četros trīsdesmit, taču atašeja palīgs nebija normāls diplomāts. Ka Federālā Drošības dienesta rezidents Londona un savas valsts vecākais aģents Apvienotaja Karalistē viņš bija pieejams ikviena diennakts stunda.

- Koja, - iesaka Grentems, - izdari man kādu pakalpojumu. Sadabū man vaditaja vietnieces Žukovskas numuru, l'asaki, ka ta bus privāta saruna. Lieta ir ļoti svarīga abiem dienestiem. Jari- kojas nekavējoties.

77

Vermulena jahta izbrauca no Antibas trīsdesmit sešas stundas iepriekš un devās uz Dienviditaliju, taču pats viņš gaidīja savu sievu pie lidmašīnas, kas abus aizvedis līdz jahtai. Aliksa pie- skreja klat, apskava Kurtu un cieši piekļāvās, sajūtot vīrieša nepārprotamo uzbudinājumu. Viņa pacēla puspievērtas acis. Abu lupas pavēras un satikas negausīga skūpsta. Aliksu pārņēma viņa smarža, garša un pieskārieni.

Palaidis sievieti vaļa, Vermulens pieversas netālu stavošajiem vīriem.

-   Maroni.

-   ļa, ser!

-    Pasaki Redina kungam, ka nakamās piecpadsmit minūtes vīriem ir brīvas. Tad jaatgriežas un jastajas sardze pie šiem pakāpieniem. Lidmašīnā neviens nekāpj, iekams neesmu devis atļauju. Skaidrs?

-   Ja, ser! - Maroni plati pasmaidija.

Tad Vermulens pavadīja Aliksu lidmašīna. Šaurajā salona viņš ka atvainodamies pasmaidīja.

-    Laikam nav sevišķi romantiski. Šampanietis un ziedi gaida uz jahtas.

Viņa paliecas uz priekšu, ar lūpām noglastija Vermulena vaigu un iečuksteja viņam ausi: - Man vienalga.

Kurtam Vermulenam nebija ne jausmas, ka viņa tēlo.

78

Pirmā sajuta, kas par noma Karveru pēc Aliksas iziešanas no viesnīcas, bija bezgalīgs, sāpīgs tukšums, absolūta vientulība, dziļš bezdibenis vieta, kur savulaik mitusi viņas mīlestība. Otrās bija pēkšņas bailes. Viņš atcerējās doktora Gaizela brīdinājumu, ka traumējoša notikuma rezultātā iespejams atgriezties ellišķīgajā trakuma aizmirstība. Šoks, ka zaudēta Aliksa, reiz viņu bija izrāvis no slimības ķetnām. Ja šī sieviete atkal tiks zaudēta, vai gai- dams pretējs efekts?

Kārvers bija drosmīgs cilvēks. Nāvei acis skatījies neskaitamas reizes. Taču domas par neprata stāvokli un atlikušā mūža vadīšanu nebeidzama aizmiršanas apļa slazdā bija daudz, daudz, biedējošākas.

Pie velna! Jāiedzer.

Devies pie bara, Kārvers pasutinaja dubulto Johnny Walker viskiju. Tad viņš atcerejas pēdējo reizi, kad dzēris - kopa ar Aliksu, slepkavības nakti. Jeziņ, kapec viss atgadina Aliksu?

- Tatad neizdevās, ko?

Sievietes balss. Amerikāniete. Sēdēja dažu pēdu attāluma no bāra. Garie, mirdzošie mati bija biezi un tumši ka rūgtā šokolāde, tie krita pār pleciem un pieri, gandrīz aizsedzot spoži bruņas acis. Viņai bija augsti vaigu kauli, bet lupas nokrāsotās dzirkstoši sar- tas un spīdēja, it ka tikko butu nolaizītas. Kleita bija salikta ieloces uz viena pleca un ar diezgan dziju izgriezumu, lai atklatu iespaidīgas krūtis. Svārku daļa bija šķēlums līdz pat augšstilbam. Sieviete sēdēja uz bara krēsla. Sakrustoto kāju deļ redzams bija visnotaļ daudz.

Viņš veltīja sievietei vērtējošu skatienu - ta raugas ikviens vīrietis, apsverot ši piedāvājumā valdzinājumu un izvērtējot veiksmes procentu. It ka lasīdama Kārvera domas, sieviete pacēla kreiso roku, lai parādītu briljanta gredzenu uz zeltneša. Un tad vienaldzīgi paraustīja plecus

Šaja bridi Kārveram bija jasmejas. I.ikas, ka šaja vakara katra sastapta sieviete uzskata par pienākumu paradīt gredzenu. Šī gan nešķita tik uzticīga laulata ka iepriekšējā. Viņš pabīdīja savu glāzi tuvāk sievietei, novērtējot viņas izskatu. Svešiniece smaržoja lieliski - bagatigais, pikantais supersievietes aromats atgadinaja, cik sen viņš nav apmierinājis savas alkas. Iespējams, šī meiča remdēs iekāri. Varētu mazliet iedzert, restorānā juras krasta paēst vakariņas, visu nakti skalot viens otram smadzenes - varbūt sāpes izplēnēs. Ne visai pratiga atbilde salauztai sirdij, taču tā sitas ka neprātīgā.

-   Sveika, - viņš teica. - Mans vārds ir Semjuels Kārvers.

Viņa pacēla slaido roku ar garajiem, asinssarkanajiem nagiem.

-    Medelina Krosa. Priecājos iepazīties.

-    Hs arī, Medelina. Vai iepazīstināsiet mani ar Krosa kungu?

-    Pilnīgi noteikti ne.

-    Nesaki, ka viņš tevi pametis vienu šajā divainaja viesnīcā, sveša valsti! Izklausas bīstami.

Sieviete iesmejas.

-    bīstami kam?

-    Droši vien mums visiem trim.

Viņa nopētīja Karveru no galvas līdz kajam.

-    Ne. Izskatās, ka tu spētu tikt ar viņu gala.

-    Par to es nešaubos, - Kārvers atteica. - bet… Vai es varētu tikt gala ar tevi? Tads ir jautajums.

Muļķīgi. Viņi abi to zinaja. Taču tieši tas Karveram bija vajadzīgs, un varbūt viņai ari. Medelina bija liela meitene un pati varēja pieņemt lēmumus.

Kārvers pasutināja abiem dzērienus, un Medelina saka stāstīt par savu dzīvi.

Izrādījās, ka viņas virs kļuvis turīgs, pārdodot medicīnisko aprīkojumu. Viņa strādājusi par sekretāri slimnīca, kas bija viens no lielakajiem šis firmas klientiem. Meitene no boises pilsētiņas Ai- daho štata, desmit gadus nodzīvojusi Čikāgā, joprojām neprece- jusies, cīnījusies, lai savilktu galus kopa. Viņš aizvedis meiteni prom un ieslodzījis moderna maja Vinetkā; nu viņas vienīgais pienākums bija iepirkties, rotāties un tergat niekus kopa ar citam garlaicības maktam mietpilsonēm. I'atlaban viņi pavada bezbedigu atvaļinajumu Eiropa, un viņš devies uz kazino Kannas, atstajot sievieti tepat - glīti ģērbušos un gatavu piedzerties.

-    Kazino izklausas burvīgi. Kadeļ ari tu nebrauci? - Kārvers jautaja.

-Tici man, neka laba tur nav. Viņš visu nakti pavada pie bluck- jack galda un ladejas ikreiz, kad nav dabūjis Īsto karti. Un nekam citam viņš uzmanību nepieverš. Un nevienam citam ari ne.

-   Manuprāt, - Kārvers šķita sašutis, - vīrietim, kurš visu nakti pavada, skatoties kārtis, ja taja paša laika varētu skatīties uz tevi, jadodas pie psihiatra.

-Zini, ko? Es ari ta domāju, - Medelina atzinās. Abi saka smieties un paliecās viens otram tuvāk. Kārvers sajuta viņas plaukstu uz. sava ceļa. burvīgi liegs pieskāriens, kadu tikai sieviete var sniegt vīrietim.

-   Gribi kaut ko ieēst? - viņš jautaja.

Medelina ieskatījās Karveram tieši acīs.

-    Vispirms vajag ierosināt apetīti.

Kad Kārvers pamodas, saules gaisma plūda iekša pa logiem un pulkstenis uz galdiņa pie gultas radīja deviņi septiņpadsmit.

Uz galdiņa bija atstāta zīmīte ar telefona numuru un tekstu: "Ja kādreiz iegriezies Čikaga… Medija."

Tad viņš pamanīja telefona aparata mirgojam sarkanu lampiņu - droši vien pirmīt tas bija zvanījis un tadeļ viņš pamodies. Karvers paņēma klausuli un nospieda podziņu. Sadzirdējis pazīstamo nikno balsi, viņš saviebas.

-    Karver, sasodītais puišeli, te Grentems. Esmu foajē. Velcies leja, sliņķi tads, citādi es kāpšu augšā un izsperšu tas sasodītās durvis!

-   Nolādēts! - norūca Karvers un izlēca no gultas.

Klusa sestdiena

79

Karvers neuzskatīja, ka jāskrien, tiklīdz Grentems viņu pasaucis. Piecpadsmit minūtes viņš mazgajās un ģerbas, un tikai tad devas leja uz viesnīcas foajē. Bija vērts kavēties - kaut vai tadeļ, lai redzetu aizkaitinajumu Grentema seja. Pieiedams tuvāk, Kār- vers saprata, ka tas nav tikai aizkaitinajums - izlūkdienesta darbinieka parastā pašpārliecinātībā un pat augstpratiba bija zudusi, bet paradijies nekad agrāk neredzēts nervozs nemiers.

-    Kur ir mans dokuments? - Grentems izgrūda.

-Turpat, kur mana draudzene. Vermulena apskāvienos, - Karvers atbildēja, it ka viņu tas nemaz nesatrauktu. - Vai zināji, ka viņi apprecejušies?

Šai ziņai vajadzēja nogāzt Grentemu no kajam, taču efekts bija gluži pretejs. Grentema sejā paradijas pašapmierinats smaids un neslepts prieks, ka šoreiz Karvers ir vel dziļākos mēslos neka viņš.

-   Tev tas droši vien bija šoks.

-   Neliels, - Karvers atzina.

-Taču sevišķi apbēdināts tu neizskaties.

-    Kadu tu gribētu mani redzet? Piedzerušos vai noraudājušos?

-   Apmēram tadu.

-    Padomajis es atradu labaku alternatīvu. Skaistu sievieti. - Kārvers paraustīja plecus.

-    Un tu man pārmet neiejūtlbu?

-    Paklau, es mīlēju Aliksu. Tās bija patiesas jutas, varbūt vel tagad ir. Taču ar pinkšķēšanu tagad līdzēts nebUs. Es viņu aizmirsīšu un turpināšu dzīvot, cenšoties tureties no viņas pec iespējas talak.

Kārvers pratoja, vai vardi bija pārliecinošāki par viņa i/jutam. Acīmredzot ne - Grentema skatienā jautas absolūts skepticisms, bet tad šķita, ka viņam prātā iešāvusies kada doma.

-   Vai pirms došanās prom gribēsi iekost brokastis? Gribu, lai tu satiec kadu cilvēku. /

"Kas tad vel?" Kārvers domas novaidejas.

-    Piekriti vien, - Grentems neatlaidas. - Juras krasta ir viena izcila bufetite. Lielisks ediens, fantastisks skats… Es maksaju. Un domāju, ka tu uzreiz mainīsi domas, kad redzesi, kas pie tevis atlidojis.

Sekodams Grentemam pari foajē, Kārvers izgāja pa durvīm, kas veda uz, iespaidīgi mežainajiem viesnīcas dārziem. Kamēr viņš ga- ja pa taciņu uz juras pusi, prata atausa kada cenbiņa - un tā mudina ja uz tikšanos, kuru citkārt viņš bulu ignorējis. Un tad Kārvers atskarta, cik smieklīgi bijis kaut ko tadu vispār iedomāties. Pie galdiņa sēdēja vel kāda krieviete - ar īsi apgrieztiem melniem matiem, kas ieskava aukstas, bezpersoniskas objektivitātes pilnas acis.

Noradījis uz šo sievieti, G.rentems teica:

-   Vai drīkstu iepazīstināt ar Federālā Drošības dienesta vadīta ja vietnieci Zukovsku?

Smaidīdama vel dzedrak neka skatīdamas, viņa pastiepa roku.

-    Esiet sveicināts, Karvera kungs. JUs nogalinajat manu viru.

-    Mani izprovocēja, - viņš atbildēja un tikai tad atlaida roku.

Grentems pasutinaja kafiju, apelsīnu sulu un vairākas smalkmaizītes.

-    Fs droši vien paēdīšu kārtīgākās brokastis, - paziņoja Kārvers un atkal piecelās kajas. - šorīt jutos diezgan izsalcis.

Viņš nesteidzīgi tiesāja olu kulteni un kupinatu lasi, kraukšķīgas maizītes un norasojušas nesālītā Normandijas sviesta piciņas. Karvers ap/inati nesteidzās, jo zināja, ka abi galdabiedri vēlas saki sarunu. Tomēr beigu beigas viņš ierunājās pirmais. Tur nu neko nevareja darīt.

-   Vai jus viņai pateicāt, ka esmu miris? - Karvers jautaja Žu- kovskai.

-   Ja, es nokārtoju, ka viņa saņem tieši tadu informāciju, - at- klati pavēstīja krieviete, un viņas balsi nebija jaušams ne mulsums, ne atvainošanās.

-    Kapec?

Diemžēl Karveram bija jaatzist, ka šaja īsaja vārdā ir daudz vairak emociju, pat izmisuma, neka viņš bija domājis.

-    Praktisku apsvērumu deļ, - Žukovska nesatricināmi mierīgi atbildēja. - Jus nogalinājat cilvēku, kuru es sutiju jusu likvidēšanai, un tad jus aizbēgat no slimnīcas. Jus vairs nebijāt pacients, tadej jusu rēķinu apmaksāšanu vajadzēja partraukt. Bija iespējams, ka Petrova to uzzina, parbaudot savus finanšu dokumentus. Un dabiski viņa gribētu noskaidrot, kas noticis. Tadej es gluži vienkārši izmantoju gadījumu.

-    Bet viņa piekrita darbam tikai tadeļ, lai es paliktu dzīvs. Kādēļ viņa palika pie Vermulena, ja manis vairs nebija?

-    Pašsaglabašanās instinkts, - noteica Žukovska, it ka atbilde butu pati par sevi saprotama. - Aleksandra Petrova ir Federālā Drošības dienesta aģente un atrodas mana pakļautība. Viņa zina, ka ikviens aģents automatiski liek apsūdzēts dezertešana, ja aiziet no dienesta bez augstākstāvošā virsnieka atļaujas. Un ta- pat viņa zina, kads par šo pārkāpumu ir sods. Lai vai ka, Petrova varēja bnvi koncentrēties darbam ar Vermulenu.

-   Jus kļūdāties. Viņa ir koncentrejusies tik ļoti, ka pat apprece- jusies ar šo vīrieti. Viņa vairs nav ne jusu, ne mana. Viņa pieder Vermu lēnam.

Žukovska iemalkoja kafiju.

-    Domājāt? - viņa pajautāja. - Protams, ari es apsveru šadu iespēju, taču neesmu tik pārliecinātā. Mani aģenti laulību uzskata par visnotaļ noderīgu līdzekli viņu darbība. Un ari Petrova noteikti ta uzskata. Taču patlaban mani nomāc kas cits. Un ari jums par to vajadzētu uztraukties.

Nolikusi kafijas tasīti, Žukovska atkal palūkojas uz Karveru - beidzot skatiena jautas patiesas emocijas. Žukovska bija nikna.

-Jus, Karvera kungs, esat radījis daudz, problēmu. Jusu nozagtais dokuments ir Krievijas valsts īpašums. Apmēram pirms desmit nedēļām tas pazuda no kadas valdības iestādes. Vakar to butu atguvuši elementi, kas strada musu valsts laba, taču iejaucāties jus. Viņiem bija dotā pavele dokumentu iznicināt, lai tas nenonāktu nepareizajās rokas.

-    Dieva dej, kas tas par papīru?! - iesaucās Grentems.

-   Neliela izmēra atombumbu saraksts. Ari tas ir Krievijas valsts īpašums, kas pašreizējā bridi izvietots Eiropa un Ziemeļamerika, ka ari Dienvidamerika, Āzija un Austrālijā. Saraksta minēta bumbu atrašanās viela un detonešanas kodi, - drūmi skaitīja Žukovska.

Grentema seja zaudēja krāsu.

-   Cik daudz to bumbu ir?

-   Aptuveni simts.

-    Mans Dievs… Vai tās ir ari Apvienotaja Karaliste?

Neteikdama ne vārda, Žukovska vērās sarunu biedra.

-   Un tas visas minētas šaja saraksta… - turpinaja Grentems.

-Ja. Turklāt, pateicoties Kārvera kungam, tagad saraksts ir Vermulena rokas.

Kārvers saviebas, skaidri apzinadamies, ka radikali jamaina prioritāšu saraksts.

-    Uz kurieni Vermulens devas? - viņš jautaja.

Šķita, ka Grentems jutas atvieglots, jo var atbildēt vismaz uz šo jautajumu.

-   Atgriezies uz jahtas. Pa nakti ta bija noenkurota Itālijas dienvidu piekraste netālu no Redžo di Kalabrijas. Ceļa uz austrumiem ta devas pirms saullēkta. Drīz vien mes viņus pazaudējam no satelītu redzesloka.

-   Jums vismaz ir satelīti, - greizi novilka Žukovska.

-   Tā jahta atkal jaatrod, - sacīja Karvers. - Nosūti turp dažus manus biedrus no desantnieku laikiem vai kadu no jusu "spec- naza" puišiem. Viņi noteikti tiks uz klaja. Paņemiet dokumentu, un viss kartība.

Uz Grentemu tas neatstāja nekādu iespaidu.

-    Nē, Karver, tada gadījuma izcelsies milzīgs diplomātisks skandals, un amerikaņi sāks trakot, jo tas bus neatļauts uzbrukums juras transporta līdzeklim, kas pieder cienījamam, ietekmīgam Savienoto Valstu pilsonim un ko izmanto cits pilsonis, sa- vukart Italijas valdība centīsies izlemt, vai to uzskatīt par karadarbības sakšanu viņu teritoriālajos ūdeņos.

-.labi. Kurš ir tas otrais pilsonis? - Karvers neatlaidas.

-    Ka, ludzu?

-    Kurš ir tas Savienoto Valstu pilsonis, kam pieder jahta? Redziet, šķiet savadi, ka Vermuleas ta var šķiesties ar naudu. Ja vien viņš nav ticis pie krājumiem pec aiziešanas no militārā dienesta, tad noteikti ir kads, kurš Vermulenu atbalsta finansiali. Ja ta nav Savienoto Valstu valdība, varbūt tas ir cilvēks, kam pieder jahta. Kas viņš ir?

-    Kads puisis no Teksasas vārdā Makabs, - nepacietīgi attrauca Grentems, nesaprazdams šī jautajuma nozīmību. - Nopelnījis ar naftu un raktuvēm. Jahta pieder vienai no viņa daudzajam korporācijām. Taču nedomāju, ka viņu interese bumbas. Tas cilvēks ir uz īsta ceļa atgriezies kristietis, pirms dažiem gadiem uzstājās ar dramatisku runu un laiku ziedo filantropijai un labdarīgiem mērķiem.

Karvers aprauti, neticīgi iesmejas.

-   Makabs… Veilons Makabs?

-Ja. Tu viņu pazīsti?

-   Musu ceļi ir krustojušies.

-    Un viņš ir izdzīvojis? Neticami.

-   Unikāli. Tā medz gadīties. Vienu gan es varu teikt par Veilo- nu Makabu - man vienalga, cik ļoti viņš pārvērties; manas acis viņš joprojām ir nelietis. Un punkts. Lai kas viņam darams kopa ar Vermulenu, labdarīgs mērķis tas nav noteikti… - Kārvers sarauca pieri. Mozaīkas gabaliņi pamazām veidoja vienotu attēlu. - Pag, tu teici, ka jahta dodas uz austrumiem… Tātad uz Jonijas juru un pec tam uz Adrijas jūru, Dienvidslāvijas virzienā. Viņš stāstīja, ka tieši tur islama radikaļi izvēlējušies apmešanas vietas, lai bruģētu ceļu uz rietumiem. - Tad Kārvers paskatijas uz Žukovsku. - Vai tas bumbas ir ari Dienvidslāvija?

-   Iespējams. Es nedrīkstu atbildēt uz šo jautajumu, - krieviete sacīja, sašutusi par tik atklatu, nekaunīgu izprašņašanu.

Kārvers pasmaidīja. Bija jūtams, ka spēka samērs ap galdiņu sāk sliekties viņa virzienā.

-    Domāju, ka drīkstat gan. Ari jūs esat tikpat dziļi kā mes. Ne tikai jusu organizacija vai visa valsts, bet tieši jus personīgi. Jūs nosūtījāt tos puišus helikoptera, lai viņi sadabū dokumentu, bet nu nabadziņi gruzd šaura aizā. Kļūda jalabo, un tādēļ jus esat šeit. Un jus… - Kārvers pieversas C.rentemam. - Ja Baltaja namā kads uzzinās, kuru esat izmantojis netīra darba veikšanai un ka mēs satikāmies, nebūs labi. Kas attiecas uz. mani… Es Vermulenam to dokumentu sadabuju. Turklāt esmu pārliecināts, ka Makaba reliģiskās pārvērtībās sakritušas ar dienu, kad viņš brīnumaina karta izdzīvoja pēc lidmašīnas katastrofas Jukonas mežonīgajos apgabalos. Ari tas bija mans darbiņš. Mēs visi esam viena laivā, patīk jums tas vai nepatīk, tadeļ atbildiet uz jautajumu: Dienvidslāvijā?

Viņš bija minējis uz labu laimi, bet izskatijas, ka Žukovska negrasās iebilst. Tatad viņam taisnība: varenā drošības dienesta va- dītaja vietniece bija nonākusi grūta stāvokli un nedrīkstēja sūdzēties.

-    Divas, - viņa beidzot izgrūda. - Viena Belgradas centra, bet otra netālu no Trepkas kalnrūpniecības kompleksa. Tā ir pati vērtīgākā dabisko resursu ieguves vieta visā Dienvidslāvijā. No turienes nak svins, cinks, varš, zelts un sudrabs - ideāls ekonomiskās sabotāžas mērķis.

Grentems klusēdams palocīja galvu, it ka piekristu, ka šajas vietās tiešam varētu atrasties kodolieroči. Viņš nejautaja, ka Valsts

Drošības komiteja zina, kur atrodas ieroči, kurus par pazudušiem uzskata visas pārējās Krievijas militārās un valdības iestādes. Viņam noteikti nebija vajadzīgas lekcijas par informācijās slēpšanu no drošības dienestu politiskajiem saimniekiem.

-    Kur tas ir? - jautaja Karvers.

-    Kosova, - Grentems pasteidzas atbildēt pirms Žukovskas.

-   Un tieši tur, Vermulenaprat, islāma teroristi veļas izraisīt pilsoņu karu. Jēziņ, vai tas pustrakais viltnieks grasās apgadat viņus ar kodolieročiem? Tad jau sāksies īsts karš!

-   Personīgi es nedarītu neko tik acīmredzamu… - iebilda Žukovska.

-   Maņu operācijā? - Grentems jautājoši palūkojas krieviete.

-    Ja, - viņa sacīja. - Man ta šķiet. Daudz prātīgāk ir likt pasaulei noticēt, ka teroristiem ir bumba. Mes domājām līdzīgi… Bet Vermulens? Viņam ir izlūka pieredze… Jā, tas ir iespejams. Bet ka viņu apturēt? Ta ir problēma.

-    Nogādājiet mani Trepka, - paziņoja Kārvers. - Tas ir musu vienīgais pavediens. Raudzīsim, ko varu izdarīt.

-   Jus vienu pašu? - parjautāja Žukovska.

-   Jums ir vel kads uzticams cilvēks?

80

Viss izdevās lieliski. Aliksa Petrova bija labi apmacita aģente, kas pavedinaja, krapa un pat nogalinaja bīstamus vīriešus. Taču Natalija Vermulena bija nevainīga privātsekretāre, kas tikko ap- precejusies ar savu priekšnieku un kuras virs uzskatīja par savu pienākumu sargat sievu, nepakļaut viņu briesmām. Tadeļ viņa neuzdrošinājās iebilst, kad viņi agra rīta gaisma, kas atspīdēja no okeana, gulēja jahtas saimnieka gulta - Aliksas galva uz Kurta krūtīm, roka uz viņa pleca - un Vermulens teica:

-   Šovakar tu nevarēsi doties mums līdzi.

-   Saprotu, - Aliksa atbildēja. - Tikai… Es gribu but kopa ar tevi. Un nespeju neko sev padarīt.

Viņas acis riesās asaras. Mirkšķinādama Aliksa secinaja, ka vismaz tas ir īstas. Viņai patiešam gribējās raudat - pat tad, ja nācās melot par iemeslu.

Vermulens juta, kā notrīs sievas skropstas.

-   bus jau labi, - viņš teica, aplicis roku sievietei un piekļavis viņu sev klāt. - Es daudz esmu domājis par turpmāko. Man ir dažas trakas vēlmes, taču mani plāni ir daudz vienkāršāki un drošāki.

bija skaidri nojaušams, kā viņš apkopo domas, saņem drosmi, lai runātu talak - ta medz rīkoties vīrieši, kad jasaka personiskas lietas, jabut atklatam, jākļūst ievainojamam.

Emociju pilna balsi viņš turpināja:

-   Tagad, kad esmu atradis tevi, manai dzīvei atkal ir mērķis. Šķiet, uz kadu laiku to biju pazaudējis. Tas ietekmeja manu domāšanas veidu, padarīja vai traku. Bet tagad ir citādi. Man vel ir šadas tadas darīšanas, svarīgas lietas. Taču es tevi pārāk milu, lai muļķīgi riskētu… - Vermulens dzīvespriecīgi pasmaidīja, saskatījies ar Aliksu, kas tobrīd pacēla galvu. - Bet šis ir prātīgs risks, ir vērts to uzņemties.

-   Es sāku baidīties, jo nezinu, kas ar tevi notiek, - Aliksa iebilda.

-   Tā notiek, ja esi apprecejusi karavīru, lai arī bijušo. Ir grūti palikt mājās un nezināt, vai iemīļotais vēl ir dzīvs.

-    Kā Eimija ar to lika galā?

-   Nezinu. Kad devos uz Vjetnamu, mes vel bijām bērni. Viņai likko bija palicis divdesmit viens, pirms manas aizbraukšanas sarīkojam pamatīgu ballīti. Daudzo gadu laikā viņa neskaitāmas reizes bija palikusi viena. Saproti, viņa nekad nežēlojās… Ak Dievs, es negribēju… Es jus nesalīdzinu…

Aliksa iedrošinoši paspieda Vermulena plecu.

-   Neuztraucies, es taču pali pieminēju Eimiju. Es priecājos, ka tu viņu atceries ar mīlestību. Tas apstiprina, ka esi labs cilvēks.

Sakustoties Vermulens pacēla roku, ar kuru bija apskavis sievieti. Aliksa noslīdēja no viņa krūtīm un atgulas uz muguras. Tagad viņš bija virspusē, piespiedis muti viņas lupām, bet ar celi tik spēcīgi meģinaja pavērt maigos augšstilbus, ka Aliksa nespe- ja pretoties. Apvijusi kajas vīrieša viduklim, viņa piekļāvās cieši klal Vermulena augumam.

Kad viņi saka mīlēties, Aliksa pasmaidīja. 1 aime bija tikpat īsta ka pirmītējas asaras, taču ari šoreiz iemesls bija tāds, kādu Vermulens pat iedomāties nevareja.

Šonakt viņa uz jahtas paliks viena. Un tā varētu but iespeja aizbēgt.

81

Kārvers kļūdījās. Grentems varēja izsaukt papildspēkus. Un viņš tos izsauca. Šo operāciju paturēt slepenība vairs nebija nekādu cerību - uz speles bija likts parak daudz. Taču informācijā bija jaizplata uzmanīgi. Kā visiem vecākajiem aģentiem Lielbritānijas izlūkdienesta, Grentemam bija draudzīgas attiecības ar ko lēģiem Centralaja Izlūkošanas parvalde. Kamēr Kārvers uzkavējas augšstava un vaca mantas, Grentems izgaja ara, lai apdomatu iespējas, bija vajadzīgs kads, kam varētu pietiekami uzticēties personīgi, bez oficiālām formalitatem.

Tedu Javorski no miega izrava līdzās gultai zvanošais telefons. Pastiepis roku arā no segas, viņš pagraba klausuli. Izberzējis acis, viņš meģinaja noteikt, kas zvana.

-   Džek, sveiks… - Javorskis norūca. - Sasodīts, vai tu zini, cik ir pulkstenis?

-   Mazliet pari četriem, bet es nevaru gaidīt. Vai līnija ir droša?

-   Protams. Pie velna, kas noticis?

-   Lsam saņēmuši informāciju… uzdUrušies tai… Par vienu no taviem cilvekiem, bijušo armijas ģenerāli Kurtu Vermulenu.

Javorskis jau kapa ara no gultas, uzskatīdams, ka jaruna kada vientuļākā vieta. Ar plaukstu aizklajis klausuli, viņš čukstus uzrunāja sievu, kas tikko bija pamodusies un samiegojusies skatījās vira: - Viss kartība, guli vien. - Un tad viņš atkal pieversās Grentemam. - Kas ta par informāciju?

-   Nav tik vienkārši. Galvenais ir, luk, kas. Pagajušaja nakti Vermulens ieguva dokumentu, kura noradīta vairāk neka simts padomju atombumbu precīza atrašanas vieta un detonēšanas kodi.

" -Ko?!

-   Esi taču dzirdējis par tiem leģendārajiem kodolkofenšiem? Izradās, ka ta nemaz nav leģenda. Tie patiešām eksiste. Vermulens zina, kur tos meklet, un mes domājām, ka viņš saks rīkoties jau nakamo divdesmit četru stundu laikā.

Javorskis apstajas gaiteni ka iemiets un klusi iesvilpās.

-Augstais Dievs, viņai taisnība…

-    Ka, ludzu?

-     Kads man teica… - Javorskis atbildēja un atsāka iešanu. -Teiksim tā, man tas nav nekāds dižais pārsteigums.

Grentems izklausijas aizkaitinats:

-Tātad tu zini arī par Makabu?

-    Labi, pieķeri mani.

-    Veilons Makabs. l iels dūzis no Teksasas, kristiešu fundamentālists.

-   Ja, tadu vardu esmu dzirdējis… Kas ir? - Javorskis bija nonācis līdz mājas kabinetam un, klausoties Grentema atbildi, atkrita krēsla aiz rakstamgalda.

-    īsti nezinu. Lai kas an Vcrmulenam prāta, aiz ta stāv Makabs. Patlaban Vermulens atrodas kaut kur Adrijas jurā, uz Ma- kaba jahtas. Un mes domājām, ka viņš dodas uz Kosovu. Viena no bumbām ir tur.

-    Ka tu zini?

-   Man ir draugi Maskava. Izrādās, ka ši ir Valsts Drošības komitejas operācija. Daži viņu cilvēki visu zina. Varu saderet, ka viņiem ir tā saraksta kopija, tikai nav velēšanas izpaust šo informāciju pat savai valdībai. I.abak butu aprunāties par šo lietu Balta ja nama. Kadam vajadzētu piezvanīt uz Kremli, pamudinat piespiest Federālā Drošības dienesta vadību iedot to sarakstu. Pateikt, ka ši ir pedeja iespēja visu paturēt slepenībā un preteja gadījuma viss naks gaisma. Man ir nelāga priekšnojauta, ka musu valstis ir ka piebāztas ar tam sasodītajam bumbām.

-    Ja… - novilka Javorskis, bnvaja roka spaidīdams gumijas bumbiņu.

-    Izklausas, ka mani vardi tevi nebūt nav ieinteresējuši.

-    Ne, ne, Džek, mani tas patiešam interesē. Goda vārds, bet man ši ziņa tiešam nav nekāds pārsteigums.

-   Ko? Tu ari par to zināji? /

-   Ta gan…

-   Un kad tu grasījies par šim briesmām informēt savu tuvāko līdzgaitnieku?

-    Kad butu noskaidrojuši, kas tas īsti ir par briesmām.

-   Tagad tu zini.

-Ja. Un mes noteikti rīkosimies.

-   Bet neaizmirsti informēt ari mani, - sarkastiski piebilda (Iren- tems.

-    Neuztraucies, Džek. Diena tikko sākusies. Mums vēl bus laiks aprunaties. bUs ellišķīgi daudz jaruna.

Javorskis nolika klausuli un tad uzgrieza kadu numuru. Pēkšņi viņa attieksme vairs nebija tik vienaldzīga.

Pēc saullēkta bija pagajusi tikai kada stunda, kad Keidija Džon- sa ieradas Endrūsa Gaisa speķu bāze. Viņu bija pamodinājuši neatlaidīgi klauvējieni pie Vašingtonas viesnīcas istabas durvīm. Izkūņojusies no gultas, viņa devās tas atvērt. Actiņā bija redzams vīrietis militārā formastērpā. Neattaisījusi ķēdi, Keidija pavēra durvis.

-    Kas noticis? - viņa noprasīja.

-    Doktore Ketlina Daiena Džonsa?

-   Mja… Kas jus esat?

Vīrietis pastiepa savu Juras kājnieku kapteiņa apliecību.

-   Vai drīkstu ieiet, kundze?

Keidija vilcinājās un knibinaja ķēdi, nezinadama, vai uzticoties svešiniekam. Taču apliecība izskatījās īsta. Atvērusi durvis, viņa atkapas. Aizdomas izplēnēja, taču Keidiju parņema dusmas, ka svešais viņu redz bez pienācīgā apģērba, neķemmetiem matiem, nesakoptu seju un nekārtīgā istaba.

-    Paldies, kundze, - sacīja kapteinis. - Jums tūdaļ jāsagatavojas prombraukšanai. Leja gaida mašīna, kas aizvedis jus uz. En- drusa bazi. Tur kāpsiet lidmašīna. Precīzu lidojuma mērķi pateikt nevaru, taču esmu pilnvarots paziņot, ka tas ir Eiropa. Jums ieteicams paņemt visu nepieciešamo divu vai trīs dienu ceļojumam, turklāt paredzams darbs lauka.

-    Bet… - Keidija pēkšņi apravas. Viņa jau gribēja teikt: "Man nav piemērota apģērba." Tomēr izdabūja par lupām ko citu. - Mans ekipējums atrodas Ņumeksika.

-    Domāju, ka viss nepieciešamais jums būs sagādats, kundze. Bet tagad tiešam jāpasteidzas. Es jus atstāšu vienu un gaidīšu āra pie galvenas ieejas. Piecas minūtes, ja?

Nenogaidījis atbildi, kapteinis izgaja no istabas. Viņam šķita, ka sieviete var piecas minūtēs nomazgāties, apģērbties, sakopt seju un sakravat mantas.

Tikai vīrietis var but tik stulbs.

Javorskis lika Tomam Malvagam atlikt visus nedēļas nogales plānus.

-    Vai l loreibins par to zina? - jautaja Malvags, tiklīdz viņam bija izstāstīts par Vermulenu un Veilonu Makabu.

-   Uzzinās. Bet tu taču pazīsti Horeibinu, Tom. Viņš pat pakaļu nenoslauka, iekams nav apsvēris, ka tas ietekmes prezidenta reitingu. Mes nedrīkstam gaidīt, kamēr viņš izdomas pareizo gājienu. Mums jānoskaidro, ko perina Makabs. Nekavējoties jānoskaidro.

-   Saprotu.

Eederalais Izmeklēšanas birojs neatšķiras no citam organizācijām - puspiecos svētdienas rīta sevišķi žirgti tas nedarbojas.

Aģenti neleca ara no gultam un jau minūti pec Malvāga zvana nesedēja mašīnas. Cilvēki bija jāuzmeklē, japamodina, jāinformē - gan Biroja darbinieki, gan viņu aptaujajamie. Pāris stundas pa- gaja, iekams iegūta informācijā nonaca līdz Malvagam.

Savukart Eiropa un Tuvajos Austrumos diena jau ritēja pilna spara. Pat Pentagona priekšniecība atbildēja samiegojusies, kad piezvanīja Javorskis, kura viri un sievas jau atradas notikuma vietā un bija gatavi rīkoties.

82

Adrijas jura bija pusdienlaiks. Pēdējo triju stundu laikā Vermulens nepārtraukti konsultējās ar savu palīgu Markusu Redinu - sarakstā minētas ziņas tika pārvērstās praktiski lietojama informācijā. Jahtas komunikāciju sistēmas lejupieladēja kartes un plānus. Tika zvanīts cilvekiem, ko ieteicis Pāvels Novāks un holandietis Džonijs KUlhass.

Lielajā salona viņi bija deviņi: Vermulens, Aliksa, itāliešu zinātnieks Frenkijs Riva, Markuss Redins un pieci padotie viri. Telpu parmeklēja - noklausīšanās ierīču nebija - un viena gala tika uzstādīts ekrāns. Pie tā staveja Vermulens ar talvadibas pulti rokā. Viņš jau gribēja sākt, kad pie durvīm atskanēja godbijīgs klauvējiens un paradījās stjuarts.

-    Piedodiet par traucējumu, ģenerāli, taču kapteinis doma, ka jus varētu vēleties atspirdzinājumus. Man ir kafija, sulas, smalkmaizītes.

Vermulens jau grasijas atteikties no piedāvājumā, bet tad pamanīja atdzīvojušas Redina vīru sejas - karavīri bija gatavi pieņemt edienu un dzērienu jebkura diennakts stunda.

-    Protams, nesiet iekšā, - Vermulens atvēlēja.

Stjuarts iestūma ratiņus ar kārdinošām uzkodām, kuru aroma- tu dzenaja svaigi varitas kafijas smarža. Nākamajas minūtēs tika lieta kafija un pildīti šķīvji.

-   Visi gatavi? - Vermulens beidzot pajautaja. - Tatad, džentlmeņi, izstāstīšu jums par šo uzdevumu. Tas, ko mes šovakar darīsim, var mainīt vēsturēs gaitu. Mums radusies izdevība raidīt pamatīgu triecienu nevis pret vienu, bet diviem varenākajiem speķiem - atomieročiem un starptautisko terorismu. I,uk, ka mes to izdarīsim.

Nospiedis talvadibas pults pogu, Vermuleas ekrana paradīja kadas teritorijas karti - kontūra atgadinaja neregulāru dimantu, kas platakaja vieta sasniedz simts jūdzes.

-    Ta ir Kosovas province kas patlaban ir Dienvidslāvijas Federatīvas Republikas sastavdaļa. Ta ir iekšzeme, apmēram astoņdesmit jūdzes uz rietumiem no Adrijas juras krasta. Tur sācies pilsoņu karš starp iedzīvotāju vairakumu, tas ir, etniskajiem albaņiem un mazakumu, tas ir, serbiem. Albānijā atrodas pie Kosovas dienvidrietumu robežas, savukart Serbija ir uz ziemeļaustrumiem. īsos vārdos sakot, serbi ilgus gadus valdījuši par albaņiem, un albaņiem tas nepatīk. Viņi grib pasludinat Kosovu par neatkarīgu valsti. Serbi to neveļas pieļaut. Kada tam saistība ar mums? Ļoti vienkāršā. Albāņu jautajumu cenšas izmantot islāma teroristi, tapat ka brīvības ideju savulaik Afganistana. Šie teroristi darbojas visā pasaule un apdraud Savienotas Valstis, lai gan musu valdība nolēmusi šos draudus ignorēt. Un šis briesmas ir vel lielākās tādēļ, ka Kosova atrodas neliela izmēra atombumba, kuru tur pirms desmit vai vairak gadiem atstajuši krievi. Tā atrodas koferīti un netiek apsargata, it ka gaidītu savu jauno saimnieku. Mes nedrīkstam pieļaut, ka bumba nonāk teroristu rokas. Un šis jaunais saimnieks būsim mēs.

-    Svēta debess, - nomurminaja Maroni. - Tagad es saprotu, kadeļ mums tik labi maksa.

Vermulens izklāstīja operācijas gaitu. Veļu pecpusdienā viņi jura satiks kadu zvejnieku laivu, kas atvedīs nepieciešamos ieročus. Tad jahta iepeldes Horvatijas teritoriālajos ūdeņos un noenkurosies līci netālu no Molunatas ciemata Horvatijas dienvidos, tieši uz robežas ar dienvidslāvu provinci Melnkalni. Krēslas stunda, apmēram deviņpadsmitos trīsdesmit, ta dosies krasta virziena un satiks pavadoni. Bus sagadats transports, lai aizvestu cilvēkus līdz simt divdesmit piecas jūdzes attalo galamērķi, proti, Zvečanas svina kausetavas galveno administrācijas eku. Ši kau- sētava daļēji atrodas Trepkas kalnrūpniecības kompleksa teritorija Kosovas ziemeļos, kur meklējama bumba. Redins ar savu komandu stāvēs sardze, savukart Riva ar spektrometru atklās bumbas atrašanās vietu.

Tiklīdz ta bus atrasta, Vermulens ierakstīs video īsu paziņojumu - pastāstīs, ko un kur atradis. Viņš noradīs uz briesmām, kadas pasaules drošībai var sagadat starptautiskais terorisms nāvējošā kombinācijā ar neapsargatu kodolkoferiti. Pēc tam bumba Rivas ciešā uzraudzība tiks nogādātā līdz viņu transporta līdzekļiem. Tad bus jānobrauc sešdesmit jūdzes uz dienvidaustrumiem - kaimiņu Maķedonijas virzienā, kur izvietoti NATO spēki. Pēdējas jūdzes, iespējams, bus jāveic kajam, lai izvairītos no robežsargiem. Tiklīdz videoieraksts nonāks pie medijiem, bumba līdz ar papildu informāciju tiks nodota citās rokas.

Paveries visapkart, Vermulens ieskatijas katram vīram acīs.

- Uzskatu, ka pec paziņojuma izplatīšanas pasaules medijos un pierādījumu iesniegšanas Savienoto Valstu valdībai tiks izdarītas divas lietas. Pirmkārt, tiks pieliktas milzīgas pulēs, lai atrastu pārējos kodolkoferišus. Otrkārt, mediju un Amerikas tautas - pie velna, visu pasaules iedzīvotāju - reakcija piespiedīs musu politiķus pamosties un sakt rīkoties, lai pasargātu mus no globālā terora. Ja izdosies tagad apturēt islama ekstrēmistus, pasaule kļus daudz drošākā musu ģimenēm, kaimiņiem, ikvienam cilvēkam. Ja neizdosies, tad es patiešām sakšu bažīties par musu nākotni. Džentlmeņi, - Vermulens turpinaja, - pamatos šī operācijā ir ļoti vienkāršā. Ir janobrauc īsaka distance neka no bostonas hdz Ņujorkai. Mums jāuzmanas no serbiem vai Kosovas Atbrīvošanas armijas vienībām un jaizvairas no policijas vai militārajiem posteņiem, ļa būsim piesardzīgi, nevajadzēs iesaistīties bruņota sadursme. Bumba pati ir droša iepakojuma. Ja nav ievadīts deto- nācijās kods, ta neeksplodes. Ari bīstamo radiaciju nei/staros. Tagad atpūtieties, izgulieties. Mums priekša gara nakts.

Uz tiltiņa kapteinis sazinajas ar privātu lidmašīnu, kas pirms divām stundām bija pacelusies no Sanantonio un lidoja ziemeļrietumu virziena.

-    Vai sapratat, ser? - viņš jautaja.

-    Protams, kapteini, katru vardu. Kā jus to paveicat? Manu- prat, Vermulens ir pietiekami gudrs, lai pārliecinātos, ka noklausīšanas ierīču nav. /

-   Tieši ta, ser. Pirms sapulces telpa tika parmekleta. Bet mes viņam piedāvājām atspirdzinājumus un noklausīšanās ierīci iemontejam kafijas kannas vaciņa. Spīdoši. Vēlāk atkal piezvanīšu, jo man vēlreiz bus vajadzīga jusu palīdzība.

-Ja, ser, gaidīšu.

Veilons Makabs atslīga krēsla. Apmierinājums bija tik dziļš, ka teju nomaca negantas sāpes, ko izraisīja audzēji un kas pamazām eda ķermeni no iekšpuses. Pēc dažam minūtēm viņš piezvanīs uz Belgradu Dusanam Dārko un nodos informāciju, kas puisim bus vajadzīga, lai pārtvertu Vermulenu un nolaupītu bumbu. Uzbrukums bus nevainojams. Makabam bumba bija vajadzīga neskarta, bet Vermulens - dzīvs. Arī doktors Frančesko Riva bija vajadzīgs pie pilna prata. Tiklīdz Vermulens bija izstāstījis par tikšanos Roma, Makabs saprata, ka itāliešu ekspertam viņa plānu realizešana ir būtiska loma.

Bija Klusa sestdiena, tatad viena diena līdz Armagedonam, kad cīnītājs Kristus nokāps no debesim un saks mužigu dzīvi. Tiesa, nāksies ciest. Taču Makabam bija vienalga. Viņš cilvēkus bija nogalinajis ari daudz briesmīgāku mērķu varda.

83

Piezvanījuši uz Makaba rančo Ķerra apgabala, Federālā Izmeklēšanas biroja aģenti no Sanantonio uzzināja, ka saimnieka nav majas - aizbraucis uz Eiropu darīšanas. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai noskaidrotu, ka viņa privātā lidmašīna no Stinsona municipālās lidostas pacēlusies trijos pecpusdiena pēc vietējā laika.

-    Vai varat aprakstīt lidaparatu? - jautaja īpaša aģente.

-    Modeli nezinu, ta ir parasta reaktīva lidmašīna, astoņpadsmit vietas… - atbildēja lidostas pārstāvis.

Aģente vairs neklausījās. Viņa jau gribēja nolikt klausuli, kad lidostas pārstāvis iesaucas:

-    Pagaidiet, es kļūdījos…

-    Kas noticis? - aģente pat necentās slēpt savu vienaldzību.

-Makaba kungs šo lidmašīnu lika pārbūvēt un saņēma atpakaļ tikai pirms desmit dienam. Tagad taja ir atsevišķs nodalījums ar durvīm, saprotiet, ka bumbvedējam…

Tagad aģentes interese atdzīvojas.

Deviņos no rīta pec Austrumu Standarta laika temps pieauga. Aeronautikas inženieru un atbildīgo personu pulciņš centās izskaidrot, cik ļoti labprat viņi par velti pārbuvejuši Veilona Maka- ba lidmašīnu, jo ticējuši, ka tvertne nepieciešama medikamentu nogādei badacietejiem Āfrika.

Lidmašīna jau bija pametusi Savienoto Valstu gaisa telpu. Ma- kaba pilots bija reģistrējis reisu uz Šenonu Īrija - tieši tik talu pietiktu degvielas. Taču radaru informācijā liecinaja, ka viņš devies talak uz ziemeļiem - Uz Reikjavīku Islandē.

-   Vai nav kads valdības pārstāvis, kas varētu piezvanīt islandiešu varas iestādēm, lai tas konfiscē lidmašīnu un areste Maka- bu? - jautaja Malvags, kad Javorskis bija izstāstījis jaunumus.

-   Un kads bus pamatojums? - skanēja atbilde. - Veilons Makabs neizvairās no tiesvedības, nav pastrādajis noziegumu, mums nav iemesla domāt, ka viņš nodarbojas ar kontrabandu, narkotiku vai ieroču tirdzniecību.

-Ja, bet viņš grasās…

-    Ko tad viņš grasas? - Javorskis atcirta. - Mes nezinām, ko viņš grasas darīt, un ta ir vislielākā problēma.

Makaba telefona sarunas, pārbraucienu maršruti un finanšu darījumi tika centīgi izmeklēti un analizēti. Viņa ārsts bija atteicies apspriest sava pacienta veselības stāvokli, citējot pantus par konfidencialitāti. Taču braucieni uz vēža ārstēšanas centriem Hjustona un Ņujorka bija nepārprotami. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai atklatu miljona dolāru ziedojumu Viņa Svētībai Ecekiē- lam Rejam un abu viru sarunas pa telefonu.

Šo cilvēku Malvags iztaujāja pats.

-   Jusu svētība, vai drīkstu jautat, ko jus apspriedat?

Rejs vilcinājās.

-   Baidos, ka par to es neesmu tiesīgs runāt. Tā bija privātā lieta, kas skar mani un vienu no maniem draudzes locekļiem.

-   Saprotu, taču uz to nevar attiecinat grēksūdzēs noslēpumu, vai ne? Proti, jums nav pienākumā paturēt šo sarunu slepenība.

-   Taisnība, un tomēr…

-   Svēto tev, es saprotu jusu viedokli. Taču man jaatzistas, ka ši ir valsts drošības lieta. Mums jazina, kas darījies Makaba prātā.

Varbūt jus varat atklat vismaz to, kādus jautājumus apspriedat? Vispārējos vilcienos, ja nevelaties iedziļināties sīkumos.

Uz dažam sekundēm iestājās klusums, kam sekoja pārdomu pilna nopūta.

-Jā, to laikam es drīkstu. -Tātad…

-    Ka jau jus, iespejams, zināt, es sava amata koncentrēju uzmanību uz debesbraukšanas jēdzienu, proti, runāju par cilvēka nonākšanu debesis, kas aprakstīta Atklāsmes gramata. Makaba kungu dziļi aizgrabusi debesbraukšanas jedziena ideja - tapat ka daudzus, daudzus krietnus kristiešus, kas apmekle manus dievkalpojumus.

Mācītājs kaut ko slēpa. Malvāgs to juta pat pa telefonu, neredzot sarunu biedra seju. Piesardzīgam but Reju mudinaja tieši debesbraukšanas jēdziena pieminēšana.

-    Droši vien, Jusu svētība, - neatlaidas Malvags. - Kas tieši aizgrāba Makabu, kad viņš runaja par debesbraukšanu? Kadeļ viņš gribēja apspriesties ar jums personīgi? Viņš noteikti kaut ko gribēja zināt un nevarēja to noskaidrot, klausoties sprediķi vai skatoties jusu uzstāšanos televīzija.

-    Viņš gribēja zināt… - Atkal Rejs vilcinājās.

-   Ko tieši? - Malvags mudināja.

-   Viņš gribēja uzzināt par pedejo ciņu pret Antikristu. Par to raksta Svētais Jānis Atklāsmes gramata, un tad gaidama Jēzus otra atnakšana.

-    Kas ta par ciņu?

-    Ak… Nezinu, vai vajadzētu jums to stāstīt. Taču Makaba kungs vēlējās zināt, ko Dievs domātu, ja viņš, Makabs, pats saktu šo cīņu.

Stundu pec stundas izmeklēšanas tempi pieauga. Ap pusdienlaiku aģenti sazinājas ar Klintonu Tuleinu un atklaja Makaba saikni ar Dušanu Dārko. Nu bija skaidrs, ka Makabs bija nolēmis likt pie bumbas un kura valsti. Atlika vien izsecināt viņa galamērķi.

Baltaja nama tika sasaukta arkartas sapulce, uz kuru uzaici- naja visus šaja lietā iesaistītos dienestus.

-   Mums jaapspriež katra varbūtība, katra versija, lai cik ari traka ta izklausītos, - sacīja prezidenta padomnieks nacionalas drošības jautajumos Leo Horeibins. - Tatad nebaidieties runāt, ja vien galva iešaujas kada ideja.

Toms Malvāgs sagaidīja savu kārtu, vispirms jaujot izteikties citiem.

-     Fs uzskatu, ka jaapsver reliģiskais aspekts, - viņš iesāka. - Mes biroja jau kadu laiku.esam par to domājuši. Redziet, reliģiskie fanātiķi mēģina sākt Armagedonu. Fsam nolēmuši veikt īpašu pētījumu. Projektu plānojām nosaukt par "Megido", jo tieši ta sauc kalnu Izraēla, kur, ja ticam Atklāsmes gramatai, notiks pēdēja kauja. Ja meklejam karsto punktu, kurp varētu doties kads trakais ar bumbu, tad tieši tur vajadzētu sakt.

-    Skaidrs, Tom, - sacīja Javorskis, - bet tikpat labi ta var but jebkura cita vieta. Daudzi no tiem puišiem patiešām ienīst ara- bus. Varbūt viņš izvēlējies Meku vai Jeruzalemi…

-   Bet varbūt Svēta Pētera katedrali Roma? - iebilda virsnieks no Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas parvaldes. - Tur pulcējas simtiem tukstošu cilvēku, lai klausītos pavesta runu. Ellišķīgi labs mērķis.

I Ioreibins nopētīja klātesošos un tad izteica savus secinājumus:

-    Domāju, tev taisnība, Tom. Izvēlētais objekts bus saistīts ar reliģiju. Loģiski spriežot, tam vajadzētu but netālu no Kosovas, tatad Firopa vai Tuvajos Austrumos. Sagatavojiet pilnīgu sarakstu ar iespejamiem objektiem, kas atbilst šiem kritērijiem. Un man vajadzīgi visu šo objektu plāni.

84

Maķedonijā bija iestājusies nakts, un Kārvers nupat bija ticis pie balkaniem tradicionālās mašīnas - apdauzīta un veca Mercedes automobiļa, kadi no Vācijas tiek transportēti uz daudz na- badzigako un pieticīgāko valsti. Šis bija astoņus gadus vecs "C" klases auto ar dīzeļa dzinēju un kremkrasas virsbūvi - tādejādi mašīna atgadinaja motorizētu krējuma karameli. Tai bija nolauzts izpūtējs, kas spļava atmosfēra biezus zilpelekus dumus. Lielbritānijas izlūkdienesta aģents Konans bidls Maķedonijas galvaspilsēta Skopje bija mašīnu aizdevis Karveram, kurš tovakar ielidoja valsti. Karveram tika sagadata ari pase, vīzas un akreditacijas dokumenti, kas apliecinaja, ka viņš ir BBC radio ziņu reportieris. Apdilušaja ādas somā atradas diktofons, klepjda- tors, telefons, karte un piezīmju klades. Vēl viņa nciba bija nodots slepkavam un sabotierim nepieciešamais aprīkojums - dažadi instrumenti, plastikata spridzeklis, nazis, pistole un munīcija. 7.em drebem Kārvers, ka allaž, bija uzvilcis naudas siksnu ar monētām, banknotēm un pasēm, kas bija viņa parastas pavadones. Mati bija īsi apcirpti vel Francija. Viņam jau bija apnicis ieraudzīt Keniju Vinteru ikreiz, kad ieskatījās spoguli.

- Diemžēl S/G tas nav, - sacīja bidls, vairak izklausīdamies apmierināts neka vainīgs, ka nav sagādajis Kārvera pieprasīto ieroci. - Grentems teica, ka tev tadi patīk, bet jāiztiek ar Beretta 92. Tas ir labakais, ko tik īsa laika varēju sadabūt. Savienoto Valstu armijai tas šķiet lietojams, tatad nemaz tik slikts droši vien nav. Slāpētāju ari sameklejam.

Hidls aizkaitinats paskatijas uz Karveru.

- Nesaprotu, kadeļ Londona vispār kadu sūtīja, - aģents tur- pinaja. - Mums pašiem te netrūkst lielisku kadru, turklāt apkart slaistās daudzi īpašo uzdevumu vienības viri, kas Kosovu pazīst ka savu kabatu. Taču vietējiem jau neuzticas, vai ne?

Karvers tikai paraustīja plecus un atvēra mašīnas bagāžnieku, lai atrastu vietu spridzekļa paslēpšanai. Viņam negribējās iesaistīties šada saruna. Pēc dažam minūtēm viņš jau bija ceļa uz Kačanika aizu, kur atrodas viena no nedaudzajām pārejām, kas ved no Maķedonijas uz Kosovas dienvidiem.

Rindā uz robežas vajadzēja stāvēt deviņdesmit minūtes. Tur varēja redzēt visdažādakas smagas mašīnas, furgonus un ģimenes auto, kuru jumta bagāžnieki nokrauti ar precēm no Maķedonijas, kas Kosovā pec nežēlības un anarhijas gadiem vairs nebija pieejamas, - tur bija viss, sakot no svaigiem augļiem un beidzot ar videomagnetofoniem. Cilvēki staveja pie saviem transporta līdzekļiem, smēķēja, dzēra un sarunajas. Karvers nespeja noteikt, kuri ir etniskie albaņi un kuri - serbi. Nebija ne miņas no spriedzes vai polarizacijas. Visi žēlojas par kavēšanos, piedāvā ja viens otram pudeli un cigaretes un labsirdīgi jokojas ar berniem, kas dauzijas starp mašinam. Taču, šķērsojuši Kosovas robežu, viņi parvertisies par divām karojošām ciltīm, kas cenšas iznīdēt otru.

Savā laika Kārvers bija pieredzējis daudz, rasu naida. Viņš bija dienējis Ziemeļīrijā un Iraka. Lai kur un kad tas ari izvērstos, šis naids nebija loģiski izskaidrojams.

Robežsargi atgadinaja skutgalvjus slepkavas zilās pusmilita- rizetas formas. Viens paņēma Karvera pasi un dokumentus un nozuda kontrolpunktam līdzas esošaja zemaja eciņa ar Dienvidslāvijas Federatīvas Republikas karogu. Pēc dažam minūtēm virs atkal parādijas un noradīja Karveram braukt uz vienu no stav- laukumiem. Ta ka parbaude ievilksies, nedrīkstēja traucēt citiem robežas šķērsotajiem.

Bija jau vels, taču neitrālaja teritorija starp maķedoniešu un ko- soviešu valstīm joprojām darbojas beznodokļu veikals un kafejnīca. Kārvers devās uz tualeti un pec tam pasūtinaja dubulto kafiju. Pie galdiņa sēdēja četri robežsargi, kas savus automatus bija atslejuši pret kresliem. Viri tukšoja plumju brendija pudeli - ta staveja uz galda līdzās vairakam tukšam. Robežsargi sūca alkoholu ka dzērāji, kas jau sen kato pa ceļu no jautra reibuma līdz nevaidamam niknumam. Kad Kārvers gāja garam uz. tualeti, viri tik ļauni nopētīja viņu, ka bija skaidrs - liek meklets jebkāds, kaut visniecīgākais iemesls, lai uzbruktu. Tas varēja but pat nevilšs skatiens vai žests.

Kad atnesa kafiju, Kārvers izgaja ara. Gribējās padomat mierīgos apstakļos. Patiesība viņš tik ļoti dusmojās uz sevi, ka labprat butu izkavies ar tiem robežsargiem. Un tas butu vel viens ķeksītis bezgalīgi garaja saraksta ar muļķīgam kļudam.

Tas bija pretruna viņa principiem, taču nebija iespejams nedomāt par pagātni un vēlēšanos daudz ko darīt citādi. Ja bulu precīzāk nostrādājis Inuvikas lidosta… Ja bridi, kad lika pavēlēts lidot uz Parīzi, viņš butu pateicis Konsorcijam, lai iet bekot… Ja nekad nebutu iemīlējies Aliksa… Ja pirmaja vieta bulu licis darbu, nevis seksu un gluži vienkārši atdevis to sarakstu Grente- mam… Tik daudz "ja", un nekādu risinājumu.

Aliksa neatgriezīsies. Viņa bija pieņemusi lēmumu un negra- sijas to mainīt. Un viņai neko nevareja pārmest. Kad Aliksa bija atstajusi viņu klīnikā, viņš vairāk līdzinājās dārzenim. Tad viņai pateikts, ka mīļotais miris. Kads tur brīnums, ka viņa ieķērusies veselīga, veiksmīga, ietekmīga puisi, kas tobrīd atradies līdzas? Kārvers cereja, ka reiz bus iespēja to visu Aliksai pateikt - ka viņš visu saprot un netur ļaunu prātu, lai ari viņam ļoti sap. bet kad viņi atkal satiksies? Maz ticams, ka Vermulens iesaistīs Aliksu savos plānos ar bumbas meklēšanu, tatad Trep- kas tuvuma viņas nebūs. Un pec šis nakts bija iespejams, ka miris bus gan Vermulens, gan viņš. Bet varbūt viņš tomēr izdzīvos? Ko tad?

Varbūt Aliksu turēs uz jahtas. Karvers iztēlojas, kā viņš kāpj uz klajai "Sveika, dārgā! Piedod, ka piebeidzu tavu veco. Bet man nemaz nav žēl." Pārak labi neizklausījās, lai kā viņš pulētos.

Protams, varēja gluži vienkārši griezties atpakaļ. Ja Vermule- nam klat netiks viņš, to izdarīs kads cits - agri vai vēlu. Pārak daudzi cilvēki gribēja viņa nāvi. Ja Aliksa atkal būtu pieejama, viņš neatteiktos pacīnīties.

Lakstošanas ap sērojošu atraitni nebija sevišķi izcila rīcība. Un ta nekad nenotiks. Kļūdas varēja izpirkt tikai viena veida - novērst jezgu, kuru viņš pats bija izraisījis. Tas nozīmēja Vermulena izsekošanu un sagustišanu, bumbas iegušanu - ari bez attiecīgam pilnvaram un par jebkuru cenu. Bet ka rīkoties ar sarakstu? Vai Vermulenam tas ir līdzi? Pēkšņi atbilde Karveram šķita absolūti skaidra. Ne, saraksts tiek glabats jahtas seifā. Un tur ir ari Aliksa.

Viņa lūpu kaktiņi izliecās sardoniska smaida. Varbūt viņi atkal satiksies - patīk tas vai nepatīk.

Neitrālās teritorijas prožektora gaisma Karvers ieraudzīja robežsargu, kas maja viņam ar roku. Dokumenti bija parbauditi. Viņš jau atradas Kosova.

85

Agra pecpusdiena, kad visi bija aizņemti ar gatavošanos Vermulena rīkotajai ekspedīcijai, Aliksa ieslideja jahtas kam- bize un sameklēja lielu plastikata maisu atkritumiem, vairakus maisiņus pārtikās uzglabašanai un vairākus metrus auklas. Tagad viri bija prom, un viņa lielaja guļamistaba varēja gatavoties bēgšanai.

Mugurā viņai bija ntasvārki, zem tiem - peldkostīms. Jahta bija noenkurota divsimt metru attaluma no krasta. Aliksa prata labi peldet un bija pārliecinātā, ka bez problēmām pieveiks šo distanci pat tad, ja viduklim bus piestiprināts maiss. I.idzi viņa ņema tikai pašu nepieciešamāko: maciņu, pasi un telefonu, krekliņu, džinsus, ērtas kurpes. Visi priekšmeti, izņemot krekliņu un džinsus, tika iesaiņoti pārtikās maisiņos un tad lielaja atkritumu maisā, kas tika aizlīmēts ar liplenti. Doties prom Aliksa planoja ap vieniem naktī, kad uz tiltiņa bus tikai viens cilvēks. Ja izdosies tikt līdz krastam, tad rītausmā viņa jau būs gabalā.

Pie durvīm atskanēja klauvejiens. Tad bija dzirdama stjuarta balss:

- Vermulena kundze?

Pagrudusi maisu zem spilvena, Aliksa atsaucas:

-Jā?

-Jusu virs suta ziņu, kundze. Kapteinis lūdza to nogādāt jums personīgi.

-Naku…

Piegājusi pie durvīm, Aliksa tas atvēra. Priekša stāvēja stjuarts, taču zīmītes roka viņam nebija. Viņš mērķēja uz Aliksu ar ieroci, un balsi vairs nebija ne miņas no pakalpības.

-Jus dosieties ceļojuma.

Aliksa atkapas istaba un vel plašak pavēra durvis, lai vīrietis varētu ienākt. Stjuartam viņa bija tikai sīka blondīnite, tadeļ viņš negaidīja spēcīgu triecienu ar durvīm pa seju. Tam sekoja spēriens pa kājstarpi. Kad stjuarts saliecās sāpes, Aliksa ar celi iesita viņam pa seju. Viņai nebija ne jausmas, kādēļ komandas locekļi pēkšņi kļuvuši naidīgi, taču pratošanai patlaban neatlika laika. Pieskrējusi pie gultas, Aliksa pagraba atkritumu maisu un izsteidzas gaiteni.

Guļamistaba bija galvenaja klaja. Izskrējusi cauri salonam, kura Vermulens bija noturējis sapulci, Aliksa nonaca svaiga gaisa. Viņa jau grasijas lekt pari pakaļgala reliņiem, kad dažas pēdas virs galvas atskanēja šāvieni un dēļos pie kajam ieurbās vairakas lodes.

Pacēlusi galvu, viņa uz augšēja klaja ieraudzīja kapteini ar automātisko ieroci roka.

- Stat, Vermulena kundze, - viņš teica, - citādi nakama lode trāpīs mērķi.

86

Pirms piecpadsmit gadiem Zvečanas svina kausetava bija daļa no plaukstoša uzņēmuma, kurā nodarbinaja divdesmit tuksto- šus strādnieku un kas nodrošinaja nācijas labklajību. Nu tas bija pussagruvis komunistu laiku uzņēmums, kuru iznīcinaja gan korumpēti vaditaji, gan sociālā anarhija. Izvietota ieleja starp bieziem mežiem apaugušiem, minerāliem bagatiem kalniem, kausetava radīja priekšstatu par neatgriezenisku pagrimumu: rūsošas caurules, nekustīgas konveijera lentes, izdauzīti eku logi. Virs teritorijas slejas gigantisks sarkanbalti svītrots skurstenis, no kura laiku pa laikam izšāvās sīvu dumu mutuļi - vajš apliecinājums tam, kad teoretiski šis uzņēmums darbojas visu diennakti. Mirgojošie prožektori ik pa brīdim ieskava apkarini blāvi oranža gaisma. Taču nebija neviena cilvēka, kurš apluretu Vermulena komandu, kas Larnl Cruiser automašīnas iebrauca pa galvenajiem vārtiem. Uz brauktuvēm starp milzīgajiem ražošanas angariem nebija ne miņas no strādniekiem.

Bumba atradas aiz maņu sienas katlumājas dežurējoša tehniskas apkopes strādniekā istabas pagrabstava. Vermulenu pārsteidza spējais kontrasts starp vienmuļi dzeltenpeleko adas koferīti un ta satura iespaidīgo speķu. Viņam bija pazīstamas sistēmas, kuru jauda bija nojaušama pec pirmā acu uzmetiena - lai tie bija vareni tanki vai apdullinošs artilērijas aprīkojums. Bet šis bija slepens ierocis. Ārējais izskats absolūti neliecinaja par ta iznīcinošo speķu.

Blavas spuldzes un zaļpelekas sienas radīja drumu, spocīgu iespaidu, taču Vermulens manīja, kā mirdz Frenkija Rivas acis - viņš atgādinaja bagatibu mednieku, arheologu, kas uzdUries faraona kapenem.

-   Atnmazza!2 * - Riva nočukstēja, atvērdams koferīti un ieraudzījis pistoles stobru. - Tik daudzi gadi pagājuši… Neticami!

-   Tatad atombumba? - Vermulens jautaja.

-   Jā, ģenerāli, visticamak, tā ir atombumba.

-    Darba kartība?

Riva pacēla rokas un paraustīja plecus.

-    Kas tad to var pateikt? Droši to uzzināt var tikai tad, ja ierosina detonaciju un paskatās, kas notiek, bet pagaidam man nav neviena iemesla domāt, ka ta nedarbojas, būtība ierīce ir ļoti vienkārša. Viena daļa urana ietriecas otra… - Viņš izpleta rokas. - Bums!

Dons Maroni savulaik bija Savienoto Valstu armijas reindže- ru štaba seržants - pasaule labakas kājnieku vienības loceklis, prasmīgi apmacits un zinošs. Taču uzsvars bija uz varda "savulaik". Jau piecus gadus viņš vairs nebija dienesta, strādaja civila drošības korporācijā un ģērba uzvalku, nevis formastērpu. Viņš joprojām trīs reizes nedeļa devas uz boksa treniņiem un šautuvi. Un noteikti nebija cilvēks, ar kuru gribētos sanaidoties. Taču nebija ari tik skarbs kā dienesta laikos. Viņš nekādā ziņa nebija tik prasmīgs kaujinieks ka tie vīri, kas soļoja starp milzīgajam, rūsas saēstajam kausetavas iekārtām un desmit gadus pavadījuši briesmīgas, nežēlīgās cīņas.

Dušana Dārko uzticamie slepkavas bija stājušies pretī regulārajam armijam, izmisušiem civiliedzīvotājiem un fanātiskiem mo- džahediem, kas ieradušies no Pakistanas, Afganistanas un Šauda Arabijas. Sirdsapziņas pārmetumus neizjūta neviens no viņiem. Gan vieni, gan otri cīnījās, zinot, ka nave ir pestīšana - daudz labaka par spidzinašanu un sakropļošanu, kas bija neizbēgamas gūsta sekas. Katra puse mocīja otru tikpat nežēlīgi, ka bija mocīta ienaidnieka nometne. Un vel - viņi naca no kalnu ciematiem, kur dunča un pistoles kultūra valdījusi gadsimtiem ilgi. Slepkavošana bija viņiem asinis.

Tātad - patrulējot ap biroja eku, kura paslēpta bumba, Doniju Maroni pārsteidza nesagatavotu. Roka, kas aizklaja viņa muti, lai apslapētu kliedzienus, oda pec tabakas un ķiplokiem. Tūdaļ nazis pāršķēla viņa rīkli, un no nāvējošās brūces izšļācās asinis.

Redina viri bija izkaisīti pa visu ēku. Viņi bija labi bruņoti, ap- gadali ar rācijām, pa kuram nekavejoties varēja izsaukt papildspēkus. Un visi mira, nepaguvuši izteikt ne varda.

Videokamera bija novietota pagrabstava kabineta un radīja Kurtu Vermulenu un atvērtu koferīti, kuru viņš kopa ar Frenkiju Rivu bija nolicis uz rakstamgalda.

-   Gatavs? - viņš jau laja Rivam, kurš slavēja aiz kameras.

-    Protams, - itālietis atbildēja. - Esam ēterā. Runa, ko velies.

Nokremšļojies Vermulens nošņaukajas un tad ieskatijas tieši kamera.

-    Esmu ģenerālleitnants Kurts Vermulens. Atvaļinajos no Savienoto Valstu armijas pec divdesmit astoņu gadu ilga dienesta ka virsnieks, kurš lepojas ar kalpošanu savai valstij. Patlaban atrodos Dienvidslāvijā, Kosovas provincē, Zvečanas rūpnīca. Dažu judžu attālumā no šejienes uzturas Kosovas Atbrīvošanas armijas vienības, ko atbalsta kaujinieki, ieroči un nauda, ko piegādā starptautiskās islama teroristu organizācijās. Un šis… - viņš noradīja uz kofenti, - …ir viņu pēdējais ierocis. Tā ir…

Gaiteni atskanēja šāvieni, kam nekavejoties atbildēja citi. Hija dzirdami dzīvnieciski recieni - kads sāpes kliedza. Durvis atsprāga vaļa, un telpa paradijas Markuss Redins. Viņš grīļojas, kreisa roka nedabiski karajas, un no brūces pleca plūda nebeidzama asiņu straume.

-   Red! - iesaucās Vermulens. Izrāvis pistoli, viņš steidzas palīga draugam.

-   Piedod, vecīt… izgazamies, - Redins izdvesa.

Pagrabstava gaiteni Vermulens saklausīja tramīgus soļus. Pat

nepaskatījies uz Rivu, viņš nokliedza: - Paslēpies! - Satvēris pistoli abas rokas, viņš nostājas aiz durvīm un gatavojas brīdim, kad izies gaiteni un saks šaut.

Taču Vermulens vairs nepaspēra ne soli. Viņa mugura ieduras pistoles stobrs, un itālietis čukstēja ausi:

-   Nomet ieroci, ģenerāli!

Simt divdesmit jūdzes uz rietumiem, atklata vieta, netālu no horvātu ciemata Molunatas nolaidās helikopters. To sagaidīja vīni pulciņš. Dzinēji vel darbojas, kad viri jau steidzas pie helikoptera - instinktīvi saliekušies, lai gan rotoru lāpstiņās griezās augstu virs galvam. Starp vīriem bija ari sieviete, kuras gaišos matus rotoru saceltais vējš sita seja. Viņu aiz augšdelmiem cieši turēja divi vīrieši. Rokas viņai bija sasietas uz muguras, un sieviete paklupa, kad viri viņu ierava helikoptera. Tad viens no vīriešiem pasniedzas pie atvērtajam durvīm; roka viņam bija plana kartona mape. Lidaparata sēdošais nebija redzams, taču viņš paņēma mapi un aizvēra durvis. Helikopters atkal paceļas mākoņiem klata- jas naksnigajas debesis.

87

-    Laipni lūdzam Klinšu pilsētiņa, kundze!

Keidija Džonsa no Vašingtonas taisna ceļa bija atlidojusi līdz Ramšteinas Gaisa speķu bāzei Vacija. I'a ceļam viņai tika izstāstīts, ka viena no krievu atombumbam, iespējams, atklata Kosova. Un viņai bus janosaka, vai ta ir īsta. Ziņojums tika pasniegts steidzīga tonī, taču ta bija parasta kartība, tatad uztraukums nebija pamatots. Galapunkta viņa saņēma vēl kadu ziņu - tika prasīts viņas auguma garums, apmēri un kurpju izmērs. Kad atveras durvis, Keidija tika aizvesta līdz militārām transporta līdzeklim, kura jau alradas eksplozīvo ierīču un sprāgstvielu iznicināšanas vienības viri pilna aprīkojuma. Vel ducis viru melnos futūristiskos formastērpos sēdēja klusi un nesatricināmi. Keidija vel nebija paguvusi piesprādzēties, kad riteņi jau saka griezties. Keidiju uzrunāja viens no vīriem melna:

-   Majors Deivs Grečs, - viņš teica. - Gribēju iepazīties un paziņot, ka mani viri šonakt gādās par jusu drošību. Ir pilnīgi ie- spejams, ka nāksies iesaistīties kada kauja, taču dariet, ka jums liek, un viss bus kartība. Un vēl: ja vien jums kas vajadzīgs, tikai paprasiet.

-    Kas ir šie cilvēki? - jautaja Keidija.

Grečs kā atvainodamies pasmaidīja.

-   Diemžēl to es nedrīkstu atklat. Taču esam paši labakie. Vairak nekas jums nav ja/ina.

-   Ak ta… Un uz kurieni mes braucam?

-   To es nevaru pateikt. Mani vēl nav informējuši. Patiesību sakot, cereju, ka jus to zināsiet.

-   Tatad es drīkstu jautāt, bet jus nedrīkstat atbildēt…

-   Protams, tā šķiet, taču šeit valda armijas likumi.

Bija desmit vakara, kad viņa beidzot ieradas Tuzlas bazē Bos- nija. Kad karavīri ķērās pie ieroču un aprīkojuma izkraušanas, Gaisa spēku kaprale aizveda Keidiju pie Humvee automašīnas.

-   Mes to saucam par Klinšu pilsētiņu, jo visapkart ir sagruvušas klintis. Pirms tam te bija dubļu jura, - kaprale skaidroja. - Jums virsnieku kazarmas ir sagatavota istaba, taču nedomāju, ka jums bus daudz laika gulēšanai.

Keidija tika aizvesta līdz istabai, kas vairak atgadinaja palielu parģerbšanas kabīni ar saliekamo gultu rūpnieciski ražota celtnē. Kaprale pieklājīgi lika parģerbties un gaidīt talakas instrukcijas. Uz gultas bija salikts karavīra formastērps, sporta krekls, jaka, zabaki un ķivere. Tagad bija skaidrs, kadeļ lika prasīti viņas auguma izmēri.

Bet kāda kauja viņai būs japiedalās?

88

Pārējā Dienvidslāvijas teritorijā pilsoņu karš plosījās pilna spara: armiju, gaisa speķu un artilērijas sprostuguņu sadursmes, aplenktas pilsētas, iekaroti ciemati, deportēti un noslepkavoti iedzīvotāji, izvarotas sievietes. Kosova viss bija citādi. Pretošanas serbiem bija tik miermīlīga, ka lielāka daļa cilvēku jutas pārsteigtā, kad sakas slepkavības. Uzbrukumi bija reti un sporādiski - kaujinieki sarīkoja akcijas atsevišķos objektos, taču tas nebija organizētas militārās kampaņas. Braucot arvien dziļāk Kosovas ziemeļu teritorijā, Karvers manīja pierādījumus notiekošajām ciņam: taluma degošu eku, smago mašīnu ar karavīriem, kura gandrīz nogrūda viņu no šaura divjoslu ceļa.

Kad iezvarujas telefons, viņš atradās klaja lauka. Zvanīja Grentems.

- Plāni mainījušies, - viņš teica. - Aizmirsti par Trepku. Tev jādodas uz 1'rištinas lidostu, kas atrodas kada vieta ar nosaukumu Slatina, divdesmit kilometru attaluma no Prištinas pilsētas. Esam saņēmuši informāciju. Tūdaļ iedošu klausuli Tedam Javor- skim. Tas ir musu amerikaņu kolēģis, kurš vada operatīvo grupu un izmekle šo lietu Vašingtona.

-1 abvakar, Karvera kungs…

Kārvers neatbildeja. Viņa automašīnas lukturu gaisma dažu simtu metru attaluma tikko bija paradijies blokpostenis. Līdzās barjerai no deļiem un degvielas tvertnem, ko apgaismoja prožektors, stāvēja divi bruņoti serbi pusmilitaros formastērpos - tādos pašos zilos ģērbos, kadi bija robežsargiem. Viņu automašīna atradas aiz barjeras, šķērsām ceļam - ka apliecinot, ka garam neviens netiks.

-    Karvera kungs…

-Ja, es dzirdu.

-   Jums jazina jaunumi. Mes uzskatam, ka Vermulena atbalsti- tajs vārdā Veilons Makabs…

-    Es zinu, kas viņš ir.

Blokposteņa karavīri maja Karveram, ka jaapstajas.

-   Makabs plāno nodevību.

-    Nav nekāds brīnums.

-    Kā, ludzu?

-   Es gribēju teikt, ka tieši to es no viņa butu gaidījis. Pagaidiet, man ir viesi…

Kad viens no serbiem pienaca pie mašīnas un ar pirksta kustību lika atvērt logu, Kārvers nolika telefonu uz pasažieru sedek- ļa. Klausule atskanēja Javorska balss:

-    Kārver? Tu klausies?

Tai sekoja Grentema rūciens:

-    Izbeidz muļķoties!

Savukart militārists saka bert vārdus serbu valoda.

-   Piedodiet, - Kārvers sacīja, tēlodams apmulsušu ārzemnieku. - Nesaprotu.

Mugura viņam bija mednieka veste ar uzšutam kabatam kru- šu un gurnu apvidu. 1 enam kustībām viņš no krušu kabatas izņēma bBC reportiera apliecību.

-Žurnālists, - viņš teica, radīdams uz sevi. - bBC… brits, ja?

Vīrietis pagriežas pret savu biedru un pamaja, lai nak tuvāk. Līdz ar to Karveram radas iespēja paņemt telefona aparatu.

-    Piedodiet. Blokpostenis. Tūdaļ varēšu runāt.

Viņš atkal nolika telefonu. Jau bija pienācis otrs militārists un lauzīta angļu valoda teica:

-   Ceļš ir slēgts. Nedrīkst braukt. Slēgts. Ja?

-   Sapratu, - Karvers atbildēja. - Taču man jabrauc. BBC.

Strīds droši vien butu turpinājies, bet serbu uzmanību piesaistīja kada cita mašīna - aiz Karvera Mercede* apstajas sagrabējusi Škoda. Uz tas jumta bija milzīgs plastikatā ievīstīts sainis. Karvers nosprieda, ka šie cilvēki ari šķērsojuši robežu.

Viens no serbiem noradīja uz vimpeli, kas piestiprināts radio antenai. Uz vimpeļa bija attēlots melns divgalvains ērglis uz sarkana fona - Albanijas nacionalais simbols. Piegājis pie mašīnas, militārists norava vimpeli, nometa zeme, uzspļava un tad ar papēdi iemīdīja putekļos. Otrs serbs nomērķēja uz mašīnu, bet pirmais atrava šofera puses durvis un izvilka ara neskuvušos, apmēram trīsdesmit gadus vecu melnmati siltā AdiJas treniņtērpa un sarkani melni svītrotā AC Milan futbola kluba krekliņa. Radīdams uz mašīnu, vīrietis lūdza žēlastību, taču lika nogāzts zemē.

Kamēr pirmais militārists paris reižu no sirds iespera albanim, otrs ieskatijas mašīna un ar mājienu lika pasažieriem izkāpt. Viena puse paradijas sieviete, otra - daudz vecaka kundze. Karvers nosprieda, ka ta ir ģimene: virs, sieva un viņas mate. Jaunaka sieviete spieda pie krūtīm milzīgu rozā laci, kas atgadinaja lēta izpriecu parka iegutu godalgu. Ap kaklu kundzei bija barkstaina, austa šalle. Sargs nostadija sievietes ceļa mala un tad pagriezās, lai noskatītos, ka biedrs sparda čokura saravušos vīrieti. Pēc tam notika tas, ko militāristi nebija gaidījuši. Sieviete nometa zeme rotaļu laci, bet vecākā - šalli. Abam rokas parādijas ieroči. Un neviena nevilcinājās - tūdaļ tika atklata uguns.

Viens no militāristiem uzreiz nokrita zeme, saķēris vēderu un sāpes iekliedzies. Otrs mēģināja izvairīties no šāvieniem, taču paguva spert tikai dažus soļus - lode trapija deniņos un sašķaidīja galvaskausu ka tējkarotē vantas olas čaumalu. Viņš bija beigts un nogāzās ceļa putekļos. Vairākas lodes nosvilpa Karvera mašīnas virzienā, ietriecās aizmugurēja stikla un atsitas pret viņa apģērbu.

Telefonā atskanēja kliedziens:

-   Pie velna, kas tur notiek?!

Taču Kārvers to nedzirdeja. Viņš jau bija atvēris mašīnas durvis, pieplacis melnajam segumam, izvilcis pistoli un ievēlies ceļmalas grāvi. Pēkšņi albaņa roka paradijas duncis. Viņš nostājās līdzas ievainotajam serbam un plati smaidīja, it kā priecātos, ka ienaidniekam gaidama lena, mokoša nave. Taču tad viņš pamanīja Kārveru. Ievainota vīrieša kliedzienu pavadīts, albānis paņēma militāristā automātu un devas tuvāk Kār- veram. Tumsa.

Sievietes viņam sekoja - sieva bija zemu pieliekusies un pistoli satvērusi abas rokas, savukart vecaka sieviņa šķita absolūti nebaidāmies no briesmām.

Spēja pretīguma pārņemts, Kārvers atskārta, ka bus jānogalina visi trīs - gan sievietes, gan vīrietis.

Viņš nevilcinājās.

"Notupies uz ceļa, šaušanas pozīcija. Divi šāvieni vīrieša galva. Pārvelies pa kreisi. Atkal uz ceļa. Divas lodes katrai sievietei. Trīs nogalinatie."

Viss bija gala piecās sekundes. Pēc tam bija dzirdami tikai ievainotā serba vaidi, baiļu un sāpju pilnie rēcieni, kas ik pa laikam pārvērtās žēlos smilkstos. Samaņas zaudēšana un nave vairs nebija tālu.

Kārvers piegaja pie savas mašīnas. Notikuša bezjēdzigums šķebinaja. "Interesanti, cik daudz šadu ainu pēdējos gados nācies pieredzēt šai tumsas pārņemtajai valstij? Cik daudz tadu bus nakamajos?"

Pirms deviņdesmit minūtēm šie cilvēki droši vien stavēja rinda pie robežas šķērsošanas punkta, sarunajās un jokojas ar citiem. Viņi bija dzīvi. Kala nākotnes plānus. Bet tagad…

Viņš atkal paņēma rokā telefonu. Pirmo viņš izdzirdēja Javor- ska balsi.

-   Pie velna, ko jus tur darat?!

-   Aizveries, - izgrūda Kārvers. - Tikko mira pieci cilvēki.

-    labi, sāksim visu no sākuma. Pieklājīgi un laipni, - uzsvērti samiernieciska tonī sacīja Javorskis. - Pirms paris stundām Priš- tina ielidoja Veilons Makabs. Viņa lidmašīna ir pielāgotā bumbas nomešanai. Viņš nodibinājis kontaktus ar kādu serbu militāristu vadoni Dušanu Dārko. Mēs uzskatam, ka Dārko nozags ieroci, ko atradis Vermulens. Varbūt jau ir nozadzis un tūdaļ nodos Makaba rokas. Un mes uzskatām, ka Makabs grasas sākt Armage- donu.

Kārvers neticīgi nošņācās.

-   Viņš doma, ka izpildīs Atklāsmes gramata minētos pareģojumus, - absolūti nopietni turpināja Javorskis.

-   Jeziņ!

-   Neveiksmīgi izvēlēts vārds, - iebilda Javorskis. - Lai gan domāju, ka Jēzus saktu raudāt, ja zinātu, kas pastrādats Tā Kunga vārda.

-   Un kas man butu jadara?

-   Dodieties uz lidostu un atrodiet to lidmašīnu. Mes to izsekojām līdz pašai Slatinai un zinām, ka tā ir nolaidusies. Mes esam pārliecināti, ka ta nav pacelusies; vismaz radari to neuzrada. Pēdējā satelītu uzņēmuma tā nav redzama.

-    Un ko pec tam, kad bušu atradis to lidmašīnu?

-   Novērojiet. Un ziņojiet mums. Ticiet, jusu ieguldījums operācijā bus milzīgs, ja apgadāsiet mUs ar informāciju. Taču jāsaprot, ka manas valdības acis šī ir iekšeja lieta, kura iesaistīti Savienoto Valstu pilsoņi. To veiks Savienoto Valstu dienesti un neviens cits. Godīgi sakot, Karvera kungs, ta nav jusu darīšana. Jusu vieta ir skalitaju zāle, nevis uz skatuves. Neiejaucieties un nekāda gadījuma neko neuzsaciet! Tikai noverojiet un ziņojiet.

-   Saprati, Karver? - iejaucās Grentems. - Novēro un ziņo! Šo- reiz tavu iemīļoto uguņošanu nedrīkst sākt.

-   Sapratu jau sapratu, - Kārvers izgrūda un izbeidza sarunu.

Izņēmis no sašauta Mercedes bagažnieka savu aprīkojumu,

Kārvers visu salika mirušo serbu automašīna. Tad viņš piegāja pie vīrieša, kas tika nogalinals ar šāvienu galvā. Apkārtni jopro- jam izgaismoja albaņu mašīnas lukturi. Karvers nopētīja formastērpa mugurpusi, tad apvēla līķi otrādi un parbaudija priekšpusi. Asiņu traipu nebija. Šādu iespēju garam laist nedrīkstēja. Noģērbis mirušo, viņš uzvilka serbu uniformu. Izmērs bija gandrīz īstais, lai gan zabaki bija par mazu - visu nakti nāksies ciest pamatīgas sāpes. Mirušais nemaz nelīdzinājās Karveram, turklāt dokumenti liecināja, ka viņš ir vismaz desmit gadus jaunaks. Karvers devās pie otra līķa. Tas bija vecāks un ari līdzības bija vairak. Karvers paņēma maku un dokumentus. Nu viņš bija trīsdesmit divus gadus vecais Niko KraSničs.

Pacēlis Krasniča automatu, Karvers devas pie smagas mašīnas. Iemetis novilkto vesti un somu uz grīdas pie pasažieru sēdekļa, viņš uz priekšeja paneļa pamanīja Walkman kompaktdisku atskaņotāju. Ziņkārībās mākts, Karvers nospieda Pluy pogu un paņēma austiņas. Galvā sāka dunēt dobji basi un automatu kārtās atgādinošas repa skaņas. Karvers izslēdza aparatu. Ja tas bija pēdējais, ko klausījās serbs, tad nāve viņam naca ka atpestīšana.

Iedarbinājis mašīnu, Kārvers devās uz lidostu un prāta izstra- daja plānu. Un tas noteikti nebija saistīts ar novērošanu un ziņošanu.

Lieldienu svetdiena

89

Svēta Kapa baznīca Jeruzalemē pusnakti sākas iespaidīga Lieldienu svinēšana Grieķu ortodoksālās baznīcas tradīciju gara. Ēka bija dievlūdzēju pārpildītā - Jeruzalemes patriarhs slavēja augšāmcelšanos tieši taja vieta, no kuras Kristus bija nonācis debesis. Tika godinātā uzvara par nāvi - ar saucieniem "Kristus augšāmcēlies… Tik tiešam augšāmcēlies", kas atbalsojas deviņsimt piecdesmit gadus senaja ēka. Dievkalpojums iemiesoja gan godbijīgu ticības speķu, gan brīnišķīgu prieku par dzīvi.

90

Fizisku ievainojumu Kurtam Vermulenam nebija. Kauns, taču viņš sagUstits bez neviena šāviena. Nu Vermulens sedeja sava land Cruiser aizmugure - mašīnu vadīja cilvēks, kas tik prasmīgi bija viņu sakavis un nosaucis sevi par Dušanu Dārko.

-   Mums paredzeta tikšanas, - sacīja Dārko, sēdēdams priekšā un vērodams Vermulenu atpakaļskata spoguli. - Tavs draugs, Makaba kungs, samaksās man divdesmit miljonus dolāru par to, ka nogādāšu šo koferīti viņam. Varbūt tu varētu samaksat vairak. Es allaž tiecos pēc izdevīgiem darījumiem. Vel nav par vēlu.

Vermulens klusēja.

-   Laikam jau nemaksasi. Tada gadījuma es tevi nogādāšu pie Makaba kunga. Viņš izlems, ko ar tevi iesākt. Žēl, bet taviem vīriem nācās mirt. Lūdzu, saproti, tas ir tikai bizness. Man pret tevi nav nekādu pretenziju. Es mīlu Ameriku, lieliska zeme. Tu negribi runāt, es saprotu. Tev daudz kas jāpārdomā. Cigareti?

Dārko aizkūpina ja savējo. Šoferis jau smēķēja. Vermulens oranžās cigarešu uguntiņas redzēja ari priekšā braucošaja mašīna. Izskatījās, ka Serbija nevienu nesatrauc iespēja saslimt ar plaušu vezi vai dabūt sirdstrieku, bet kara par tadam lietam reti domaja - viri uzskatīja, ka nenodzīvos ilgi, lai saķertu nopietnu slimību.

Vermulens centas aptvert, kādēļ iekritis Makaba izliktajos slazdos. Vecais rotaļajies jau no paša sakuma, iesaistījis darījuma, kas tagad šķita absurds. Menešiem ilgi viņš dzinies pakaļ atombumbām, algojis zagļus, sūtījis savus vīrus nāves briesmas - kas gan viņam bija prata?! Varbūt bija taisnība tiem cilvekiem no Vašingtonas, kas pec iespējas pieklajīgak centās iegalvot, ka skumjas pec Himijas izsitušas viņu no sliedem.

Un ari par Natāliju viņam bijusi taisnība. Vecais izlūkdienesta aģents viņa dvēselē allaž prātojis, vai šis sievietes paradišanās bijusi nejauša. Nabaga Merija Lū gaja boja, un tad uz viņa sliekšņa paradijas ši vīzija. Atskatoties pagātne, kļuva skaidrs, ka tas bijis parak izdevīgi, parak ērti, lai butu taisnība. Taču ari tagad Vermulens bija pārliecināts, ka Natalijas mīlestība ir patiesa. Neskaitāmās reizes viņš sev bija jautājis, vai tik nerīkojas ka vecs muļķis, ja ļaujas skaistas un jaunas sievietes valdzinājumam. Varbūt sakuma ta ari bija. Varbūt sakuma viņa izlikās. Bet tagad vairs ne. Un ar katru dienu viņa pārliecībā pieauga. Viņš nebija kļūdījies, uzticoties šai sievietei.

Visa šajā postažā neskaidrs bija tikai viens. Vermulens nesaprata, kādēļ Makabs rīkojies tik nodevīgi. Acīmredzot viņam kaut kas ir aiz adas, kads konkrēts mērķis. Taču Vermulenam nebija ne jausmas, kas tas varētu but. Un kas mainītos, ja viņš to uzzinātu? Viņš tomēr bija profesionāls karavīrs un saprata, kad sakautajam vairs nav izredžu.

91

Luk, ka lidmašīna bija pazudusi.

Karvers bija nogūlies garaja zāle līdzas pacelšanas skrejceļam I'rištinas lidosta. Tas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem gar šauru ieleju, kurai abas puses bija kalni. Ziemeļu gala atradās lidostas ēkas - gaisa satiksmes vadības tornis, terminālis, lidaparatu angari un degvielas tvertnes. Bet Karvers, braukdams ar izslēgtam gaismam, pa dienesta ceļu bija nonācis līdz dienvidu galam. Tur pa kreisi sākas galvena skrejceļa atzars, kas veda uz rietumiem līdz gudronetam manevrēšanas laukumam pašā tūkstošiem pedu augsta kalna pakaje. Tur Kārvers nobrauca no ceļa un atstaja mašīnu, bet pats pa garo zaļi aizlīda līdz augstam stiepļu žogam, kam gar augšu bija novilktas žilešu dzeloņstieples. Žogs ieskava manevrēšanas ceļu. Un tad Kārvers kalna skaldne pamanīja divas masivas, nomaskētas tērauda durvis. Viņš vēroja, ka manevrēšanas laukuma nolaižas helikopters; kad atveras durvis un atklajas gigantisks, klinti izcirsts angārs, lidaparals iebrauca alai hdzigaja telpa. Tūdaļ pēc tam durvis atkal aizvēras, taču Kārvers paguva ieraudzīt lidmašīnu ar neparasti izliektu vēderdaļu tūdaļ aiz spārniem. Ta bija Makaba lidmašīna - un navi nesošā krava jau bija sava vieta vai ari gaidīja to.

Vajadzēja tikt iekšā. Taču pirms ielaušanās pa durvīm vajadzēja parvaret žogu. Dienesta ceļš vijās slepenas aviobazes virziena, taču piekļūt tai varēja tikai pa apsargatu kontroles punktu ar diviem vīriem posteni. Žogs šķērsoja manevrēšanas ceļu - šaja vieta žoga daļai bija pienkoti riteniši, lai vajadzības gadījuma to varētu novākt. Noteiktos attalumos izvietotas zīmes bridinaja, ka teritoriju apsarga suņi.

Tātad vienīga iespeja bija galvenie vārti. Kārvers gatavojas uzbrukumam - bija skaidrs, ka sargi janogalina. Bet tad viņš tālumā ieraudzīja tuvojošās mašīnas lukturu gaismu. Aizskrējis līdz savai mašīnai, viņš noskatījās, ka garam pabrauc trīs transporta līdzekļi - divas atklatas automašīnas ar cilvēkiem kravas nodalījuma un viens lund Cruiser. Ļāvis mašinam mazliet attālināties, Kārvers izbrauca uz ceļa un sekoja. Viņa automobiļa gaismas joprojām bija izslēgtas.

Tiklīdz pirmā mašīna apstājas kontrolpunkta, Kārvers iesledza lukturus un iestājās rinda. Viens no sargiem piegaja pie pirmās mašīnas šofera. Kārvers paņēma ieroci, uzskruveja stobram slāpētāju un nolika uz sēdekļa ērti aizsniedzama attaluma. Tad viņš uzlika Walkman austiņas, sakoda zobus un nospieda Play pogu.

Repa dēļ Kārvers jutās ka vecis. Viņam ši muziķa šķita kā neskanīga, nesakarīga kakofonija, un vienīgie saprotamie vārdi bija absolūti neķītri. Kārvers pārak daudz laika bija pavadījis apma- cibu laukumos un kursos, kur uz viņu klieguši ārprātīgi virsser- žanti - viņu spēja vārdiski pazemot un fiziski ietekmet iedzītu kaunā ikvienu huligānu. Tātad tik viegli ietekmējams viņš nebija. Taču šo mūziku nācās pieciest.

Beidzot sargs pienāca ari pie viņa mašīnas loga. Turēdams seju enā, Kārvers pastiepa roku ar Krasniča dokumentiem.

Sargs viņam kaut ko jautaja. Kārvers neatbildēja.

Tad svešais meģinaja velreiz. Kārvers paliecas tuvāk, noradīja uz austiņam un kratīja galvu mūzikas ritma. Savilcis seju plata, muļķīga smaida, viņš nokliedza:

- Prom no Keptonas, trakais pimpi!

Karvers cereja, ka runājis ar serbu akcentu.

Apjucis sargs bridi skatijas uz dīvaini un tad izglāba sev dzīvību -viņš plati pasmaidīja un ari pakratīja galvu ritma, kas dunēja no Karvera austiņam. Tad viņš atdeva dokumentus un pa- majis deva atļauju braukt tālāk.

Pārējās mašīnas jau atradās manevrēšanas laukuma vidu, un slepenas durvis leni veras vaļa. Kārvers nospieda gāzes pedāli un iekārtojās rinda. Atviegloti nopūties, viņš izslēdza muziķu un atbrīvoja plecus - tikai tagad viņš saprata, cik sasprindzis bijis. Neizbēgamais troksnis ausis acimredzot bija viņu pamatīgi satraucis. Zobi bija sakosti, miesa svīda, nervi šķita savadi uzbudināti - it ka repa troksnis zemapziņas dzīles būtu atmodinajis kādās tumšas, bezveidīgas atmiņas.

Tad viņš iestūrēja angāra, un visas domas par personīgajam lietam izplēnēja - Karvers ziņkārīgi vērās apkārt.

Plaša telpa bija izcirsta tieši klinti. Priekšplānā līdzas tikko atlidojušajam helikopteram atradas Makaba lidmašīna - divi brīnišķīgi, miljonus vērti lidaparati, kas spējīgi uz neparastiem varoņdarbiem, taču šajos apstākļos drīzāk atgādinaja rotaļlietas. Angārs pletās tik talu, cik acs vien spēja saredzot. Dziļuma glītas rindas bija sasturēti ari citi lidaparati - vismaz divas Dienvidslāvijas Gaisa spēku iznicinātāju eskadriļas: vecmodīgi MlG-21 ar strupiem korpusiem un daudz jaunaki, slaikaki M1G-29.

Vīrietis angara strādniekā kombinezona pavēlēja Karveram novietot mašīnu pa kreisi no ieejas - līdzās tiem trijiem automobiļiem, kas tikko bija ieradušies. Tikmēr no pārejam ara lēca viri vis- dažadakajās kaujinieku uniformās, džinsos, adas jakas un pat sporta tērpos - taču visiem bija ieroči. Lielākā daļa palika pie ma- šinam - atbalstījušies pret tam, viņi aizkupinaja cigaretes, neliekoties ne zinis par tuvuma glabato aviācijas degvielu. Taču viens no vīriem, paklausījis pavēlei no LanJ Cruiser, atvēra ši automobiļa aizmugurējas durvis un izvilka ara visnotaļ netīru gaišmati ro- kudzelžos. Tas bija Vermulens. Tātad Makabs tiešam bija nodevis viņu. Kārveram vīrieša nemaz nebija žēl. Tik viltīgam un pieredzējušam cilvēkam kā Vermulenam noteikti vajadzēja saprast, kas notiek. Taču viņš bija viens - tatad bijis pietiekami gudrs, lai Aliksu atstatu drošībā. Paldies Dievam.

No Land Cruiser izkapa vel kads cilvēks - melnmatis atgadinaja itālieti, kura nevainojamais izskats liecinaja par neizsmeļamu patmīlību. Iedams apkart automobilim, viņš šķita bezgalīgi apmierinats un rokā nesa triecienizturīgu alumīnija čemodānu. Divi bruņoti viri no tā uzmanīgi izņēma apdilušu dzeltenīgas adas koferīti. Tas tika uzlikts uz divriteņu ratiņiem ar augstu rokturi un aizvilkts prom - pie kabinetiem, kas bija izvietoti pie tālākās angāra sienas apmēram piecdesmit jardu attaluma.

No Land Cruiser izkapa pēdējais pasažieris, kurš turēja pie auss telefonu. Pabeidzis sarunu, viņš mundri soļoja pakaļ vīriem ar ratiņiem un pa ceļam deva pavēlēs. "Tas," sprieda Kārvers, "droši vien ir Dārko." Viņš te noteikti bija galvenais. Savukārt Vermulens iedams centas noturēties taisni un celi; mugurai bija piedurts sagūstitaja ierocis.

No kada kabineta viņiem pretī iznaca divi skutgalvji ar saulesbrillēm uz acīm un rāciju austiņām - nepārprotami tie bija privātās apsardzes puiši, kas centās izlikties par Savienoto Valstu slepenā dienesta aģentiem, ļakas šķila uztukušas - tātad noteikti slēpa ieročus. Kad visi bija sagajuši kabineta, viņi aiztaisīja durvis un nostājās pie tam ka naktsklubu ara metēji, sakrustojuši rokas, lai izskatītos pec iespejas draudigaki.

"Iedomīgie pamuļķi," Kārvers domas nosprieda. Taču šie viri bija ierosinājuši kadu ideju. Brīdī, kad Javorskis šo bija pasludinājis par "iekšēju lietu", Kārvers bija sapratis, ka amerikaņi plāno kadu triku, lai atrastu bumbu un arestētu Makabu, Vermulenu un visus pārējos. Taču viņš negrasijas sedet, rokas klēpi salicis, un gaidīt glābējus. Reiz jau viņš bija pieļāvis, ka Makabs izsprūk no rokam; otrreiz, tas vairs nenotiks. To Kārvers bija apņemies jau pie blokposteņa. Ari viņš zinaja, ko grib.

Un nu rīkojās, lai realizetu savu plānu.

92

No Tuzlas uz dienvidiem devas trīs Black Hawk helikopteri - piloti radīja visu savu meistarību, lai septiņdesmit piecas jūdzes pieveiktu divdesmit minūtēs. Tad viņi nogriezās uz dienvidaustrumiem. Bosnijas un Melnkalnes robežu viņi šķērsoja mazliet uz dienvidiem no Fočas un gar Taras upi devas dienvidaustrumu virziena uz Slatinas lidostu. Helikopteri turējās zemu ielejas, teju skardami koku galotnes, parvareja elektrības vadus un izvairijas no kalnu korēm, pilsētiņām un ciematiem ka tumsas radījumi, kas baidas no satikšanas ar cilvekiem. Keidija Džonsa atradās treša- ja helikoptera kopā ar eksplozīvo ierīču un sprāgstvielu iznicināšanas vienību. Viņa sarunajās ar komandas vadītāju, piekrītot procedūrām, kā tiks parbaudita un, ja nepieciešams, neitralizēta atrasta bumba. Tad iejaucās pilots:

-    Puiši, esam ienaidnieka teritorija. Bus interesanti.

Balta nama operatīvas vadības centra Teds Javorskis triumfējoši iesaucās:

-    Koka ir!

Pirms stundas ceturkšņa MQ-1 Predator bezpilota lidaparats bija pacelies no Tuzlas Gaisa speķu bāzes, nonācis virs Slatinas un nu ar Tuzlas vadības stacijas starpniecību sāka raidīt realajā laika, paradot infrasarkanaja gaisma uzņemtās bildītes. Tas bija fiksējis helikoptera nolaišanos un spilgtu gaismas strēli - bija pavērušas angara durvis. Tagad viņi zināja, kur Makabs paslepies, un uzdevums kļuva daudz vienkāršāks. Dažu minušu laikā armijas ģenerālis bija sazinajies ar Deivu Greču pirmaja Black Hawk helikoptera un deva vajadzīgas pavēlēs. Tikmēr Savienoto Valstu Gaisa speķu virsnieki balkanu un Tuvo Austrumu teritorijās gatavoja iznicinātāju eskadriļas, lai varētu pārtvert Makaba lidmašīnu - gadījuma, ja viņš paceltos gaisā, iekams Priština nonākuši Black Hawk lidaparati.

Kad ģenerālis bija beidzis runāt ar Greču, telefonu paņēma Javorskis.

- Major, te runa Teds Javorskis no Parvaldes. Gribēju informēt, ka lidostas teritorijā, uz kurieni jus dodaties, iespejams, ir kads britu virs. Viņa uzdevums bija iekļūt lidosta, taču mes nezinām, vai viņam tas izdevies. Viņu sauc Kārvers. Slepenais, nav nevienos reģistros. Ja vien iespejams, neaiztieciet viņu. Taču nebūs liela nelaime, ja aiztiksiet. Varat man ticēt, neviens neraudas.

93

Soļodams pa apakšzemes angaru, Karvers domās sprieda: " Tas ir mans darbs. Pēc visa, kas mana dzīvē noticis, es beidzot esmu atgriezies pie saprotamam lietām: nemanot iefiltrejos slikto zenu dzīve, aizvacu viņus no šis planētas un pec tam nozudu."

Dažadas angara vietas sastajušies viru pulciņi lieti nodereja Karvera planam. Dārko kaujinieki kopa ar Dienvidslāvijas Gaisa speķu personālu, Makaba miesassargi, mehāniķi un lidmašīnas apkalpe nodevušies saviem darbiem. Par Karveru neviens nelikās ne zinis.

Noplēsis Walkman atskaņotaja austiņas, viņš vienu iebaza ausi, bet vadu ietucija aiz krekla. Viņš atkal bija savās civilajas drēbes, ar tumšam brillēm uz acīm, pistole aizbazta aiz bikšu siksnas, soma uzmesta plecā. Viņu droši varēja noturēt par savējo.

Turklāt viņam veicas. Makaba lidmašīnas aizmugure uz kāpnēm stāvēja mehāniķis - līdz pleciem ielīdis aprīkojuma nodalījuma, viņš no plastikata kannas lēja hidraulisko šķidrumu. Karvers nostājās pie kapnem un uzsauca:

-Ei!

Mehāniķis pagriezās un, neizpratne saraucis pieri, paskatījās lejup.

Karvers pacēla roku.

-    Pagaidi, - viņš teica, pielicis pirkstu austiņai, it ka caur an- gara trokšņiem censtos kaut ko saklausīt. Tad viņš pielika muti krekla piedurknei un turpinaja: - Aha, ja, sapratu. Jau esmu u/, vietas… Ja, tiks izdarīts. Beidzu. - Kārvers atkal paskatijas uz mehāniķi. - Klau, tu runa angliski?

Vīrietis papurinaja galvu.

-    Labi… Varbūt tomēr sapratīsi… Tu, - Kārvers noradīja uz mehāniķi, - prom no lidmašīnas. - Viņš ar pirkstu paradīja uz an- gara grīdu un vairakkart atkartoja šo kustību, lai vīram taptu skaidrs, ka jākāpj lejā.

Taču mehāniķis palika sava vieta, nezinadams, ka reaģēt.

Teatrali nopūties, Kārvers izradīja aizkaitinājumu.

-    Labi… Lidmašīna, - viņš žestikulēdams skaidroja, - amerikānis. Es… - Kārvers piesita sev pie krūtīm. - Amerikānis.

Vai serbs, kurš neprot runāt angliski, varētu atšķirt angļu un amerikaņu akcentu? Kārvers cerēja, ka ne.

Viņš pacietīgi atkartoja savu mantru:

-    Lidmašīna, amerikānis, es, amerikanis… - Un tad piebilda: - Es kapt lidmašīna. Tu… prom no lidmašīnas.

Piepūtis vaigus, mehāniķis paskatijas uz dīvaini, smagi nopūtas un paraustīja plecus. Viņa domas bija saprotamas ari bez, vārdiem, mehāniķis uzskatīja Karveru par stulbeni, taču stndeties negrasijas. Viņš nokapa leja.

-   Es paņemšu, - Kārvers sacīja, sniegdamies pec kannas vīrieša roka.

Tad viņš pa kapnem nonāca līdz nodalījumam lidmašīna. Nolicis somu uz salona grīdas, viņš piepildīja hidraulikas akumulatoru. Pēc tam viņš izņēma savus instrumentus: uzgriežņu atslēgu karsta gaisa cauruļu stiprinājumu atgriešanai, asknaibles plastikata izolācijās noņemšanai no kabeļiem. Vel vienu iespeju Makabam izdzīvot Kārvers vairs nedos. Šī lidmašīna cietis pamatīgu katastrofu. Lai pastiprinātu efektu, viņš aprīkojuma nodalījuma atslaja neaizskrūvētu kannas vāciņu - kanna joprojām bija līdz pusei pilna ar viegli uzliesmojošu šķidrumu. Tad viņš aizvēra nodalījumu un nokapa lejā.

Cieši apņemies uzvilkt serba uniformu un braukt prom, iekams kads vispār apķeries, kas te noticis, Karvers devas pie mašīnas. Taču vēlēšanas palikt izrādījās stiprākā. Viņš gribēja redzēt, ka Makabs iekāpj lidmašīna, ka ta aiztraucas pa skrejceļu un paceļas debesīs. Šoreiz Karvers bija pilnīgi pārliecināts, ka darbs paveikts godam. Šajā lidaparātā bija izliktas nāvējošās lamatas. Tiklīdz pilots iedarbinas dzinējus, liktenis bus izlemts. Atlika vien pārliecināties, ka medījums atrodas lidmašīna.

Tanī bridi Karvera uzmanību piesaistīja kada kustība. No kabineta angāra viena gala iznaca pārlieku koptais itālietis. Aiz viņa soļoja kads Dārko vīrs ar ratiņiem, uz kuriem vilka dzeltenīgo koferīti. Kad viņi piegaja pie lidmašīnas, salona apakšēja mala atveras kadas durvis. Tika nolaists metala rāmis, kas atgadinaja šupuli un apstajas apmēram četru pedu augstuma virs zemes. Šu- puli vidēja kads sainis militāristu iecienītaja zaļaja krasa - Karvers nosprieda, ka tas varētu but izpletnis. Divi viri izcēla koferīti no ratiņiem un ielika šūpulī. Itālietis uzraudzīja viru darbu. Kad viņš bija pārliecinājies, ka koferītis droši nostiprināts un piesiets, šupulis tika pacelts augša, bet durvis - aizvērtas.

Humba tagad atradas lidmašīna.

94

Frančesko Riva atgriezās kabineta, kur gaidīja Veilons Makabs. Fa ceļam viņš pagaja garam serbam Dārko, kura seju rotaja paš- apmierinats smaids - ka labi paedušai hiēnai. Riva atvēra kabineta durvis un iegāja iekša. Viņam sekoja divi bruņoti sargi.

- Kārtība? - izgrūda Makabs.

Rivam bija acīmredzams, ka šis cilvēks ir ļoti slims, tuvu nāvei. Mūžīgi sakritusies seja tagad algadinaja ar adu apvilktu galvaskausu, turklāt šķita, ka ada kuru katru bridi var pārplīst. Laiku pa laikam seja savilkas dīvainas grimasēs - viru atkal bija pārņēmušās sāpju spazmas. Pleci bija sakumpuši, pirksti savilkti dūres. Taču acīs dega apņēmība, un ikviens viņa komandas virs, kurš it viegli varētu nogalinat savu bosu, joprojām izpildīja visas viņa pavēlēs.

-Ja, - Riva atbildēja. - Koferītis nostiprināts bumbu nišā lidmašīnas aizmugurējā daļa. Mehānisms vel nav iedarbināts, taču tālvadības kontrole jau saņēmusi pareizo kodu secību. Tiklīdz lidmašīna pacelsies gaisa, atliks nospiest podziņu uz talvadibas pults. Kad sasniegsiet mērķi, vajadzēs attaisīt durvis un palaist ieroci. Tas kritis līdz tūkstoš piecsimt metru augstumam - tad at- versies izpletnis. Ka redzejat, es pirmīt ierīcei pievienoju gaisa spiediena sensoru. Deviņsimt metru augstuma tas dos elektrisko lādiņu, kas aizsaks detonācijas procesu. JUs teicat, ka objekts ir apmēram astoņsimt metru augstuma. Ticiet man, tas sprādzienā tiks iznicināts. Bet tagad, ja atļausiet, es došos prom. Jus esat ļoti dāsns, Makaba kungs. Es gribētu ķerties pie naudas tērēšanas.

Makabs ar galvu pamaja vienam no sargiem, kas nostājās pie durvīm un aizšķērsoja Rivam ceļu.

-   To es nedrīkstu pieļaut, - sacīja Makabs. - Sirdsapziņa man neļauj liegt jums pestīšanas un mūžīgās dzīves iespeju kopa ar Kristu un eņģeļiem. Jus zināt, kurp mes šodien dosimies? Debesīs.

Sargi nomurminaja:

-   Amen.

Riva bija pārak šokēts, lai atbildētu. Jau nakamaja mirkli sargs aizlieca Rivas labo roku aiz. muguras. Uz itālieti bija nomērķēts ierocis.

-    bet Dārko tu ļāvi iet! - Riva protestēja spiedzoša balsi, jo viņa roka tika sažņaugta vel spēcīgāk.

-    Protams, - atbildēja Makabs. - Šis cilvēks degs elles ugunis par grekiem, ko pastradajis zemes virsu. Par vardarbību, zagšanu un arlauhbas sakariem. Vienīga cerība tikt atpestītam - palikt šeit un izšķirošaja kauja cīnīties ar Antikrista armiju.

-   Tu esi traks! - Riva iekliedzās, grozīdams galvu, it ka mekle- jot kadu glābēju.

Ģenerālis Vermulens bija nogrūsts kabineta stūri - šķita sakauts un morāli sagrauts. Viņa sieva sēdēja līdzās - abu augumi gandrīz saskaras, taču sieviete bija novērsusies, acis jautas sāpes un apjukums. Šķila, ka viņa iegrimusi savas domas un atrodas cita pasaule.

-   Iesim, puiši, - sacīja Makabs. - Doktor Riva, ziniet, ka es lūgšos par jusu dveseli, lai ari jums diemžēl trūkst ticības. Ģenerāli, jums tiešam stingri jaapdoma sava vēlēšanas cīnīties. Es zinu, ka esat drosmīgs cilvēks. Droši vien nebaidāties no lodes. Bet paskatieties uz savu brīnišķīgi skaisto sievu! ļa kaut ko uzsāksiet, maniem puišiem dota pavele viņu nogalinat. Neatkarīgi no ta, vai lidmašīna ir pacelusies. Ticiet man, šie zeni neaizšaus garam.

Jeruzaleme rīta dievkalpojums bija beidzies un sakas Svēta vakarēdiena ceremonija, kas turpināsies vel vairakas stundas. I'irms rītausmas pari visai pilsētai skanēs aicinajums lūgties - musulmaņi ievēros Fajr, sveicinot Dievu pirmaja no piecām ikdienas lugšanam. Agra rīta gaismiņa judaisti pulcēsies pie Raudu mūra, kur skaitliska ziņa viņus noteikti pārspēs tūristi. Bija sākusies vel viena diena pasaules iecienītākās, sarežģītākās un trauksmai- nakas pilsētas dzīvē.

Divpadsmit judžu attaluma no Slatinas Black Hawk helikopteri gatavojas nolaisties Prištinas lidosta. Karavīri gatavojas izkāpšanai. Sprāgstvielu iznicināšanas komandas eksperti vēl pēdējo reizi parlukoja aprīkojumu. Keidijai Džonsai jau kopš Bosnijas robežas šķērsošanas kņudēja vēderā. Viņa centās elpot mierīgi un atslabinat muskuļus - tapai kā taja pēcpusdienā pie Kaiju ezera. Viņa bus aci pret aci ar atombumbu. I'ec tam viņu dzīve nekas vairs nespes nobiedēt.

Klinti izcirstaja angarā Veilons Makabs iznaca no kabineta un devas pie savas lidmašīnas. Apkalpe jau bija savās vietas. Iekārtas bija pārbaudītas, degviela uzpildīta. Viņi bija gatavi doties ceļa.

95

Kārvers vēroja, ka Dušans Dārko dodas pie saviem vīriem. Seja atspoguļojās tikko noslēgts izdevīgs darījums. Saņēmuši pavēli, ap mašinam klīstošie viri saka vakt un kraut mašīnas aprīkojumu - skaji sasaucoties, uzmundrinot viens otru, kliedzot un pliķejot viens otram pa muguru. 1 ,ikas, ka Prištinas bariem un bordeļiem ši bus rosīga un ienesīga nakts.

Taču Kārvers nemedza atzīmēt labi paveiktu darbiņu. Viņam patika nolīst pec iespējas talak, atrast kadu klusu vietiņu un aptvert izdarīto - viņš pelnīja iztiku, nogalinot citus cilvēkus.

Nakamajas minUtes nekas īpašs nenotika, bet tad kabineta durvis paradijas līķim līdzīgs, salicis stāvs - sāpju mocīts, tas šļūcoša gaita devas pie lidmašīnas. Karveram bija vajadzīgas vairakas sekundes, lai saprastu, ka tas ir Veilons Makabs. Pēdējoreiz šis vīrs bija redzēts kadā cita lidostā pasaules otra mala - un toreiz viņš radīja spēcīga, biedējoša, ļauna, valdonīga un ietekmīga cilvēka iespaidu. Tagad viņš drīzāk atgādinaja staigājošu mironi. Ari bez Karvera palīdzības šis cilvēks ilgāk par mēnesi nedzīvotu. Karveru parņema vilšanas - it ka būtu ļauni piekrāpts. Viņš centās sev iegalvot, ka Makabs nav galvenais - daudz svarigaka bija koferīti paslēpta bumba. Jaiznicina bija tieši ta.

Ierūcas lidmašīnas reaktīvie dzinēji - angaru parņēma spalga rēkoņa. Karvers iztēlojas, ka uzkarst gaisa caurules, ka pamazam ceļas temperatūra. I.idmašina bija kļuvusi par tikšķošu bumbu, kas skaitīja sekundes līdz spradzienam.

Un tam brīdī viņa pasaule sabruka.

Tūdaļ aiz Makaba paradijas itālietis, kuru cieši turēja miesassargs. Nakamaja pari bija Vermulens un otrs sargs. Taču viņiem Karvers veltīja tikai garamskrejošu skatienu. Viņa uzmanība bija pievērsta pēdējam cilvēkam šaja rinda. Aliksai.

Viņš nočukstēja:

- Tev šeit nevajadzēja atrasties. - Un tad, sizdams ar rokam pa stūri, viņš atkartoja: - Tev… šeit… nevajadzeja… atrasties!

Ko tagad iesākt?

Varētu izglābt Aliksu. Ja rīkotos pietiekami atri un klusi, viņš pielīstu tuvāk Aliksas sargam un divas reizes iesistu pa galvu. Izmantotu slāpētāju, lai pārējie reaģētu par sekundi vēlāk. Pieveiktu ari viņus. Varbūt iekaustītu ari pārējos gūstekņus, jo tiem tik un ta nevarēja palīdzēt. Ja paveiktos, varētu neitralizēt arī Maka- bu.

Ja neviens nepamanītu, ka viņš skrien pari visam angaram ar pistoli roka…

Ja neviens no trim bruņotajiem sargiem negrasitos reaģet…

Ja Makabs nepagutu iekāpt lidmašīna un aizbraukt viens…

Ja Dārko nebutu pretenziju, ka viņš iznicina tik vērtīgu klientu… Ja vien Dārko šo neuzskata par ideālu iespēju tikt pie Makaba naudas un bumbas…

Ja, tad plānu butu iespejams realizēt.

Taču, ja kaut viena no šīm varbutībam piepildījās, Karveram nāksies mirt, tapat ka Aliksai. Turklāt - kas bija daudz svarigak - bumba joprojām bus neģeļu rokas.

Tas amerikanis, Javorskis, bija skaidrojis, cik augstas ir likmes. Makabs bija iecerējis sakt Armagedonu. Karvers ne uz mirkli nenoticēja, ka debesis atvērsies un Kristus nonāks zemes virsū tikai tadeļ, ka reliģiskais fanatiķis Veilons Makabs to veļas. Taču Kar- vers bija pilnīgi pārliecināts, ka Makaba raditaja haosā ies bojā tūkstoši, pat miljoni cilvēku.

Ilgi vairs neprātodams, Kārvers jau bija arā no mašīnas un nostājās ta, lai skaidri redzetu Makabu un viņam sekojošos cilvēkus. I.idz lidmašīnai bija palikuši vel aptuveni trīsdesmit jardi. Jau šķita, ka pozīcija ir pietiekami ērta, lai nošautu Makabu, taču tad lidmašīnas durvis paradijas kads apkalpes loceklis, kurš satvēra savu bosu aiz rokas un daļēji aizsedza viņu.

Kārvers joprojām varēja mesties skriešus. Vel bija laiks, lai sa- grabtu Aliksu, iekams lidmašīnas durvis nav aizvērušās aiz viņas. bija neizturami redzet viņas sāpju izķēmoto seju, sargu glūnošo skatienu - nelietis izbaudīja iespeju izradīt varu par skaistu, bezpalīdzīgu sievieti. Pie velna vajas izredzes, pie velna bumbu, pie velna visu - Kārvers vēlējās piekaut šo mērkaķi līdz nāvei. Viņš vēlējas atgūt šo sievieti. Viņš atkal vēlējas sajust Aliksas ķermeņa smaržu, ar pirkstiem jaukt viņas matus, skatīties viņas burvīgajās acis, skūpstīt viņas lupas. Pateikt, cik ļoti viņu mii; cik pateicīgs ir par mēnešiem, ko Aliksa pavadījusi pie viņa slimnīcas gultas; cik briesmīgi juties, apzinoties, ko viņai nācies pārciest.

Pateikt, cik ļoti nožēlo, ka nogalina viņu.

Aliksa leni piegaja pie lidmašīnas. Kārvers neatlaidīgi raudzi- jās uz viņu, skatiens burtiski durstīja sievietes muguru. Viņa noteikti to juta, jo pagrieza galvu un veras Karvera virziena. Uz mirkli abu acis sastapas. Aliksas seja jautas pārsteigums, bet tad - bezgalīgs izmisums. Viņa iekliedzas:

- Karver!

Viņš reaģeja nedomājot - spēra soli tuvāk iemīļotajai un tādejādi nodeva sevi.

Aizkustinoša, amatiera cienīga nciba. Taču tieši ta glāba Karveru. Viņš nesniedzas pēc ieroča, tadeļ ne Makaba miesassargi, ne Dārko kaujinieki nesaka šaut. Protams, ilgi ta neturpinājās - jau nakamaja mirkli pret viņu bija pavērsts vesels arsenāls.

Dārko ar galvu pamaja vienam no saviem vīriem, kas nostājas līdzas Kārveram un parmekleja. Atradis Berettu pistoli, kaujinieks to aizmeta pēc iespējas talak. Šķindēdams ierocis nokrita uz an- gāra grīdas.

Makabs apstajas uz lidmašīnas trapa un skatijas uz Karveru.

-    Vediet šurp!

Pec Dārko dotajam instrukcijām Karvers tika sagrabts aiz pleciem - pa vīram katrā puse - un aizvilkts pie lidmašīnas. Dārko gaja līdzas ar pistoli roka. Viņa seja jautās dnzak izbrīns neka naids - it ka viņu mocītu ziņkāre.

-   Tu pazīsti šo cilvēku? - Makabs jautaja Aliksai.

Viņa klusēja. Makabs kaut ko norūca un tad piegāja tuvāk Kar- veram. Cieši palūkojies gūsteknī, Makabs savilka balo seju mežonīga smaida.

-    Lai paliek… Es tevi pazīstu, vai ne, puis? Tieši tevis dēļ esmu šeit.

Nesatricināms Karvers vērās sava sagustitaja.

-   Nesaprotu, par ko tu runa.

-   Tu esi Landins… mehāniķis.

-Tu taču dzirdēji, ka ta sieviete mani nosauca par Karveru.

Neganti sācis klepot, Makabs izspļava zeme asiņainas gļotas.

-   Ari šo lidmašīnu tu kārtīgi saremontēji, ko? - viņš izgrūda.

-   Tu kaut ko jauc.

Makabs nelikās to dzirdam. Spēris vel vienu soli, viņš pieliecas tuvāk Karveram - ka skūpstu izsalcis mīļakais - un iečukstēja ausi:

-   Gribi paradīt, ko esi izdarījis?

-   Es neko neesmu izdarījis, - Kārvers neatlaidās.

Bija tikai viena iespeja izglābt Aliksu, un viņš to noteikti izmantos.

-   Ja netici, ļauj man kapt lidmašīna.

Iekams Makabs paguva atbildēt, pie angara ieejas atskanēja troksnis. Ieskrēja galveno vārtu sargs un izmisis kaut ko kliedza serbu valoda.

Dārko uzklausīja neprātīgo vardu jucekli un tad pārtulkoja tos Makabam:

-   Viņš ziņo, ka dažu kilometru attaluma atrodas kaut kad i helikopteri. Bus šeit jau pec divām minūtēm.

Apsvēris dzirdēto, Makabs pagriežas pret Karveru.

-   Mums nav laika stndeties. Kap iekša!

-   Nav problēmu, - Kārvers atbildēja.

Un tad devas augšup pa lidmašīnas trapu - tieši navējošajās lamatas.

96

Black Hawk helikopteri paradijas no ziemeļaustrumiem - starp kalniem, lidostas terminaļa gala, apmēram pusotras jūdzes atta- luma no angara. Makaba lidmašīna jau atradas uz skrejceļa un uzņēma ātrumu, lai paceltos gaisa.

Majors Deivs Grečs pavēlēja pilotiem izveidot rindu tieši virs skrejceļa, lai nedotu lidmašīnai iespeju pacelties. Taču lidmašīna neapstajas.

Viens no helikopteriem bija aprīkots ar Gatling ložmetēju. Grečs pavēlēja sakt lidmašīnas brīdinājumā apšaudi. Nekādās reakcijas. Attālums starp lidmašīnu un helikopteriem samazinajas ar ātrumu divsimt pēdas sekundē.

-   Šaujiet mērķī! - nokomandēja Grečs.

Gatling ložmeteja rotējošie stobri raidīja ložu krusu, taču lidmašīna arvien tuvojās, iesaistot helikopterus riskanta spēlē, kad tā atravās no zemes un traucās naksnigajas debesis.

-   Mala! Malā! - kliedza pilots, un visi trīs helikopteri kā panikas pārņemti, parbaroti baloži pašķirās, lai dotu ceļu recošajai lidmašīnai.

Sprāgstvielu iznicināšanas komandas locekļi tika mētāti no vienas salona puses uz otru. Beidzot pilotam izdevās atgūt kontroli par lidaparatu.

Viens no vīriem iesaucas:

-   Pie velna, kas tas bija?

Keidija Džonsa joprojām centas parvaret kņudoņu vēderā.

-     Laikam jau musu bumba, - viņa izdvesa. - Manuprat, ta tei- ard ievas.

97

Kārvers nogaidīja, kamēr dzinēji tika izslēgti un dzirdamas bija vairs tikai gaisa straumes aiz borta un baiļu pārņemto pasažieru lūgsnas. Lidmašīna strauji tuvojās zemei - drīz, vien ta atsitīsies pret ziemeļaustrumu Maķedonijas klintīm. Viņus negaidīja pat niecigakais aerodroms - brīnumainas nolaišanas nebūs. Visi to saprata. Un tomēr cilvēki paklausīja pilota pavelei un piesprādzējās sēdekļos. Kad salona paradijas pirmās dumu strūkliņas, visi pasliepas pec skabekļa maskam.

It ka ar tam bus līdzēts.

Iegrūsts trīsvietīga divana viena gala, Kārvers atradas lidmašīnas astes gala. Aliksa sedeja līdzās, savukart Vermulens - otra gala. Pretī iekārtojās divi Makaba viri. Trešais apsargaja savu bosu un pieskatīja Frančesko Kivu - paša priekša, sedekļos, kas atgadinaja atpūtas krēslus.

Lidojuma pirmajas minūtēs uzvalkos tērptie puiši bija sēdējuši tur, ar pistolēm mērķējot uz trijotni divana - drūmie skatieni centas paust naidu un iedvest bailes. Taču šie draudi izplēnēja ka nebijuši, tiklīdz pilots paziņoja, ka radušās problēmas. I'uiši tuda] pārvērtās pārbiedetos pasažieros, kas iesprostoti metala caurule un krīt zeme no debesim. Viņi domaja tikai par sevi.

Aliksa pasniedzas pec Karvera rokas.

-    Neuztraucies, - viņš teica, iedrošinoši paspiedis sievietes pirkstus. - Tās vel nav beigas. - Viņš palīdzēja Aliksai uzlikt masku. - Elpo dziļi, - Karvers pamacija. - Lai asinis saņem pietiekami daudz skabekļa.

Ari Vermulens skatijas uz Karveru.

-   Kas tu esi? - ģenerālis jautaja, apmulsis purinadams galvu, it ka pulētos saprast, kadeļ tik ļoti maldījies savos spriedumos par dažādiem cilvēkiem. Pastiepis roku Aliksai un nesaņēmis atbildi, viņš atslīga sēdekli un iegrima skumjās pārdomās.

Karveru Vermulena problēmas neinteresēja. Turēdams masku pie sejas, viņš elpoja dziļi un vienmerigi, skatīdamies uz arvien biezakajiem dūmiem un abiem vīriem salona pretejā stūri. Vienam bija problēmas ar skabekļa padevi, tadeļ viņš raustīja masku un centās pievērst sava kolēģa uzmanību. Taču otrs nelikās ne zinis. Viņš savu masku vēlējās izmantot pats - ar vienu roku turēdams to, viņš otrā žņaudzīja ieroci.

Vīri bija nodevušies atvadam no šis pasaules, tadeļ pat nepamanīja Karveru, kurš piecēlās kājās, vienā soli šķērsoja eju, izra- va ieroci un divas reizes iesita pa kailajiem pakaušiem. Viens no sargiem zaudēja samaņu un nokrita uz priekšu. Otrs ievaidējās un pievērsa apmulsušo skatienu Karveram. Tas sita velreiz - un ari otrais virs bija atsledzies.

Pagriezies pret dīvānu, kas tagad bija tikko redzams, lai gan atradās tikai dažu pedu attalumā, Karvers sagrāba Aliksas roku un cieši saspieda. Viņa saprata - atspradzēja siksnu un piecēlās kājās. Aiz viņas muguras Karvers saskatīja tumšu enu - tas droši vien bija Vermulens. Kārvers pavēcinaja ieroci. Tas pret kaut ko atsitas, un ena atkrita atpakaļ sedeklī. Velreiz pārāvis Aliksas roku, viņš vedinaja sievieti tuvāk lidmašīnas astes galam.

Grīļodamies viņi virzījās cauri sīvajiem dūmiem. Karvers juta, ka nodreb Aliksas augums. Viņu smacēja dumi. Ari Kārvers sāka klepot, acis asaroja, deguns un rīkle sūrstēja.

Spēris trīs soļus, viņš nonaca pie tualetes durvīm un ievilka gaisu no skabekļa maskas, kas karajās virs izlietnes.

"Nedrīkst zaudēt kontroli… Ievelc plaušās skābekli un doma… doma… Cik ātri mēs krītam? Uzreiz to nav iespējams izdarīt, pārak liela augstuma nedrīkst, citādi aukstums un skabekļa trukums nonāvēs mani dažas sekundēs. Bet, ja es gaidīšu pārak ilgi… Par to pat neuzdrošinies domāt… Labi, vel pēdējais elpas vilciens, tik dziļš, ka galva saks griezties…"

Pasniedzis masku Aliksai, Kārvers mirkli vilcinājās, lai pārliecinātos, ka viņa vēl spej to noturēt pie mutes un deguna. Tad viņš izgāja no tualetes telpas un nostājās pie starpsienas, kas šķira pasažieru salonu no bumbu nodalījuma. Izmisīgām kustībām Kārvers grieza stūri, lai atvērtu luku. Kad atslēga padevās, atskanēja klikšķis. Durvis atveras, un salona iesvilpa dzestra gaisa straumīte. Salona mitrums tūdaļ kondensējās un pārvērtās necaurredzama migla.

Lidmašīna krita arvien straujak un lika svaidīta uz. visam pusēm - ka svārsta galā iekārts smagums -, taču piloti joprojām centas atgūt kontroli pār lidaparatu.

Sagrabis Aliksu, Kārvers vilka viņu līdzi šauraja luka. Abi atsita galvu, stilbus un elkoņus, pulēdamies apslapēt sāpju pilnos kliedzienus, lai taupītu tik vērtīgo skābekli. Lūkas aizvēršanai un aizslēgšanai nepieciešamās sekundes šķita bezgalīgas, taču tādējādi tika aizšķērsots ceļš ikvienam, kas atskārtis, ka vienīgais glābiņš meklējams bumbu nodalījuma.

Kārvers nometās ceļos. Apkart valdīja dzestra, indīga migla. Izpletis pirkstus, viņš meklēja iespēju atvērt durvis - te noteikti bija pašizslēdzejs gadījumam, ja elektroniska vadības sistēma pilotu kabīnē nedarbojas. Beidzot viņš uztaustīja rokturi pie metala stieņa. Bija jasak pumpēt. Kārvers izmisīgi ķērās pie darba.

"Nekas nenotiek, durvis neveras… Turpini pumpēt… Ak Dievs! Gribas ieelpot, taču nedrīkst, jo gaisa vairs nav skabekļa, palikušas tikai dedzinošas ķimikālijās, kuru deļ asaro acis… Šausmīgi sap plaušas, muskuļi burtiski kliedz, viss augums lūdzas pec elpas, bet nekas nenotiek. Varbūt vajadzētu likties miera un pieņemt neizbēgamo… Nē, nedrīkst. Man jādzīvo, jaatriebjas… Pag, kas tas…"

Durvis atveras - bumbu nodalījuma iepūta vējš, izdzenājot smogu. Gaiss bija briesmīgi auksts, taču veldzejošs un pietiekami tīrs, lai starp sausa un mokoša klepus lekmem varētu ievilkt elpu. Taču Karvers nepārstāja pumpēt - rokas, plecus un muguru durstīja spējas sāpes -, taču beidzot nodalījuma durvis atveras pietiekami plaši un leja bija redzama bruņas zemes strēle.

Virs durvīm atradas bumba ar dzeltenīgo koferīti, kas piestiprināts izpletnim metala rami. Ar sviru bija iespejams atbrīvot bumbu no šiīpuļa - cik labi, ka taustīdamies viņš pirmo bija sagrabis durvju rokturi.

Ar acīm parmeklejis nodalījumu, Kārvers pamanīja gumijas auklu, kas savīta karajas pie sienas un bija paredzeta legālās kravas stiprināšanai - naivie lidmašīnas parbuvetaji taču bija pārliecināti, ka tieši tam šis nodalījums domāts! Vienu auklas galu Karvers izvilka cauri siksnām, kas savienoja bumbu un izpletni, un sasēja ciešu mezglu. Tad viņš apķēra Aliksas vidukli un pievilka sev tuvu klat. Viņa atbildēja ar vieglu pieskārienu. Karvers aplika gumijas auklu apkart abu augumiem un tad nostiprināja galu, tādejādi veidojot lādu ka nabassaiti ar bumbu.

Lidmašīna briesmīgi svaidijas un absolūti vairs neklausīja pilota pavēlēm. Drīz vien kontrole tiks zaudēta pilnībā, un lidapa- rats ļausies brīvam kritienam.

Pēkšņi nodalījuma priekšeja mala bija jaušama kada kustība - tika griezta neliela metala stūre. Kads centas iekļūt bumbu nodalījuma. Kad luka atveras, sprauga paradijas Vermulens. Acīmredzot atguvies, paņēmis otra miesassarga ieroci un nu lika to lieta - stobrs sašūpojas līdz ar katru bojaejai nolemtas lidmašīnas noraustišanos, lodes rikošeta sitas pret bumbas šupuli un lidmašīnas metālisko ribojumu.

Kabeļi nokrakšķēja velreiz. Aliksa pārsteigumā izgrūda apslapētu kliedzienu, un viņas augums spēji noraustijas. Lidmašīna sasveras, un Vermulens atsitas pret šķerssienu. Tagad atlika tikai paraut sviru un sargajoši aplikt roku Aliksas galvai - gravitacija ņema sava vara bumbu, izpletni un divus cieši savijušos mīlniekus, tuvinot tos zemei ar ātrumu divsimt jūdzes stunda.

Izpletnim bija jaatveras tūkstoš piecsimt metru augstuma, tādejādi palēninot bumbas nolaišanos pirms detonēšanas virs Jeruzalemes Tempļa kalna. Taču Maķedonijas ziemeļos kalni slejas tūkstoš septiņsimt metru augstuma. Zeme tuvojas, un pēkšņi Kārvers atskarta, ka pārbijies un izmisis kliedz, - bija skaidrs, ka pēdējas minūtēs notikušais neko nav mainījis.

Cieta, nepielūdzama kalna nogāze bija dažu sekunžu attalu- mā. Kārvers vēl ciešāk piekļava sev Aliksu. Tumsa viņas acis nebija saskatamas. Tuvojās izšķirošais bridis. Ta kā prāts atteicas atslēgties, Kārvers aizžmiedza acis - lai lidmašīnas nogāšanas zeme un uzspragšana butu tikai dzirdama, nevis redzama.

Tuvu, vēl tuvāk… Un tad spējš grūdiens - šķita, ka rokas tiek izrautas no plecu bļodiņām. Beidzot bija atveries izpletnis - tikai trīssimt pēdas virs zemes. Tik tikko pietika laika, lai samazinātu bumbas un divu cilvēku krišanas ātrumu. Atdurušies pret zemi, viņi veļas un vēlās, atsitas pret klintīm un burtiski uzara augsni, laižoties lejup pa šauro aizu, kamēr apstajas miklaja un mikstaja kalnu strauta krastā.

Karvera potīte bija radusies sīksika plaisa, bet otra potīte bija pamatīgi sastiepta. Sāpes šķēla augumu ikreiz, kad viņš ievilka elpu - tatad bija lauztas vismaz dažas ribas.

Pastiepies Kārvers atraisīja auklas, kas saistīja viņus pie izpletņa un bumbas. Kamēr viņš laida vaļīgak cilpu ap savu vidukli, līdzās noripoja Aliksa - un nekustīgi gulēja uz vēdera, aizgriezusi galvu. Kārvers sauca viņas vardu, taču atbildes nebija.

Sākuma viņš iedomājas, ka Aliksa cietusi, atsitoties pret kalna nogāzi. Bet tad atskarta, ka viņa rokas klāj kaut kas mikls un tumšs. Uz bridi viņš iedomājās, ka tie ir dubļi. Viņš lūdza Dievu, kaut tie butu dubļi. Taču ari krūtis klaja tas pats miklums… Tatad tas bija asinis.

- Ak Dievs, ne… - Kārvers novaidējās un neprātīgi taustīja savu ķermeni, lai uzmeklētu asiņojošo ievainojumu. Ta medz gadīties. Dažkart cilvēks gūst savainojumus, pat dzijas brūces, taču nejūt sāpes.

Taču Karveram nebija nevienas atklatas brūces. Tas bija skaidrs.

Tad viņš paskatijas uz A likšu - mēnessgaisma virs viņas lāpstiņās atklajas nelīdzena atvere. Tādu atstat varēja tikai Vermulena ierocis. Pielicis pirkstus Aliksas kaklam, Karvers mekleja pulsu… Un atrada! Ne visai ritmisku, vārgu, tikko sajutamu pulsāciju. Viņš klausijas, vai nesadzirdēs burbuļošanu - apliecinājumu, ka skarta arī plauša. Klusums. Atvieglojums, kaut ari niecīgs.

Lodes ieeja bija daudz lielākā un neglītāka, neka Kārvers bija iedomājies - šķita, ka taja trāpīts ar duri. Acīmredzot lode ieurb- šanas brīdi jau bija deformeta - varbūt tadeļ, ka rikošeta atsitusies pret metāla virsmu. Tādējādi varētu izskaidrot, kādēļ ta palikusi Aliksas ķermeni, nevis izgājusi cauri un skārusi arī Kārveru. Viņš centās nedomāt par iekšējiem bojājumiem un pārlieko asiņu zaudējumu.

Novilcis savu kreklu un nelikdamies ne zinis par sāpēm ribu apvidū, Karvers saplēsa apģērba gabalu un maigi pacēla Aliksu sēdus stāvoklī. Viņa klusi ievaidejas, un Karvers saviebās. Novilcis viņas blūzi, Kārvers apskatīja sadragāto kaulu un sašķaidīto miesu. Savacis vienu no driskām vīkšķi, viņš to piespieda brūcei, cenšoties apturēt asiņošanu. No nakamās stremeles viņš uztaisīja improvizētu pārsēju plecam, lai vīkšķis turētos vieta.

I'agaidam nekas labaks nebija iespejams. Viņam nebija palīglīdzekļu, lai iztīrītu brūci vai remdetu sāpes. Tuvakajā laika nesaņēmusi pienācīgu mediķu palīdzību, Aliksa nomirs. Taču viņi atradās judzem tālu no civilizācijas, un Karvera telefons gulēja soma, kas bija palikusi lidosta. Atlika vien but līdzās - tapat kā Aliksa bija sēdējusi pie viņa slimības gultas. Apskāvis Aliksu, viņš saka klusi runāt - stāstīt visu, ko mēnešiem ilgi nebija varējis pa- stastīt. Brīdi pa brīdim šķita, ka Aliksa dzird - viņa samirkšķināja acis, pakustinaja lupas. Bet ne jau tādēļ viņš turpinaja runāt.

Tā viņu atrada Black Hawk helikopters. Tas nolaidas kada līdzenākā vietā pavisam netālu. Kārvers pamanīja prožektoru gaismas, kas šķēla tumsu, un tuvojošos cilvēkus. Pēkšņi līdzās izauga kāds stāvs, un plecam uzgula kāda plauksta.

-   Viss kārtība?

Sievietes balss. Pacēlis galvu, Kārvers ieraudzīja tievu, neliela auguma sievieti, kas militaraja kombinezonā acīmredzot nejutās omulīgi.

-   Jā, - atbildēja Semjuels Kārvers, lai gan vārds drīzāk atgadinaja noputu. - Ar mums viss ir kartība.

Tad viņš piecelās kajas un grīļodamies nesa Aliksu uz helikopteru.

Arī patiesi fakti..

Savienoto Valstu valdībai tika paradīti iepriekš uzņemtie sižeti ar ģenerāļa Aleksandra Ļebeda paziņojumu, ka Krievija pazuduši simts kodolkoferīši, un tā sagatavoja atbildi, iekams informācijā paradijas tiešaja etera raidījuma "60 minūtes". Valsts departamenta pārstāvis Džeimss Foulijs paziņoja: "Krievijas valdība apliecinājusi, ka joprojām saglaba vadību un kontroli par savu kodolarsenālu… šo ieroču un iekārtu sargāšanai tiek veikti atbilstoši drošības pasakumi… bažam nav pamata."

Turpretī Ļebeds atkartoja savus vārdus, uzstājoties Kongresa Militāro pētījumu un attīstības apakškomisijā 1997. gada 1. oktobri. Nākamaja diena viņa teikto apstiprinaja krievu zinātnieks, apkartejas vides sargatajs un Krievijas Nacionalas drošības padomes loceklis Aleksejs Jablokovs - viņš apliecinaja savu "pilnīgo pārliecību", ka Valsts Drošības komiteja 20. gadsimta 70. gados radījusi miniatūras bumbas, kas ieceretas ka teroristu ieroči.

Šo problēmu Kongress apsprieda 1999. gada rudenī, kad republikānis, Krievijas lietu speciālists Kurts Veldons paziņoja - krievi radījuši 132 kodolkoferišus. Tapat Veldons paziņoja par sarunu ar Federālā Izmeklēšanas biroja direktoru Fuisu Frī, kura Fri "atzinis, ka šadi atomieroči, iespejams, paslēpti Savienoto Valstu teritorijā". Veldons pauda savu viedokli: "Nav šaubu, ka padomes kaut ko ir noslēpušas musu zeme. ļautajums tikai - ko un kur."

Nav neviena publiskota ziņojuma, ka jebkur pasaule atrasta kada pazudusī bumba. Taču tiek uzskatīts, ka Federalais Izmek-

Iešanas birojs parmeklejis teritoriju ap Breinerdu Minesotas štata, lai atrastu iespejamos kodolieročus. Breinerda atrodas netālu no Kaiju ezera.

Aleksandrs 1,.ebedjs gaja boja 2002. gada 28. aprīli, kad helikopters nogāzās Sajānu kalnos Krievija. Oficiāli tas tiek pasludināts par nelaimes gadījumu - laiks bijis miglains, un helikopters ietriecies elektrības vados.

1999. gada 20. oktobri Federalais Izmeklēšanas birojs publis- koja ziņojumu par "Megido projektu". Analizētas neskaitamas kristiešu ekstrēmistu grupas un ideoloģijas un secināts: lai ari "Megido projekta" izpetes laika "atklati indikatori, kas liecina par potenciālām vardarbīgām akcijam, ko varētu sarīkot ekstremisti šaja valsti", ir visnotaļ maz "norāžu par draudiem nacionalajai drošībai".

Sekojošie notikumi apliecinaja, ka šis apgalvojums ir pamatots. Veilons Makabs reāli nekad nav eksistejis.

1998. gada jūnija, jūlijā un augusta Centrālās Izlūkošanas par- valdes aģenti Albanijas galvaspilsēta Tirānā notvēra un pakļava ekstradicijai piecus ēģiptiešu ļihad locekļus - šai organizācijai ir ciešas saites ar ul-Quedu. Viri tika nogādāti F'ģipte, kur viņus spi- dzinaja, tiesaja un atzina par vainīgiem teroristiskos uzbrukumos. Divus sodīja ar nāvi, vienam piesprieda mūža ieslodzījumu, bet pārējie saņēma iespaidīgus cietumsodus.

lai ari bija zināms, ka šie teroristi uzturas Albānijā - Kosovas Atbrīvošanas armijas etniskaja dzimtenē - un Bosnija atrodas dži- hada kaujinieki, Savienoto Valstu un Apvienotas Karalistes politika nemainijas un joprojām nemainas, proti, netiek saskatīta Kosovas albaņu un islāma teroristu saistība. Šo viedokli kaismīgi apspriež serbi un viņu tradicionālie sabiedrotie Krievija un Bulgārijā. Taču ir vera ņemami pierādījumi, ka Kosovas Atbrīvošanas armija saņēmusi gan ieročus, gan apmacibu Savienotajās Valstis - no civiliem, korporatīviem un oficiāliem avotiem - un līdzīgi ir saistīta ar Vācijas izlūkdienestu (BND). Izceltos skandals, ja atklatos, ka rietumu valstu valdības atbalstījušas speķus, kuru mērķis ir šo valdību iznicināšana.

Bet ka tad ar terorisma draudiem, no ka tik joti baidījās Kurts Vermulens?

1998. gada jūlijā Savienoto yalstu Nacionalas drošības komisija izdeva pirmo no trim plašajiem ziņojumiem, kura analizēta globālā attīstība līdz 2025. gadam, draudi Savienoto Valstu drošībai un pasākumi, kas veicami, lai Savienotās Valstis un to sabiedrotie veiksmīgi cīnītos ar šiem draudiem. Neviena no Harta- Radmena ziņojumiem, kuru velakie izdevumi parādījās 1999. un 2001. gada, nebija norādīts, ka islama teroristi var apdraudēt Savienotās Valstis vai to sabiedrotos, šo valstu teritorijas un iedzīvotājus.

1998. gada 7. augusta teroristi no "Pasaules Islama džihada frontes cīņai pret ebrejiem un krustnešiem" - vairāku grupu koalīcijas, al-Qaeda un Osamas bin Ladena triecienbrigādes - iestūrēja spridzekļiem pārpildītās smagas mašīnas Savienoto Valstu vēstniecības Kenijas galvaspilsētā Nairobi un Tanzanijas galvaspilsēta Daresalamā. Boja gaja vairak neka 200 cilvēku un vairak neka 4 000 guva ievainojumus - lielākoties tie bija vietējie civiliedzīvotāji.

Klintona administrācijās pēdējos mēnešos Savienoto Valstu kuģis Co/p - vadamo šāviņu iznīcinātājs - bija devies labas gribas vizītē uz Jemenu, un 2000. gada 12. oktobri tam uzbruka kuģis ar ul-Queda teroristiem pašnāvniekiem. Boja gaja septiņpadsmit Savienoto Valstu jūrnieki un divi teroristi - Ibrahims al Tavrs un Ab- dulla al Misava. Cole jūrnieki nedrīkstēja atklāt uguni pret uzbrucējiem - to aizliedza noslēgto līgumu nosacījumi. Viņi drīkstēja šaut tikai tad, ja pirmais to izdarījis pretinieks. Iekšeja izmeklēšanā noskaidrots, "ka Cole komandierim nav bijis vajadzīgo zi- našanu, prasmju, aprīkojuma un atbalsta, lai efektīvi novērstu vai atvairītu tik merķtiecigu un iepriekš rūpīgi izplānotu uzbrukumu".

2001. gada 11. septembri

Tulkotājas piezīmes

1 Divpadsmitā Galvena pārvalde - Krievijas Aizsardzības ministrijas 12. Galvena parvalde. Atbild par kodolieroču tehnisko apkalpošanu un drošību.

' Vinstons Čērčils - Sers Vinstons Leonards Spensers-Čerčils (1874-1965), bijušais angļu rakstnieks, armijas virsnieks un politiķis; Lielbritānijas premjerministrs (1940-1945 un 1950-1955).

3 Tevi dibinātāji - politiķi, kas parakstīja Neatkarības deklarāciju (1776) vai citādi piedalijas Amerikas revolūcijā un Savienoto Valstu Konstitūcijas izstrādē.

*Entrez - ienāciet (franču vai.)

■'Kir Royale kokteiļa galvenas sastāvdaļas ir upeņu liķieris un šampanietis.

6 Pešavara - pilsēta Pakistanā, 30 km attāluma no robežas ar Afganistanu.

7  Ruzvelts - Franklins Delano Ruzvelts (1882-1945), ASV trīsdesmit otrais prezidents; vienīgais prezidents, kas ievēlēts četras reizes ārkārtējos saimnieciskos un politiskos apstakļos (Lielās depresijas un Otra pasaules kara laika).

Perlharbora - amerikāņu militārā bāze Havaju salas Klusaja okeānā. Japanas impērijas spēki Perlharboru bombardēja 1941. gada 7. decembri, un šis uzbrukums kļuva par argumentu, lai ASV iesaistītos Otraja pasaules kara.

8  Chērie - mīļā (franču vai.).

"NEST-Department ofEnergtfs Nuclear Emergency Support Team (NEST); Enerģētikas ministrijas Atrās reaģešanas komanda kodola varijas gadījuma.

10 Krakens - juras briesmonis norvēģu un islandiešu jurnieku stāstos; sava romānā "20 000 Ijē zem juras līmeņa" to pieminejis Žils Veras; tas minēts ari filma "Kanbu juras pirāti 2".

11 Grosvenoras skvēra Londonā atrodas Amerikas Savienoto Valstu vēstniecība.

12 Materhorns un Eigers - augstakas virsotnes Šveices Alpos.

"Karalis Knuts Lielais (valdījis no 1018. gada, miris 1035. gada) - Anglijas, Dānijas, Norvēģijas un zviedru daļas karalis. Leģenda vesta, ka viņš sēdējis troni juras krasta un viļņi apskalojuši viņa kajas; Knuts Lielais esot bijis tik varens, ka pec viņa pavēles jura atkapusies.

u Po*te restante - pec pieprasījuma.

15 Foie gras - zosu aknu un trifeļu pastētē. Gatavošanas procesa akniņas tiek marinētas konjaka. Nereti izraisas diskusijas par šis delikateses izmantošanu, jo zosis vispirms tiek vardarbīgi barotas - kopš 12 nedēļu vecuma putnam vairakas reizes diena ar varu kakla iepumpē graudus; tādējādi kuņģi ir daudz barības un aknas palielinās pat desmit reizes, izraisot aknu taukaino deģenerāciju. Trifeles ir sēnes, kas aug zem zemes un kuru meklēšana izmanto īpaši apmācītas cūkas vai suņus, tādēļ tas ir ļoti dargas sēnes.

16 Samta revolūcija - notikumi Čehoslovakija 1989. gada no 16. novembra līdz 29. decembrim, kad pec plašiem, miermīlīgiem masu protesta pasākumiem krita komunistu vara un pirmo reizi kopš 1948. gada demokrātiski tika ievēlēts valsts parlaments un prezidents.

17 Bonjour, tn'sieur! - Labdien, kungs! (franču vai.)

18 Pairt au chocolat - šokolādes maize (franču vai.).

19 Ijfs femmes, hein? - Sievietes, ko? (franču vai.)

x Monsieur le (jeneral-fceneraļa kungs (franču vai.).

21  Bien sur, mon i)ēneral- neapšaubami, mans ģenerāli (franču vai.).

22  "Vieglas brigādes uzbrukums" - Alfrēda Tenisona (1809- 1892) poēma par Balaklavas kauju 1854. gada, Krimas kara laika. Divreiz uzņemta ari filma (1936,1968). Kaujas laika 600 britu karavīru uzduras slēpnim līdzenuma virs Balaklavas, un Teni- sons sava dzejolī šo vietu nodēvēja par Nāves ieleju. Dzejolis kļuvis par simbolu karavīru drosmei un kara traģismam.

23 Berijs Vaits (1944-2003) - amerikaņu ierakstu producents, dziesmu autors un dziedātājs.

u Ammazza! - velns pārāvis! (itāl. vai.)

Toms Keins

MISIJA

Redaktore Inguna Jundze

Korektore Anija Brice Maketetajs Igors Iļjenkovs Atbildīga sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas iela 17, talr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfijā", I.V-3002, Jelgavā, Langervaldes iela 1A.

T. Keins

Ke 135 Misija/ No angļu vai. tulk. Liene Akmens. - R., "Apgāds "Kontinents"".-400 Ipp.

Taču medības jau ir sākušās…

ISBN 978-9984-35-477-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jus savas lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Keins Toms Misija

Prologs 1993, gada marts

Piecus gadus velak 1998. gada janvāris

Februāris

Marts

Aprīlis

Liela Piektdiena

Klusa sestdiena

Lieldienu svetdiena

Arī patiesi fakti..

Tulkotājas piezīmes