Autoru kolektīvs

Mūsdienu kriminālromāni

Billijs Holidejs Neparastais izpriecu kuģojums

Karters Brauns Donovana zvaigžņu stunda

Karters Brauns Noslēpumainā pazušana

Deijs Kīns Dīvainais liecinieks

/

/

В. Holidejs NEPARASTAIS IZPRIECU KUGOJUMS

.

1. nodaļa Melnais tukšums

Parasti Arturs Deivlins pamodās vienā mirkli un uzreiz izlēca no gultas, taču dīvaini — šorīt viņš modās ļoti smagi. Bija tāda sajūta, ka ieslēgusies tikai maza daļiņa no smadzenēm. Arturs jutās kā paralizēts, galvā neciešami pulsēja sāpes. Tiklīdz viņš mēģināja pakustēties, gulta nekavējoties sāka šūpoties. Ieķēries gultas galā, viņš gaidīja, līdz tā palēnām apstāsies Ak, Dievs! Tad nu gan šūpo! Viņš velti centās kaut ko izdvest ar piepampušo, sasprēgājušo mēli. Arturs nevarēja pat atvērt acis — plakstiņi bija kā salipuši. Viņš vēlreiz mēģināja apsēsties, taču galva sareiba no jauna. Slikta dūša un neizturamas pulsējošas sāpes piespieda viņu atlaisties. Arturs nekustīgi gulēja, nesekmīgi cenzdamies tikt galā ar rīkles galā sakrājušos nelabumu.

Neraugoties uz briesmīgajām galvassāpēm, vajadzēja piespiest sevi domāt. Dīvaini, ka viņam piemetusies jūras slimība — viņš parasti viegli pārdzīvoja šūpošanos. Tad galvā pazibēja neskaidra doma. Vētra, viļņi, taču avīzēs bija solīts labs laiks.

Baididamies, ka tā jau trūcīgais domu plūdums apstāsies un viņš no jauna iekritis melnajā bezdibenī, Deivlins no visa spēka piespieda sevi domāt. Tā. Pirms došanās ceļā bija vakars ar kokteiļiem un šampanieti — kādu pavadija. Bija tikai vecpuišu kompānija — doktors Tompsons, Bērts Māsterss, Džo Engelss un vēl kāds. Viņi kaut ko atzīmēja.

Pa galvu maisījās kaut kādi nenoteikti atmiņu fragmenti. Arturs viegli pakustējās, un atkal noreiba galva. Viņš nolēma nepadoties un neatlaidīgi centās sakopot domas.

Pamazām sliktā dūša pārgāja, taču pulsējošās sāpes vēl arvien neatkāpās.

Arturs elpoja lēnām un dziļi. Nu, protams, tas bija atvadu vakars — viņi kādu pavadīja. Pļāpāšana, smiekli un ārkārtīgi daudz kokteiļu — cits pēc cita īsā laika sprīdī. Ak, šausmas! Pavadīja taču viņu! Viņam bija divu nedēļu atvaļinājums, un viņam bija vienalga, cik un ko viņš izdzer.

Ak, Dievs! Šitā piedzerties! Un tagad šīs paģiras! Bet viņš domāja, ka tā ir vētra. Deivlins mēģināja iesmieties. Kā gribējās dzert! Lūpas bija sausas un sasprēgājušas, mēle — kā rīve. Ar grūtībām atvēris acis, viņš tumsā neko nespēja saskatīt. Ar labo roku viņš bez rezultātiem mēģināja sataustīt galdiņu, uz kura droši vien vajadzēja būt glāzei ar ūdeni.

Kajītē taču jābūt ūdenim, šķita neizturami ciest šīs slāpes. Arturs lēnām pagriezās uz sāniem, pievirzījās gultas malai un mēģināja nolaist kājas līdz grīdai. Tad lēnēm apsēdās, turoties pie gultas malas.

Pēkšņi klusumā atskanēja skaļš automobiļa signāls. Galvā no jauna iecirtās asas sāpes. Viņam kļuva baisi. Viņš atkrita gultā un, pilnīgi zaudējis spēkus, sastinga. Arturs Deivlins beidzot atguvās, nervi bija sasprindzināti. Pirmajam signālam sekoja vesels signālu koris. Tas varēja nozīmēt tikai vienu — kāds, pēc tam kad iedegusies zaļā gaisma, ir aizkavējies pie luksofora.

Bet no kurienes uz „Kārību skaistules" klāja varētu uzrasties luksofors un automobiļi?

Ieķēries ar rokām gultas galā, viņš ar pūlēm piecēlās un grīļodamies aizvilkās līdz sienai. Atspiedies pret to ar rokām, Arturs lēnām virzījās uz priekšu, meklēdams slēdzi. Tualetē viņam izdevās iedegt gaismu. Acīs iegrieza neciešamas sāpes.

Ar rokām saspiedis galvu, Arturs no tualetes aplūkoja netīro istabeli. Tajā bija tikai viens logs, kas bija aizklāts ar izbalējušu aizkaru, pīts krēsls, gulta. Uz grīdas bija izdilis paklājs.

Vēlreiz paraudzījies visapkārt, Arturs saviebās un atgrieza aukstā ūdens krānu. Atspiedies ar kreiso roku pret izlietni, viņš apslacīja seju un saslapināja matus. Tad, savilcis labo plaukstu, ilgi un ar baudu dzēra un dzēra ūdeni, līdz likās, ka slāpes ir veldzētas.

Deivlins ieraudzīja netīru spoguli un ar šausmām vērās savā attēlā. Viņā lūkojās cilvēks ar slapju seju, piepampušām sarkanām acīm un melniem sariem uz vaigiem un zoda. Virs labās auss bija redzams spilgti sarkans puns, uz kura vidēja sakaltušas asinis.

— Ak, Dievs! — viņš nočukstēja. — Kas šodien par datumu? Cik tad ilgi es neesmu skuvies?

Arturs mu|ķigi blenza uz kreiso roku. Pulksteņa vietā viņš redzēja netīru un apvalkātu pelēkrūtota auduma žaketi. Vēlreiz ielūkojies spoguli, viņš redzēja sevi pretigā kreklā ar zilām svītriņām un nospeķotu apkaklīti. Visu papildināja briesmīga rozā kaklasaite.

Deivlins skaļi ievaidējās un cieši aizmiedza acis. Tā nevarēja būt patiesība, tās ir halucinācijas. Nebija iespējams, ka viņam, Arturam Deivlinam, kuru draugi vienmēr uzskatīja par elegantāko vīrieti, mugurā bija šie kankari. Vajadzēja ātrāk tikt ārā no šejienes un nokļūt uz „Kārību skaistules" klāja, pirms kuģis bija izgājis jūrā. Arturs, cik spēja, apspieda jaunu nelabuma lēkmi. Tad, atvēris acis, atkal palūkojās spogulī.

Rūtotā žakete, krekls un sārtā kaklasaite bija kur bijuši. Ak, Dievs! Viņš nu gan ir muļķis! Kāda velna pēc vajadzēja piedzerties līdz nemaņai un ar kādu sakauties. Pēdējais, ko viņš atcerējās, — doktors Tompsons, bet varbūt tas bija Bērts Māsterss, pierunāja viņu vēl iedzert.

Deivlins uzmanīgi aplūkoja uzvalku un pamanīja, ka labā piedurkne ir nosmērēta ar asinīm. Atgrūdies no sienas, viņš nolēma saņemt visus spēkus, noturēties uz kājām un tikt ārā no šis istabas.

Par to, ka viņš ir tas pats Arturs Deivlins, vecpuisis, Floridas štata Maiami apdrošināšanas kantora kalpotājs, šaubas neradās. Viņam pilnībā „trūka filma" atvadu vakariņās tieši pirms došanās divas nedēļas garajā atvaļinājumā.

To viņš atcerējās. Taču tas ari bija viss. Arturs lēnām izgāja no tualetes. Pamazām asās sāpes acīs norima. Ieraudzījis uz grīdas guļam divas cepures, viņš strauji apstājās. Viena bija salmu, ar sarkanīgi dzeltenu lentu, bet otra — parasta cepure platām malām. Taču Arturs Deivlins jau vairāk nekā desmit gadus nenēsāja cepures!

Viņu sagrāba bailes. Tagad Deivlins domāja vienīgi par to, kā tikt ārā no nolādētās istabas un bēgt no ši murga.

Pēkšņi viņš ieraudzīja zābaku, kas rēgojās no gultas apakšas. Artura sirds sāka smagi dauzīties, punu uz galvas caururba pulsējošas sāpes, mus kūļi saspringa. Cīnoties ar nelabumu, kas no jauna viņam uzmācās, viņš saprata visu stāvokļa nopietnību.

Lai gan bija redzams tikai viens zābaks, Deivlins nešaubījās, ka tur guļ līķis. Lēnām pietuvojoties gultai, viņš ar rokām ķermeni izvilka gaismā.

Tas bija pilnīgi sveša, vāja, pajauna vīrieša līķis. Miroņa virslūpa bija atņirgta pretīgā smīnā vai nu no bailēm, vai naida. Noslepkavotajam mugurā bija brūns sportiska šuvuma uzvalks, krekls bez kaklasaites, dzelteni svītrainas zeķes un divkrāsainas sporta kurpes. Seju klāja sakaltušu asiņu garoza. Labā uzacs bija ielauzta kā ola, pa kuru stipri uzsists ar karoti. Blakus uz grīdas mētājās ar asinīm notriepta svina nūja.

Kad Arturs noliecās pie mirušā, galvu atkal caururba, aptumšojot prātu, asas sāpes. Deivlins jutās nolemts, viņam pat likās, ka viņš jau agrāk zemapziņā zināja par līķa eksistenci.

Tas viss bija noticis pēdējās stundās, un tagad Arturs Devlins vairs nebija vienkārši cilvēks. Viņš bija slepkava, nezinādams ne nogalinātā vārdu, ne slepkavības iemeslu. Roka, kas pacēlās nāvējošajam sitienam, droši vien bija viņa roka. Un tajā pašā laikā tā nepiederēja viņam, jo viņa smadzenes taču nekontrolēja kustību. Deivlins bija maigas dabas cilvēks, kas nebija spējīgs kādu noslepkavot. Viņš ne mirkli par to nešaubījās.

Arturs nometās uz ceļiem, lai ielūkotos noslepkavotā kabatās. Pieliekties bija mokoši. Izgludināto bikšu sānu kabatā bija nedaudz monētu, bet sudraba saspraude saturēja vairākas banknotes. Bez tam žaketes sānu kabatā atradās trīs atslēgas. Pie mirušā nebija ne kabatas portfeļa, ne dokumentu. Arturs neatrada neko, kas varētu palīdzēt noskaidrot, kā viņš nokļuvis šajā istabā un kāds starp viņiem sakars.

Uz miroņa sastingušās rokas Deivlins pamanīja pulksteni. Viņš pacēla nedzīvo roku un palūkojās uz ciparnīcu. Pulkstenis gāja, un rādītāji rādīja pusdivus.

Pusē divi! Viņa kuģis devās ceļā pusnaktī! Tagad Arturam beidzot pieleca, ka stāvoklis ir smags. Viņš sēdēja uz grīdas blakus līķim pilnīgā izmisumā.

Kas ir noticis? Kā pa divām vai trijām stundām varēja tik daudz kas notikt? Tomēr, lai gan tas bija neticami, viņš zināja, ka tas viss ir rūgta patiesība.

Notikušo uzskatīt par dzēruma murgiem ir bezjēdzīgi un naivi. Netīrā istaba, skrandas, cepures un galu galā līķis — tas viss ir šausmīga realitāte.

Artura skats apstājās pie avīzes, kas atlocīta gulēja zem gultas. Tā bija „Maiami News". Viņš neskaidri atcerējās, ka pirms dzīrēm pašķirstīja avīzi.

Taču avīze bija cita — viņš neredzēja zināmos virsrakstus. Deivlins truli skatījās uz lielo šriftu. Kāds avīzi bija pārlocījis vairākas reizes, acīmredzot, lai iebāztu kabatā. Bet Arturs avīzes kabatās nelika.

Ar šausmām viņš meklēja datumu. Mazie melnie cipari saplūda acu priekšā — tā bija divdesmitā jūnija avīze. Bet šodien vajadzēja būt astotajam, nē, devītajam jūnijam, pirmajai atvaļinājuma dienai.

Viņš bija lasījis, ka dažreiz, lai atmaskotu noziedznieku, tiek iespiestas viltotas avīzes — parasti pirmā lapa. Ar drebošām rokām Deivlins pāršķīra pirmo lapu un palūkojās uz datumu. Mute kļuva sausa. Saraustīti elpodams, viņš pāršķīra lapu aiz lapas. Uz visām bija viens un tas pats datums — divdesmitais jūnijs, — tātad līdz „Kārību skaistules" atgriešanās brīdim Maiami palikušas divas dienas.

Avīze izkrita no drebošajām rokām. Visas šaubas izgaisa. Šodien ir divdesmitais jūnijs. No brīža, kad viņam bija jādodas uz kuģa klāja, līdz šodienai bija pagājušas turpat divas nedēļas. Melnajā bezdibenī bija pazudušas ne jau divas trīs stundas, bet gan divpadsmit dienas. Ar to varēja izkaidrot gan netīro apģērbu, gan neskūto seju.

Bet vai iespējams, ņemot vērā pat izdzertā daudzumu, atrasties nesamaņā divpadsmit dienas? Ak, Dievs, kas tad ir noticis? Saķēris galvu rokās, Deivlins ievaidējās.

Pēkšņi atskanēja telefona zvans, no kura likās, ka galvaskauss sašķelsies uz pusēm, bet bungādiņas pārsprāgs. Arturam aiz bailēm mati sacēlās stāvus. Viņš ar šausmām lūkojās uz vecmodīgo telefona aparātu, kas bija piekārts pie sienas. Tiklīdz aparāts pārstāja zvanīt, Deivlins uz pāris sekundēm nomierinājās. Bet telefons iezvanījās no jauna. Ja Arturs nepaņems klausuli, telefons zvanīs tik ilgi, līdz pamodīsies kaimiņi un atradīs viņu sēžot pie nogalinātā.

Ieķēries gultas galā, viņš ar pūlēm piecēlās un grīļodamies aizvilkās līdz telefonam. Arturs noņēma klausuli un nesteidzīgi pielika ausij. Aizsmakusi sievietes balss, kurā varēja dzirdēt bailes un nemieru, iesaucās:

Džo! Tas esi tu, Džo? Kas tur ir? Kāpēc tu neatbildi?

It kā no tālienes atskanēja viņa paša balss:

—   Hallo. Es nezinu.

—   Džo, mīļais!

—   Viņš… Viņa šeit nav, — ātri un nesaprotami nomurmināja Deivlins.

—   Tevis tik ilgi nav — es esmu ārkārtīgi izbiedēta un satraukusies. Džo, mīļais! Džo, vai viss ir kārtībā? izsakot pēdējos vārdus, viņa bija aizelsusies.

Nepazīstamā balss bija vienīgais pavediens, kas viņu saistīja ar divpadsmit dienas garo melno bezdibeni, sīks gaismas stariņš, kas izlauzies cauri necaurredzamai sienai, kura atdalīja viņu no īstenības. Arturam vajadzēja nepazīstamo piepiest runāt. Nedrīkst pieļaut, ka viņa nomet klausuli, citādi viņš neko neuzzinās.

Pieklusinājis balsi, Deivlins nomurmināja:

—   Kas zvana?

Sekoja īsa, samulsuma pilna pauze. Tad atskanēja jautri, samāksloti smiekli.

—   Džo, beidz ākstīties. Es esmu Mārdžija, kas tad cits! Vai kas atgadījies? Vai tur vēl kāds ir? — viņa beidza.

Viņš atbildēja piesmakušā balsī:

—    Viss ir sarežģījies, šausmīgi sarežģījies. No kurienes tu zvani, Mārdž?

—   No mājām, protams. Džo… kas ir noticis?

Arturs arī runāja, ievērodams pauzi:

—   Es… es… nevaru tev pateikt.

—   Skids neatnāca?

Likās, ka viņa, gaidot atbildi, aizturēja elpu. Arturs vilka laiku, drudžaini mēģinot uzminēt, kas jāsaka. Varbūt nogalinātais bija Skids? Vai Džo? Un viņa noturējusi Artura balsi par Džo balsi?

—  Skids atnāca, taču… — viņš apklusa, sasprindzinājis dzirdi, lai noķertu kaut vai kādu mājienu, ko runāt tālāk.

—   Klausies, Džo, — viņas balss kļuva maiga un norūpējusies.

—   Jā, Mārdž, — viņš atsaucās.

—   Tu viņu nogalināji?

Deivlina roka krampjaini sažņauda klausuli.

Viņš palūkojās pie gultas guļošajā līķī un ne savā balsi atteica:

—   Jā, acīmredzot es viņu nogalināju.

2. nodaļa Bēgšana, bet no kā?

—   Uh, — viņa apmierināti nopūtās. — Tu tik ilgi neatgriezies, ka es jau sāku uztraukties. Naudu paņēmi?

—   Naudu? — viņš muļķīgi pārjautāja. Atkal sāka mežonīgi sāpēt galva. Viņš mēģināja izdomāt, ko atbildēt. Pēkšņi Deivlins atcerējās par naudas paciņu, kas bija sasprausta ar sudraba aizspiedni. Arturu pārņēma riebums. Viņam likās, ka naudai jāpaliek nogalinātā kabatā.

—    Džo, vai tu mani dzirdi? Saki, vai tu paņēmi naudu? — viņa dusmīgi vaicāja.

—   Nē, — atteica Deivlins. — Viņam nebija naudas.

—   Ak, Džo! — Mārdžija iegaudojās. — Tad tas nelietis…

—   Klausies, Mārdž, — Arturs Deivlins viņu pārtrauca, — es nevaru visu nakli runāt ar tevi. Es… Es atrodos briesmigā stāvoklī, Mārdž, — viņš piebilda, ārkārtīgi vēlēdamies uzzināt kaut ko, kas varētu noskaidrot notikušo. Viņš aizmirsa pat par sāpēm deniņos. Pēkšņi tās atgriezās, un Arturs ievaidējās.

—   Džo, kas noticis? Tu esi ievainots?

—   Es… man iekrāva pa galvu. Viss griežas acu priekšā. Man jātiek ārā no šejienes, pirms es vēlreiz neesmu zaudējis samaņu.

—   Džo… Klausies, Džo. Ej uz mājām.

—    Uz mājām? Uz kādām mājām? — viņš murmināja. — Es neko nevaru atcerēties, esmu visu aizmirsis. Saki… — viņš turpināja, pielicis lūpas tuvu klausulei.

—   Kaut velns tevi parautu! — Mārdža naidīgi iesaucā.

Klausulē valdīja klusums. Deivlins tik cieši piespieda klausuli ausij, ka sajuta sāpes.

—    Mārdž, Mārdž… — viņš bija pārliecināts, ka viņa nav nolikusi klausuli, jo nebija dzirdams klikšķis.

—   Kas jūs esat? — atskanēja auksta un aizdomu pilna balss. — Kā lai es zinu, ka jūs esat Džo? Jūsu balss nelīdzinās…

—   Es esmu Džo, — Deivlins uztraucies viņu pārtrauca. — Vienkārši man iesita. Galva plīst pušu, man ir slikta dūša.

—   Kā lai es zinu, ka jūs nemēģināt noteikt mana telefona numuru? — viņa histēriski iekliedzās un nometa klausuli.

Ar trīcošu roku Deivlins lēnām nolika klausuli. Telefons klusēja. Aparāts bija tikpat nedzīvs kā uz grīdas gulošais līķis, tikpat noslēpumains kā iepriekšējās divpadsmit dienas. Viņš pats visu samaitāja, — tagad viņam neuzzināt, kas tā Mārdžija tāda ir, kas ir nelaiķis — Džo vai Skids, bet varbūt tas nav neviens no viņiem.

Protams,-ka viņa kļuva piesardzīga, izdzirdējusi, ka viņš nezina, kur dzīvo — kur dzīvo Džo. Ja viņš būtu bijis apķērīgāks, tad varētu kaut ko izvilkt no viņas, taču nu jau bija par vēlu. Saite, kas varēja palīdzēt noskaidrot pazudušās divpadsmit dienas, bija pārtrūkusi. Deivlins piegāja pie gultas un apsēdās uz melnā matrača. Atcerējies, ar kādām pūlēm viņš tika augšā, Arturs neuzdrošinājās apgulties. Pirmo reizi dzīvē viņam nācās melot un uzvesties kā dzīvniekam, kurš cenšas izvairīties no slazda. Un to nācās darīt viņam, Arturam Deivlinam, kura dzīve līdz šim bija bijusi skaidra un vienkārša.

Par ko gan viņš pārvērties šajās divpadsmit dienās? Vai kļuvis par Džo? Un kas ir šis Džo? Kas viņš ir Mārdžijai? Par ko gan viņš ir kļuvis šajās divpadsmit dienās, ja jau viņa priecājās, ka viņš ir nogalinājis cilvēku un dusmojās, ka nav dabūjis naudu? Kamēr viņš sēdēs te šajā istabā ar divām cepurēm un līķi, viņš neatradīs atbildi ne uz vienu jautājumu. Jātiek ārā no šī cauruma, jāatgriežas savā dzīvoklī, kur visu var apdomāt un lemt, kā rīkoties. Viņam jākļūst atkal par Arturu Deivlinu. Katrs šeit pavadītais mirklis slēpj sevī briesmas.

Piecēlies no gultas un uz pirkstgaliem piegājis pie durvīm, viņš piespieda ausi pie plānās sienas. -Valdīja ļaunu vēstošs klusums, un, ja nebūtu dzirdama automobiļu signalizēšana, varētu nodomāt, ka viņš atrodas uz neapdzīvotas salas kaut kur Kārību jūrā.

Arturs atgriezās vannas istabā, kur nomazgāja rokas, noskaloja seju, izdzēra glāzi ūdens un pieglauda matus. Puns joprojām stāvēja kur stāvējis, taču sāpes bija mazinājušās.

Pēkšņi Deivlins atcerējās cepures. Viņš pagriezās un palūkojās uz tām. Likās, ka salmu cepure vairāk atbilda nogalinātajam. Džo droši vien valkāja filca cepuri. Arturs juta riebumu pret jebkādām cepurēm, taču tagad vajadzēja noslēpt punu, un mīkstā filca platmale bija tam piemērota. Viņš uzmanīgi to uzlika galvā. Cepure bija par lielu, un Deivlinam izdevās to uzvilkt dziļāk uz pieres un nolaist malas. Viņš ieskatījās spogulī. Tagad platmale gandrīz pilnīgi aizēnoja seju.

Arturs izslēdza gaismu. Istaba grima tumsā, izgaismojās vienīgi loga aila. Deivlins dziļi nopūtās un grīļodamies devās uz durvīm.

Viņš nokļuva šaurā, slikti apgaismotā gaitenī, no kura varēja iekļūt vēl divās istabās. Gaiteņa galā atradās koka kāpnes.

Krampjaini ieķēries margās, Arturs uzmanīgi un lēnām devās lejā. Deivlinam gribējās bēgt, ko kājas nes, taču viņš atcerējās, ka noziedznieki tāpēc vienmēr iekrīt. Steiga izraisa aizdomas. Tagad viņam vajadzēja piesargāties, viņš nedrīkstēja steigties un izraisīt aizdomas.

Atlika vēl pēdējais atbildīgais izrāviens — tikt līdz hallei un iziet caur dubultdurvīm uz ielas, brīvībā. Ja viņš mācēs nepamanīts ielavīties savā istabā, tad, bez šaubām, aizmirsīs visu šo murgu, uzskatīs to par pretīgu sapni.

Priekšpēdējais pakāpiens skaļi iečīkstējās, sagraujot viņa cerības nemanāmi izkļūt uz ielas. Viņš nodrebēja, kad kreisajā pusē pēkšņi atvērās durvis un plikgalvains neliela auguma vīrietis smaidīdams teica:

—   Ā, tas esat jūs. Nervi streiko — nevaru aizmigt.

—  Jīi, tas esmu es, atteica Arturs Deivlins un devās uz priekšu.

—   Satikāt savu draugu no 304.?

Deivlins nedaudz pagriezās pret viņu.

—  Jā, satiku. Paldies.

Vecais vīrs teica vēl kaut ko, taču Arturs jau pameta māju. Kādu laiku viņš stāvēja, piespiedies pie durvīm, un kāri elpoja vēso un atsvaidzinošo gaisu. Iela bija klusa, un viņa sirds atguva parasto ritmu. Deivlins palūkojās uz nama numuru virs durvīm — 819. Iepretim tai stāvēja vēl divas ļoti līdzīgas mājas. Droši vien tic bija lētie hoteļi.

Viņš devās uz spoži apgaismotā krustojuma pusi, cerot, ka, pretēji veselajam saprātam, dabūs taksometru. Uz ielas stūra viņš uzzināja, ka šī ir Palmlīvzavēnija.

Pēkšņi viņš izdzirdēja automobiļa bremžu čīkstēšanu — metrus divdesmit no viņa apstājās taksometrs, un no tā sāka tūcities ārā ļoti stipri piedzēries vīrietis. Kamēr viņš šūpodamies sameklēja kabatas portfeli naudu, Deivlins steidzās pie taksometra, cenšoties piespiest kājas kustēties kaut nedaudz ātrāk. Viņš pacēla roku un mēģināja uzsaukt, taču no kakla izlauzās vienīgi gārdzoņa.

Skrienot Arturs visu laiku atkārtoja ielas nosaukumu un mājas numuru — Palmlīvzavēnija 819. Agrāk viņam nebija ne jausmas, ka tāda iela eksistē, bet tagad viņš to neaizmirsīs līdz pat mūža galam.

Piedzērušais virs devās uz mājas durvīm, atstājis taksometra durvis vaļā. Smagi elpojot, Deivlins ielēca mašīnā un aizcirta durvis. Šoferis viņā aizdomīgi palūkojās.

—   Ko vajag, draudziņ? — viņš indīgi vaicāja.

—   Un kā jums šķiet, kas man būtu vajadzīgs? Braucam! — viņš deva komandu. Platā aizmugures sēdekļa polsterējums un doma, ka viņš drīz atradīsies savā ērtajā dzīvoklī, atjaunoja pašapziņu.

—    Klausies, draudziņ, uz kurieni tu gribi doties? — vadītājs painteresējās nekaunīgā tonī.

—   Uz „Clearmount Apartment", — Deivlins saniknots teica.

—    Vienīgais „Clearmount Apartment", ko es zinu, atrodas Bīčā, — taksometra vadītājs acīmredzot apšaubīja Artura tiesības braukt uz tik greznu rajonu.

—   Tieši tur man arī ir vajadzīgs, — Deivlins teica. — Tas ir blakus Rounda laukumam. Un kustieties ātrāk.

To pateicis, Deivlins bailēs atkrita sēdeklī — viņš pavisam bija aizmir sis par piesardzību. Viņš nekādā ziņā nedrīkstēja nosaukt savu īsto adresi. Vadītājs var to atcerēties no rīta, kad izlasīs par slepkavību Palmlīvzavēnijā. Viņš bija satriekts par savu muļķību. Prieks par sajūtu, ka tu esi tu pats, ātri izgaisa. Arturs nervozi nodomāja, ka vajadzētu reizi pa visām reizēm saprast, ka tagad viņš ir slepkava un ka viņam jābūt maksimāli piesardzīgam.

Deivlins gribēja nosaukt nepareizu adresi un izkāpt kaut kur citur, taču laikus attapās. Tas būtu vēl muļķīgāk — tad taksometra vadītājs viņu vēl labāk iegaumēs. Viņš aizvēra sāpošās acis, it kā nevarētu skatīties acīs taisnībai viņu, Arturu Deivlinu, drīz vien sāks vajāt.

Uzgriezies uz līkumotā ceļa, kas veda gar Biskajas līci, kura mierīgajos ūdeņos atmirdzēja tūkstošiem spuldžu, Deivlins atslābināts gulēja aizmugures sēdeklī, bet viņa smadzenes, kas pirms brīža nespēja neko aptvert, tagad drudžaini darbojās.

Likās neticami, ka tilcai pirms divpadsmit dienām „Kārību skaistule" aizbraukusi no Maiami bez viņa. Kas gan varēja atgadīties tik īsā laika sprīdī? Kā varēja kluss un kautrīgs vecpuisis, kuram bija labs darbs un milzums draugu, kļūt par šo skrandaini, kuru drīz vien sāks meklēt policija?

Protams, tā ir amnēzija. Vairāk viņš neko izdomāt nebija spējīgs. Acīmredzot pēc tā vakara Arturs pēkšņi saslima ar amnēziju, un slimība ilga līdz ritam, kad atgriezās atmiņa.

Kas varēja izraisīt amnēziju? Viņš varēja nokrist un sasist galvu. Šis sitiens kopā ar izdzerto alkoholu tad arī būs izraisījis atmiņas zudumu. Šonakt cits sitiens, iespējams, pa to pašu vietu, it kā neitralizēja pirmo. Deivlins nepazina nevienu tādu slimību, taču bija lasījis, ka amnēzijas cēlonis ir satricinājums un ka to ārstē arī ar satricinājumu. Neviena tiesa nenotiesās cilvēku par slepkavību, par kuru ne garīgi, ne morāli viņš nav atbildīgs.

Arturs, protams, ir vainojams, ka pie Bērta Māstersa piedzērās līdz nemaņai. Viņš ne reizi vien bija redzējis, kā maigas dabas cilvēki alkohola ietekmē kļuva agresīvi. Viņš ne reizi vien bija novērojis, kā viņi pārvēršas par dzīvniekiem, kā vājie un neizlēmīgie kļūst par īsteniem briesmoņiem. Deivlins vienmēr dzēra piesardzīgi un, atšķirībā no vairākiem saviem draugiem, nekad stipri nepiedzērās. Par iedzeršanām pajokoja un ātri aizmirsa.

Sis domas nomierināja Arturu, un viņa saspringums nedaudz atslāba, elpojot svaigo, ar sāli piesātināto gaisu. Tad it kā atjēdzās no sapņa, atcerēdamies Mārdžiju, kas sauca viņu par dārgo Džo.

Taksometrs nogriezās pa Kolinza avēniju uz „Clearmount Apartment" pusi. Deivlins iebāza roku žaketes iekškabatā, lai izvilktu kabatas portfeli, taču tur nekā nebija. Pieliecies viņš ieskatījās skaitītājā — viens dolārs trīsdesmit centi. Viņš sāka rakāties pa kabatām, lamādams sevi par to, ka neiedomājās paņemt naudu kaut vai no nogalinātā kabatas. Ja viņš nevarēs norēķināties ar šoferi, sekas būs katastrofālas. Tad vadītājs viņu noteikti iegaumēs.

Sirds sāka uztraukti dauzīties, rīkle krampjaini sažņaudzās, kad bikšu kreisajā kabatā viņš sataustīja biezu sainīti. Ielas apgaismes luktura gaismā viņš ieraudzīja, ka naudas paciņas virspusē ir ar asinīm nosmērēta simtdolāru zīme. Ar drebošiem pirkstiem viņš noņēma gumiju un iztainoja banknotes, cerēdams atrast kaut vai vienu ar mazāku vērtību. Viņu pārņēma izmisums — paciņā bija tikai simtdolāru zīmes. Norēķināšanās par braucienu ar tik lielām naudas zīmēm izraisītu vēl lielākas vadītāja aizdomas. Bez tam, tās visas droši vien ir iezīmētas. Deivlins uzmanīgi izvilka vienu tīrāku banknoti no paciņas vidus un paslēpa to kabatā. Viņš saskaitīja vēl deviņdesmit deviņas naudaszīmes. Uzlicis paciņai gumiju, Arturs iebāza to labi dziļi kabatā.

3. nodaļa Nekādu atmiņu par slepkavību

Nedaudz pagriezis galvu, vadītājs teica:

—   Nu lūk, esam atbraukuši, draudziņ.

Deivlins turpināja sēdēt. Viņš turēja rokā simtdolāru banknoti, mēģinot izdomāt, kas ir mazāk aizdomīgi — dot lielu naudaszīmi vai palūgt taksistu pagaidīt, kamēr viņš aizies pēc sīkākas naudas. Nicinošais „draudziņ" Arturu pārliecināja, ka otrais variants nav tik bīstams. Katrā ziņā, taksists ir piesardzīgs un, ieraudzījis simt dolārus, viņš taisnā ceļā dosies uz policiju.

—   Dolārs sešdesmit centu, — šoferis noskaldīja.

—   Redzu, — Deivlins nožēlojami atsaucās.

Viņš mēģināja žaketes oderē slepus notīrīt sakaltušās asinis no kreisās rokas pirkstiem.

—   Man… ē… nav sīknaudas.

Šoferis to jau bija gaidījis.

—    Tā jau es domāju, — viņš nosmīnēja. — Neuztraucieties, es izmainīšu jebkuru jūsu banknoti, mister.

Izkāpis no mašīnas, Deivlins ar mākslotu bezrūpību ierosināja:

—   Uzgaidiet mirklīti, es tikai uzkāpšu pēc naudas.

—   Nu nē, tas esi tu, kam jāuzgaida, — taksists izlēca no mašīnas. — Tā nu es noticēju, ka tu te dzīvo. Labāk es uzkāpšu tev līdzi.

—  Ja jūs pagaidīsiet, es paņemšu naudu no nakts portjē, — Deivlins sadusmots teica.

Taksometra vadītājs nekaunīgi iesmējās.

—    Tiešām? — viņa aukstais skatiens nopētīja Artura apvazāto apģērbu. — Visdrīzāk tu dzīvo nevis šeit, bet gan Palmlīvzavēnijā. Mani tik viegli ap stūri neapvest.

—    Kā vēlaties, — Deivlins noguris teica. Viņš uzkāpa pāris pakāpienus, iegāja priekšnamā un piespieda nakts zvanu. Sagaidījis atbildi, viņš atvēra durvis.

Aiz barjeras sēdēja jauns cilvēks un lasīja avīzi. Pacēlis acis, viņš izmeta avīzi no rokām un izbrīnīti iesaucās:

—   Mister Deivlin? Tas esat jūs?

—    Gribat ticat, gribat nē, — atteica Deivlins. — Lūdzu, izlīdziet man, Džek. Es esmu parādā taksistam pāris dolāru.

—  Protams, mister Deivlin, protams, — klerks metās pie kases. — Es domāju… Mēs visi domājam, ka jūs atgriezīsieties divdesmit otrajā. Vai ar diviem dolāriem pietiks, ser? vaicāja Džeks, dodot divas banknotes.

Deivlins atdeva naudu taksistam.

—   Atlikumu paturiet sev.

Apveltījis viņu ar pēdējo nicinošo skatienu, taksometra vadītājs izgāja uz ielas, raustīdams plecus un noburkšķējis kaut ko līdzīgu „pateicos".

—    Kuģis atgriezīsies parīt, pareizāk sakot — jau rīt. Jo ir jau divdesmit pirmais, vai ne? — Arturs painteresējās vienaldzīgā toni. Portjē ar neizpiatni vērās viņa rūtotajā uzvalkā un platmalē.

—   Jā, mister Deivlin, jau divdesmit pirmais. Ar jums viss ir kārtībā? Jūs neizskatāties pārāk labi.

Deivlins piespieda sevi pasmaidīt.

—   Tas ir garš stāsts, Džek. Man bija jāatgriežas ātrāk. Es notvēru nakts lidmašīnu. Atgadījās neliela avārija. — Pabīdījis cepuri, viņš uzmanīgi aptaustīja punu.

—   Jā, nav labi, — Džeka balsī varēja dzirdēt nemieru. — Atlidojāt no Kivestas? Es sekoju kartē jūsu maršrutam, lai zinātu, uz kurieni vajadzības gadījumā sūtīt korespondenci.

—   Pateicos, — Deivlins teica. — Vai man ir kaut kas pienācis pa šo laiku?

Džeks pasniedza vēstuļu sainīti.

—   Jūs bez mantām?

Paņēmis vēstules, Arturs atteica:

—    Bagāžu atvedīs rit. Ak, jā, man nav otras atslēgas. Vai jums ir rezerves atslēga?

—   Protams, — portjē sameklēja atslēgu un iedeva to Deivlinam.

—    Paldies, Džek. Ar labu nakti. Viss ir kārtībā, — Arturs teica, nedaudz pasmaidīdams, un devās uz liftu, juzdams, ka viņam nopakaļ raugās norūpējies portjē.

Kad Deivlins tika līdz savas istabas durvīm, viņš bija novests līdz galējai robežai. Pēc ilgas krāmēšanās ar atslēgu viņš iegāja priekšnamā, lēni aizvēra durvis un atbalstījās pret tām. Savelkot pirkstus dūrēs un atkal atlaižot tos, Deivlins mēģināja nomierināties un savākt spēkus. Tad iegāja viesistabā un ieslēdza galda lampu ar milzīgu lodveida abažūru. Istabu piepildīja maiga izkliedēta gaisma. Mirkli viņš ar baudu aplūkoja savu omulīgo dzīvokli. Gaiss bija sasmacis un sastāvējies, tomēr Arturs bija mājās, drošībā. Viņš burtiski aprija acīm apkārtējās lietas.

Nometis vēstules uz galda, viņš atvēra logu, noņēma cepuri, un atspirdzinošais vējiņš sajauca viņam matus. Sliktā dūša bija gandrīz pārgājusi, arī pulsējošās sāpes deniņos pieklusušas. Tagad Arturu sagrāba nervu drudzis. Guļamistabā viņš apsēdās uz tīrās gultas, ielēja no karafes nedaudz burbona un lēnām to izdzēra. Ķermeni pārņēma patīkams siltums, drebuļi mitējās. Nepieciešamība kaut ko darīt piespieda viņu pamest gultu. Ielūkojies spogulī, viņš sāka steidzīgi izģērbties, iepriekš izņēmis no bikšu kabatas naudu. Deivlins ar šausmām lūkojās uz netīro veļu. Nenoturējies viņš vēlreiz apsēdās uz gultas un pārskaitīja naudu.

Arturs trūmi skatījās uz svaigajiem traipiem, kas sedza virsējās banknotes. Tā bija nauda, kas smirdēja pēc asinīm! Tā pati nauda, par kuru interesējās Mārdžija, tie paši desmit tūkstoši dolāru, kuru dēļ viņš droši vien nogalināja cilvēku. Džo, bez šaubām, nosauktu tos par desmit stabiem.

Pārskaitījis naudu vēl vienu reizi, Deivlins rūpīgi sarullēja banknotes, pārlika tām gumiju un pagrūda paciņu zem spilvena.Tad, pa ceļam atpogādams kreklu, devās piepildīt vannu.

Atgriezies guļamistabā, viņš paņēma klausuli un, nosaucis Džekam numuru, sāka nepacietīgi gaidīt atbildi. Tikai pēc desmitā zvana pacēla klausuli, un miegaina balss atbildēja:

—   Hallo.

Deivlinam radās cerība.

—   Tomij! — viņš iesaucās. — Tas esi tu?

—   Doktors Tompsons. Kas?…

—   Deivlins, Arturs Deivlins, Tomij.

—   Art? Es domāju, ka tu esi aiz septiņām jūrām.

—   Nē. Man jātiekas ar tevi, Tomij.

—   Protams, protams. Mani ārkārtīgi interesē, kā tev gāja ceļojumā, taču — kāpēc tik agri? Kāda velna pēc?

—   Man ar tevi jārunā nekavējoties. Kad tu vari atbraukt?

—   Bet, Art, Tagad ir divi naktī. Tu…

—    Klausies, Tomij, tas ir dzīvības un nāves jautājums. Brauc šurp ātrāk.

Nemiers pielipa arī Tompsonam.

—    Labi, Art. Nekavējoties braukšu. Taču, ja tas izrādīsies dzēruma joks…

—   Es neesmu dzēris, un tas nav joks. Pasteidzies.

Nolicis klausuli, Deivlins noslaucīja sviedrus. Viņš atgriezās vannasistabā, un, novilcis netīro veļu, ar baudu ielaidās karstajā ūdenī.

Pēc piecām minūtēm, ģērbies tīrā pidžamā un gaišā halātā, viņš ar apmierinājuma nopūtu ieslīga savā iecienītajā krēslā. Deivlins centās sagatavoties sarunai. Tas bija grūts uzdevums — piespiest labāko draugu noticēt šim neticamajam notikumam.

Kad pie durvīm atskanēja zvans, Arturs salecas. Sāpes caururba deniņus. Atvēris durvis, viņš pastiepa abas rokas Tompsonam.

—   Paldies Dievam, Tomij! Beidzot tu esi klāt.

Doktors Tompsons nolika mazo koferīti uz grīdas un spēcīgi saspieda Deivlina rokas. Tompsons bija gadus trīsdesmit piecus vecs neliela auguma pilnīgs vīrietis. Aiz brillēm raga ietvarā Deivlinā vaicājoši vērās brūnas gudras acis.

—   Godīgi sakot, neizskatās, ka tu mirtu, — lai gan tonis bija možs, balsī varēja dzirdēt nemieru.

Arturs aizvēra durvis, un Tompsons iegāja viesistabā.

—   Kas noticis, Art? Es domāju, ka tu atgriezīsies tikai rīt.

—   Rīt Maiami atgriežas „Kārību skaistule", — teica Deivlins. — Paskaties manī uzmanīgi. Tu neko neredzi?

Tomposons atbildēja ar jautājumu.

—   Pie velna, Art! Tu esi dzēris?

—  Tikai mazu drusciņu, lai nomierinātos. Tātad es izskatos tāds pats kā vienmēr?

—  Jā, ja neņem vērā punu un to, ka tu esi bāls, — ārsts sadrūma. — Baidos, ka izpriecu brauciens tev nav nācis par labu. Jūras slimība? Un kā, velns parāvis, tu varēji atgriezties agrāk par kuģi?

—   Apsēdies, — Deivlins norādīja uz krēslu un apsēdās blakus.

—   Vispirms es aplūkošu punu, — Tompsona pirksts uzmanīgi aptaustīja sasitumu. — Jā, nav labi, — viņš nomurmināja.

—   Tie ir nieki, — ātri iebilda Arturs. — Tikai puns.

—  Tu maldies. Ja trieciens būtu tikai nedaudz stiprāks, tev būtu ielauzts galvaskauss… Kas noticis, Art? Tu uzvedies dīvaini. Pēc tāda sitiena iespējams smadzeņu satricinājums. — Tompsons apsēdās un, sakrustojis rokas uz krūtīm, gaidīja atbildi.

—  Pirms es sāku, es gribētu noskaidrot vienu lietu. Vai tu tici amnēzijai?

—   Vai es ticu amnēzijai? — ārsts iesaucās. — Tu ar tādiem pat panākumiem varētu man jautāt, vai es ticu asinīm. Ja tu domā…

—   Es gribu zināt tavas domas, Tomij, ārsta domas. Tu droši vien daudz esi lasījis par amnēziju un par to, ka to viegli var simulēt. Es gribu zināt, vai vispār tāda slimība eksistē.

—   Protams, ka eksistē, — Tompsons atbildēja.

—  Tas ir viss, ko es gribēju zināt, — Deivlins dziļi ieelpoja un izelpoja. Histēriskais spīdums acīs pamazām izgaisa. Es gribu, lai tu atcē-

• ries to vakaru pie Māstersa. Pastāsti man par to.

—   Tu toreiz pamatīgi piedzēries un ap vienpadsmitiem atslēdzies.

—  Tā jau es domāju. Kas notika pēc tam?

—  Es visu nemaz neatceros, — savilcis pieri, lēni atteica Tompsons. — Pēc tam, kad goda viesis bija izgājis no ierindas, ballīte beidzās. Mēs ielādējām tevi taksometrā un aizsūtījām uz ostu.

—   Kas mani aizsūtīja? Vai kāds brauca man līdzi?

—   Es neatceros. Domāju, ka tu brauci viens. Mēs visi bijām pamatīgi pierāvušies, — atzinās Tompsons.

Deivlins izņēma no paciņas cigareti un piedāvāja arī draugam. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka nav gribējis smēķēt kopš tā brīža, kad viņš atguva samaņu. Arturs dziļi ievilka dūmus, sāka klepot un nodzēsa cigareti vara pelnutraukā.

—   Kāds draņķis, — viņš nočukstēja.

—    Klausies, Art. Kāpēc tu mani atsauci šurp? Kas ir ar tevi? — Tompsons nepacietīgi jautāja.

—   Es nebiju uz kuģa, Tomij.

—   Tu nebiji… Ko?

—   Es nebiju tajā ceļojumā. Tas ir… es nevarēju tur būt. Kuģis atgriezīsies tikai rīt, bet es jau esmu šeit. Tātad es nemaz neesmu bijis uz „Kārību skaistules" tajā naktī, — Deivlins centās runāt bezrūpīgā tonī, taču no tā nekas neiznāca.

Tompsons neticīgi lūkojās viņā.

—   Ko tu domā, Art? Laikam sitiens bijis spēcīgāks, nekā man likās. Un tās sarunas par amnēziju? Tu runā tā, it kā nezinātu, vai tu brauci vai ne.

—  Tā arī ir, es nezinu. Tev man jānotic, Tomij, — Arturs uzbudināti iesaucās. — Es nezinu, neko nezinu, kas notika pēc tā vakara. Pilnīga tumsa. Gandrīz divu nedēļu atmiņas zudums, — Deivlins sāka drebēt, acis iespidējās. Viņš saķēra galvu rokās.

—   Artur, tas ir nopietni. Padomā, draudziņ. Tev ir kaut kas jāatceras. Saki man…

—   Es tev pateicu faktus, — Deivlins viņu pārtrauca, — un gaidu no tevis izskaidrojumu. Pirms stundas es nācu pie samaņas un nodomāju, ka esmu nokavējis kuģa atiešanu. Tad noskaidrojās, ka esmu pazaudējis nevis pāris stundas, bet divpadsmit dienas, gandrīz divas nedēļas. Vai tā var būt amnēzija?

—   Tu gribi teikt, ka šis sitiens tev atgrieza samaņu? — Tompsons nočukstēja.

—  To es tev arī prasu, — Deivlins novaidējās. — Tomij, tev ir jāzina tādas lietas. Vai tā varēja būt amnēzija?

Tompsons lēnām un mierīgi pamāja.

—  Jā, ja amnēzijas iemesls ir bijis lidzigs sitiens. Vai tu atceries kaut kādu sitienu vai triecienu tajā vakarā?

—   Nē, es taču tev teicu, ka neko neatceros. Bet, ja kas ir atgadījies, vai tas varēja izraisīt amnēziju?

—   Domāju, ka jā. Tiesa gan, es nevaru atcerēties līdzīgu gadījumu.

Deivlins noguris atgāzās krēslā un vaicāja mierīgā balsī:

—   Vai tu varētu to apliecināt tiesā?

—   Kāpēc?

—   Es šonakt nogalināju cilvēku. Es atjēdzos svešā istabā, guļot gultā, bet blakus uz grīdas atradās līķis. Es nekad neesmu redzējis šo cilvēku. Varbūt, ka es viņu nogalināju aizstāvoties, — kā hipnozē viņš murmināja. — Mums jānoskaidro, ko es darīju tās divpadsmit dienas, jānorauj melnais aizkars. Vai tu vari man palīdzēt? Varbūt ir kādas zāles, kādas narkotikas?

—   Liecies mierā, Art, — Tompsons viņu rupji pārtrauca, taču viņa acīs bija līdzcietība. — Mums jāiedzer. Nē, tu sēdi… Es atnesīšu pats, — viņš teica, redzot, ka Deivlins grib celties.

—   Guļamistabā ir karafe ar burbonu un glāzes.

Tompsons izgāja no viesistabas un atgriezās ar karafi un glāzēm. Ielējis dzeramo, viņš atkal apsēdās. Iedzēris pāris malku, Deivlins apmierināti nopūtās.

—   Izstāsti man visu par šo nakti, — ārsts palūdza.

Deivlins sāka ātri stāstīt. Pēc desmit minūtēm viņš bija beidzis.

… un es piezvanīju tev, tikko ienācu dzīvoklī. Tu esi vienīgais, kam es varu uzticēties. Ja netici, ieej vannasistabā. Tur ir drēbes… ar asins traipiem.

Tompsons pamāja ar galvu un izgāja no istabas. Arturs izstāstīja draugam visu, izņemot par Mārdžijas zvanu un asiņaino naudu. Pat Tomijs diez vai tam noticētu. Kad ārsts atgriezās istabā, viņa seja bija saspringta. Viņš izdzēra burbonu un pajautāja:

—   Vai tu neko neatceries?

—   Neko, — Deivlins atteica nedzīvā balsī.

—    Tu teici, ka uz grīdas gulēja asinīm nošķiests stienis. Tavs vai viņa?

—   Ak, Dievs, Tomij. Tu taču zini, ka es nenēsāju līdzi tādas lietas, — Deivlins eksplodēja. — Protams, ka viņa.

—  Nedusmojies, Artur, — Tompsons viņu mierināja. — Protams, es ticu visam, ko tu stāstīji. Es taču zinu, ka tu nemēdz sist cilvēkiem pa galvu ar stieņiem.

—  Tātad viņš pats man uzbruka. Acīmredzot es kaut kā to viņam atņēmu un aizstāvoties iesitu, — Deivlins piezīmēja.

—   Es arī zinu, ka tu nekad neesi nēsājis tādu apģērbu un neesi apmeklējis tādus zaņķus, — domīgi noteica Tompsons.

—   Protams, neesmu. Bet, būdams amnēzijas stāvoklī…

—  Es jau to arī saku, Art. Cilvēks, kas staigā tā apģērbies, var nēsāt kabatā tādu mantu.

—  Liekas, es saprotu, ko tu gribi teikt, — Deivlins nopūtās. — Es nezinu, kas es biju divpadsmit dienas. Tas taču liecina par amnēziju. Tu taču vari to apzvērēt tiesā.

—    Varu un zvērēšu, ja būs vajadzīgs, — nedaudz padomājis, Tompsons piekrita. — Taču es neesmu pārliecināts, ka tas kaut ko glābj, Art.

—  Par ko tu runā? — aizelsdamies nomurmināja Deivlins. — Cilvēks nevar atbildēt par tādā stāvoklī nodarīto.

—   Nezinu, taču baidos, ka tas neder. Redzi, Art, — ārsts centās paskaidrot, cik vien iespējams, saudzīgi, amnēzija pat attāli nelīdzinās gara vājumam. To drīzāk var nosaukt par centra, kas kontrolē atmiņu, atteikšanos strādāt. — Viņš uz mirkli apklusa, cenšoties atrast piemērotus vārdus. — Vārdu sakot, tu tomēr esi tu pats, lai arī neko neatceries. Tu biji Arturs Deivlins, tikai atradies it kā citā dimensijā. Likums uzskatīs, ka tāds cilvēks ir atbildīga par nodarīto.

—  Kādas šausmas! — Deivlins drebēja. — Tas taču nav taisnīgi. Es, Arturs Deivlins, nevaru atbildēt par savu ķermeni, ja to nekontrolē manas smadzenes. To taču tu vari apliecināt?

—  Protams, Art. Taču, ja likums to ņemtu vēra, būtu daudz simulantu amnēziju taču var viegli simulēt.

—  Taču manā gadījumā ir daudz pierādījumu, Deivlins iebilda. — Tajā naktī pa ceļam uz ostu kaut kas notika. Mēs varam griezties policijā un atrast taksometra šoferi, kas veda mani uz ostu. Kad rīt atgriezīsies „Kārību skaistule", mēs dabūsim pierādījumus, ka es uz kuģa neesmu bijis. Visi mani draugi zina, ar kādu nepacietību es gaidīju šo ceļojumu, un es nevarēju no tā atteikties. Tātad visu šo laiku es pavadīju Maiami bez atmiņas, — viņš lēnām beidza runāt, pamanījis ārsta dīvaino sejas izteiksmi.

Viegli krekšķēdams, Tompsons lūkojās sānis.

—   Vai tad tas nav tiesa?— Deivlins nepārliecināti vaicāja. — Tu taču pats zini, kā es gaidīju šo braucienu.

—   Jā, zinu, — ārsts sausi atteica, it kā brīdinādams, ka tam sekos kas nepatīkams.

—   Kāpēc tu tā uz mani skaties?

—  Atvaino, Art. Saproti, es zinu, ka tu pusnaktī devies ceļā ar „Kārību skaistuli".

—   Es — devos ceļā? — Deivlins izbrīnā pavēra muti.

—   Jā, — Tompsons novērsa skatu no drauga pārsteigtās sejas. — Redzi, nākamajā dienā tu atsūtīji man radiogrammu no „Kārību skaistules" klāja.

4. nodaļa Maikls Seins

—   Es… nosūtīju radiogrammu no kuģa? — stostīdamies pārjautāja Deivlins.

—   Tā bija parakstīta ar tavu vārdu.

—   Kas tajā bija?

Tompsons nenoteikti pameta ar roku.

—   Es skaidri neatceros. Kaut kāda banāla asprātība. It kā tu ceri, ka mēs jūtamies labāk nekā tu. Protams, pēc tādas uzdzīves tu neko citu pateikt nevarēji.

—   Varbūt es nosūtīju šo radiogrammu, neko nesaprazdams? — Arturs vaicāja gandrīz nedzirdami. — Atrazdamies amnēzijas stāvoklī?

Tompsons skaļi nopūtās.

—   Cilvēka smadzenes var izstrādāt dažādus jokus, Art. Es neapgalvošu, ka tas iiav iespējams. Tomēr tiesa diez vai man piekritīs — tu taču atcerējies gan manu vārdu, gan adresi.

—    Bet tas ir neticami. Es neatceros neko ne par kuģi, ne par radiogrammu.

—    Pilnīgi iespējams. Es vienkārši stāstu, cik grūti būs par to pārliecināt citus. Daudzi amnēzijas upuri atgūstas pēc šoka vai smadzeņu satricinājuma sev nepazīstamā vietā, neatcerēdamies ne sava vārda, ne pagātnes. Pie tam viņi atrodas starp pilnīgi svešiem cilvēkiem, kuri viņiem nespēj nekā palīdzēt. Atmiņa viņiem atgriežas tikai tad, kad rodas dažādas asociācijas vai no jauna tiek satricināts centrs, kas kontrolē atmiņu… Es cenšos tev sniegt objektīvu ārsta viedokli, — viņš ātri turpināja. — Iedomāsimies, ka tajā vakarā ar tevi kaut kas atgadījās, taču tu tomēr nokļuvi uz kuģa. Tādā gadījumā pie tevis bija biļete un dokumenti. Nākamajā rītā stjuarts griezās pie tevis kā mistera Deivlina. Saproti, Art, tu zinātu, kas tu esi, pat ja neko neatcerētos, — pie tevis taču atrastos bagāža, dokumenti, zināmas lietas.

—   Un tomēr es neko neatceros, — Deivlins spītīgi palika pie sava.

—   Bet tu nosūtīji radiogrammu!

—   Varbūt atmiņa zuda vēlāk? — ar cerību vaicāja Arturs.

—    Nedomāju, — Tompsons pārliecināti pakratīja galvu. — Vismaz tev diez vai izdosies pārliecināt tiesu, jo medicīnas eksperti viegli tiks galā ar šo teoriju.

—    Tādā gadījumā, sasodīts, kas varēja notikt? — Deivlins ievaidējās.

—  Tas mums jānoskaidro līdz tiesai. Lūk, kāpēc es cenšos paskaidrot tev, kādā stāvoklī tu atrodies. Izstāsti man patiesību, Art. Tad mēs izlemsim, ko drīkst stāstīt policijai, kad sāksies izmeklēšana.

Arturs Deivlins lūkojās Tompsonā.

—   Tu man netici?

—   Domāju, ka tu velti turies pie šīs versijas, — ārsts pacietīgi skaidroja. — var jau būt, ka tev tā liekas laba, taču tu pats redzi, cik tai daudz trūkumu. Izstāsti man patiesību, un es kā ārsts palīdzēšu izgudrot tev ticamāku versiju.

Deivlins aizsedza seju ar plaukstām.

—   Ak, Dievs, Tomij. Ja pat tu man netici, uz ko tad es varu paļauties?

—   Tieši to es tev cenšos iestāstīt.

Tompsons nopūtās, notīrīja briļļu stiklus un atkal uzlika brilles.

—   Klausies, Art, — viņš teica. — Mēs velti tērējam laiku. Kas tevi saista ar nogalināto? Drīzāk gan, kāds sakars ir tam cilvēkam, kas tu biji, ar nogalināto?

—   Es jau tev teicu, ka nezinu.

—   Es izdomāju iespējamo izskaidrojumu, — ārsts teica. — Lai gan tas ir fantastisks, tomēr tam var noticēt. Iedomāsimies, ka tu nokļuvi avārijā vai tev iesita pa galvu tai naktī, izģērba, nozaga dokumentus, biļetes un pameta, uzskatot par beigtu. Tas, kas pievāca apģērbu, varēja uzkāpt uz kuģa un izlikties par Arturu Deivlinu. Viņš vēl joprojām varbūt ir uz kuģa, domājot, ka tu esi miris, bet viņš — drošībā.

—   Bet radiogramma? Kā viņš varēja to nosūtīt?

—    Varbūt viņš zina, ka mēs esam draugi, un viņam ienāca prātā doma aizsūtīt radiogrammu un novērst aizdomas. Vai arī viņš uzzināja par mani no tā, kas atradās tavās kabatās.

—   Nav slikti, — Deivlins uzbudināts piecēlās kājās, sāka staigāt pa istabu, tad atkal apsēdās. — Protams, tā arī būs bijis. Tas visu izskaidro. Mēs varam aizsūtīt uz kuģi radiogrammu, un viņu arestēs.

—   Pagaidi, Art. Tas varētu izskaidrot radiogrammu un amnēziju. Taču atgriezīsimies pie tā, kas var saistīt Arturu Deivlinu ar nogalināto.

—   Nezinu, tāpat kā līdz šim, atbildēja Arturs. — Domāju, ka tās divpadsmit dienas esmu dzīvojis ar citu vārdu.

Iestājās smags klusums.

—   Manuprāt, līdz atgriežas „Kārību skaistule", tev nevajag atstāt dzīvokli. Kad kuģis būs atgriezies Maiami, tu varēsi izturēties kā parasti, un neviens neko nenojautīs, — Tompsons apklusa un, ieraudzījis, ka Deivlins ar šausmām lūkojas viņā un grib ko iebilst, steidzīgi turpināja: — Bet vēl labāk tev būtu, ja tu brauktu pie manis. Es rūpīgi apskatītu tavu galvu. Bez tam, Art, tev jāatgūst forma, pirms tu liecies ar draugiem un es nostādīšu tevi uz kājām.

—   Un dosi iespēju cilvēkam, kurš mani apdullināja un aplaupīja, palikt brīvībā? — Deivlins nikni iesaucās.

—    Domāju, ka tu pats saproti, ka labāk atstāt slepkavību policijas ziņā. Ja tu sāksi viņiem palīdzēt, tev būs daudz nepatikšanu.

Deivlins staigāja pa istabu, berzēdams sapampušās rokas.

—   Es nezinu, ko darīt, Tomij. Tas ir briesmīgi, kad nelaime uzkrīt kā sniegs uz galvas, — viņš paskatījās Tompsonā. — Un ja nu policija aiztur nevainīgu cilvēku?

—    Tad tev nāksies visu izstāstīt. Klausies, Art! Ja tu paziņosi policijai, avīzēs parādīsies tavs foto un, bez šaubām, atradīsies cilvēki, kas tevi pazīst ar citu vārdu, kjūs zināms, ka tu biji tajā Palmlīvzavēnijas hotelī, un tā jau būs katastrofa. Padomā pats. Aizmirsti par to. No tava stāsta es sapratu, ka diez vai kāds tevi meklēs. Brauksim pie manis. Iedosim portjē divdesmit dolārus, un viņš aizmirsīs, ka tevi ir šonakt redzējis. Tu vēl arvien esi šokā, un mans pienākums, gan kā ārsta, gan drauga, ir parūpēties par tevi, — ārsts pārliecinoši beidza.

Deivlins apsēdās. Viņu aizkustināja vecā drauga piedāvājums. Aplaizījis sausās lūpas, Arturs ar nožēlu atteicās.

—   Nē, Tomij. Vēl taču ir taksists.

—   Tu velti domā, ka viņš tevi atceras.

—    Nē, esmu pārliecināts, ka atcerēsies. Viņš no paša sākuma aizdomīgi skatījās uz mani un, bez šaubām, atcerēsies to jezgu ar diviem dolāriem. Bez tam, — viņš drūmi turpināja, — mani redzēja arī nakts portjē Palmlīvzavēnijas hotelī. Tajā istabā visur ir mani pirkstu nospiedumi. Nē, tas neder, — nomāktā balsī viņš beidza. — Es iešu uz policiju un visu izstāstīšu. Viņi pārbaudīs un noskaidros, ko es darīju tās divpadsmit dienas. Un, ja es esmu nogalinājis cilvēku, viņi mācēs pierādīt, ka es to esmu izdarījis aizstāvoties.

—    Tu domā, ka policija sevi apgrūtinās ar to, — Tompsons ņirdza,ja aizdomās turētais pats atzīstas slepkavībā? Neesi muļķis, Artur. Viņi vienkārši iesēdinās tevi. Nedari to, — draugs lūdzās. — Mēs nemanīti iziesim pa sāndurvīm, bet no rīta es tevi aizvedīšu uz Mārlinkī. Par to mājiņu neviens nezina. Kamēr viss noskaidrosies, tu dzīvosi tur.

Deivlins it kā neko no tā visa nedzirdēja. Viņš mierīgi teica:

—   Es nevaru pieļaut, ka tu manis dēļ riskē.

—   Kāds te var būt risks?— Tompsons nervozi iesaucās.

—   Portjē zina, ka es tev zvanīju un ka tu biji šeit. Pēc pusstundas, kad policisti būs nopratinājuši Džeku, viņi ieradīsies pie tevis.

—   Tas nekas, — Tompsons spītīgi izstiepa žokli. Tajā laikā tu jau būsi Mārlinkī.

—   Slavas kalngalos esošais ārsts slēpj slepkavu? Nē, Tomij, tas neglābjami iedragās tavu reputāciju. Es tikšu galā ar visu pats. Pats pirmais, ko es darīšu, nē, policija pārbaudīs, vai uz „Kārību skaistules" ir pasažieris vārdā Arturs Deivlins.

—   Labi, Art. Tu parakstīsi sev nāvesspriedumu, — samierinājies teica Tompsons. — Ja tu esi nolēmis bāzt galvu cilpā, man atliek tikai paiet maliņā.

Deivlins piegāja pie galda, uz kura atradās vēstules.

Ieraudzījis baltu kvadrātveida aploksni, viņš sadrūma. Pēc dažām sekundēm Arturs uzbudināts iesaucās:

—   Tomij, tas var būt ļoti svarīgi. Cik man ir prātā brauciena maršruts, kuģim tagad jābūt Haiti. Varbūt, ka tas ir no kāda pasažiera, kas pazīstams ar cilvēku, kas dēvējis sevi par Arturu Deivlinu, — viņš atgrieza aploksni. — Atpakaļadrese nav norādīta.

Tompsons lēnām piecēlās un sacīja:

—   Pagaidi, Art. Vai tu esi pārliecināts, ka jāatplēš šī vēstule? Man nez kāpēc liekas, ka, jo mazāk tu zināsi, kas ar tevi noticis šajās divpadsmit dienās, jo labāk tev pašam. Tu taču zini, ka policija var izmantot melu detektoru. Vai tad tu to nesaproti?

—   Bet, Tomij, vēstule var daudz ko izskaidrot.

—   Un tu esi pārliecināts, ka tev tas ir vajadzīgs? — Tompsona balsī varēja dzirdēt īpatnēju pieskaņu.

Arturs Deivlins vērīgi palūkojās draugā un skumji teica:

—    Tu uzskati, ka es esmu slepkava, Tomij? Kāpēc tu gribi mani slēpt?

Viņš uzlika drebošo roku uz Tompsona pleca.

—   Man žēl, Tomij, taču es nevaru pieņemt tavu palīdzību.

Ārsts nodrebēja un mierīgi teica:

—   Tu esi pazudis, Art. .

Arturs Deivlins atplēsa aploksni. Trīcošām rokām viņš atlocīja vēstuli, izlasīja pāris rindiņas un apgrieza lapu, lai redzētu, kas parakstījis vēstuli.

—   No Dženetas, — viņš klusi teica. — Viņa raksta tā, it kā es būtu bijis uz kuģa, Tomij.

—   Dženeta? Kas tā Dženeta tāda ir? — draugs neizturēja.

—    Vai tad tu neatceries, Tomij? — Deivlins brīnījās. — Tā ir Lilī Māstersas māsa. Es jums stāstīju tajā ballītē. Mēs bijām norunājuši satikties U7 kuģa. Dženeta izbrauca no Ņujorkas, un mums bija jāsatiekas Maiami. Redzi, es biju apdrošinājis misis Māstersu, bet…

—   Bet Dženetai bija radušās aizdomas sakarā ar māsas nāvi, — ārsts pabeidza. — Jā, es kaut ko sāku atcerēties. Viņa atrakstīja tev pāris vēstuļu, kurās pavīdēja doma, ka Lilī ir nogalināta. Kaut kāds absurds.

—   Viņas vēstules nebūt nebija absurdas, — Deivlins viņu pārtrauca. Viņa acis iegailējās. — Dženeta rakstīja, ka neilgi pirms Lilī nāves viņa saņēmusi dīvainu vēstuli, kurā teikts, ka Lilī kāds šantažējis.

—    Un Dženeta nolēma parunāt ar kādu, kas pazina māsu šeit, — Tompsons atcerējās. — Un negaidītas sagadīšanās pēc jūs abi nolēmāt pavadīt atvaļinājumu uz „Kārību skaistules".

—   Sakritība? — Deivlins teica un apklusa. — Nē, viņa uzrakstīja par savu nodomu doties šajā izpriecu kuģojumā un ierosināja satikties uz kuģa un parunāties.

Tompsons smēķēja, klausīdamies, ko stāsta Deivlins.

—    Es gandrīz neko neatceros, — teica ārsts. Droši vien mēs bijām krietni iedzēruši, kad tu sāki stāstīt par to Dženetu.

—   Klausies, ko viņa raksta, Tomij. Varbūt kaut kas noskaidrosies. — Deivlins sāka lēnām lasīt vēstuli:

„Dārgais Artur Deivlin!

Es neko nesaprotu. Nosūtu šo vēstuli uz Maiami, jo jūs jau droši vien esat atgriezies mājās. Tajās pirmajās mūsu tikšanās dienās jūs mani darījāt ļoti laimīgu, jo mazinājāt manas aizdomas par dārgo Liii.

Un es… vai man gan būtu par to jāraksta? Taču droši vien vajag.

Es neesmu bērns, kas vairās no patiesības. Es jutu, ka mums jākļūst par labiem draugiem, kad tuvojāmies Kubai, un es ar nepacietību gaidīju tikšanos ar jums. Nešaubos, jūs taču mākat lasīt starp rindiņām, Artur?

Vismaz pēc tam, kad jūs bez brīdinājuma pazudāt, pat nepaņēmis savas mantas, es nezināju, ko domāt.

Es biju ļoti uztraukta, Artur, kad jūs neatgriezāties uz kuģa. Kapteinis aizkavēja kuģa atiešanu uz divām stundām, kamēr Havannas policija pārbaudīja slimnīcas, hoteļus un pat morgus, taču jūs bijāt it kā cauri zemei izkritis.

Un nākamajā dienā pienāca jūsu radiogramma… Tikai viens vārds: „Neuztraucieties." It kā es varētu neuztraukties! Es biju ļoti satraukta. Ja jūs saņemsiet vēstuli, pirms es būšu atgriezusies Ņujorkā, lūdzu, ziņojiet man, vai viss ir kārtībā!

No sirds jūsu Dženeta."

Kamēr Deivlins lasīja vēstuli, Tompsons ērti atlaidās krēslā.

—   Kā viņa izskatās, Art?

—   Kā izskatās? — Arturs bažīgi vaicāja. — Es viņu nekad neesmu redzējis. Es… mēs tikai apmainījāmies vēstulēm… — viņš iesmējās. — Man ir skaidrs, Tomij. Tu vēl arvien centies pieķert mani. Nu, ko tu saprati no vēstules? Liekas, ka tas viltvārdis ir mācējis viņai iestāstīt, ka ir Arturs Deivlins. Un Dženeta iemīlējās viņā. Havannā viņš negaidot pazuda.

—   Un atstāja tavas mantas uz kuģa, — Tompsons sausi piebilda, — lai piesaistītu uzmanību. Ja viņš būtu kādu brīdinājis un savācis mantas, viņa pazušana neizraisītu tādu uzmanību.

Piemiedzis acis, Devlins ar cerībām vēroja draugu, gaidīdams, ka tas beidzot noskaidros notikušo.

—   Met mieru, Art! — lai gan Tompsona seja bija sadrūmusi, balss skanēja lūdzoši. — Cik ilgi tu vēl izliksies?

—   Es tev teicu…

—   Meli, — Tompsons viņu pārtrauca. — Tie visi ir stulbi meli, kuriem nenoticēs pat skolnieks. Kā tu vari gvelzt tādas muļķības pēc šīs vēstules? Skaidrs, ka tu biji uz kuģa, bet Havannā pēkšņi pazudi.

Tompsona apsūdzība izraisīja jaunu galvassāpju lēkmi. Atkal sāka mocīt nelaba dūša, rokas drebēja, bet vēders, šķiet, pielipa mugurkaulam. Konvulsīvi sakrampējis pirkstus, Deivlins centās saņemt sevi rokās.

—    Kāpēc tu esi pārliecināts, ka tas biju es? — viņš vaicāja aizsmakušā balsī. — Es taču tev teicu, ka nekad neesmu redzējis Dženetu, mēs vienkārši sarakstījāmies. Arī viņa mani nekad nebija redzējusi, tāpēc viltvārdis viņu ļoti viegli varēja apmānīt.

—   Viss ir patiesība, izņemot vienu mazu detaļu, — ārsts noguris iebilda.

—   Kādu? — Arturs pavēra muti.

—   Apliecinājums, ka Dženetas māsa ir mirusi dabiskā nāvē, — un to viņa saņēma no tevis. Vēstulē viņa raksta, ka tu esi viņu darījis laimīgu, izskaidrojot šo jautājumu. Kā viltvārdis, kuram, starp citu, būtu pēc iespējas jātur mute, paveiktu tādu brīnumu?

Deivlinam izkalta mute.

—   Tātad tu turpini uzskatīt, ka es biju uz kuģa un nokāpu krastā Havannā? — viņš saspringti paliecās uz priekšu.

Tompsons sajauca biezos, tumšos matus un nodzēra malku no glāzes. Noslaucījis kabatlakatā muti, viņš atbildēja:

—   Klausies, Art. Es neesmu psihiatrs, bet gan parasts ārsts. Taču es esmu tavs draugs. Protams, es vēl esmu arī tavs ārsts, taču tu ļoti reti griezies pie manis. Vai tad tu neredzi, ka viss vēršas pret tevi? Tava radiogramma, Dženetas vētule. Klausi mani, beidz zvērēt, ka tu neesi bijis uz kuģa. Ja tu vēl arvien neesi atteicies no versijas par amnēziju, izdomā ko ticamāku. Nu, kaut vai atzīsties, ka biji Havannā un izgudro kaut kādu ticamu iemeslu, kas piespiedis tevi negaidot pamest kuģi. Tad pēc trīs, četrām dienām tu atcerēsies gan par kautiņu, gan par to, kas atgadījās šajās divpadsmit dienās. Neviens nevarēs pierādīt, ka tā nebija.

Arturs Deivlins atspieda galvu pret krēsla atzveltni. Viņš jutās ārkārtīgi noguris. Ārsta balss skanēja it kā no tālienes. Taču Deivlina smadzenes darbojās ar pilnu jaudu.

Dženetas radiogramma varēja daudz ko noskaidrot. Viņa bija jāredz un jānoskaidro patiesība.

Deivlins piecēlās.

—   Lai arī cik stulbi tas skanētu, es runāju patiesību. Es esmu slikts melis. Ja es sākšu melot policijai, viņi pēc divdesmit minūtēm būs piespieduši mani pie sienas.

Viņš paņēma no galda atvilktnes pildspalvu un papīru.

—   Pagaidi, Art, — Tompsons lūdzās. — Neaizmirsti par savu reputāciju un draugiem. Ja tu nenogaidīsi…

—   Velti, — Deivlins viņu pārtrauca. — Es gribu nosūtīt radiogrammu uz Kīvestu. Es darīšu, ko vien varēšu, lai aizraktos līdz patiesībai. Iespējams, ka es biju uz kuģa — nu ko, es gribu zināt patiesību, lai arī kāda tā būtu.

Viņš aizdomājās ar pildspalvai rokā, tad negaidīti aizsedza seju ar rokām un skaļi ievaidējās.

—   Velns parāvis, Art! Kas par lietu? — Tompsons iesaucās.

—   Esmu aizmirsis viņas uzvārdu, — Arturs satriekts teica. Viņš pacēla galvu. — Droši vien laiks izsaukt sanitārus. Tomij, es kļūstu par absolūtu idiotu. Nevaru atcerēties pat tādu vienkāršu lietu kā Dženetas uzvārdu… — viņš stulbi skatījās sev priekšā.

—   Muļķības, viss pāries. Tu taču viņu kārtīgi nepazini — tikai pāris vēstuļu. Un cilvēkiem vispār ir tieksme aizmirst vārdus. Tev taču ir saglabājušās viņas vēstules.

—    Jā, taču tās atrodas kantorī, — Deivlins pielēca kājās. Straujā kustība atgrieza sāpes deniņos, un viņš sagrīļojās.

Ārsts uztvēra draugu.

—   Brauksim pie manis, — Tompsons stingri teica. — Tev labi jāizguļas. Rīt mēs atgriezīsimies pie šī notikuma.

Deivlins atbrīvojās.

—   Tu netici nevienam manam vārdam. Brauc uz mājām, Tomij. Tu esi malacis, un es tev neko nepārmetu. Ja tu paliksi tīrs, tā būs labākā palīdzība man.

—   Pagaidi…

—   Nē! — Deivlins viņu asi pārtrauca. — Ej projām. Man nav tiesību iejaukt tevi šajā notikumā. Ej ātrāk prom no šejienes un aizmirsti par visu.

Viņš aizgriezās no Tompsona, kura sejā parādījās apvainota izteiksme.

Arturs nekustējās, pirms neizdzirdēja, ka aizcērtas durvis. Viņš piegāja pie galda un paņēma telefonu grāmatu. Atradis Maikla Šeina numuru, Deivlins sāka zvanīt. Kad otrā galā pacēla klausuli, viņš teica:

—   Esiet tik mīļi, man vajadzīgs misters Šeins.

—   Kas noticis? Misteram Šeinam nepatīk, ka viņu traucē naktī.

—   Es nezvanītu, ja tas nebūtu svarīgi, — Arturs viņu pārtrauca.

—   Visi tā saka, — teica balss. — Viņš lūdza mani noteikt tās lietas svarīgumu, kuras dēļ viņu vērts modināt.

—   Tas nav vienkārši svarīgi, tas ir ārkārtīgi svarīgi, — Arturs Deivlins centās pārliecināt.

—   Varbūt jūs man izstāstīsiet…

—   Savienojiet mani ar misteru Šcinu! — Deivlins uzkliedza.

Sekoja īss klusuma brīdis, un viņš izdzirdēja, ka telefons nozvanīja

trīs reizes un apklusa. Cilvēks teica:

—   Atvainojiet, bet viņš neatbild, — un nolika klausuli.

Artura sejā varēja redzēt nolemtību. Ja Šeina nav mājās, tātad viņš ir aizņemts. Deivlinam bija zināma sarkanmatainā detektīva reputācija. Viņš bija ticies ar viņu izmeklēšanas laikā, kuru veica apdrošināšanas sabiedrība. Tagad viņam bija nepieciešams tieši šāds cilvēks. Viņš juta, ka spētu viņu pierunāt uzņemties šo lietu. Tādi notikumi nešokē cilvēkus, kuru nodarbošanās ir slepkavību izmeklēšana. Deivlinam pat likās, ka Šcinam šī lieta šķitīs ikdienišķa un neinteresanta.

Tagad Arturam atlika vienīgi gaidīt. Viņš vannasistabā savāca visus netīros apģērba gabalus, atnesa tos uz istabu un sāka uzmanīgi aplūkot. Viņš neatrada nekādas iezīmes — ne no veļas mazgātavas, ne ķīmiskās tīrītavas. Viņa pacietība tika vainagota, kad žaketes kabatā viņš atrada mazu pikucī saveltu papīra gabaliņu.

Radās cerība. Deivlins uzmanīgi atlika papīru un izlasīja „Aragon House", kā arī Maiami adresi uz Ziemeļrietumu Otrās avēnijas. Zīmītē bija rakstīts: „18 dolāri. 209. istaba. No 18.06. līdz 24.06." Un viss. Izskatījās pēc viesnīcas rēķina. Bet, tā kā tas atradās viņa kabatā, liekas, ka šīs divpadsmit dienas Arturs ir dzīvojis tur.

Viņam par sliktu liecināja četri pierādījumi— adrese Palmlīvzavēnijā, rēķins no „Aragon House", Mārdžijas, kura sauca viņu par Džo, zvans un kaut kāds viltvārdis uz „Kārību skaistules" klāja, kas bija tuvu iepazinies ar Dženetu. Arturs nez vai iedrošināsies nakšņošanai atgriezties Palmlīvzavēnijā. Piezvanīt uz biroju un uzzināt Dženetas uzvārdu viņš varēs tikai pēc pāris stundām, un tad būs jau par vēlu sūtīt viņai radiogrammu. Viņš neko nevarēs uzzināt par Džo, jo viņš nezina pat viņa uzvārdu.

Tātad visloģiskākais ir sākt ar „Aragon House". Arturs nodrebēja. Agrāk viņam tā arī nebija iespējas pārliecināties par savu drošsirdību, un tagad viņš vienkārši izbijās. Vai viņam pietiks drosmes turp aizbraukt un noskaidrot šo murgu? Vai varbūt paklausīt Tompsona padomam un atstāt visu kā ir? Vai viņš patiešām grib zināt, ko darījis šīs divpadsmit dienas?

2-538

Kamēr Arturs Deivlins uzvilka elegantu uzvalku, galvā dzima milzums ideju. Viņam, cik vien iespējams, ātri jāuzzin pēc iespējas vairāk un jāizstāsta tas Šeinam. Ir svarīgi uzzināt, kā netīrās žaketes kabatā uzradies čeks. Ja paveiksies, „Aragon House" viņš uzzinās ko vairāk par Mārdžiju. Jo plašāka būs informācija, jo ātrāk Seins piekritīs ķerties pie lietas. Deivlins piegāja pie lielā spoguļa, kas bija piestiprināts pie guļamistabas durvīm. Viņā lūkojās elegants jauns cilvēks, ģērbies brūnā sportiska piegriezuma uzvalkā. Tiesa gan, seja viņam bija bāla un acis sarkanas. Viņš sāka meklēt savu velūra cepuri, lai noslēptu punu. Sadrūmis atcerējās, ka noņēma to guļamistabā, atverot logu. Deivlins pacēla cepuri no grīdas, uzlika to un vēlreiz piegāja pie spoguļa. Tad viņš uzmauca to dziļāk uz acīm, lai nevarētu saskatīt seju.

Kā vienmēr, pirms aiziešanas viņš pasita pa kabatām, pārbaudot, vai nav ko aizmirsis. Kabata, kurā vienmēr atradās kabatas portfelis, bija tukša. Nešauboties Deivlins izvilka no spilvenapakšas naudas paciņu, izvēlējās tīru banknoti un iebāza kabatā. Tad atkal apņēma banknotes ar gumiju un piegāja pie telefona.

Kad nakts portjē pacēla klausuli, Arturs pavaicāja:

—   Džek, lūdzu, izsauciet taksometru.

—   Labi, mister Deivlin. Pēc piecām minūtēm, labi?

—   Lieliski. Un vēl, Džek. Vai jūs nevarētu izmainīt simt dolārus?

—   Protams, ser.

—   Sagatavojiet man deviņdesmit astoņus dolārus, bet divus dolārus paturiet — tas ir mans parāds.

Viņš nolika klausuli un vēlreiz apskatīja tik labi pazīstamo vecpuiša dzīvokli. Kas zina, varbūt viņš to redz pēdējo reizi?

Galva joprojām sāpēja. Arturs Deivlins jutās kā cilvēks, kas iet pa tumsu, kā jūrnieks, kas dodas bīstamā kuģojumā, no kura var ari neatgriezties. Viss notikušais likās nereāls. Tagad viss ir mainijies. Agrākā miera nebūs, un nevar būt, ja cilvēks kļūst par slepkavu.

Lai neiztraucētu to Arturu Deivlinu, kas, kā vienmēr, no rīta pamodīsies, nesteidzīgi pagatavos brokastis, apģērbsies un deviņos dosies uz biroju, viņš klusām aiz sevis aizvēra durvis.

Džeks jau bija sagatavojis naudu, kad Arturs nokāpa hallē. Viņš lūkojās piesardzīgi un ziņkārīgi.

—   Neuztraucieties par naudu, mister Deivlin. Jūs taču zināt, ka jums vienmēr ir atvērts kredīts.

—   Nekas, Džek. Kad dodas atvaļinājumā, vienmēr cenšas ņemt līdz lielas naudaszīmes.

—   Protams, bet…

—   Jūs izsaucāt taksometru?— Deivlins viņu pārtrauca.

—   Taksometrs jau gaida.

—   Pateicos, Džek, — Arturs teica un izgāja uz ielas, jūtot caururbjošo Džeka skatienu.

Kad durvis aizvērās, Deivlins saprata, ka nevar noticēt, ka ir slepkava. Tagad viņam vajadzēja būt ļoti piesardzīgam, sekot katram savam vārdam, solim. Kad taksists izstāstīs par aizdomīgo cilvēku, kuru viņš naktī atveda uz „Clearmonl Apartament", viņu sāks vajāt. Tagad, apģērbies kā vidēji veiksmīgs biznesmenis, viņš nevarēja nosaukt „Aragon Hose" adresi. Iesēdies aizmugurējā sēdeklī, viņš teica:

—   Flaglera ielas un Ziemeļrietumu Otrās avēnijas stūris.

—   Jā, ser, — atteica taksometra vadītājs, un mašīna līgani devās uz priekšu.

Šajā pirmsausmas stundā Flaglera iela bija tukša. Viss ceļš pagāja, ciešot klusu. Paliecies uz priekšu, Deivlins palūkojās skaitītājā — dolārs un piecdesmit centu. Kad mašīna apstājās, viņš pastiepa divus dolārus.

—   Izdot nevajag.

—   Pateicos, ser, — nēģeris atvēra aizmugures durvis.

Kādu brīdi Arturs stāvēja uz trotuāra. Viņam bija baisi un žēl sevis, un viņš gandrīz vai griezās atpakaļ.

Tomēr nepārejošās galvassāpes atgrieza viņu realitātē — pie tā, kas viņam jādara. Ejot pa Otro avēniju, viņš drīz vien ieraudzīja uzrakstu „Aragon House". Cik vien iespējams klusi viņš uzkāpa otrajā stāvā un gāja uz priekšu pa šauro gaileni. Pa netīru vēdlodziņu virs durvīm ar plāksnīti 209sasmakušais koridora gaiss iekļuva istabā.

Viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās bēgt. Vēl nebija par vēlu pieņemt Tomija padomu — paslēpties un gaidīt.

Deivlins klusi pieklauvēja. Bija dzirdams troksnis, noklakšķēja slēdzene un durvis atvērās. Kailas rokas apvijās Artura kaklam. No istabas atplūda cigarešu un smaržu smārds. 2*

— Džo! Džo, mīļais! — meitene noskūptīja Deivlinu uz lūpām.

Viņš uzreiz atslābinājās un, lai nenokristu, pieķērās jaunajam, tvirtajam ķermenim kā slīcējs ķeras pie salmiņa. Kad viņa beidza viņu skūpstīt, Arturs iespieda seju viņai matos.

Pēc dažiem mirkļiem viņš jutās labāk. Deivlins pacēla galvu un vaicāja sev, kas viņam vēl būs jāiztur.

5. nodaļa Kas vēl jāiztur?

Tagad Deivlins nešaubījās, ka viņš ir Džo. Tātad nogalinātais ir Skids, bet meitene, kas viņu apkampusi, — Mārdžija. Apķēris ciešāk viņas vidukli, Arturs aizvēra durvis.

Mārdžija uztvēra šo žestu kā kaislības izpausmi un pielipa viņam vēl stiprāk.

-        O… Džo! Tu mīli mani?

Viņš uzsita viņai pa plecu.

-        Paklusē, man jāpadomā.

Glāstīdams viņas matus, viņš aplūkoja nabadzīgi iekārtoto istabu. Spilveni uz dīvāna un krēsliem bija izbalējuši un netīri. Paklājiņam istabas vidū bija apdilušas malas, bet sienas aplīmētas ar pretīgām tapetēm. Cauri atvērtajām durvīm varēja redzēt nenovāktu gultu, uz krēslu atzveltnēm mētājās sieviešu veļa. Tas bija viens no tiem mazajiem dzīvoklīšiem, kurus reklāmas sludinājumos dēvē par „vislabākajiem", un sezonas laikā tie tiek izīrēti par lielu naudu, bet tagad, vasarā, maksā astoņpadsmit dolāru nedēļā.

Deivlins noņēma cepuri un nometa uz grīdas. Atkal sāka sāpēt galva. Istabā bija smacīgi, un no piekļāvīgā sievietes ķermeņa siltuma Arturam nosvīda pieri:. Viņš nolaida rokas un atkāpās.

Mārdžija paskatījās uz Arturu un iesaucās:

-        Džo! Kas ir noticis? Kur tu biji?

Deivlins nomurmināja, lai viņa uzdod jautājums pēc kārtas. Izvilcis no iekškabatas kabatlakatu, viņš noslaucija seju un tad uzmanīgi palūkojās sievietē.

Mārdžijai mugurā bija viegls halātiņš, kas cieši apņēma tievo vidukli. Kājas bija basas. Kastaņbrūnie mati nekārtīgi gulēja uz pleciem. Spriežot pēc izskata, viņai varēja dot gadus divdesmit piecus. Kaut kas netverams meitenes izskatā liecināja par nevīžību.

Deivlina skats apstājās pie milzīgajām un dīvaini melnajām acīm. Zīlītes bija tik maziņas, ka pazuda radzenē. Tā samazināties acu zīlītes varēja tikai no bailēm vai naida, kura cēloni varēja tikai minēt.

Savilkusi lūpas, Mārdžija stāvēja viņa priekšā. Pēkšņi viņas lūpas iedrebējās.

—   Kas noticis, Džo? Kāpēc tu tā manī skaties?

Deivlins pieskārās punam un atbildēja:

—    Man ir slikti — ārkārtīgi reibst galva. Es vēl nezinu, cik tas ir nopietni. Es zaudēju samaņu… Viss bija kā miglā, tad nedaudz noskaidrojās.

Viņa ķermenis saspringa, un viņš paspēra pāris soļus atpakaļ, it kā gatavodamies atvērt durvis un izskriet no dzīvokļa. Deivlins saprata, ka turpmākās minūtes būs izšķirošās — viņa vai nu sapratīs vai nesapratīs, ka viņš nav Džo.

Mārdžijas seja negaidot saspringa, un viņa it kā uzreiz novecoja. Meitene turpināja skatīties uz viņu ar milzīgajām acīm, un viņš nevarēja izprast viņas jūtas.

—    Kur tu biji visu šo laiku? Tev mugurā ir cits apģērbs, Džo. Tu uzvedies kaut kā dīvaini, tu esi auksts. — Iekodusi pilnīgo apakšlūpu zobos, Mārdžija atkāpās. Viņas acis atgādināja milzīgas melnas lodes.

—    Man bija jāpārģērbjas, — viņš teica aizsmakušā balsī. — Mans apģērbs bija nosmērēts ar asinīm. — Viņš vēroja viņas reakciju, mēģinādams noskaidro^ kā uzvesties. — Tās bija Skida asinis.

Meitenes nekrāsotās lūpas sašķobījās, acis aizplīvurojās.

—   Kur tu ņēmi apģērbu? — viņa nedroši pavaicāja.

—   Es tur atradu neaizslēgtu istabu, — mīkstākā tonī atbildēja Arturs. — Uzvalks der kā uzliets. Tāpēc es aizkavējos.

—   Ak, Džo, — viņa sāka raudāt un metās pie Artura.

f

Deivlins apkampa meiteni. Viņam bija viņas žēl, un viņš gribēja nomierināt Mārdžiju. Kas viņi bija viens otram šīs divpadsmit dienas? Liekas, ka viņai daudz ko nācies pārdzīvot.

—   Es izbijos, — viņa stāstīja caur elsām. — Tu tik ilgi neatgriezies un nezvanīji. Es nezināju, ko darīt. Pēc mūsu telefona sarunas… — viņa lūdzoši palūkojās Arturā. — Vai viss ir kārtībā? Vai tev nesekoja? Saki man, ka viss ir kārtībā.

—   Es tev visu izstāstīšu. Viss ir kārtībā, ja to var saukt par kārtību. Man atkal sāk reibt galva.

—   Nabadziņš, sēdies uz dīvāna. — Viņa aizveda viņu līdz netīrajai kušetei, sakārtoja spilvenus un teica: — Tev jāatpūšas. Es atnesīšu ko dzeramu. Man ir džins.

Deivlins ievaidējās.

—   Nē, es negribu dzert, — viņš vārgi protestēja.

—    Bet tas taču ir tavs mīļotais džins, Džo, — „Tom Collins". Tas ir tieši tas.

—   Nē, es baidos, — viņš pārtrauca meiteni. — Man ne tikai reibst galva, bet ir arī slikta dūša. Atnes man glāzi auksta ūdens.

—    Ak, Dievs! — viņš apķēra galvu ar rokām un ievaidējās. Pirmo reizi viņam izdevās ieskatīties aiz melnā aizkara, kas aizklāja pēdējās divpadsmit dienas. Tātad viņš sācis dzert džinu! Un pēc tā, kā Mārdžija izturas un skatās uz viņu, Arturs saprata, ka viņa no kaut kā baidās — droši vien viņš meiteni ir sitis.

Mārdžija atgriezās ar glāzi auksta ūdens. Viņš ar baudu dzēra ūdeni, un nelabums it kā pārgāja.

Meitene apsēdās blakus.

—   Izstāsti man visu, Džo. Tātad viņš neatnesa naudu, nelietis tāds, — drīzāk skumji nekā naidīgi viņa teica.

—    Es taču tev jau teicu pa telefonu, ka neatradu naudu, — viņš uzmanīgi vēroja meitenes reakciju.

—   Zēl, ka viņš nepateica par to agrāk, — viņa vienaldzīgi teica. — Uz to nelieti nekad nevarēja paļauties. Jūs kāvāties, Džo? Ar ko viņš tev iesita? Apvijusi rokas viņam ap kaklu, viņa saudzīgi glāstīja ādu apkārt punam.

Kad Mārdžijas pirksti aizskāra sitiena vietu, Deivlins sarāvās. Meitene bažīgi vaicāja: ,

—    Tu esi pārliecināts, ka viss ir kārtībā? Pēc tāda sitiena var būt smadzeņu satricinājums.

Deivlins atcerējās, ka to pašu viņam bija teicis Tompsons, un gandrīz jau pieminēja ārstu. Viņu izglāba pati Mārdžija, kura ar negaidītu niknumu iesaucās:

—   Velns parāvis, ar ko viņš tev iesita?

—   Ar steku. Redzi…

—   Bet tas taču bija tavs steks, — atrāvusi roku, meitene paskatījās viņam acīs. — Ja tu būtu klausījis mani, Džo, un noslēpies aiz durvīm… Bet tu droši vien ar viņu pieklājīgi apsveicinājies: „Labvakar, mister Monro. Es esmu Džo Džeroms, Mārdžijas vīrs. Esiet tik mīļš, lūdzu, atdodiet man naudu." Velns parāvis! — dusmu uzplūdā viņa iesita ar dūri sev pa roku. — Dažreiz man liekas, ka tu vairāk līdzinies sievišķim nekā vīrietim.

Deivlins klusēja. Viņa atkal bija atvērusi mazu spraudziņu lumsas aizkarā — Džo Džeroms, Mārdžijas vīrs. Skids Monro.

—  Kā tad tas notika? — viņas asais tonis atsauca viņu no pārdomām.

Deivlins ievēroja, ka meitenes seja kļūst cieta, bet zīlīšu centrā parādījušies spīdoši punkti.

—   Kad es ierados, viņš jau mani gaidīja, — viņš mierīgi atbildēja. — Kad es iegāju, mēs… sākās kautiņš, viņš izrāva man no rokām steku. — Arturs pakratīja galvu.

Tikpat negaidīti Mārdžija atslābinājās. Viņa atgāzās pret dīvāna atzveltni. Balsī, kas neko neizteica, viņa sacīja:

—   Tomēr tu izrādījies stiprāks. Tagad mēs varam vienkārši aizmirst par to — viņš neko nevienam neizstāstīs, — viņa atkal pievirzījās tuvāk viņam ur glāstīja viņa roku.

Deivlins bija satriekts un uztraucies. Tagad vajadzēja ievērot sevišķu piesardzību. Liekas, ka līdz šim viņš nav kļūdījies, un Mārdžija netur viņu aizdomās. Viņam tagad bija jābūt tikpat viltīgam kā noziedzniekam. Viņš paņēma viņu aiz rokas.

—   Tiklīdz istabene sāks uzkopšanu, viņa atradīs līķi.

—    Mūs tas neskar, Džo, — Mārdžija nomurrāja, uzlikusi galvu uz viņa pleca. — Neviens taču nezina, ka tu tur biji.

—   Portjē redzēja, kā es izgāju no hoteļa. Baidos, ka viņš mani pazina, jo iepriekš es vaicāju viņam par istabas numuru, — Devlins teica, uzreiz saprazdams, ka pieļāvis pirmo kļūdu. Mārdžijas maigie pirksti kā zvēra nagi iecirtās rokā. Viņa izgrūda:

—   Tu taču zināji istabas numuru — es taču tev to uzrakstīju, lai tu neaizmirstu, — vienā mirklī naidu nomainīja izbīlis, un tas izmainīja balsi.— Džo, tev atkal bija lēkme?

Deivlins izrāva roku.

—   Jā, bija, nu un tad? — viņš rupji atbildēja. — Ko es varēju darīt? Liekas, es aizmirsu paņemt zīmīti. Es nevarēju atcerēties, un nācās vaicāt, — viņš izaicinoši beidza. Radās cerība. Tātad šajās divpadsmit dienās viņam uznāca lēkmes.

—   Viņš taču tevi nepazina, viņam tu biji parasts puisis. Viņi nevarēs tevi atrast… Tikai sēdi, kā agrāk, mājās… — Mārdžijas domas bija kaut kur projām. — Viss būs kārtībā, Džo. Neuztraucies, es neļaušu tevi atrast.

Viņa skūpstīja viņa kaklu un zodu.

Arturs pievilka viņu sev klāt. Viņam likās, ka ir to darījis jau agrāk, ka tas viss jau ir bijis citā dimensijā. Arturs centās pieķerties šīm atmiņām. Pār seju tecēja sviedru lāses. Mārdžija vēl stiprāk pievilka viņa galvu, un sajūta izgaisa.

—   Neuztraucies, Džo. Nedomā vairāk ne par ko, — viņa murrāja. — Uzskati, ka tas ir viens no taviem murgainajiem sapņiem. Un vēl, Džo… — viņa maigi griezās pie viņa.

Dcivlinu savā varā pārņēma kaisles vilnis. Ļaudamies uzbudinājumam, kuru izraisīja Mārdžija, Arturs nočukstēja sausām lūpām:

—   Kas ir, Mārdž?

—   Es tev neklāšu šeit, Džo. Ar tevi viss ir kārtībā. Tagad mēs varam gulēt kopā, vai ne, Džo?

Mārdžijas skūpsts atņēma viņam gribu, un viņš nekustīgi gulēja sievietes apkampienos.

Strauji pakustēdamās, viņa aizķēra ar pieri sasitumu. Ugunīgās sāpes vinā mirklī atgrieza viņu realitātē, izgaisinot burvestību.

Kamēr sāpes nenorima, viņš sēdēja nekustīgi. Tagad viņš atkal saspringa. Mārdžija nosauca Džo Džeromu par savu vīru vai arī izlikās, ka viņš ir viņas virs. Ja izlikās, tad kāpēc? Un vēl viņa teica, ka viņš ir gulējis uz kušetes viesistabā.

Kā viņš varēja tajā pat laikā Tompsonam nosūtīt radiogrammu no „Kārību skaistules" un novērst Dženetas aidomas par to, ka viņas māsa mirusi vardarbīgā nāvē? Ja viņš to visu ir izdomājis…

Nē… Tomijs paskaidroja, ka viņš nevarēja uz kuģa ilgstoši atrasties bez atmiņas. Ja to visu tiešam izdarījis viņš, Arturs Deivlins, tad kāpēc viņš pazuda no Havannas un atgriezies kļuva par Mārdžijas vīru un slepkavu?

Nē, uz kuģa bija ļoti gudrs un veltīgs blēdis. Tik gudrs un viltīgs, ka prata notēlot Arturu Dcivlinu. Tas, ka Dženeta nekad nav redzējusi īsto Arturu Dcivlinu, viņa uzdevumu ne pārāk atviegloja. Tieši tāpat viņš tagad uzvedās, runājot ar Mārdžiju.

Pieņemsim, ka pēc ballītes viņam uzbruka un nozaga apģērbu un dokumentus. Pieņemsim, ka pamostoties viņš neko neatcerējās. Pieņemsim, ka kādu nesaprotamu iemeslu dēļ viņš izvēlējās Džo Džcroma vārdu, satika Mārdžiju un apprecējās ar viņu. Ļoti sakarīgi, taču viņš neticēja, ka viņu laulība noformēta, jo viņa nez kāpēc teica: „Es tev neklāšu šeit, Džo. Ar tevi viss ir kārtībā. Tagad mēs varam gulēt kopā, vai ne, Džo."

Vienīgais loģiskais izskaidrojums likās amnēzija. Viņš bija slims, kad viņi apprecējās, un tāpēc gulēja atsevišķi. Bet šodien, pēc tam, kad viņš ir nogalinājis cilvēku, viņa uzskata, ka viņš ir pietiekami spēcīgs, lai gulētu kopā.

Arturs atvirzījās no Mārdžas. Viņas tumšajās acīs izgaismojās spīdoši punktiņi. Viņš nedrīkstēja šeit palikt. Viņš nešaubījās, ka viņi nav precējušies. Arturs ir slepkava, bet Mārdžija — līdzdalībniece. Jātiek prom no šejienes.

Mārdžija gulēja uz dīvāna, acīs bija izbailes.

—   Man jāiet, — teica Deivlins. — Es aizmirsu tev pateikt. Neesmu pārliecināts, taču man šķiet, ka man seko.

—   Seko?

—   Ja es palikšu, viņi izrakņās visu hoteli un tevi arī arestēs. Saproti, — viņš ātri turpināja, — lai gan mani ar Skidu Monro nekas nesaista, policija ātri noskaidros, ka tu viņu pazini. Tāpēc man jāiet, — viņš pabeidza, uzlikdams cepuri.

Mārdžija skatījās uz viņu kā lelle, kas izmesta kā nevienam nevajadzīga.

Kad Dcivlins piegāja pie durvīm, viņa nogurusi vaicaja: — Ko tu domā darīt, Džo? Kad atgriezīsies?

6. nodaļa Slepkavība — mans bizness

Maikls Šeins cieši gulēja. No pirmā telefona zvana viņš pamodās. Pēc otrā apgriezās uz otriem sāniem. Pēc ceturtā izlamājās un apsēdās. Pirms dažiem gadiem Šeins vienojās ar nakts portjē, ka, ja tas uzskatīs lietu par nesvarīgu, lai zvana tikai trīs reizes, bet, ja tā ir svarīga, lai zvana, līdz uzmodina Šeinu.

Pēc desmitā zvana Šeins plati nožāvājās, ieslēdza lampu uz naktsgaldiņa un palūkojās pulkstenī — bija divdesmit minūtes pāri četriem. Pirmie bālie ausmas stari tikko sāka rādīties naksnīgajās debesīs.

Šeins devās uz viesistabu. Viņam mugurā bija brūna kokvilnas pidžama, rudie, cietie mati bija sajaukti.

Šeins pacēla klausuli un izdzirdēja portjē balsi:

—   Atvainojiet, ka uzmodināju, mister Šein. Man blakus stāv cilvēks, kas dēvē jūs par savu draugu un saka, ka nokļuvis nelaimē.

—   Kā viņu sauc?

—    Viņš negrib man nosaukt savu vārdu. Domāju, ka jums labāk ar viņu parunāt, mister Šein. Manuprāt, viņam tiešām ir nepatikšanas.

—   Labi, Elis, dodiet viņam klausuli.

—   Maikls Šeins? Te Arturs Deivlins. Ceru, ka atceraties mani?

—    Deivlins? — Šeins pārvaicāja. — Apdrošināšanas kompānija. Jā, es atceros, Mūdija lieta pirms diviem gadiem. Kas atgadījies tagad?

—   Tā ir personīga lieta. Vai varu ar jums aprunāties?

—    Nāciet augšā. — Viņš nosauca dzīvokļa numuru un domīgi paraustīja kreisās auss ļipiņu. Maikls Šeins atcerējās Arturu Deivlinu, kurš Mūdija lietas izmeklēšanas laikā atstāja pieredzējuša speciālista iespaidu un ļoti palīdzēja.

Šeins atvēra durvis, ieslēdza gaismu un atgriezās guļamistabā, lai uzvilktu halātu. Kad viņš atgriezās, Deivlins jau stāvēja durvīs, pūlēdamies pasmaidīt.

—    Nezinu, pie kā es vēl varētu griezties. Man šķiet, ka es šonakt esmu nogalinājis cilvēku.

Pelēkās acis neizrādīja spēcīgo izbrīnu, ko izjuta Šeins. Viņš redzēja, ka Deivlinam kuru katru mirkli sāksies histērijas lēkme. Spēcīgi paspiedis Artura roku, detektīvs teica:

—   Slepkavība — tas ir mans bizness, Artur. Apsēdieties, — viņš norādīja uz krēslu un apsēdās blakus.

—    Es negribēju jūs traucēt tādā laikā, — Arturs teica vainīgā balsī, — bet…

—    Nav nekā briesmīgāka,— Šeins viņu pārtrauca, — kā saprast, ka jums liekas, ka šonakt esat nogalinājis cilvēku?

—    Liekas, ka tā arī bija, — aizsmakušā balsī noteica Arturs. Viņš noņēma cepuri un parādīja punu. — Kad es vienos naktī atguvu samaņu, uz galvas man bija šis puns. Es atrados svešā istabā, un blakus man gulēja miris cilvēks.

Arvien noteiktākā balsī viņš izstāstīja Šeinam par notikušo. Uzvēlis daļu savu ciešanu nastas detektīva platajiem pleciem, Arturs izjuta nelielu atvieglojumu. Uzmanība, ar kādu Šeins viņā klausījās, palīdzēja Arturam detalizēti un saprotami izklāstīt notikušo.

—   Neraugoties uz Tompsona padomu, es gribēju doties uz policiju. Tad es atcerējos par jums. Es gribēju piezvanīt agrāk, taču portjē teica, ka jūsu neesot mājās. Ko… ko jūs par to domājat, Šein?

Maikls Šeins sadrūma, nodzēsa cigareti un teica:

—   Man nepatīk viena detaļa jūsu drauga diagnozē.

—   Mēs draudzējamies jau ļoti ilgi. Viņš ir vienīgais cilvēks, pie kura es varēju griezties.

—    Es ārkārtīgi slikti orientējos medicīnā, — Šeins piezīmēja. — Ja viņš būtu tikai ārsts, es tam nepievērstu uzmanību. Ārsti ir dīvaini ļaudis. Es daudzas reizes esmu redzējis, kā viņi spītīgi pastāv uz to, ko galīgi nesaprot. Bet, ja Tompsons gribēja jums ticēt, ja viņš jūs mīl un tomēr… — Šeins atmeta ar roku, it kā likdams saprast: „Kā tad lai es tam noticu?"

— Viss ko es varu darīt — izstāstīt patiesību, — Deivlins teica. — Varbūt, ka mans gadījums neatbilst medicīnas kanoniem. Es nesaku, ka biju bez prāta. Es vienkārši to nezinu, man taču bija atmiņas zudums. Es vienkārši izstāstīju jums, kas notika. Tā ir patiesība. Jūs esat detektīvs, jūs noskaidrosiet, kas notika, bet medicīnas eksperti izlems, vai amnēzija varēja nostrādāt tādus jokus. Es nebaidos no pratināšanas ar melu detektoru.

—   Parādiet man Dženetas vēstuli.

Deivlins klusējot pasniedz aploksni. Šeins lēnām izlasīja vēstuli un jautāja:

—   Kur pašlaik atrodas kuģis?

—  Kīvestā. Rīt tas izsēdinās daļu pasažieru Maiami un dosies tālāk uz Ņujorku.

— Tā Dženeta… Kāds ir viņas uzvārds? — it kā nejauši painteresējās Šeins.

Deivlins izbrīnīti paraudzījās viņā.

—  Es taču teicu, ka neatceros. Lai cik tas arī nebūtu dīvaini, manā tagadējā stāvoklī šāda aizmāršība nav nekas īpašs. Taču kantorī mapītē ar Māstersa lietu man ir pāris viņas vēstu|u.

—  Bērts Māsterss, — detektīvs nočukstēja. — Liekas, ka neesmu ticies ar viņa sievu. Vai viņas nāvē bija kas aizdomīgs?

—   Tikai tas, ka viņa vispār izdarīja pašnāvību, — atteica Deivlins. — Viņai nebija motīva, un viņa neatstāja vēstuli. Cilvēki, kas viņu pazina, līdz pat šim brīdim nevar saprast, kāpēc viņa to darīja. Lilī bija daudz jaunāka par Bērtu, — viņš piebilda.

—  Jūs viņu labi pazināt?

—  Diezgan labi. Pāris reizes biju pie viņiem mājās. Es jau sen esmu pazīstams ar Bērtu Māstersu — es nodarbojos ar viņa apdrošināšanu. Tā kā, kad viņa pirms pāris gadiem palūdza mani noformēt apdrošināšanu, tas bija pats par sevi saprotams.

—   Par cik lielu summu?

—  Par veseliem desmit tūkstošiem. Pilnvarotā persona bija viņas māsa.

—   Dženeta?

—  Jā. Tāpēc jau mēs iepazināmies.

—   Tad jums vēl jo vairāk jāzina viņas uzvārds, — Šeins uzstāja. — Viņai jāfigurē dokumentos, jo jūsu firma izmaksāja viņai apdrošināšanas naudu.

Dcivlina seja atplauka.

—    Protams, es atceros viņas meitas uzvārdu — Elvela, Dženeta Elvela, — viņš vairākkārt atkārtoja uzvārdu, tad, smagi nopūties, piebilda: — jau pēc tam, kad mēs noformējām dokumentus, viņa apprecējās. Dženeta mums par to nepaziņoja. Pēc Lilī Māstersas nāves mūsu Ņujorkas filiāle centās sameklēt Džcnetu Elvelu, taču uzrādītajā adresē viņa nedzīvoja. Tikai pēc vairākām dienām viņiem izdevās noskaidrot viņas jauno uzvārdu un adresi. Viņas uzvārds visu laiku man ir mēles galā, taču nekādi nevaru to atcerēties.

—   Varbūt, ka Bērts Māsterss to zina?

—   Bez šaubām, ka zina.

—   Vai jūs viņu labi pazīstat? Varat uzmodināt tik agri?

Nedaudz pavilcinājies, Deivlins atbildēja:

—   Protams, tagad zvanīt…

—   Zvaniet vien, — Šeins norādīja uz telefonu. Sakiet, ka jums ļoti svarīgi zināt viņa sievas māsas uzvārdu. Ja jūs varētu viņai nosūtīt radiogrammu uz Kivestu, tas ievērojami noskaidrotu lietas būtību.

Detektīvs aizsmēķēja. Deivlins uzgrieza numuru.

—  Vai tā ir Bērta Māstersa māja? Esiet tik laipni, es gribētu parunāt ar misteru Māstersu. Tas ir ļoti svarīgi.

Viņš pagaidīja īsu brīdi.

—  Tas esat jūs, Morgan? Te Arturs Deivlins. Jā, es esmu atgriezies. Man ļoti nepieciešmas parunāt ar misteru Māstersu.

Viņš atkal apklusa, un viņa pleci saguma.

—   Tādā gadījumā, varbūt jūs man varētu palīdzēt, Morgan. Man jāzina misis Māstersas māsas Dženetas uzvārds.

Pēc pāris sekundēm viņš nomākts teica:

—    Protams, saprotams, ja jau jūs atsakieties viņu modināt… — Deivlins nolika klausuli.

—   Kas ir Morgans?

—   Māstersa sekretārs. Ārkārtīgi augstprātīgs tips. Viņš atsacījās modināt Māstersu. Nesaprotu, kāpēc viņš ir tur.

—   Viņas uzvārds ir lietā jūsu birojā, — Šeins atgādināja. Mēs varam to dabūt tur.

Taču Deivlins pakratīja galvu.

—    Birojs ir slēgts, un man nav atslēgas. Vai nevar ar to pagaidīt līdz rītam?

—   Var, — piekrita rudmatainais detektīvs. — Kas bija rakstīts Dženetas vēstulēs?

—    Pavisam nedaudz. Redziet, mēs nebijām personīgi pazīstami. Tāpēc viņa tikai paziņoja, ka Liliāna vairākas reizes par mani labi atsaukusies. Viņai vienkārši nebija, kam uzticēt savas šaubas. Otrajā vēstulē viņa uzrakstīja par braucienu un jautāja, vai es nevarētu ar viņu satikties tajā vakarā, kad kuģis ieradīsies Maiami.

Šeins asi vaicāja:

—   Jūs gribat mani pārliecināt, ka brauciens kopā bija nejaušība?

—   Nē, — Deivlins nosarka. — Saņēmis Dženetas vēstuli, es nolēmu pievienoties izpriecu kuģojumam. Man tuvojās atvaļinājums, un es nebiju izlēmis, kur to pavadīt. Doma par braucienu pa Kārību baseinu man iepatikās, un bez tam es tur nebūtu viens.

—   Viņa gatavojās atpūsties bez vīra?

Deivlins nosarka vēl vairāk.

—    Vai tad es neteicu, ka viņas vīrs nomira nepilnu gadu pēc kāzām?

—   Nē, — detektīvs -draudzīgi atteica, — to jūs neteicāt.

Arturs gribēja ko teikt, bet Šeins viņu pārtrauca.

—   Atgriezīsimies pie Lilī Māstersas nāves. Jūs teicāt, ka nebija iemesla pašnāvībai. Kāda bija jūsu attieksme pret Dženetas vēstulēm?

—   Es gribēju izlasīt vēstuli, ko Lilī bija uzrakstījusi neilgi pirms nāves, — lēnām atteica Deivlins. — Džcnetai likās, ka vēstule ir dīvaina un nenoteikta. Tā nelīdzinājās Lilī Māstersai, — viņš domīgi turpināja.

—   Skaidrs, ka jūs vai cilvēks, kas izlikās, ka ir Arturs Deivlins, pārliecināja Dženetu, ka viņas māsa izdarīja pašnāvību bez kāda iemesla, — Šeins pabungāja ar pirkstiem pa vēstuli. — Varbūt jūs esat vienkārši piemirsis.

—   Ak, Dievs, Šein! Es nezinu! Kā lai es to zinu! Ja tas nebiju es, kas tad?

—  Tas, kas jūs pietiekami labi pazina, — ātri atteica detektīvs.

Deivlins stāvēja ar vaļēju muti.

—  Jūs domājat, ka mani apdullināja speciāli, lai novērstu Dženetas aizdomas?

—   Iespējams, — Šeins piekrita, — lai gan iemesls var būt pavisam cits. Domāju, ka viltvārdis jūs pietiekami labi pazīst — viņš taču nosūtīja Tompsonam radiogrammu. Vēl viņam vajadzēja zināt, ka uz kuģa jūs esat nolēmis tikties ar Dženetu un parunāt par Lilī Māstersu. Tātad, viņam, bija labi jāpazīst arī viņa.

—   Tātad jūs ticat, ka tas nebiju es, ka ne jau es nozudu no kuģa Havannā?

—  Pagaidām es neticu nekam, — atteica detektīvs. — Sākumam pieņemsim Tompsona versiju, ka cilvēks ar atmiņas zudumiem nevarēja to visu izdarīt. Un, ja vien jūs runājat patiesību, tad uz kuģa ar Dženctu tikās kāds viltvārdis, kuram izdevās pārliecināt viņu, ka ir Arturs Deivlins.

—  Tad pierādiet to! — Arturs iesaucās.

—   Mēģināšu. Nāksies precīzi noskaidrot, kas ir noticis pēc tam, kad jūs atslēdzāties tajā vakarā, Šeins izvilka pildspalvu un papīru. — Kur notika ballīte?

—   Māstersa mājās Bīčā. Tā ir liela savrupmāja.

—  Zinu, — Šeins pārtrauca. — Kas vēl tur bija?

—   Tomijs. Džo Engclss, manuprāt, viņš ir bukmeikers un pie tam liels jokdaris. Racrsons Tomass — Bīčas naktskluba īpašnieks. Vēl piedalījās Bils Pīrsons, arī no apdrošināšanas kompānijas. Nu un Māsterss ar Morganu.

—  Labi. Tagad atgriezīsimies pie meitenes, kura jums piezvanīja, lai uzzinātu, vai jūs nogalinājāt Skidu, un nosauca jūs par Džo… Viņu, liekas, sauca par Mārdžiju?

—  Jā. Es neizstāstīju Tomijam ne par Mārdžiju, ne par naudu, — Arturs atzinās. — Man likās, ka tas būs par daudz.

—   Tā sanāk, — piekrita Šeins. — Viņa pazina jūsu balsi pat pa telefonu, tātad visas divpadsmit dienas jūs bijāt viņai kāds Džo. — Jā, tas tā ir, — Deivlins atzina. — Pēc Tomija aiziešanas es uzvalka kabatā atradu viesnīcas rēķinu.

Viņš izvilka no kabatas papīru un ar drebošu roku pasniedza to Šeinam. Detektīvs vērīgi to izpētīja.

—   Un?

—   Un es biju tur, 209. istabā. Liekas, kas es esmu precējies ar viņu, — tikko dzirdami Deivlins izdvesa.

Seins ar drūmu smaidu piezīmēja:

—   Jā, jūs šajās divpadsmit dienās esat paspējis varen daudz.

—   Es neko nesaprotu, — Arturs atzinās. — Tāda meitene…

Viņš nodrebēja un cieši sažņaudza pirkstus dūrēs.

—   Pastāstiet man par viņu sīkāk.

Deivlins centās atcerēties katru sīkumu. Viņš izstāstīja visu, par ko viņi runāja, neaizmirsis piebilst, ka, būdams Džo, viņš pieradis dzert džinu, aprakstīja Mārdžiju, viņas izturēšanos, kā viņa pievilka viņu, tajā pašā laikā atgrūzdama.

—    Man bija jāiet projām no turienes, viņš uzbudināts teica. — Bija skaidrs, ka visas divpadsmit dienas es biju viņas varā, bet vakar devos uz tikšanos ar Skidu, lai viņu nogalinātu. Viņa ir tāda pati slepkava kā es, un tomēr…

Viņš apklusa un aizsedza seju rokām.

—    Un tomēr jūs zinājāt, ka, palikdams vēl tur uz pāris minūtēm, jūs liktos ar viņu gultā, — Šeins rupji teica. Ko jūs par to domājat? Fiziskai tieksmei nav nekā kopēja ar jūsu morālo stāju parastos apstākļos. Pat, ja jūs iemīlētu tādu sievieti, jūs sevi par to nicinātu. Tātad, tas viss bija amnēzijas ietekmē. Domāju, ka Mārdžija varēs atbildēt uz daudziem jautājumiem, — viņš dzīvi piebilda. — Ja mēs uzzināsim, cik ilgi jūs satiekaties, noskaidrosies, vai jūs bijāt uz kuģa, vai nē.

Deivlins nedaudz nomierinājās, jo Maikls Šeins uzņēmās šo lietu.

—    Es arī par to domāju, taču baidījos vaicāt. Kā var vaicāt paša sievai, kā pirmoreiz viņu satika? — viegli pasmaidīdams, viņš piebilda.

—   Jūs domājat, ka viņa nezina, ka jūs bijāt slims, kad iepazināties? — Šeins precizēja. — Neesmu pārliecināts. Viņa varēja par visu zināt, vienkārši viņa to neņēma galvā. Viņas vārdi par likmēm to pierāda.

—   Patiešām… Ja vien man būtu pieticis drosmes atzīties un piespiest visu izstāstīt.

Šeins izteiksmīgi papurināja galvu.

—    Domāju, ka rīkojāties pareizi, to nedarīdams. Es šodien piebraukšu pie „Aragon House" un pacentīšos uzzināt pēc iespējas vairāk, nesabiedējot viņu. Jūs pieminējāt naudu…

—   Deviņdesmit deviņas simtdolāru banknotes. — Deivlins izvilka no kabatas naudu un pasniedza to detektīvam.

—    Redzat asinis? Varat iedomāties, kā jutos, kad, meklēdams sīknaudu, atradu to kabatā. Es simtu samainīju pie portjē.

Pamājis ar galvu, Šeins naudu nolika uz galdiņa.

—   Bet apģērbs? Jūs teicāt, ka rūpīgi to pārbaudījāt?

—   Jā, es visu apskatīju — nekādu pierādījumu, nav pat tīrītavas vai veļasmazgātavas atzīmes.

—   Vai apģērbs vēl arvien ir jūsu dzīvoklī?

—   Jā, visu netīro vēju, izņemot cepuri, es atstāju uz grīdas. Cepure nosedz punu. Starp citu, es jau daudzus gadus nenēsāju cepures.

—    Man nepieciešams šis apģērbs, — Šeins apņēmīgi paziņoja. — Tas jānodod laboratorijā.

—   Policija? — Šeins bažīgi vaicāja.

Šeins pamāja.

—   Džentri ir puisis, kurš dara brīnumus. Iedodiet man sava dzīvokļa atslēgu.

Deivlins pastiepa atslēgu.

—   Portjē man iedeva otru atslēgu — mana palika uzvalkā, kas man bija mugurā tajā naktī.

—   Jums ir sētas ieeja? Varu tikt iekšā nepamanīts? — detektīvs painteresējās.

—   Jā, ejiet no aizmugures, pa dienesta ieeju. Vēl ir ugunsdzēsēju kāpnes.

—   Tagad atkārtojiet naktsmītnes adresi, kur atjēdzāties.

—   8L9, Palmlīvzavēnija. Vecais portjē man nosauca istabas numuru —

304.

Šeins pierakstīja adresi. Ar bezrūpīgu izteiksmi viņš piezvanīja un teica:

—   Harij, tas esi tu? Maikls Šeins. Vai šonakt slepkavības bijušas?

Viņš paraustīja kreisās auss ļipiņu.

Deivlins, savilcis rokas dūrēs, sekoja sarunai.

—   Slikti, — Šeins teica klausulē. — Un vēl kas, Harij. Vai Palmlīvzavēnijā viss kārtībā?

Viņš vēlreiz pamāja ar galvu.

—   Nē, tāpat vien. Droši vien nosaucu nepareizu adresi, — viņš iesmiedamies piebilda. — Ar labu nakti. Džentri droši vien ir sadzēries alu un guļ kā nosists? Paldies, Harij.

Viņš nospieda slēdzi un uzgrieza jaunu numuru. Detektīvs teica Deivlinam:

—    Policijā nekas nav zināms par Skida Monro slepkavību. Ja man laimēsies… — viņš teica klausulē: — Bil? Maikls Šeins. Pēc pusstundas atbrauc uz Palmlīvzavēniju 819.

Arturs Deivlins sašutis pielēca kājās.

—   Lai velns jūs parauj! — viņš gandrīz vai raudāja. — Es domāju, ka jums var uzticēties…

Šeina pelēkajās acīs iedegās uguntiņas.

—   Pagaidi mirklīti, Bil, — aizklājis klausuli ar delnu, viņš auksti vaicāja: — Kas par lietu, Deivlin?

—  Es domāju, ka jūs man noticējāt! — Arturs naidīgi iesaucās. — Es cerēju, ka jūs uzņemsieties šo lietu, bet jūs piezvanījāt uz policiju. Tas taču ir Villijs Džentri?

—   Nu un tad? — Šeins rupji vaicāja.

—    Tad tā jūs man palīdzat? Gribat mani izdot policijai? Es taču jums teicu, ka viņi sāks mani meklēt, tiklīdz taksists izlasīs par slepkavību un paziņos policijai.

—   Nu un tad? — Šeins vēlreiz vaicāja.

—   Es domāju, ka jūs aizbrauksiet tur un savāksiet līķi. Visu ko, tikai ne to, — Deivlins atkrita krēslā un aizsedza seju ar rokām.

Šeins mierīgi teica:

—   Vai nu es daru, kā man tīk, Deivlin, vai vispār neko nedaru. Saņemiet sevi rokās vai arī vācieties projām.

—   Kur lai es eju? — Deivlins ievaidējās. — Ko es varu darīt?

—   Tā ir jūsu darīšana, — detektīvs atteica. — Izlemiet ātri. Es varu atvainoties Džentri un teikt, ka notikusi kļūda.

—    Es… es, — Deivlinam klabēja zobi, un viņš atmeta ar roku. — Dariet, kā uzskatāt par pareizu, Šein. Es esmu jūsu rokās.

Noņēmis plaukstu no membrānas, Šeins teica:

—   Atvaino, ka liku tev gaidīt, Bil. Pēc pusstundas tiksimies Palmlīvzavēnijā, māja 819.

Viņš apklusa, lai noklausītos, ko saka policists.

—   Tu taču zini, ka es tevi nemodinātu, ja tas nebūtu svarīgi. Un vēl kas, Bil. Uzreiz pēc mūsu sarunas piezvani uz pārvaldi un saki, lai pa īsajiem viļņiem dod paziņojumu: „Tiek meklēts taksists, kas pēc pusnakts Palmlīvzavēnijā uzņēmis pasažieri". Lielākā dala taksometru vadītāju ir noskaņojušies uz jūsu viļņa. — Viņš nolika klausuli un, neskatoties uz klientu, iegāja guļamistabā.

Deivlins saspringti sēdēja, bezmērķīgi lūkodamies sev priekšā. Tad ielūkojās guļamistabā.

Šeins sprādzēja bikšu siksnu.

—   Jūs izsitat man pamatu zem kājām, Šein, — viņš teica. — Ja jūs nebūtu piezvanījis uz policiju, viņi varbūt par mani uzzinātu dienas otrajā pusē, bet varbūt pat rītdien…

Šeins sēja kaklasaiti.

—   Jūs gribat, lai es uzņemos šo lietu? — viņš sadusmojās.

—   Gribu, — Deivlins atbildēja. — Cerēsim, ka jūs esat pārliecināts par to, ko darāt.

—    Tieši tā. Atstājiet visu manā ziņā. Labāk pietaupiet nervus. — Viņš apsēdās uz dīvāna un sāka aut kājas. — Es neesmu paradis paskaidrot savas metodes, Deivlin, taču jūs esat tādā stāvoklī, ka es ar jums padalīšos nodomos. Ja esat melojis, jums atliek paļauties tikai uz Dievu. Taču, ja teicāt patiesību, jāķeras pēc iespējas ātrāk vērsim pie ragiem. Priekšā stāv liels darbs, un bez policijas te galā netikt. Es gribu, lai viņi savāc pret jums visus pierādījumus, gribu, lai viņi sameklē Tompsonu, un gribu paklausīties, ko viņš stāsta. Nezinādami, ka jūs esat mans klients, policisti manā vietā padarīs milzīgu darbu.

—   Pēc pāris stundām visi zinās par slepkavību, — Deivlins teica. — Kad cilvēku apvaino slepkavībā, tas ilgi nepaliek noslēpums.

—   Ja jūs darīsiet to, ko es teikšu, jūs neaizturēs. Palieciet šeit. Virtuvē ir ēdiens, cigaretes, grādīgie, taču nepiedzerieties. Nevienam neatveriet durvis un neejiet pie telefona. Ja kāds klauvē, paslēpieties guļamistabā un sēdiet klusu kā pelīte.

Viņš ielika kabatā naudu un cigaretes un izgāja no istabas, atstādams Deivlinu murminot pateicības vārdus.

Kad Šeins izbrauca no hote|a, ausma jau sārtoja austrumu debesis. Līdz tikšanās brīdim ar Džentri bija mazāk par pusstundu. Bet viņam vajadzēja tikt Deivlina dzīvoklī un savākt viņa mantas, pirms tur ierodas policija.

Pēc nepilnām divdesmit minūtēm detektīvs bija pie „Clearmont Apartament" un pa dienesta ieeju iekļuva hotelī. Trešajā stāvā Šeins atrada 3B dzīvokli un atvēra durvis. Iededzis gaismu, viņš rūpīgi aplūkoja viesistabu.

Mēbeles nebija dārgas, bet nebija arī lētas. Uzreiz bija redzams, ka tas ir vecpuiša dzīvoklis, tieši tāds, kāds bija jāizvēlas Arturam Deivlinam. Pēc pieredzes Šeins zināja, ka dzīvoklis atklāj īpašnieka raksturu.

Viņš iegāja guļamistabā. Uz grīdas pie gultas gulēja kaudze netīra apģērba. Atradis skapī gabalu ietināmā papīra, Šeins satina tajā mantas un meklēja auklu, ar ko sasiet saini. Kādā no atvilktnēm detektīvs atrada auklas kamolu. Šeins jau sēja pēdējo mezglu, kad izdzirda troksni. Viņš klusām piegāja pie durvīm un ieklausījās. Detektīvs vaicāja:

Kas tur ir?

Pagriezis atslēgu, Šeins atvēra durvis. Cilvēks, kas aiz tām stāvēja, gandrīz uzkrita viņam virsū. Ieraudzījis sarkanmataino detektīvu, svešinieks izbrīnā pavēra muti. Vīrietim bija plati pleci, sejas augšējo daļu sedza acenes un panama. Sejas apakšējā daļa bija paslēpta paceltajā putekļu mēteļa apkaklē.

Mirkli viņi skatījās viens otrā. Tad, aizcirtis durvis, svešinieks izmetās no dzīvokļa.

Nolamājies Šeins metās svešajam pakaļ. Taču, kad viņš izskrēja uz ugunsdzēsības kāpņu metāla laukumiņa, vīrs bija jau lejā, nepievērsdams uzmanību saceltajam troksnim.

Bija pagājušas jau divdesmit minūtes no atvēlētas pusstundas. Viņš negribēja, ka Džentri viņu gaida. Šeins zināja, ka ir ārkārtīgi svarīgi no-, skaidrot dīvainā apmeklētāja personību, taču tagad tam nebija laika.

7. nodaļa Līķis policistiem

Kad Šeins nobremzēja pie lēta hoteļa Palmlīvzavēnijā 819, uzlēca tropu jūnija saule. Gaiss joprojām bija naksnīgi vēss. Ielas bija tukšas, taču no dažiem logiem jau skanēja radio skaņas, pilsēta modās.

Šeins plati nožāvājās un aizsmēķēja. Blakus viņam apstājās pelēks „sedans". Maiami policijas Slepkavību izmaklēšanas nodaļas priekšnieks Villijs Džentri, nepamierināti pūšot, izkāpa no mašīnas. Viņa platajā, gaļīgajā vienmēr laipnajā sejā bija sastingusi neapmierinātības grimase. Acis bija stipri sasarkušas, seja neskūta.

—    Kas par lietu, Maikl? Kāda velna pēc tu izrāvi mani no gultas tik agri?

Maikls pasmīnēja.

—   Ja tā būs viltus trauksme, Bil, es tevi aizvedīšu uz mājām un nolikšu gulēt.

—   Te ir pārāk kluss, — Džentri norūca un smagi vilkās pakaļ sarkanmatainajam detektīvam. — Ja tas atkal būs joks, Maikl…

—   Es nejokoju, Bil. Šeit ir notikusi slepkavība, drīz mēs to redzēsim, — viņi iegāja ēkā.

Hallē valdīja klusums, aiz aizvērtajām durvīm nebija dzirdams ne troksnītis. Uz pirmajām durvīm pa labi bija plāksnīte „Portjē". Šeins un Džentri pa koka kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā. Sasmakušajā gaisā smirdēja pēc sastāvējuša ēdiena un nepiepildāmām cilvēku cerībām.

Mazo gaiteni trešajā stāvā trūcīgi apgaismoja netīra spuldze. Piegājis pie 304. istabas durvīm, Šeins vispirms piekluvēja, bet pēc tam nospieda rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Rīta gaisma vāji apgaismoja uz grīdas gulošo ķermeni. Šeins sameklēja slēdzi, iededza gaismu, pagāja malā un pieklājīgi teica:

—   Lūk, arī tavs līķis, Bil. Tātad man nevajadzēs tevi likt gulēt.

Džentri acis kļuva šaurākas, un no tām izgaisa miegainība. Viņš jautājoši palūkojās privātdetektīvā, lēnām piegāja pie līķa un skumīgi nopūtās:

—   Nu ko, klāj vaļā.

—    Es dodu tev līķi, Bil, — teica Šeins, rādīdams uz mirušo cilvēku. — Tas ir Skids Monro, — viņš izbrīnīti novilka.

—   Un ko tad tu šeit gribēji atrast?

—   Godīgi sakot, nav ne jausmas.

Džentri pavīpsnāja.

—   Atkal viena no tavām nojautām?

—   Klausies, Bil. Nu ko es varu darīt — man ir informācijas avots.

—   Kas viņu nogalināja?

—   Nezinu.

—   Kā tu uzzināji par slepkavību?

—   Ja es tev stāstītu par saviem informatoriem, man viņu vienkārši nebūtu. Tu taču zini, kā es strādāju.

—   Zinu, — Džentri atstūma cepuri pakausī un pakasīja masīvo žokli. — Aizej, piezvani Harijam un pasauc portjē.

—   Varbūt Harijam labāk piezvanīsi tu? — Šeins ierosināja. — Viņš droši vien ir dusmīgs…

—   Es palikšu šeit,— policists teica. — Ej vien.

—    Labi, Bil, — detektīvs samierinoši teica. — Tikai lūdzu neaizmirsti, kas tevi šurp atveda. Ceru, ka tu neslēpsi no manis, ja kaut ko atradīsi.

Pēc pāris minūtēm Šeins atgriezās ar mazu plikgalvainu cilvēku izbalējušā halātā. Viņš skaļi, šņācoši vilka gaisu caur garu, spiču degunu.

Džentri jau pārmeklēja nogalinātā kabatas. Uz gultas mētājās naudas paciņa un atslēgu saišķis. Viņš ar žestu pieaicināja ienākušos un norūca:

—   Astoņpadsmit dolāri un pāris atslēgu. Vairāk viņam nekā nav.

Šeins teica:

—   Grupa jau izbraukusi. Harijs atvedis taksistu, par kuru es runāju, viņš tikko ir piezvanījis uz pārvaldi, — pagriezies pret izbiedēto večuku, viņš piebilda: — Tas ir misters Erlangs. Es viņam neko nestāstīju, taču viņš dzirdēja manu sarunu ar Hariju.

—   Panāciet tuvāk, — Džentri rupji pavēlēja. — Jūs līķus neesat redzējis?

—    Tādus — nē, — portjē atzinās, klabot zobiem. Spēris dažus bailīgus soļus, viņš tuvredzīgi paskatījās uz ķermeni un pamāja. — Tas ir viņš, jā, tas ir viņš. Vakar dienas otrajā pusē viņš piereģistrējās kā Džordžs Mūrs. Samaksāja uz priekšu skaidrā naudā un teica, ka vakarā pie viņa atnākšot.

—    Kas? — policists vaicāja, ar sasarkušajām acīm caururbjot mazo cilvēciņu.

—   Viņš neteica, kas tieši, vienkārši kāds vīrietis. Tāpēc, kad ap vienpadsmitiem viens cilvēks man viņu aprakstīja, es viņu sūtīju tieši uz šejieni — uz 304. istabu. Viņš bija viens.

—   Viņš nezināja, kā sauc Mūru? — Šeins iejaucās.

Droši vien nē. Vismaz viņš tā izturējās.

—   Aprakstiet viņu, — Džentri pavēlēja.

—    Tad es viņu slikti saskatīju, taču, kad pēc divām stundām viņš kāpa lejā, man izdevās viņu nopētīt labāk. Gara auguma, cepure dziļi uzmaukta galvā. Viņa skatiens mani nobiedēja. Viņš kaut ko nomurmināja un izskrēja uz ielas, it kā viņam kāds dzītos pakaļ.

—   Cikos tas bija?

—    Liekas, ka ap diviem. Es gaidīju, ka viņš kāps lejā. Sākumā es domāju, ka viņi nodomājuši pārnakšņot abi divi, samaksājot par vienu. Tādi zēni bieži vien mēģina ko tādu nostrādāt, taču es neesmu nekāds iesācējs, mani ap pirkstu neaptīsi, — misters Erlangs atkāpās, lai nebūtu jāskatās uz līķi, un priecīgi iesmējās.

—   Jūs teicāt, ka neesat viņu kārtīgi aplūkojis, kad viņš taujāja par savu draugu, — Šeins piezīmēja. — Kāpēc? Jūs taču nosaucāt viņam istabas numuru.

—    Mēs runājām caur durvīm, — Erlangs šņākuloja. — Es jau biju noģērbies un grasījos iet gulēt, tāpēc arī neatvēru durvis. Tikai, kad viņš sāka kāpt augšā, es pavēru durvis un ieraudzīju viņu no mugurpuses. Esmu pārliecināts, ka tas ir tas pats cilvēks — tā pati cepure un apģērbs.

Ieradās pirmie policisti un sāka strādāt. Šeins un Džentri nokāpa lejā. Durvīs parādījās iedzīvotāji rītasvārkos (visiem kaimiņiem ir īpaša oža uz atgadījumiem).

Pirmajā stāvā Šeins un Džentri sastapa seržantu Hopkinsu, kurš veda sev līdzi neliela auguma dūšīgu viru šofera žokejnīcā ar piesardzīgu skatienu un izvirzītu žokli.

—   Tas ir Pīts Bistrovs, šef, — teica seržants. Viņš pameta ar galvu Šeinam, it kā atgādinādams, ka nav aizmirsis par telefona zvanu.

—   Es biju uz bulvāra, kad izdzirdu jūsu paziņojumu. Ziniet, kā tas ir, kad sēž pie stūres. No sākuma es nepievērsu uzmanību, bet pēc tam…

—   Zinu, — Džentri teica. — Jūs atceraties to pasažieri? Cikos viņš pie jums iesēdās?

—    Pirms diviem. Es atcerējos viņu tāpēc, ka viņš palūdza aizvest viņu līdz „Clearmont Apartament", bet, kad mēs turp aizbraucām, viņam nebija naudas, ar ko samaksāt. .

Šeins klusējot klausījās taksistā. Viņa stāstītais galvenajos vilcienos sakrita ar to, ko atklāja Deivlins.

Villijs Džentri pacietīgi uzklausīja šoferi, pagriezās pret privātdetektīvu un norūca:

—   Vēl viens no taviem brīnumiem, Maikl? Tagad nav laika, bet vēlāk tev būs jāpaskaidro, kā tu to dari. Brauksim uz „Clearmont Apartament". Ņem Bistrovu un sekojiet mums, — viņš seržantam deva uzdevumu. — Taksometra vadītājam jāatpazīst tas Deivlins. Pa ceļam piestājiet pārvaldē un paņemiet kādu līdzi, lai atpazīšana būtu oficiāla.

Hopkinss ar taksistu izgāja pirmie. Kad Šeins un Džentri piegāja pie automašīnām, policists piedāvāja:

—   Sēdies pie manis, Maikl.

—   Paldies, Bil, bet man vēlāk būs vajadzīga mašīna. Es braukšu tev aiz muguras.

Džentri gribēja ko iebilst, taču pārdomāja un klusēdams iesēdās mašīnā.

Saule jau bija uzlēkusi, un diena solījās būt karsta. Zvejnieku laivas jau izbrauca jūrā, kuras virsma rīta saules staros likās gluda kā spogulis.

Taksometrs un policijas mašīna ar seržantu pagriezās uz pārvaldes pusi, bet Džentri un Šeins piebrauca pie „Clearmont Apartament".

Viņi apstājās pie ieejas. Šeins pagaidīja policistu un piezvanīja pie durvīm. Atskanēja atbildes zvans, un Džentri atvēra durvis. Viņi iegāja hallē. Džeks Adamss lasīja žurnālu.

Parādījis nozīmi, Džentri vaicāja:

—   Vai pie jums dzīvo Deivlins?

Jaunais cilvēks apmulsa, sāka mirkšķināt acis un steidzīgi atbildēja:

—   Jā, ser. Viņš atgriezās agri no rīta. Vai kas atgadījies?

—    Vai viņš ir mājās? — nedaudz stiepdams vārdus, painteresējās Džentri.

—   Es… nē, ser, — stostīdamies atteica Adamss. — Tas ir, es gandrīz vai esmu pārliecināts, ka viņa nav mājās. Viņš izgāja apmēram pustrijos. Es izsaucu viņam taksometru un izmainīju simt dolārus.

Nevērīgi atspiedies pret leti, Šeins klusējot klausījās. Atkal portjē, tāpat kā taksometra vadītāja stāsts, nedaudz izskaistināts no svarīguma apziņas tāpēc, ka viņš piedalās policijas izmeklēšanā, apliecināja to, par ko stāstīja Deivlins.

Hallē ienāca Hopkinss, taksists un vietējais policists. Džentri devās pie viņiem, bet Džcks Adamss tajā laikā meklēja divus telefona numurus, uz kuriem Deivlins šonakt zvanīja.

Izmantodams situāciju, Šeins klusi jautāja:

—   Vai Deivlins bija dzēris?

—    Nē, ser. Tieši tas man likās dīvaini. Viņš izskatījās un uzvedās kā pēc iedzeršanas, bet nesmirdēja pēc alkohola. Misters Deivlins pie mums dzīvo jau sen, un es esmu pārliecināts, ka viņš nav iedzeršanas piekritējs, ja nu vienīgi ballītēs, un tad arī reti.

Pienāca pārējie. Džentri paņēma papīru ar telefona numuriem. Portjē paskaidroja, ka pirmais numurs pieder vīrietim, kurš atbrauca pie Deivlina uzreiz pēc zvana.

—   Kā viņu sauc?

—    Nezinu, — atbildēja Adamss un, negaidīdams turpmākos jautājumus, aprakstīja Tompsonu. — Tas ir mistera Deivlina draugs. Viņš vairāks reizes ir šeit bijis. — Viņa acis šaudījās no viena policista pie otra.

Džentri uzdeva Bistrovam un Adamsam vairākus jautājumus. Viņu atbildes sakrita. Policists pacēla smago roku.

—   Pateicos. Seržants Hopkinss izsauks jūs, ja būs nepieciešamība.

Policists no Bīčas bija Bruks. Slaidais puisis ar cieto seju no visas

sirds sargāja sava šefa intereses un, bez šaubām, juta naidu pret Šcinu, kuram ne reizi vien bija nācies strīdēties ar oficiālajiem detektīviem. Tagad Bruks, izstiepis zodu, teica:

—   Ko šeit dara tas okšķeris? Jūs taču zināt, Pcinteram nepatīk, ka viņa teritorijā darbojas privātdetektīvi.

—    Zinu, — piekrita Džentri, pasniedzot Brukām zīmiti ar numuriem. — Pārbaudi numurus un uzzini adreses. Domāju, ka mums laiks ķerties klāt Deivlinam. — Viņš piebilda, pagriezies pret Bruku: — Man ir pierādījumi, ka Deivlinam ir sakars ar slepkavību, kas izdarīta Maiami naktī. — Tad viņš teica Adamsam: — Mums vajadzīga atslēga no Dcivlina dzīvokļa

Adamss jau turēja to rokā.

—   Lūdzu, ser. Es zināju, ka jums tā būs vajadzīga.

—    Man nav iebildumu, ka mēs sastrādājamies ar jums, bet ne ar Šeinu, — auksti teica Bruks. — Katru reizi, kad viņš bāž degunu mūsu darīšanās, viņš mums visu izbojā.

—    Tā nav jūs pārvaldes darīšana, — Villijs Džentri viņam atgādināja. — Un Šeins strādās kopā ar mums, vai nu tas patīk jums ar Peinteru vai nepatīk.

Viņi devās uz liftu.

—   Pagaidi mirklīti, Bil, — teica Šeins un uzsmaidīja Brukām. — Paldies par uzticēšanos, taču tā ir jūsu darīšana.

Viņš ar žestu parādīja, ka mazgā rokas un devās uz izeju.

—   Muļķis! — Villijs Džentri asi teica. — Es gribu, lai tu būtu klāt, kad es runāšu ar cilvēkiem, kam zvanīja Deivlins. Hopkinss tūlīt būs uzzinājis adreses.

—    Atvaino, — Šeins auksti teica, — taču es negribu klausīties, kā mani apvaino viens no Pīta Peintera darbiniekiem.

Viņš izgāja no viesnīcas.

Iesēdies mašīnā, sarkanmatainais detektīvs pasmīnēja. Tagad, kad viņš bija ieguvis nepieciešamo informāciju un izdarījis paokalpojumu Villijam Džentri, viņam bija brīvas rokas, lai virzītu uz priekšu paša izmeklēšanu, un viņam bija jābaidās no Peintera iejaukšanās.

Šeins ne mirkli nešaubījās, ka drīz vien Peinters no Bruka uzzinās par visu.

Viņš drāzās uz pilsētu, sašutis, ka benzīna uzpildes stacijas vēl ir slēgtas. Bija maz laika.

Ieraudzījis benzīntanku, viņš ieskrēja kantori, samulsinādams samiegojušos kalpotāju.

—   Man vajadzīga vienīgi telefonu grāmata.

Kalpotājs parādija, kur atrodas telefons. Šeins starp Tompsoniem sameklēja Ronaldu V. Tompsonu, ārstu, kurš dzīvoja vienā no Bīčas jaunajiem rajoniem netālu no Septiņdesmit devītās ielas.

Ielēcis mašīnā, Šeins devās uz ziemeļiem. Pēc desmit minūtēm viņš apstājās pie kārtīga bungalo, ko ieskāva palmas un zālāji. Šeins izkāpa no mašīnas un pa kāpnītēm uzkāpa līdz ieejai. Uz bronzas plāksnītes bija iegravēts „Ārsts Ronalds Tompsons. Pieņem no desmitiem līdz diviem. Zvanīt."

Šeins nenoņēma pirkstu no zvana gandrīz minūti, līdz saprata, ka mājā neviena nav. Viņš paraustīja durvju rokturi, — durvis bija aizslēgtas. Detektīvs mēģināja ielūkoties logos, taču aizkari bija cieši aizvilkti.

Apgājis apkārt mājai, viņš ieraudzīja sētas durvis, kas bija līdz galam vaļā. Nedaudz pavilcinājies, viņš iegāja nelielā istabā, kurā stāvēja balts ledusskapis. Pa kreisi varēja redzēt virtuvi, kuras tīrība liecināja par ārsta Tompsona kārtīgumu. Kustīgas durvis veda uz kabinetu. Šeins sastinga. Viņa skatam pavērās dīvaina aina — rakstāmgalda un divu skapju atvilktnes bija izvilktas un izgāztas, uz grīdas mētājās izmētāti papīri, turpat gulēja divi apgāzti krēsli. Istabā nepatīkami smirdēja pēc kaut kādām salkanām zālēm — droši vien tās bija izlijušās no sasistas pudeles.

Viņš palaida durvis un devās uz priekšu. Šeins pamanīja aiz muguras labajā pusē kustību, taču viņam nepietika laika izvairīties no sitiena pa žokli. Nepaspējis saprast, ar ko viņam sita, Maikls nokrita un zaudēja samaņu.

8. nodaļa Galvenie fakti Pīteram Peinteram

Maikls Šeins izdzirdēja klusus zvanus. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš peldētu. Kaut kur tālumā bija dzirdama nomierinoša čukstēšana. Šeins juta, ka viņa augšdelmam pieduras pirksti, un gribēja tos saķert. Atvēris acis, viņš ieraudzīja meitenes seju.

Tā bija jauka meitene ar maigu ādu uin kastaņbrūniem matiem. Nedaudz pavērusi sarkanās lūpas, viņa Šeinam skaitīja pulsu. Viņš atkal aizvēra acis un mēģināja ko teikt, taču no tā nekas neiznāca. Viņš mēģināja vēlreiz. Pirksti ap viņa delmu sažņaudzās, un norūpējusies balss teica:

—   Liekas, viņš ir atguvis samaņu. Ko jūs sacījāt?

Šeins atkal kaut ko nočukstēja, un cauri zvanu skaņām līdz viņam nokļuva asa balss:

—   Ko viņš teica, māsa?

Meitene atbildēja:

—    Klusāk. Nerunājiet tik skaļi, šef Peinter. Tas var būt bīstami. — Viņa noliecās pie Šeina auss un nomierinoši vaicāja: — Vai jūs mani dzirdat?

Šeins klusēja. Peintera balss atgrieza viņu realitātē, un viņš visu atcerējās. Detektīvs juta meitenes smaržu un lūpu pomādes aromātu. Sajutis viņas elpu uz sejas, Maikls strauji pacēla galvu un noskūpstīja viņu uz lūpām. Atvēris acis, viņš ielūkojās meitenei sejā.

Nobijusies māsa aizgrieza galvu, taču detektīva platais smaids un mirdzošās acis viņu nomierināja.

—   Man patīk būt par jūsu pacientu, — viņš viņai teica. — Nākamajā reizē, kad man iesitis pa galvu…

—   Šein! — viņā no augšas lūkojās Peinters. — To izlikies, vai?

—    Nu, nu, Peinter, — pienāca Villijs Džentri. — Tu taču dzirdēji, ko teica māsa? Kad viņa to atrada, viņš bija gulējis bez samaņas vismaz stundas ceturksni. Nu, kā ir, Maikl? — viņš vaicāja.

Šeins lēnām apsēdās un pirmo reizi sajuta sāpes. Pielicis sejai roku, sataustīja leikoplastu un marles saites.

—    Liekas, ka viss ir kārtībā, — viņš teica, lūkodamies apkārt. Tad vēlreiz palūkojās medicīnas māsā.

—   Kur ir ārsts Tompsons? — Peinters uzstājīgi vaicāja. — Viņš tevi pieķēra, kad tu šeit sarīkoji grautiņu?

Atbildei Šeins plati pasmīnēja. Šis smaids vienmēr satracināja Hīčas policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieku. Pagriezies pret Džentri, detektīvs painteresējās:

—   Kur es atrodos?

—    Istabā, kur ārsts Tompsons pieņem pacientus, — Džentri atbildēja. — Dažas minūtes pirms mūsu atbraukšanas tevi atrada māsa. Kas te notika, velns parāvis?

—   Tev nāksies to paskaidrot, Šein! — Peinters uzkliedza. — Ielauzies svešā mājā, lai iznīcinātu pierādījumus.

—   Kādus pierādījumus? — Šeins norūca.

—   Vēl nezinu, taču esmu pārliecināts, ka kaut ko svarīgu, ja jau tu tā gribēji tikt šurp pirmais. Ja es būtu bijis „Clearmont Apartament", nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

Šeins Peinteram pagrieza muguru. Kustība izsauca sāpes, un viņš saviebās. Tad, uzsmaidījis meitenei, viņš vaicāja:

—   Vai jums ir paredzēts pacientiem kaut kas uzmundrinošs, izņemot jūs pašu, bez šaubām? Varbūt brendijs vai kas cits?

Viņa šaubīdamās atteica:

—    Manuprāt kabinetā ir nedaudz brendija, taču es neesmu pārliecināta, ka jūs pašreiz drīkstat dzert.

—   Tas tieši ir tas, kas man vajadzīgs, — Šeins viņu centās pārliecināt. — Un vēl vieta, kur var atpūsties un uzsmēķēt, — viņš piebilda, skatīdamies uz Džentri.

—   Mēs parunāsim uzgaidāmajā telpā, — Džentri smagiem soļiem izgāja viesistabā, kura vienlaikus bija uzgaidāmā telpa. Tur atradās ērti krēsli, kušete, pelnutrauki. Šeins izgāja aiz viņa un atkrita tuvākajā krēslā. Viņiem sekoja Pīters Peinters.

—   Lejas durvis nebija aizslēgtas, — paskaidroja detektīvs, — bet aizmugurējās durvis — līdz galam vaļā. Es iegāju kabinetā un ieraudzīju visu šo grautiņu. Tad kāds man no aizmugures iegāza. Tas ir viss, ko atceros. Vai neesat vēl atraduši Tompsonu?

—   Nē. Kad mēs šeit ieradāmies, neviena nebija, izņemot māsu. Mis Dorta atnāca gandrīz septiņos. Viņa vienmēr nāk uz septiņiem, lai ievestu kārtību un izskatītu pacientu sarakstu. Viņa atrada tevi uz grīdas, bet Tompsona nekur nebija.

—   Slikts stāsts, Šein, — Peinters teica. — Vai tad tu tiešām domā, ka mēs tev noticēsim, ka māju pārmeklēja pirms tavas atnākšanas?

—   Es uzspļauju tam, kam jūs ticat, — noguris atteica detektīvs. — Atvainojiet, dārgā, — viņš vērsās pie meitenes, kura atnesa uz paplātes brendija glāzi, — vai jūs nezināt, ko viņi meklēja ārsta kabinetā?

—    Nav ne mazākās nojausmas, tur ir tikai papiri. Es vēl neesmu pārbaudījusi, kas ir pazudis. — Viņa pasniedza Maiklam glāzi. — Dzeriet maziem malciņiem.

—   Maikl, labāk visu paskaidro, — Džentri teica, — Arturs Deivlins ir pazudis. Vai tu domā, ka aiz durvīm slēpās viņš?

—   Kā lai es to zinu? — Šeins ticami teica.

—   Es gribu, lai tu izstāsti visu, ko zini, — iejaucās Peinters. — Lai gan Džentri tevi aizstāv, es vienalga iebāzīšu tevi cietumā par informācijas slēpšanu.

—    Kādas informācijas? — nedaudz stiepdams vārdus, vaicāja detektīvs. — Ja es zinātu, kas man iesita, es, bez šaubām, jums to pateiktu. Varbūt, ka jūs man iedotu par to medaļu, — viņš smīnēdams teica Peinteram.

Peintera melnajās acīs uzliesmoja naids.

—   Kāds sakars ir Deivlinam ar nogalināto un šo Tompsonu? — viņš uzstājīgi vaicāja.

—    Vai tad Villijs tev neizstāstīja, ko mēs zinām par Deivlinu no taksometra vadītāja? Es vienkārši gāju pa pēdām un zinu par viņu ne vairāk kā jūs, — mierīgā balsī teica detektīvs.

—   Tātad tu devies šurp tieši no „Clearmount Apartment"? Kur tu ņēmi Tompsona adresi? Hopkinss, kad tu aizbrauci, vēl nebija pārbaudījis numurus.

—    Tu taču zini, Pīt, ka es strādāju ātri, — detektīvs atbildēja, tīšuprāt kaitinot policistu. — Ja es tev atklātu visus savus noslēpumus, klienti man nemaksātu labu naudiņu par to, ka es atklāju noziegumus ātrāk par jums.

—    Pie velna ar taviem noslēpumiem! Tev taču jau bija informācija. Tu zināji, uz kurieni braukt. Protams, tu zināji, ka Tompsons bija atnācis pie Deivlina, un meties šurp, lai paspētu pirms policijas.

—   Jā? — Šeins paraustīja plecus.

—   Ko jā? — Peinters nesapratis pārjautāja.

Maikls Šeins izbrīnīti lūkojās Džentri.

—   Ko, vai tad Pīts patiešām nezina, kā es uzzināju šo adresi?

Džentri neko neatbildēja. Bija skaidrs, ka ari viņš to nezina, taču

netaisās atzīties.

—   Pie velna to visu? Kur ir Deivlins un Tompsons?

It kā izdzirdējusi šo jautājumu, uzgaidāmajā telpā ienāca mis Dorta un iesaucās:

—   Ārsts atbrauca.

Spožs divvietīgs melns automobilis apstājās blakus policijas mašīnām, un no tā izkāpa neliela auguma vīrietis. Rokās viņam bija melna ārsta soma.

Ārsts bija bez cepures, pa apaļajiem vaigiem tecēja sviedru tērcītes, skatiens bija uztraukts un saniknots. Nolicis koferīti uz brīvā krēsla, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

—    Kas par lietu, mis Dorta? Jūs taču zināt, ka mēs sākam desmitos?

—   Ārsts Tompsons? — Villijs Džentri piecēlās no krēsla un piegāja pie viņa.

—   Jā, un kas jūs tāds būtu?

—   Policija, — Džentri mierīgi noteica. — Es esmu no Maiami, un Bīča nav mana teritorija, taču ar mani kopā ir šefs Peinters.

—    Policija, — Tompsons atkārtoja bez mazākā izbrīna. — Skaidrs. Lūdzu, aiznesiet somu uz kabinetu un pagaidiet tur, — viņš griezās pie meitenes. Kad māsa izgāja, viņš aizvēra durvis un auksti vaicāja: — Vai varu uzzināt jūsu vizītes iemeslu?

—   Vispirms es gribētu uzdot jums pāris jautājumu. — Džentri parādīja uz Šeinu. — Vai esat agrāk viņu redzējis?

Ārsts uzmanīgi nopētīja Šeinu caur brillēm raga ietvarā.

—   Nē, cik atceros, tad nekad neesmu viņu redzējis.

—   Vai jūs viņam pirms stundas iesitāt pa galvu pēc tam, kad pieķērāt viņu rakājamies jūsu papīros? — Peinters iejaucās.

—   Rakājamies manos papīros? Pirms stundas? Es nesaprotu…

—    Kur jūs bijāt? — Džentri vaicāja. — Kāpēc jūs tik ilgi bijāt projām?

—    Džinos pakaļ spokam, — Tompsoījs dusmīgi teica. — Ja būtu noķēris nelieti, kas izstrādāja ar mani lādu joku, es apgrieztu viņam kaklu. Es divas stundas mēģināju atrast Hiacinšu salu. Vai esat kādreiz dzirdējis par tādu?

Visi trīs pakratīja galvas, taču Peinters teica:

—   Tas nenozīmē, ka tāda neeksistē. Neviens precīzi nezina visas tās mazās saliņas. Darbu dēļ līcī tās aug kā sēnes.

—   Es arī tā uzskatīju, kad uzsāku meklējumus, — teica Tompsons. — Taču tādas Hiacinšu salas nav. — Viņš pēkšņi ieteicās: — Jūs vēl neesat paskaidrojuši, kāpēc esat šeit.

—    Tagad paskaidrojumi vairāk vajadzīgi man, nekā jums,— teica Džentri.

—   Izstāstiet, kas atgadījās.

—    Apmēram piecos iezvanījās telefons. Es tikko bija iemidzis pēc iepriekšējā zvana. Uzbudināta vīrieša balss steidzīgi teica, ka uz Hiacinšu salas notikusi avārija un divi cilvēki mirst. Viņš lūdza, lai es pēc iespējas ātrāk dodos turp un nolika klausuli. Liekas, ka viņš mani pazina, arī balss likās zināma, lai gan es nevarēju atcerēties, kam tā pieder. Viņš man nedeva iespēju uzdot kaut vienu jautājumu, — ārsts paraustīja platos plecus. Ko es vēl varēju darīt? Es domāju, ka viegli atradīšu to salu, bet līcī tādas salas nav.

—   Vai esat pārliecināts, ka pulkstenis bija pieci?

—   Ģērbjoties es uzmetu acis pulkstenim — bija piecas minūtes uz sešiem.

—   Tu aizgāji no „Clearmount Apartment" pussešos, — Džentri teica Šeinam. — Cik ilgā laikā tu atkļuvi līdz šejienei?

Pie vārdiem „Clearmount Apartment" Šeins, kas nenovērsa skatu no Tompsona, juta, ka tas viegli nodreb.

—    Ne vairāk par piecpadsmit minūtēm, — Šeins nešauboties teica un vaicāja ārstam: — Vai jūs vienmēr otrās durvis atstājat līdz galam vaļā?

—   Protams, ka ne. Es izgāju pa parādes durvīm.

—   Vai jūs šonakt bijāt pie Artura Deivlina? — Džentri skaļi vaicāja.

Tompsona sejā pazibēja izbailes. Uzlicis rokas uz ceļgaliem, viņš mierīgi atbildēja:

—   Jā, es biju pie Artura apmēram divos naktī. Vai viņš jūs atsūtīja šurp?

—    Šeit mēs uzdodam jautājumus! — Peinters norējās. — Kāpēc Deivlins jums zvanīja?

—   Pajautājiet viņam pašam.

Kamēr Peinters uzdeva jautājumu, Džentri apsēdās.

—   Mums vajadzīga patiesība, — viņš teica.

Tompsons skaļi nopūtās un teica:

—   Es netaisos ar jums apspriest savu pacientu.

—   Vai tad Deivlins ir jūsu pacients?

—   Jā. Un mans draugs.

—    Vai viņš jums izstāstīja, kāpēc pirms laika atgriezies no atvaļinājuma?

—   Nē, — Tompsons atteica ledusaukstā toni.

—   Vai viņš jums teica, ka ir nogalinājis cilvēku?

Tompsons uz mirkli aizvēra acis. Tad teica:

—   Ja jūs man parādīsiet Artura Deivlina liecību, es varēšu visu paskaidrot. Pretējā gadījumā es jums neko nestāstīšu par mūsu nakts sarunu.

Izstiepis garās kājas, Šeins ierīkojās ērtāk krēslā. Viņš ar sajūsmu vēroja Tompsonu. Ārsts nezināja, vai Arturs ir arestēts vai ne, un, ja ir arestēts, tad ko viņš ir stāstījis policijai. Tompsons nebija muļķis, tas bija skaidrāks par skaidru.

—  Jūs zināt, kas ir līdzdalība slepkavībā? — Peinters ierējās. — Varbūt pāris dienas cietumā jūs vedīs pie prāta?

—    Ārsts ir atbildīgs par savu pacientu, — pieklājīgi atbildēja Tompsons. — Nedomāju, kā ilgi varēsiet noturēt mani cietumā.

—   Pat, ja pacients ir slepkava? — vaicāja Džentri.

—   Deivlins — slepkava?

—   Izskatās, ka tā, — atbildēja Villijs. — Mēs atradām viņa pirkstu nospiedumus istabā, kur šonakt izdarīta slepkavība.

—   Tas nepierāda viņa vainu! — Tompsons protestēja.

—   Varbūt Deivlins jums piezvanīja, lai izvilinātu no mājas un pārmeklētu kabinetu? — Džentri negaidot painteresējās.

Tompsona resnajā sejā pazibēja bailes. Viņš saspringa.

—   Arts? Kādēļ?

—   To mēs jums arī jautājam. Viņam droši vien bija kāds iemesls.

—    Protams, ka ne, — ārsts ar resnajiem pirkstiem pieglauda matus. — Jums šķiet, ka tas bija Arts?

—   Nu un tagad, padomājis par to, jūs pazināt viņa balsi?

3-538

Tompsons lēnām pakratīja galvu.

—   Nedomāju, nevaru tam noticēt. Bez tam, kas viņu varēja interesēt manos papīros?

—   Un kam tie varēja izraisīt interesi? — Šeins vaicāja.

Tompsons izbrīnījies palūkojās viņā.

—   Nav ne mazākās jausmas. Tur ir tikai slimību vēstures.

—    Un tomēr tas kādam bija vajadzīgs, — skaļi prātodams, teica Šeins. — Mēs nezinām, vai tas ir saistīts ar nakts slepkavību un jūsu vizīti pie Deivlina, tomēr tā ir velnišķīga sakritība. Pieņemsim, ka slepkavība un jūsu kabineta pārmeklēšana ir savstarpēji saistītas. Ko šeit varēja meklēt?

—   Neko. Arts gandrīz neslimoja, tikai pāris reižu tika griezies pie manis ar sīkumiem, — Tompsons bija pavisam samulsis.

—   Vai jums ir slimnieks Skids Monro?

—   Nē. Tas ir viņš?

—     Klausies, Villij, — Peinters iejaucās, — kāpēc tu ļauj Šeinam jaukties izmeklēšanā? Viņam nav nekāda pamata to darīt. Viņš pats teica, ka nav ieinteresēts lietā.

Kad Peinters nosauca Šcina vārdu, Tompsons ar interesi viņā palūkojās.

—   Jūs esat Maikls Šeins? — ārsts vaicāja.

—   Jā. Man iesita pa galvu cilvēks, kas rakņājās jūsu papīros.

—   Es gribētu ar jums aprunāties, — teica Tompsons.

—    Šeins pagaidām ne ar vienu nerunās, — oficiāli paziņoja Peinters. — Viņš kaut ko slēpj, un šoreiz es netaisos viņam palīdzēt.

Šeins iesmējās.

—   Pastāsti viņam, Bil, par vienu no galvenajiem izmeklēšanas principiem, — Peinters uzstāja.

—   Nē, labāk tu pats, — Džentri atteica.

—  Tu vēl arvien apgalvo, ka nezināji, ka Tompsons bija pie Deivlina? Tu vēl joprojām apgalvo, ka šeit nokļuvi nejauši?

—    Ak, Dievs! — sarkanmatainais detektīvs neizturēja. — Es dzirdēju, kā portjē iedeva Džentri numuru un aprakstīja cilvēku, kas bija pie Deivlina pēc zvana. Ar to man pietika.

—   Seržantam Hopkinsam ari bija numurs, bet viņš…

—   Tāpēc arī Hopkinss joprojām ir tikai seržants, — Šeins viņu pārtrauca.

Peinters kļuva sarkans.

—   Neaizraujies, Šein. Kā tu uzzināji adresi?

—    Es zināju, ka Deivlina apmeklētājs bija ārsts, — privātdetektīvs pacietīgi skaidroja. — Jo portjē teica, ka Deivlins bija drausmīgā stāvoklī, bet pie viņa atnāca cilvēks ar ārsta somu. Saprati? Ar lielu somu — ar ārsta somu! Tāpēc es ātri telefona izziņās sameklēju adresi. — viņš piecēlās un paņēma tukšo glāzi. — Jums ir laba gaume, dakter. Es domāju jūsu brendiju un jūsu māsu. Gribētos tuvāk ar tiem iepazīties, — un viņš devās uz durvīm.

—    Ne tik strauji, Šein, — Peinters viņu apstādināja. — Tas lētais apgalvojums der tikai uz laiku, līdz mēs to atspēkosim. Un neaizmirsti, ka Arturs Deivlins divreiz zvanīja no sava dzīvokļa.

—   Jā? — Maikls Šeins pieklājīgi vaicāja.

—   It kā tu pats nezinātu. Otrs zvans bija uz Maiami.

—   Maiami ir daudz telefonu, — Šeins domīgi teica. — Man tam vēl nav iznācis pieķerties.

—   Tas ir tava hoteļa numurs.

Šeins nožāvājās.

—   Tu apgalvo, ka Deivlins zvanīja man?

—   Viņš zvanīja uz tavu hoteli.

—    Kurā ir vairāk nekā septiņdesmit dzīvokļu? Šeins maigi piebilda.

—   Tātad viņš tev nezvanīja un neaizbrauca pie tevis? — izaicinoši vaicāja Peinters.

Sarkanmatainais detektīvs pāris sekunžu padomāja.

—    Varbūt, ka viņš man zvanīja, taču nerunāja ar mani, — Maikls paskaidroja, paraustīdams plecus. — Man ir noruna ar nakts portjē. Ja viņš uzskata, ka lieta ir tukša, viņš zvana man uz augšu tikai trīs reizes. Varat pārbaudīt.

Un viņš devas uz kabinetu pie mis Dortas.

9. nodaļa Ārsts brīnās

Šeinam vairāk izdevās iepazīties ar brendiju, nekā ar māsu. Ar aukstu skatienu mis Dorta izņēma no skapja pudeli, pasniedza to Maiklam un apsēdās, iedziļinoties darbā.

Detektīvs ielēja brendiju, aizsmēķēja un ielūkojās uzgaidāmajā istabā, kur Tompsons joprojām atteicās atbildēt uz policistu jautājumiem.

Maikls Šeins atgriezās istabā, apsēdās pie galda un vaicāja:

—   Kam ir atslēga no rezerves ieejas?

—    Nezinu, — nepaceļot galvu, auksti atteica medmāsa. — Durvis bija aizslēgtas no iekšpuses.

—   Un kam ir ārdurvju atslēga?

—   Man ir sava atslēga.

—   Vai jūs vienmēr nākat uz darbu tik agri?

Mis Dorta pacēla galvu un palūkojās uz viņu.

—   Jūs patiešām esat detektīvs?

—   Kāpēc jūs jautājat? — Šeinam pirmo reizi radās iespēja uzmanīgi aplūkot viņas seju. Pēc Maiami meitenes tā neizskatījās, viņas āda bija pārāk balta, un viņš nodomāja, ka viņa pavada maz laika svaigā gaisā. Meitenes pilnīgās lūpas bija stipri nokrāsotas, bet vaigi — nosārtināti.

—   Kad policisti atrada jūs šeit bez samaņas, viņi, sevišķi tas mazais, bija ārkārtīgi saniknoti. Viņi ir pārliecināti, ka jūs izdarījāt kratīšanu.

—   Un kā jūs domājat? — Šeins apsēdās uz galda malas.

—   Nezinu, — meitene dzīvi atbildēja.

—   Vai nezināt, ko varēja meklēt?

Viņa sadrūma. Atmetusi no pieres kastaņbrūno sprogu, mis Dorta atbildēja:

—   Neko nesaprotu. Es dzirdēju, it kā ārsts bijis naktī pie kaut kāda slepkavas.

—   Jūs zināt Artura Deivlina adresi?

—   Neatceros. Viņš… Vai dakterim būs nepatikšanas?

Šeins iedzēra malku brendija un paraustīja plecus.

—   Ne vairāk kā cilvēkam, kura labākais draugs ir nogalinājis cilvēku. Jūs nezināt — vai Deivlins šeit ir bijis — vai viņam ir bijusi iespēja dabūt atslēgu?

—   Es taču teicu, ka neatceros nekādu Deivlinu. Es šeit strādāju līdz diviem, — meitene piebilda.

Šeins pasmīnēja.

—   Vai Tompsons gatavo un kopj dzīvokli pats?

Meitene nolieca galvu un sāka šķirstīt reģistrācijas žurnālu.

—    Dienas otrajā pusē ierodas sieviete. Viņa gatavo un uzkopj. Un vispār es maz ko zinu par viņa personīgo dzīvi.

Iezvanījās telefons. Viņa ātri un profesionāli pierakstīja pacientu uz vienpadsmitiem. Atvērās durvis, un ienāca Tompsons. Aiz viņa parādījās Villijs Džentri.

—   Tu nāksi kopā ar mums, Maikl?

Šeins paskatījās uz ārstu. Tas viegli pakratīja galvu.

—   Domāju, ka man būs jāaizkavējas, Bil. Dakterim vēl ir brendijs, un es neesmu uzzinājis mis Dortas telefonu.

—    Es tevi gaidīšu savā kabinetā, — Džentri teica. — Centies netrāpīties acīs Peinteram, kamēr viņš nav nomierinājies.

Nopūlies Tompsons deva rīkojumu:

—   Policija jau ir apskatījusi kabinetu, mis Dorta. Varat sākt kārtot. Pacentieties noskaidrot, vai kaut kas nav pazudis.

—    Un uzrakstiet to slimnieku vārdus, kuri varēja ieinteresēt iebrucēju. Vai viņi ko uzzināja? — Maikls vaicāja Tompsonam, kad meitene bija aizgājusi.

—   Tikai ne no manis, — ārsts iesmējās. Liekas, viņi domā, ka Arts man zvanīja piecos no rīta, lai izvilinātu mani no mājas un varētu parakāties manos papīros. Smieklīgi, — viņš pētīja detektīvu, pilnīgās rokas iespiedis gurnos. — Arts ir mans draugs. Es nezinu, vai viņš ir kādu nogalinājis, kur viņš atrodas pašreiz, kādā stāvokli viņš ir. Vai varu jums uzticēties?

—   Protams, — atteica Šeins.

Viņi devās uz virtuvi. Tompsons veikli sagatavoja kafiju.

—   Gribu atklāt kārtis, Šein. Es neko neteicu policijai, jo nezinu, kam ticēt. Šonakt Arturs Deivlins man izstāstīja fantastisku versiju. Ja tā ir patiesība, tad viņš kļuvis par velnišķīgas sazvērestības upuri. Ja meloja… — Tompsons šaubīdamies pakratīja galvu. — Es vēl arvien gribu viņam palīdzēt. Manuprāt, lai noskaidrotu patiesību, vajadzētu sākt savu izmeklēšanu.

Šeins sēdēja pie balta virtuves galdiņa.

—   Ko viņš jums stāstīja?

Ārsts sameklēja kafijas tasītes, krējumu, cukuru.

—   Jums jāapsola, ka par to neuzzinās policija.

—   Es nevaru apsolīt slēpt slepkavu.

—    Es no jums to arī negaidu. Es gribu, lai jūs izdarītu neatkarīgu izmeklēšanu un par rezultātiem ziņotu vispirms man, bet pēc tam policijai. Ja noskaidrosies, ka Arts ir slepkava, es kopā ar jums došos uz policiju.

—   Nu ko, tas ir taisnīgi, — Šeins piekrita. Klājiet vaļā.

Tompsons ielēja divās tasītēs kafiju, vienu pasniedza Maiklam un vēlreiz uzlika kafijas kannu uz nelielas uguns. Kad ārsts Šenam piebīdīja krējumu un cukura, tas noraidoši pameta ar roku.

—   Es dzeru melnu.

Tompsons pielika savā tasītē trīs karotes cukura, pielēja krējumu un teica:

—   Jūs nevarat iedomāties, cik pārsteigts es biju, kad Arts man šonakt piezvanīja — viņam taču vajadzēja būt uz kuģa.

Un ārsts izstāstīja visu, kas notika Deivlina dzīvoklī, to pašu, ko Maikls bija dzirdējis no Artura.

—   Es uzzināju no policijas, ka uzreiz pēc manas aiziešanas Arts devies projām, — sadrūmis viņš beidza. — Varbūt patiešām viņš zvanīja piecos no rīta un pārmeklēja kabinetu. Taču — kāpēc? Šis jautājums man nedod miera, Šein.

—   Kā iebrucēji tika mājā?

—    Viņi uzskata, ka viņam bija atslēga. Parasti sētas durvis ir aizslēgtas no iekšpuses, bet parādes ieejai ir angļu atslēga.

—   Vai Deivlins varēja dabūt atslēgu?

—   Es policijai to neteicu, taču baidos, ka varēja. Redziet, pirms pāris mēnešiem viņam bija remonts. Viņš gribēja pa to laiku pārvākties uz citu hoteli, bet es viņu pierunāju apmesties pie manis. Bez šaubām, viņam bija atslēga, bet kas to varēja domāt! Ja tas ir Arts, tad kāpēc viņš gāja pa otrajām dunam un tās neaizslēdza?

—   Iebrucējs varēja tās atvērt, kad izdzirdēja, ka es zvanu pie parādes durvīm, — Šeins prātoja, — un sagatavot man lamatas.

—    Vai tad nebija vienkāršāk tās neatvērt? Jūs būtu nodomājis, ka neviena nav, un aizgājis.

Šeins paraustīja plecus un piekrita:

—   Jā, šeit mēs diez vai ko uzzināsim. Labāk atgriezīsimies pie amnēzijas. Ja es jūs pareizi sapratu, tad jūs kā ārsts neticat, ka ar Deivlinu atgadījies kas tāds, kas izraisīja atmiņas zudumu?

Brīdi klusējis, Tompsons teica:

—   Liekas gan, ka medicīna runā tam pretī. Taču, ja uz kuģa nebija Deivlins, kas tad? Un ko Arts darīja šīs divas nedēļas? Kā viņš nokļuva tajā naktsmītnē ar līķi?

—   Ja mēs to zinātu, lieta būtu atrisināta. Ja mēs zinātu Dženetas uzvārdu, mēs nosūtītu viņai radiogrammu…

Tompsona ziedošajā sejā parādījās dīvaina izteiksme.

—   Mani tas uztrauc. Žēl, taču man radās iespaids, ka Arts izliekas, ka nevar atcerēties viņas jauno uzvārdu.

—   Bet tas nozīmē, ka viņš negrib, lai viņai nosūtītu radiogrammu, — turpināja Šeins. — Kuģis Maiami būs rītdien.

—  Jā, es zinu. Jums jāatrod Arts pirms policijas. Amnēzija var atkārtoties. Es jūtos vainīgs, ka atstāju viņu. Vajadzēja uzstāt…

—   Domāju, ka esat darījis visu, ko varējāt, — Šeins viņu nomierināja. Tad negaidot vaicāja: — vai Deivlins kādreiz ir lietojis narkotikas?

Tompsons, nepiclicis tasīti lūpām, nolika to uz galda.

—   Narkotikas? Protams, ka ne. Kāpēc jūs tā vaicājat?

—   Nogalinātais ir Skids Monro, sīks gangsteris. Policijā par viņu ir liels dosjē. Pirms gada viņš dienēja pie Bērta Māstcrsa, — detektīvs paskaidroja.

—    Māsterss? — Tompsons domīgi glaudīja mazās ūsiņas. — Un to ballīti svinējām Māstersa mājā.

—   Māstersa sievas nāve deva ierosmi Deivlinam doties šajā izpriecu kuģojumā, lai satiktos ar viņas māsu.

—    Domājat, ka šeit ir kāds sakars? Jūs uzskatāt, ka Deivlins melo, sakot, ka nepazīst Monro? Ka viss ir safabricēts? Vai patiešam šis gadījums saistīts ar Māstersa sievas pašnāvību?

—   Pagaidām nav nekādu pierādījumu, — Šeins atbildēja. — Apgalvoja, ka Skids Monro sastrīdējās ar Māstersu un pirms gada no viņa aizgāja. Klīst baumas, ka Skids tirgojies ar narkotikām. Kamēr mēs nezināsim, kā Deivlins gadījies vienā kompānijā ar viņu, mums nebūs nekādu pierādījumu.

—    No Arta stāsta es sapratu sekojošo — viņš, pats to neapzinādamies, devies uz Palmlīvzavēniju, lai ar kādu tur satiktos. Tāpēc ka, kad viņš izgāja no turienes, portjē viņam vaicāja, vai viņš saticis savu paziņu.

Šeins, iegrimis domās, pamāja.

—   Deivlins acīmredzot ieradās tur ap vienpadsmitiem un izrādīja interesi par Skidu, kurš bija reģistrējies kā Džordžs Mūrs. — Mani mulsina policija, kurai tik ātri izdevās nokļūt uz Arta pēdām. Es domāju, ka viņu neviens nesaistīs ar slepkavību, līdz taksists neizlasīs laikrakstos par notikušo un neziņos policijai. Kas nodeva viņiem Artu? Viņi par to pat neieminējās, — ārsts rūgti beidza.

Šeins pavīpsnāja.

—   Viņi vienkārši jums neuzticas. Taksists ieradās policijā daudz agrāk. Izdzirdējis īsajos viļņos policijas ziņojumu par notikušo, viņš uzreiz atcerējās, kā vedis uz „Clearmount Apartment" aizdomīgu pasažieri un kā portjē nosauca to par Deivlinu.

—   Skaidrs, — ārsts lēnām pamāja. — Tātad viņi paziņoja par to pa radio. Jūs, bez šaubām, saprotat, ka nav nekādu pierādījumu, ka šodienas grautiņš manā kabinetā saistīts ar slepkavību?

—   Iespējams, — Šeins piekrita.

—   Un tomēr — kāpēc radās vajadzība rakņāties manos papīros?

Nezinu. Vēl jo mazāk es varu iedomāties, ko meklēja tajos Deivlins, — sadrūmis bezpalīdzīgi noteica ārsts.

—   Jūs labi pazīstat Bērtu Māstersu?

—   Viņš vairākus gadus bija mans pacients.

—   Ar ko viņš slimoja?

—   Augsts asinsspiediens, artrīts. Par to visi zina.

—   Un misis Māstersa ari bija jūsu paciente?

—   Jā, neilgi. Liii bija neirastēniķe. Pirms diviem gadiem es viņai to atklāti pateicu, un viņa griezās pie cita ārsta ar savām izdomātajām slimībām.

—   Tātad jūs nepārsteidza ziņa par pašnāvību?

Nedaudz vilcinājies, ārsts teica:

—   Tieši otrādi, ārkārtīgi pārsteidza. Ziniet, hipohondriķi reti izdara pašnāvību — viņiem tā patīk slimot.

Šeins vairāk neko nejautāja par Lilī.

—   Es domāju sākt ar to vakaru. Ko jūs atceraties?

—   Vecpuišu saiets. Mūsu bija daudz — tikai Arta draugi. Džo Engelss, piemēram. Jūs pazīstat Džo?

—   Nedaudz. Kas vēl?

—   Kaut kāds apdrošināšanas aģents. Es neatceros viņa vārdu, lai gan esam tikušies ari agrāk. Tomasam pieder naktsklubs, viņš ieradās vēlāk. Vēl bija Kārters Harisons.

—   Kas aizveda Deivlinu uz ostu? — detektīvs vaicāja.

—   Žēl, bet es neatceros, — nopūtās Tompsons. — Liekas, kāds izsauca taksometru. Droši vien Māstersa sekretārs. Manuprāt, tas bija neilgi pirms pusnakts. Bet varbūt Bērts Māsterss aizsūtīja viņu ar savu mašīnu. Es skaidri neatceros, es pats biju krietni piedzēries.

—  Jūs teicāt, ka tika runāts par Lilī Māstersas nāvi, par to, ka Deivlins uz kuģa tiksies ar viņas māsu Dženctu. Kas tajā mirklī bija klāt?

—    Liekas, ka visi. Mēs pasmējāmies par Artu sakarā ar šo romantisko ce|ojumu. Viņš atzinās, ka nolēmis doties braucienā, jo viņa viņam jau nedaudz patīkot. Neviens no mums nopietni neuzņēma viņas neticību Lilī pašnāvībai.

—   Bērts Māsterss ari piedalījās sarunā?

Tompsons sev ielēja vēl kafiju.

—    Bērts nekad neizlikās, ka nožēlo, ka viņa mirusi. Pēdējos divus gadus viņiem bija sliktas attiecības, un viņi neslēpa to.

—   Tātad visi viesi zināja, ka Deivlins satiksies ar Dženetu, un viņa izstāstīs par vēstuli.

—   Tā iznāk, — ārsts domigi paglaudīja ūsiņas. — Jūs patiešām domājat, ka kāds gribēja izjaukt šo tikšanos?

—   Ja viss bija tieši tā, tad tas „kāds" lieliski pazina gan Māstersu, gan Deivlinu tik labi, ka prata pārliecināt Dženetu, ka viņš ir Arturs Deivlins, — Šeins teica. — Velns parāvis! Nē, es vēl par to nopietni nedomāju, es tikai skaļi spriedelēju. Starp citu, vai jūs nezināt, vai no Māstersu pāra slimību vēsturēm nekas nav pazudis?

—   Es jau teicu, ka lilī pirms diviem gadiem sameklēja sev citu ārstu. — Pie velna, — Šeins sadusmots teica. — Jābūt taču kaut kam! Varbūt tomēr apskatīties?

—   Protams, — ārsts izgāja no virtuves.

Šeins aizsmēķēja. Tompsons atgriezās pēc pāris minūtēm un teica:

—   Šein, māsa tikai nupat sāka kārtot papīrus. Viņa saka, ka tas prasīšot vairākas dienas.

—   Tiklīdz jūs to uzzināt, nekavējoties man ziņojiet. Starp citu jums ir ļoti jauka medmāsa.

—   Pagaidām nežēlojos.

—   Man laimējās, ka viņa šorīt ieradās tik agri. Vai viņa vienmēr nāk septiņos?

Tompsons pasmaidīja.

—   Jā, parasti viņa ierodas septiņos.

Viņš pavadīja Šeinu līdz durvīm.

It kā kaut ko atcerējies, detektīvs apstājās.

—   Es aizmirsu pierakstīt māsas telefonu. Varbūt jūs man to pateiksiet?

Tompsona smaids kļuva vēsāks.

—   Baidos, ka bez viņas atļaujas tas būs nepieklājīgi.

—    Nē, nē, šeit nav nekā personīga, — detektīvs centās viņu pārliecināt. — Vienkārši viņa var būt vajadzīga.

—   Es visu lieliski saprotu, — Tompsons atvēra durvis. — Jūs vienmēr varat piezvanīt uz šejieni līdz diviem.

Šeins pasmīnēja.

—   Jūs ņēmāt virsroku, dok.

Viņš piegāja pie mašīnas. „Interesanti", domāja Šeins, „vai tiešām mis Dorta nāk uz darbu tik agri, vai tikai šodien, lai viņu atrastu.

Nebūtu par sliktu uzzināt, kādas attiecības ir starp ārstu un viņa medmāsu.

Mis Dorta viņam nez kāpēc asociējās ar marles saiti un plāksteri. Norāvis apsēju, viņš iesēdās mašīnā un palūkojās spogulī. Pampums bija gandrīz pazudis. Jā, uzbrucējam ar sitienu nebija paveicies. Tik viegls sitiens, bet šeins zaudēja samaņu.

10. nodaļa goldija knibina trīskāršo zodu

Neliela auguma vīrs slaucīja „Aragon House" halli.

—   Labrīt, — Šeins sveicināja.

—   Gribat istabu? — večuks vaicāja. — Mums ir dzīvokļi, lēti un tīri, mister. Jūs nekur tīrākus neatradīsiet. Jūs varat dabūt ventilatoru, nepiemaksājot par elektrību, — viņš nosvepstēja ar bezzobu muti.

Šeins pakratīja rudo galvu.

—   Man nav vajadzīga istaba pat ar ventilatoru. Man vajadzīga informācija.

Večuks rūpīgi nolika slotu pie sienas un piegāja pie detektīva.

—    Kāda informācija, kādam nolūkam un par cik? — ar saprotošu skatienu viņš viltīgi painteresējās.

Iesmējies, Šeins izvilka piecus dolārus.

—   Par 209. numura iemītniekiem, personīgi sev pašam, par pieciem dolāriem.

Vecais ātri izrāva banknoti.

—   Tur dzīvo misis Džeroma. Viņa uzvedas klusi. Vai jūs tas interesē?

—   īsti ne. Kur ir misters Džeroms?

—   Viņš šeit dzīvo tikai divas nedēļas. Sākumā es nezināju, ka tas ir viņš. Agrāk šeit nāca cits vīrietis, bet kas man par daļu. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka mēs dzīvojam brīvā valstī un varam darīt, ko gribam.

—   Kad ievācās misis Džeroma?

—   Pirms kādiem trim mēnešiem. No sākuma es domāju, ka viņa ir atraitne, bet tad uzradās vīrs. Man šķiet, ka viņš ir slims. Viņš gandrīz neiziet no dzīvokļa.

—    Pagaidiet, — Šeins apmulsa. Līdz šim viņš atradās Artura Deivlina pusē un centās noticēt viņa versijai. Bet, ja viņša pirms divām nedēļām amnēzijas stāvoklī ir apprecējies ar misis Džeromu, tad kā viņa varēja šeit piereģistrēties ar to pašu vārdu jau pirms trīs mēnešiem?

—   Precizēsim vienu lietu. Vai viņa no paša sākuma dēvēja sevi par misis Džeromu, arī pirms vīra ierašanās?

—   Jā.

—   Vai varat precīzi pateikt, kad šeit parādījās misters Džeroms?

Izgludinājis banknoti, večuks lūkojās uz to, it kā jautādams, vai nav

par maz.

—   Varu palūkoties žurnālā, — galu galā viņš noteica. — Pēc likuma mums jāpiereģistrē visi iedzīvotāji.

—   Nu ko, paskatīsimies žurnālā, — Šeins piekrita.

Vecais paslēpa banknoti, tādējādi brīdinādams, ka papildus informācija būs saņemama tikai vēlreiz atverot maku. Viņš atvēra žurnālu un šņākdams brauca pa lapām ar netīru pirkstu. Atrodot vajadzīgo vietu, parādīja žurnālu Šeinam.„Džo Džeroms, Sitija" — rakstīts neapšaubāmi bija ar sievietes roku. „9. jūnijs". Deivlins teica, ka pēdējais, ko viņš atceras, ir nakts no astotā uz devīto.

—   To rakstīja misis Džeroma? — viņš vienaldzīgi parasīja.

—   Vai tad tas nav atļauts? — vecais uzreiz atsaucās. — Likums neprasa, lai katrs iemītnieks piereģistrētos pats.

—    Varbīit viņa piereģistrēja viņu jau iepriekš, — detektīvs izvirzīja savu versiju. — Vai viņa neteica jums, kad viņš atbrauks?

Mazais cilvēciņš apsēdās uz krēsla un jautājoši palūkojās detektīvā.

—   Kādēļ jums vajadzīgas šīs ziņas?

Maikls pastiepa divas dolāra banknotes.

—   Tajā rītā, kad viņa to pierakstīja, viņas vīrs jau bija šeit. Atceros, kā viņa palūdza Polliju, mūsu istabeni, no rīta uzkopt istabu, jo viņas virs bija slims, un viņu nedrīkstēja traucēt.

—   Vai Džeroms ir dzīvoklī?

—   Nezinu. Es sāku pusdeviņos un vēl neesmu viņus redzējis.

Šeins pateicās večukam.

Paldies jums arī, mister. Vienmēr jūsu rīcībā, — portjē atbildēja.

Detektīvs sameklēja numuru un pieklauvēja pie durvīm, taču neviens neatbildēja. Viņš nospieda rokturi — durvis bija aizslēgtas. Šeins iebāza roku kabatā, lai izvilktu atslēgas. Šajā mirklī atvērās pretējās durvis.

Atskatījies viņš ieraudzīja ārkārtīgi resnu sievieti ar milzīgām lelles acīm. Viņa bija ģērbusies puķainā rītakleitā, kājas „greznoja" smieklīgas kurpes uz augstiem papēžiem. Resnule smaidīja.

—    Viņu nav, dārgumiņ. Es nesen iegāju pie viņiem apskatīties, vai ko nevajag, taču neviena nebija. Es bieži ieeju pie Džeromiem, kad Mārdža ir darbā, — viņa ir mana draudzene. Un pie tam dīvāns ir novākts.

Viņas pirksti bija nokrauti ar mākslīgiem dimantiem, briljantiem un rubīniem.

—   Mēs varam vēlreiz paskatīties. Jūs taču esat Mārdžas draugs un nezinājāt par viņu… — viņa nogaidoši apstājās.

—   Nepavisam, — nevērīgi attrauca Maikls. — Es esmu Džo draugs. Domāju, ka viņš ir mājās.

—   Jā, viņš gandrīz vienmēr ir mājās, — kaimiņiene pamāja, un viņas dubultzodi kratījās. — Kas ar viņu atgadījies? Es nekad neizprašņāju Mārdžu par viņu. Reiz es gribēju palīdzēt un apvaicājos par viņu, bet Mārdža man ieteica nebāzt degunu citu darīšanās. Un to viņa teica man! Stādieties priekšā? Varat prasīt, kam ienāk prātā, un visi teiks: „Goldija ir sirdscilvēks." Starp citu, es esmu Goldija Milleršmite. Atvainojiet, bet es nezinu jūsu vārdu.

—   Deivlins. Arturs Deivlins.

Vienīgā reakcija bija spēcīgs rokasspiediens.

—   Džo draugs? Es nemaz nezināju, ka tik dīvainam tipam var būt draugi. Viņš vienmēr it kā no kaut kā baidījās un atbildēja tikai: „Jā. Nē." Manuprāt, viņš ir narkomāns. Es tādus brāļus esmu redzējusi ne mazums.

—   Kur strādā Mārdža? — Šeins draudzīgi painteresējās.

—    Nezinu, — Goldija nopūtās. — Viņa par sevi neko nestāsta, it kā kautrējas, ka dzīvo „Argonā". Vieta, bez šaubām, ne sevišķi, taču dzīvot var. Kad viņa iziet, tad tā mainās, ka viņu nevar pazīt.

—   Džo man atstāja paciņu. Vai jums ir viņu dzīvokļa atslēgas?

—   Nē, bet manas atslēgas der. Ienāciet, dārgumiņ.

Šeins iegāja rūpīgi sakārtotā istabā, kura bija pilnīgā pretstatā pašai Goldijai.

—    Kad pie lēdijas ienāk džentlmenis, viņai jāuzvelk kaut kas pieklājīgāks. Varbūt jūs vēlaties man palīdzēt apģērbties? — Goldija ķiķi nāja.

Iekšēji nodrebējis, Šeins atbildēja:

—   Labāk es piekāpšu kādreiz vakarā. Tagad es esmu ļoti aizņemts. Man šķiet, ka ciemoties labāk ir vakaros.

Par atbildi sieviete pasmaidīja.

—   Jums taisnība, dārgumiņ. Priecājos, ja ciemos atnāk tāds džentlmenis kā jūs. Varbūt kaut ko gribat iedzert?

—   Vēl par agru, — Šeins atteica. — Labāk pagaidīsim vakaru.

—   Tad pasēdiet uz dīvāna. Es būšu gatava vienā mirklī, dārgumiņ. Bez tam, man mājās nekā nav, izņemot džinu. Tagad viss ir tika dārgs… — un viņa pazuda guļamistabā.

Goldija, kā jau bija solījusi, atgriezās ātri. Zaļa katūna kleita pasvītroja viņas kuplās formas, kājās bija zaļas kurpes. Viņa bija stipri nokrāsojusies un nopūderējusies un vēl vairāk līdzinājās resnai porcelāna lellei. Apsēdusies uz dīvāna, viņa ierosināja:

—   Nedaudz papļāpāsim.

To sakot, viņa koķeti pielieca galvu.

—   Man galīgi nav laika, taču…

—   Ak, es jūs saprotu… Jums ir darīšanas, bet es apsolīju atvērt dzīvokli. Vai Džo „piekārtas" daudzas lietas? — viņa pēkšņi pavaicāja.

Šeins izbrīnīts blenza Goldijā.

—   Džo? Kā jūs uzzinājāt?

—    Nieki, dārgumiņ. Tātad negribat ar mani iedzert? Man ir džins. Šeins sevi piespieda iesmieties. Tad izvilka no kabatas porfeļa desmit

dolārus un uzsvieda viņai uz ceļiem.

—   Nopērciet kaut ko vakaram.

Goldijas daudzās pazodes kratījās smieklos.

—   Protams, dārgumiņ! Tikai pielūkojiet, neaizmirstiet atnākt!

—    Bez šaubām, ka būšu, — detektīvs apsolīja. — Vai tad tiešām Mārdža izstāstīja par Džo?

—    Reiz viņa izpļāpājās, ka viņas virs bijis narkomāns. Nu tiešām, pietiek uz viņu tikai palūkoties — bāls, nervozs — un viss ir skaidrs. Es tādus esmu redzējusi ne mazumu, kad viņi iznāk no krātiņa. Taču es pat vārdu neesmu minējusi, ka zinu par viņa pagātni. Es jau nu saprotu, kā vīri necieš, ja sievas tenko par viņiem.

Viņa apklusa, lai ievilktu elpu, un Šeins vaicāja:

—   Kad Mārdžija atgriezās mājās?

—    Parasti ap četriem. Viņai ir kaut kāds kolosāls darbs. Mārdža nekad neaiziet pirms deviņiem.

—   Nu bet tagad taču vēl nav deviņi, — Šeins protestēja, — bet jūs teicāt, ka viņa jau aizgājusi.

—    Droši vien šorīt ir sevišķs rīts. Es pa spraudziņu redzēju, ka apmēram septiņos viņa uzcirtusies izskrēja no mājas. Kā gan viņai tas izdodas? Es domāju, rūpēties par savu ārieni. Bet man negribas tenkot par Mārdžu. Viņa ir laba meitene, un es negrasos nosodīt viņu par to, ka tad, kad vira nav mājās, viņa nedaudz palīksmojas… Taču tas Skids, ak, Dievs! — viņa steidzīgi piebilda. — Kā viņa to varēja ciest? Kad viņš palika pa nakti, es viņai šad un tad to teicu. Fui, cik viņš ir pretīgs, pat priekš narkotiku tirgotāja. Riebīgs, glumš — nu gluži kā čūska. Protams, kad te bija Džo, viņš nenāca. Interesanti, kas būtu noticis, ja Skids negaidīti ierastos naktī?

Šeins sēdēja uz krēsla pie divāna. Pieliekusies viņam, acīm mirdzot, Goldija trieca:

—    Tas Skids vienmēr ieradās ar narkotikām. Viņš bija traks pēc Mārdžas. Nezinu, kā viņai izdevās pierunāt viņu nenākt tagad.

—   Velns parāvis, jūs, bez šaubām, runājat par Skidu Monro?

—    Par ko tad vēl? Varbūt jūs esat arī viņa draugs? — viņa ar aizdomām palūkojās Maiklā.

—   Nē, bet es viņu esmu redzējis, — detektīvs nevērīgi atteica.

Jā, bež šaubām, ši informācija nāca Deivlinam par sliktu. Tiklīdz avīzē parādīsies Artura Deivlina fotogrāfija un apraksts par Skida Monro slepkavību, Goldija nekavējoties paziņos policijai, ka Džo Džeromam bija iemesls būt greizsirdīgam uz Skidu.

Lūk, arī motīvs. Tas izskaidroja, kāpēc Mārdžija tik aukstasinīgi gribēja zināt, vai viņš nogalinājis Skidu. Šeins ar riebumu sev vaicāja, kāpēc viņš ķēries pie šīs netīrās lietas.

Detektīvs neklausījās Goldijas pļāpāšanā. Pēkšņi viņš piecēlās.

—    Es atcerējos par ārkārtīgi steidzamu lietu, — viņš nomurmināja. — Man jāsteidzas. Es atgriezīšos pēc paciņas, kad mājās būs Mārdžija Bet jūs līdz tam laikam nopērciet pudeli.

Viņš noglāstīja viņai roku un devās uz durvīm.

—   Līdz vakaram viss būs kārtībā, — resnule sauca nopakaļ. — Pieraugiet, neaizmirstiet solījumu.

11. nodaļa sarežģījumi pieaug

Šeins apstājās dienesta mašīnu stāvvietā pie policijas pārvaldes, rokās turot paciņu ar Dcivlina drēbēm. Viņš devās uz slepkavību izmeklēšanas daļas priekšnieka kabinetu.

Istaba bija pilna zilu dūmu mutuļiem no Villija Džentri smirdošajām cigaretēm, kuras viņš parasti smēķēja. Pats Džentri bija atgāzies grozāmajā krēslā aiz veca ozolkoka galda. Gremodams cigareti, viņš pamāja.

—   Es tevi gaidīju, Maikl.

Šeins aizvēra durvis un uzlika uz galda paciņu.

—   Man bija šādas tādas darīšanas.

—   Vai viņš tev ko izstāstīja?

—  Jā, un pie tam ļoti daudz. — Šeins apsēdās otrādi krēslā un uzlika rokas uz krēsla atzveltnes. — Ārsts Tompsons mani nolīga. Man jāatrod Arturs Deivlins.

Džentri pamāja.

—    Es ari tā domāju, ka viņš tev visu izstāstīs, ja es dabūšu prom Peinteru. Pīts pārbaudīja Deivlina zvanu uz tavu hoteli. Portjē apliecināja, ka tu neesi pacēlis klausuli.

—   Vai Peinters nomierinājās?

—   Viņam vēl arvien nav skaidrs, kāpēc es atvedu tevi sev līdzi, — Džentri uzmanīgi aplūkoja cigareti, it kā tā būtu ārkārtīgi svarīgs pierādījums, tad iemeta smēķi papīrgrozā. — Es viņam neteicu, ka tu zināji par Skida Monro slepkavību vēl pirms mums.

—   Paldies, Bil.

—   Nu ko, vai atklāsi, ko pastāstīja Tompsons?

—    Visu līdz pēdējai zilbei, — Šeins apgalvoja, — un vēl kaut ko, kas Tompsonam nav zināms. Tu droši vien jau esi sapratis, ka viņi ar Deivlinu ir seni draugi. Liekas, ka pēc atgriešanās „Clcarmount Apartment" viņš uzreiz zvanījis Tompsonam. Džentri pamāja, aizsmēķēja jaunu cigareti un vaicāja:

—   Nu un?

—  Tompsons apgalvo, ka Deivlins pastāstījis viņam neticamu un fantastisku versiju, it kā uz divām nedēļām esot zaudējis atmiņu un atguvies pusdivos Istabā, kurā bija Skida līķis.

Sadriīmis Maikls izstāstīja, ko Deivlins viņam atklāja pirms pāris stundām.

Villijs Džentri turpināja zīmēt apļus.

Šeins beidza ar to, ka Tompsons aizgājis no „Clearmount Apartment".

Džentri sausi piezīmēja:

—  Pat labākais Artura Deivlina draugs nenoticēja tādām blēņām, ko? Kāpēc Tompsons neizstāstīja to Peinteram?

—   Tāpēc, ka viņš ir Deivlina draugs, un viņam ļoti gribas ticēt šim stāstam. Taču viņš nav pārliecināts, ka Deivlins ir izstāstījis visu līdz galam. Kā ārsts viņš nevar izskaidrot radiogrammu no „Kārību skaistules", Džcnctas vēstuli, kurā viņa raksta, ka Deivlins ir bijis uz kuģa un bez pēdām izgaisis Havannā.

—   Un kā tu to izskaidro? — Džentri painteresējās.

Šeins paraustīja kreisās auss ļipiņu.

—   Kad es devos prom no Tompsona, man radās versija. Ja var ticēt amnēzijai, tā varēja iestāties tikai līdz kuģa atiešanai no Maiami. Bet tas nozīmē, ka kāds sevi dēvējis par Deivlinu. Pie tam šis kāds tik labi viņu pazīst, ka spēja pārliecināt Lilī Māstersas māsu un aizsūtīja radiogrammu Tompsonam. Pieļausim domu, ka nākamajā rītā Deivlins atjēdzās, taču neko neaptvēra. Kaut kas piespieda viņu pieņemt Džo Džeroma vārdu. Viņš satika meiteni vārdā Mārdžija un apprecējās ar viņu, bet viņa izdomāja, kā aplaupīt Skidu Monro. Tomēr es nevaru saprast, kā Skids Monro mācēja sadabūt desmit tūkstošus un ko viņš darīja istabā Palmlīvzavēnijā, reģistrējies ar Džordža Mūra vārdu.

—   Tātad, tev bija tāda versija, kad tu devies prom no Tompsona, bet pēc tam kaut kas atgadījās, un parādījās cita versija, jā?

—   Atgadījās divas lietas, — Šeins nikni teica. — Es atklāju Mārdžiju „Aragon House" Otrajā avēnijā. Nejautā, kā, es vienalga tev to neteikšu, taču tā ir tā pati sieviete, kas zvanīja Deivlinam, nosauca viņu par Džo un vaicāja, vai viņš nogalinājis Skidu un savācis naudu. Viņa dzīvo tur jau trīs mēnešus, un no paša sākuma ir reģistrējusies kā misis Džeroma. Un neviens nebija redzējis misteru Devlinu jeb misteru Džeromu, līdz viņa to neatveda 8. jūnija naktī, tas ir, tajā naktī, kad Deivlins piedzērās.

Klusumā Džentri krēsls ska|i iečīkstējās.

—    Manuprāt, to var izskaidrot, Maikl. Pieņemsim, ka tajā naktī ar Deivlinu kaut kas atgadījās, stiepdams vārdus, teica Džentri. — Uzskatīsim, ka amnēzija ilga abas šīs nedēļas. Viņš satikās ar to Mārdžiju Džeromu, aizmirsis, kas viņš ir. Varbūt, ka viņa iemīlēja viņu — pilnīgi iespējams, bet varbūt viņai vienkārši bija vajadzīgs vīrietis, lai uzdotu to par vīru. Viņa atveda viņu pie sevis un pārliecināja pārējos, ka tas ir viņas vīrs. Manuprāt, tādā stāvoklī viņu nenācās ilgi pierunāt.

—    Iespējams, — Šeins piekrita. — Jākonsultējas ar ārstiem, taču man šķiet, ka tas skan ticami. Mārdžija bija stāstījusi savai kaimiņienei, ka vīrs sēž cietumā. Kamēr neuzradās Džo, viņa sagājās ar Skidu Monro.

Džentri savilka uzacis.

—   Vai tas tiesa, Maikl?

—   Jā. Tad es baidos, ka Deivlinam neklāsies lāgā.

—   Tas ir viss, kas mums vajadzīgs, — Džentri piesmacis teica. — Labāk atdod viņu man, Maikl.

Šeins nesteidzoties aizsmēķēja cigareti. Viņš izpūta dūmus un piemiedza acis.

—   Tu uzskati, ka man viņš jāizdod. Ja varu, protams.

Policists cieši lūkojās sarkanmatainajā detektīvā.

—   Kāpēc ne, Maikl? Ja tu vari, protams.

—    Es arī pats nezinu, kāpēc ne, — Šeins atklāti pateica. — Taču kaut kas šajā lietā smird vēl riebīgāk, nekā draņķis, ko tu smēķē. Pārāk vienkārši viss liekas.

Policists paraustīja platos plecus.

—   Manuprāt, viņam labāk ir padoties un mēģināt vienoties ar apriņķa prokuroru. Varbūt tad viņu tiesās par otrās pakāpes slepkavību, — viņš dziļi ievilka dūmus un izpūta dūmu mākoni.

—    Nē, otrās pakāpes neder! — Šeins eksplodēja. — Vai nu mēs pieņemam viņa versiju, vai noraidām to. Ja mēs to noraidām, viņš sodu izcietīs pilnā mērā. Taču, ja mēs viņa stāstu pieņemsim par tīru patiesību, tad…

—   Kas tad?

—   Tad viņš ir nevainīgs upuris kādā velnišķīgā sazvērestībā, kuras saknes varbūt slēpjas līdz pat Lilī Māstersas pašnāvībai. Un tad viņš ir pilnīgi nevainīgs, izņemot to, ka atradies nepareizā vietā un laikā.

—   Un ko tu gatavojies darīt?

—   Pārbaudīšu misis Māstersas nāves apstākļus.

Džentri lēnām pašūpoja galvu.

—  Tu gatavojies nostāties pret Bērtu Māstersu? Cik es atceros, Bīčas policija ātri vien pabeidza šo lietu. Nevienam nav noslēpums, ka Bērts ne pārāk skuma par sievas nāvi un ātri apklusināja valodas.

—   Tu domā, ka tas viss nav tīrs?

—   Nē, — policists protestēja. — Es neticu, ka tā bija slepkavība vai ka tur iejaukts Bērts Māsterss. Man liekas, ka nebija motīva. Lai gan iespējams, ka līdz tam vienkārši netika, vismaz izmeklēšanas laikā. Es nevaru saprast, kāpēc vienīgais iemesls lietas steidzīgajai pārtraukšanai bija Māstersa bailes, lai šis notikums nenonāktu presē.

Šeins saspringa.

—   Tagad es nešaubos, ka jāsāk ar Lilī Māstersas nāvi.

—   Tikai neaizraujies, — Džentri brīdināja. — Un ņem vērā — Bērtam Māstersam diez vai patiks, ka tu atkal rakāsies šajā notikumā.

—   Es arī netaisos sagādāt viņam patikšanu, — Šeins vienaldzīgi atteica.

Villijs Džentri smagi nopūtās.

—   Ja tev Bīčā radīsies nepatikšanas, mana aizstāvība nelīdzēs.

—   Es vienmēr esmu gribējis lietas izmeklēt pats, Bil, bet vai tu man nevarētu palīdzēt?

—   Vai tad tu vispirms nevarētu palīdzēt man?

—   Vai tad es kādreiz esmu atteicies?

—   Ja godīgi — policists lēnām pasmaidīja, — tad jā. Es tepat uz vietas varu atcerēties vismaz desmit gadījumus.

—  Tātad tie būs bijuši ārkārtēji apstāk|i, kad man nav bijis izejas, — steidzīgi teica detektīvs.— Ko tu vēlies?

—   No kurienes tu uzzināji par Skida slepkavību? Un par taksistu, kas veda Deivlinu?

Šeins mirkli klusēja.

—   Vai tu tiešām vēlies, lai es tev to izstāstu?

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, — detektīvs noguris teica, — ka, ja es tev izstāstīšu, tev nāksies mani aizturēt par svarīgas informācijas slēpšanu slepkavības lietā. Tad es nevarēšu tikt skaidrībā par misis Māstersas nāvi un nolikt pie vietas Peinteru, kurš aizstāv Māstersu.

—  No otras puses, — Villijs Džentri sacīja, — es varu pasargāt tevi no lielām nepatikšanām, ieliekot tevi aiz restēm, pirms tu dosies pie Māstersa.

—   Jā, — Šeins skumji piekrita.

Policists klusēja, bungodams ar pirkstiem pa galdu.

—   Es negribētu, ka Deivlina lieta tiktu kādam citam, Maikl.

—   Es arī to negribu.

—   Peinters man ir vareni apnicis.

Šeins iesmējās.

—   Tu nekad neesi ļāvis Peinteram sev bojāt nervus, — Maikls apņēmīgi piecēlās, it kā rādīdams, ka saruna beigusies. — Un tagad man ir lūgums. — Viņš uzlika uz galda sainīti ar apģērbu. — Šeit ir drēbes, kas Deivlinam bija mugurā, kad viņš naktī atguvās. — Šeins pagrozīja saini. — Es gribētu, lai tavā laboratorijā tās pārbaudītu. Nezinu, ko gaidu, taču liekas, ka brīnumu. Varbūt pierādīsies, ka Deivlins nēsāja šo apģērbu agrāk un tātad melo. Vai arī parādīsies kāda informācija par iepriekšējiem īpašniekiem. Skaidrs ir viens — šis uzvalks ir vecāks par

v divām nedē|ām. Lai ķīmiķis izdara asins analīzi un pārbauda visu pārējo. Un sevišķi uzmanīgi vajag pārbaudīt cepuri, Bil. Es te domāju sviedru analīzi. Un, ja tavi puiši varēs nosaukt kaut vai noziedznieka aprakstu, tad… — viņš optimistiski beidza.

—   Mēģināsim, — Džentri ar izsmēķi norādīja uz saini. — Mēs neatradām šīs lietas Deivlina dzīvoklī.

—   Ak tā? — Šeins nevainīgi pajautāja. — Un vēl kāds sīkums, Bil. Te ir deviņdesmit deviņas simtdolāru banknotes, — viņš izvilka biezu naudas paciņu, vēl joprojām apņemtu ar to pašu gumiju. — Lai tās pastāv pie tevis. Tās ir vecas banknotes — visas simtnieccs. Tu varēsi pārbaudīt, kur Skids atrada to naudu un kāpēc atnesa uz Palmlīvzavēniju. Tas ļaus daudz ko noskaidrot.

—   Gribēja par kaut ko samaksāt. Varbūt Mārdžija Skidu šantažēja un sūtīja Dcivlinu savākt naudu.

—    Varbūt, — Šeins piekrita. Bet Skids Monro nav tas cilvēks, kurš apgroza lielu naudu. Piemini manus vārdus — tur bija paredzēts kāds darījums.

—   Narkotikas, — policists izteica versiju. — Mēs zinām, ka pēdējā laikā viņš tirgojās ar tām.

—  Tas varētu būt atrisinājums, — bez entuziasma piekrita detektīvs.

—   Kur es tevi varēšu atrast, ja tu man būsi vajadzīgs?

—   Bīčā, — Šeins pieskārās piepampušajai sejai.

Džentri uzvaroši piebilda:

—   Ja tu grasies ielauzties Peintera teritorijā, Maikl, tad esi gatavs pagriezt otru vaigu.

—   Labi, — šeins noburkšķēja, izejot no istabas.

12. nodaļa dīvainā slepkavība

Nākamā pieturvieta Šeina maršrutā bija „Maiami News" ēka Biskeinas bulvārī. Lasītavā viņš sameklēja laikrakstus, kuros bija atsauces par Lilī Māstersas nāvi. Pirmajā lapā bija virsraksti un milzīga Māstersu fotogrāfija, kurā viņi bija maigi viens otru apskāvuši, istabenes fotogrāfija, kura tajā liktenīgajā rītā pirmā atklāja, ka durvis uz samnieces istabu ir aizslēgtas no iekšpuses, kā arī Māstersa sekretāra fotogrāfija, kurš uzlauza durvis un gultā atrada mirušo sievieti.

Pirms raksta lasīšanas viņš uzmanīgi izpētīja visas trīs fotogrāfijas. Zinot par Māstersu pāra attiecībām, viņš nešaubījās, ka fotogrāfija, kurā laulātie draugi skāva viens otru, ir veca, kad viņi vēl mīlēja viens otru. Lilī Māstersa bija tieva sieviete ar uzrautu deguntiņu un milzīgām acīm. Pat šajā vecumā viņas skaistumam bija kaut kāda satricinājuma izteiksme, kas vēlāk pārauga hipohondrijā, kā jau to minēja Tompsons.

Privātdetektīvs aplūkoja fotogrāfiju, kurā bija redzama smagnēja sieviete ar stulbu skatienu. Tā bija istabene. Sevišķu interesi viņā izraisīja Rodžera Morgana fotogrāfija. Aplūkojis viņa plato augstprātīgo seju, Šeins brīnījās, kā viņam izdevies tik ilgi nostrādāt pie Bērta Māstersa. Zinot, ka Māsterss bija ātras dabas cilvēks, kas necieš iebildumus, Šeinam šķita, ka viņa sekretāram jābūt vājas gribas un neizlēmīgam lišķim. Tomēr Maikls bija k|ūdījies. Pensnejs Morgana asajiem sejas vaibstiem piešķīra gudru izskatu un nenoslēpa caururbjošas un bezbailīgas acis.

Gan Māsterss, gan Morgans piedalījās par godu Artura Deivlina aizbraukšanai sarīkotajā vakarā. Kad Šeins pētīja viņu sejas, viņam radās iespaids, ka viņš atrodas svarīga atklājuma priekšā. „Tur ir kas nedabīgs", — viņš nodomāja. Ja viņi mainījušies lomām…

Paraustījis platos plecus, viņš iedziļinājās reportāžā par Lilī Māstersas nāvi.

Bīčas septiņpadsmit istabu savrupmājā viņai piederēja personīgie apartamenti. Pašnāvības naktī Lilī Māstersa devās augšā labā noskaņojumā. Nevienam pat nenāca prātā, ka šajā naktī viņa varētu izdarīt pašnāvību. Un tomēr pierādījumi, kas apliecināja, ka tā ir pašnāvība, likās neatspēkojami. Lilī istabai bija divas durvis, abas aizslēgtas no iekšpuses, tāpēc vienas durvis nācās uzlauzt. Pa logiem iekļūt ēkā nebija iespējams. Dienā misis Māstersa bija ņēmusi receptes miegazālēm pie ārsta Mīrona Spensera. Tādu recepti viņa atjaunoja ik pēc trīsdesmit četrdesmit dienām. Kad Rodžers Morgans uzlauza durvis, pudelīte bija tukša. Sekcija to apstiprināja. Nekavējoties tika izsaukts Spensers, un viņš paziņoja, ka simptomi liecina, ka viņa iedzērusi pārdesmit tabletes neilgi pirms pusnakts, tas ir, stundu pēc došanās uz saviem apartamentiem. Tā kā tabletes ir ļoti rūgtas, tās nav iespējams nezinot iedot, izšķīdinātas ūdenī. Tā-

pēc ārsts uzskatīja, ka pašnāvība ir vienīgais ticamais izskaidrojums. Policija neapšaubīja šos secinājumus, jo Spensers bija pieredzējis ārsts.

Vienīgais, kas izraisīja piesardzību — nebija motīva un atvadu vēstules.

Bērts Māsterss apliecināja, ka sieva viņam bieži vien draudējusi ar pašnāvību un pēdējos mēnešos aizvien biežāk cietusi no melanholijas lēkmēm. Lai gan neviens nevarēja to apliecināt, nebija arī pamata apšaubīt viņa vārdu patiesīgumu. Tādejādi tika paziņots, ka tā bijusi pašnāvība, un lietu izbeidza.

Šeins pierakstīja vārdus diviem policistiem, kuri pirmie ieradās notikuma vietā un veica iepriekšējo izmeklēšanu. Ar šo informācijas mazumiņu viņš devās uz Bīču.

Policijas pārvaldē viņš dežurantam pavaicāja:

—   Kur ir seržants Heinlijs?

—   Tūlīt atgriezīsies. Devās iedzert kafiju.

Šeins pateicās un devās uz tuvāko bāru. Garas telpas otrā malā seržants Heinlijs runāja ar nepazīstamu policistu.

—   No šitā alus tev sabojāsies vēders, Hērmen, — Šeins teica.

Heinlijs pasmīnēja un ar sērīgu izteiksmi teica:

—   Ja man būtu tik daudz naudas kā tev, es dzertu ko citu.

—    Es tieši grasījos piedāvāt iedzert. Vai tev ir nedaudz laika? — viņš norādīja uz tukšu kabīni. — Pasūti savam draugam kaut ko uz mana rēķina un nāc šurp. Es pacienāšu tevi ar dubulto burbonu.

Oficiants atnesa dubulto burbonu un brendiju. Šeins vaicāja:

—   Tu atceries Māstersu lietu pirmā vairākiem mēnešiem?

—   Bez šaubām. Viņa sieva izdarīja pašnāvību. Mēs ar Klārksonu ieradāmies pirmie.

—   Jā? — Šeins brīnījās, it kā nebūtu to tikko uzzinājis no avīzes. — Vai nebija kas aizdomīgs?

—   Man vienmēr šķiet aizdomīgi, ja skaista sieviete dzīvi beidz pašnāvībā, — Heinlijs atbildēja.

—   Skaista, ko?

—   Un kā vēl! Mēs ar Klārksonu apskatījām viņas ķermeni, kad meklējām zilumus un ievainojumus. Lai tāda sieviete ieņemtu pārliecīgu miegazāļu devu, vienkārši apgultos un aizmigtu?! Izskatās pilnīgi neticami.

—   Nekāda motīva?

—   Mēs neko neatradām,''neatradām arī atvadu vēstuli.

—   Vai abas durvis bija aizslēgtas?

—  Jā, no iekšpuses. Kad mēs tur nonācām, sekretārs jau lauza vienas no tām.

Sekundi ilgā kavēšanās ar atbildi bija tas, ko Šeins gaidīja. Viņš nevērsa uz to uzmanību, bet slinki painteresējās:

—   Vai durvis uz Bērta istabu bija aizslēgtas?

—   Jā, — Heinlijs pabeidza tukšot burbona glāzi un ar roku noslaucīja muti. — Kāpēc tev tas vajadzīgs, Maikl?

—   Nezinu, — Šeins godīgi atbildēja. Pagaidām tā ir tikai priekšnojauta.

—   Ja tā izrādīsies patiesa, — Heinlijs teica, balsij ķeroties, — raugies, lai par to neuzzina Peinters.

—   Tu domā, ka viņš ko noslēpa?

—   Iespējams, taču es to neapgalvoju. Tu taču zini, ka Peinteram patīk laizīties ap tādiem vīriem kā Bērts Māsterss, — Heinlijs, pazeminājis balsi un uzmanīgi palūkojies visapkārt, klusi piebilda: — Kad mēs izteicāmies, ka to visu varēja noorganizēt sekretārs, mūs ar Klārksonu nekavējoties noņēma no lietas.

—   Kāpēc jums tā šķita? it kā starp citu pavaicāja Šeins.

—    Viss ir skaidrs kā diena, — Heinlijs paraustīja plecus. — Šajā lietā kaut kas nebija kārtībā. Pirmkārt, viņa neatstāja vēstuli, otrkārt, Māsterss nebūt neraudāja pēc sievas, bet šīs aizslēgtās durvis deva viņam lielisku alibi.

Šeins atgādināja:

—    Bet ārsts taču mums teica, ka viņai pašai vajadzēja iedzert šīs tabletes.

—   Var jau būt. Taču es nevaru saprast, kā tāda skaistule… — Policists apklusa, par kaut ko aizdomājies.

Šeins vēlreiz pasūtīja Heinlijam dubulto viskiju.

—   Tātad, Morganam bija pietiekami daudz laika, lai aizslēgtu durvis uz Māstersa istabu vai iznīcinātu vēstuli?

—    Morgans… Jā, tā to puisi sauca. Ja man būtu jāatrod vainīgais, es izvēlētos viņu.

—   Vainīgo kur? ,

—   Visā, — seržants atbildēja. — Saproti, ko es domāju? Viņš dzīvoja ar viņiem vienā mājā. Resnajam Māstersam bija uz viņu tiesības, jo viņš bija viņas vīrs, bet Morgans bija daudz jaunāks… Tev ir skaidrs?

—    Liekas, jā, — Šeins lēnām atteica. — Tu uzskati, ka galu galā Morgans varēja nolemt, ka, ja Lilī netiek viņam, tad netiks ari Bērtam Māstersam.

Oficiants atnesa viskiju. Izdzēris pusi, Heinlijs teica:

—   Tu zini, Maikl, ar manu pieredzi… Kad skaists jauns cilvēks iemīlas sievietē, kas apprecējusies ar resnuli, kurš varētu būt viņai tēvs, katrā ziņā gaidāma nelaime.

—   Domā, ka Morgans bija iemīlējies?

—    Par mīlestību neko nezinu. Taču, ka viņš meta uz viņu acis, esmu pārliecināts. Ja tu būtu redzējis, kā viņš blenza, kad mēs ar Klārksonu viņu izģērbām. Jā, viņš uzvedās visai dīvaini, it kā cenšoties slēpt savas jūtas.

—   Tātad, tavuprāt, tā nav pašnāvība? — Šeins jautāja tieši.

—   Viņa neatstāja vēstuli. Tas ne ar ko nav izskaidrojams.

—   Viņas istabai bija divas durvis, — Šeins prātoja.

—    Pareizi. Vienas durvis bija aizslēgtas visu nakti. Pat, ja istabene būtu ar Morganu vienojusies un melojusi, ka tās bija aizslēgtas, viņš neko nevarētu izdarīt. Durvis patiešām bija aizslēgtas — tas ir skaidrs.

—   Tātad atliek durvis uz Māstersa istabu?

—    Tev taisnība. Bet tas Morganam ļauj palikt tīram, jo Māsterss devās gulēt reizē ar savu sievu, — Heinlijs beidza dzert viskiju.

—   Gribi vēl?

—    Pagaidām pietiks. Man vēl jāiet uz darbu. Kāpēc tu par to interesējies?

—   Tev tas neko neizteiks, — Šeins pārliecināja. — Bez tam, ja kāds nosūdzēs Pitam un viņš tevi piespiedīs pie sienas, tad, jo mazāk tu zināsi, jo labāk tev pašam.

—   Ja tu interesēsies par Māstersu, viņš to noteikti uzzinās, — teica policists. — Bērtam droši vien nepatiks, ka tu noņemies ar šo lietu, un vari būt drošs, ka viņš piespiedīs Peinteru iejaukties.

Šeins smaidīja.

—   Tu esi dežūrā?

—   Mēs ar Klārksonu sākam pēc piecpadsmit minūtēm.

—  Ja būsi ostas tuvumā, lūdzu uzzini par kuteriem, kas nogādā pasažierus uz līča ieejā noenkurotajiem kuģiem.

Heinlijs pamāja.

—   Es diezgan labi pazīstu kapteini Džonu. Kas tev tieši vajadzīgs?

—   Ja vien es to zinātu! — Šeins atzinās. — Es gribu uzzināt kaut ko par kāda pasažiera aizgādāšanu uz „Kārību skaistuli" 8. jūnija naktī. Cilvēks, kuru sauc par Arturu Deivlinu, tajā naktī tika uzņemts uz kuģa klāja. Es gribu zināt visu par viņu. Kā viņu veda, vai kaut kas neatgadījās pa ceļam. Nopērc sev ko dzeramu, kamēr izprašņāsi, — Maikls piebilda, uzliekot uz galdiņa pārlocītu naudas zīmi un nosedzot to ar delnu.

—   Protams, Maikl. Ar prieku.

Kad Maikls pacēla roku, Heinlijs paņēma banknoti, piecēlās un izgāja.

Pēc pāris minūtēm piecēlās arī Maikls, devās uz mašīnu un brauca uz Bērta Māstersa savrupmāju.

13. nodaļa Kaislības saasinās

Šeins zināja, ka Māstersam Bīčā ir birojs, taču šajā agrajā rīta stundā viņam vajadzēja būt mājās. Maikls nolēma nebrīdināt par savu vizīti pa telefonu un piebrauca pie iespaidīgās savrupmājas. Uzkāpis līdz durvīm, viņš piezvanīja.

Durvis atvēra istabene ar mirdzošām acīm, taču ne tā, kuras fotogrāfiju viņš bija redzējis avīzē.

—   Man nekavējoties jārunā ar misteru Māstersu.

—   Atvainojiet, ser, bet misters Māsterss ietur brokastis. Lūdzu ienāciet.

—   Man nav laika. Sakiet viņam, ka ieradies Arturs Deivlins.

—   Labi, es pajautāšu, — viņa nepārliecināti teica. — Uzgaidiet šeit.

Sieviete izgāja no priekšnama. Šeins pa gabalu nepamanīts viņai sekoja cauri platajam vestibilam, kas bija apdarināts ar ciedrkoku. Apstājies pie stikla durvīm, kas veda uz ēdamistabu, viņš redzēja, ka istabene, pieliekusies pie auss lielam vīram, ātri kaut ko stāsta. Lielos podos auga palmas. Pie galda, kas bija servēts ar sudraba traukiem, Bērts Māsterss brokastoja viens pats. Istabu greznoja vairāki akvāriji ar tropu zivtiņām. Līdz pusei nolaistās žalūzijas sargāja no spožās rīta saules.

Bērts Māsterss sēdēja ar muguru pret durvīm, un viņa platos plecus sedza tumšsarkani rītasvārki, virs kuru apkakles rēgojās dubulta tauku kroka, ko ierāmēja īsi apcirpti mati. Istabene iztaisnojās un, piegājusi pie Šeina, ar acīmredzamu atvieglojuma sajūtu teica:

—   Viņš jūs pieņems.

Šeins iegāja ēdamistabā, ar interesi aplūkodams sudraba traukus uz galda. Kad sarakanmatainais detektīvs piegāja pie galda, Māsterss no sudraba krūkas lēja sīrupu uz plācenīšiem. Šeins apgāja apkārt galdam un nokļuva saimnieka redzeslokā. Ieraudzījis viņu, Māsterss aizmirsa par sīrupu, kas gandrīz līdz malām piepildīja šķīvi.

—   Kāda velna pēc jūs uzdevāties par Arturu Deivlinu?

—   Tūlīt sīrups ies pāri malām, iesmējās detektīvs. — Tad lūk, kāpēc jūs esat tik liels.

Šeins pievilka pie galda ādas krēslu un apsēdās.

—   Droši vien viņa mani nepareizi saprata. Es teicu, ka vēlos aprunāties par Arturu Deivlinu.

Bērtam Māstersam bija gluda sejas āda — kā bērnam. No labas veselības un dzīves tā bija sārta. Labvēlīgi palūkojies sīrupa jūrā, kurā peldēja plācēnīšu saliņas, viņš piezīmēja:

—   Lietas neiet, ko?

—   Kaut kā sitos, — privātdetektīvs apgalvoja.

Māsterss nošmaukstināja lūpas.

—   Ja jūs būtu piekritis ķerties pie lietas, ko es juins piedāvāju pagājušajā gadā, jums ietu krietni labāk.

Atmetis ar roku, Šeins vaicāja:

—   Jūs esat tuvs Deivlina draugs?

Klusējot ēzdams, Māsterss apdomāja atbildi. Viņš nogrieza vēl vienu kumosu.

—   Viņš izdarīja man šādus tādus pakalpojumus.

—   Viņam ir nepatikšanas.

—   Kas par nepatikšanām?

—   Tātad jūs bijāt nolēmis atlīdzināt viņam par tiem pakalpojumiem, kad pirms divām nedēļām sarīkojāt vakaru par godu viņa braucienam ar kuģi?

—   Un kāpēc gan nē?

—   Patiešām. Ar ko jūs viņu tovakar dzirdījāt?

—   Ja tā ir vienkārši jūsu ziņkārība… — Māsterss sāka, taču Šeins viņu pārtrauca.

—   Jūs mani pazīstat, Māsters. Daudzi no jūsu viesiem tonakt piedzērās līdz nesamaņai.

—    Deivlins tonakt arī piedzērās. — Māsterss noslaucīja sīrupu no resnajām lūpām. — Uz ko jūs mērķējat, Šein?

—   Jautājums ir, vai tiešām Deivlins tajā naktī nokļuva uz kuģa, — Seins piesardzīgi atbildēja. — Vai jūs bijāt pietiekami skaidrs, lai atcerētos, kad viņš aizbrauca no šejienes un kas viņu aizveda uz ostu?

—    Es toreiz arī biju pamatīgi piedzēries. Kas viņam par nepatikšanām? — Bērts Māsterss vēlreiz jautāja.

Izvairoties no tiešas atbildes, detektīvs ātri un pārliecinoši sameloja:

—   Jūs izdarīsiet man lielu pakalpojumu, ja pārliecināsiet mani, ka viņš tajā naktī patiešam nokļuva uz kuģa.

Lēnām gremodams, Māsterss beidzot norija kumosu un tad, mirkli padomājis, pēkšņi ieaurojās:

—   Morgan!

Pārliecinājies, ka Morgans nevarēja nedzirdēt savu saimnieku, Šeins aizsmēķēja un pa logu palūkojās uz brīnišķīgo dārzu. Rīta vējš šūpoja kokospalmu zarus. Nemanāmi Maikls sekoja Morganam, kurš ienāca no dārza. Tas bija plikgalvains spēkavīrs platiem pleciem. Uzmetis zibenīgu skatienu Šeinam, viņš ar nekaunīgu goddevību nostājās saimnieka priekšā.

—   Jūs ko vēlējāties, mister Māsters? — sakrustojis rokas uz krūtīm, sekretārs vaicāja.

Nedaudz pieliecis galvu uz samnieka pusi, Morgans stāvēja ar profilu pret Šeinu.

Privātdetektīvs sadusmoti nodomāja, ka Morgans izturas pārāk pašpārliecināti. Cauri pakalpībai un piesardzībai neizlauzās pat mājiens uz izsmieklu.

—   Kas aizveda Deivlinu uz ostu tajā naktī — pēc balles?

—   Deivlinu, ser? — Morgans pārjautāja, it kā pirmo reizi dzirdētu šo vārdu.

—   Arturu Deivlinu. Viņa kuģis atgāja pusnaktī.

—   Vai viņš nokļuva uz kuģa?

—   Es par to arī jautāju. Pie velna, jūs taču vienmēr esat skaidrā.

—   Ne vienmēr, — sekretārs goddevīgi pasmaidīja. — Es atturējos, lai nepiedzertos tajā vakarā. Ja jūs atceraties…

—   Zinu, — Māsterss noburkšķēja. — Būdams skaidrā, kad visi pārējie peld viskijā, jūs jūtaties lieliski.

—   Ne uz to pusi. Vienkārši es gatavojos no nākamās dienas iet nedēļas atvaļinājumā.

—   Un gribējāt būt formā, lai laistu miglu acīs kaut kādai meičai? — Bētrs Māsterss iesmējās. — Labir pietiks par to. Es uzdevu skaidru jautājumu.

—   Baidos, ka nesapratu jūsu jautājumu, mister Māsters, — Morgans uzlika pensneju.

—   Deivlins nokļuva uz kuģa vai nē?

—   Nezinu, — sekretārs auksti atteica.

—    Kāpēc nezināt? Jums jāzina viss, kas notiek šajā mājā. Par ko es jums, velns parāvis, maksāju?

—   Ne jau par to, lai es būtu par aukli jūsu piedzērušajiem viesiem, — Morgans vienkārši atteica.

Māsterss ievaidējās un vaicāja detektīvam:

—    Kā jums tas patīk? Es maksāju viņam vienā nedēļā vairāk, nekā iepriekš viņš saņēma gadā. Un kas man par to tiek? Ak, Dievs! Kāda necieņa! Nesarunājot rupjības, viņš nevar atbildēt pat uz visvienkāršāko jautājumu.

Viegli smaidīdams, Morgans nočukstēja:

—   Nu, nu, mister Māsters.

Sekretārs joprojām nepievērsa Seinam nekādu vērību.

—    Labi, mēģināsim citādāk, — piedāvāja detektīvs. — Kā Deivlins varēja aizbraukt, ja viņš bija līdz nāvei piedzēries?

—   Morgans aizveda viņu ar mašīnu. Lūk, kāpēc es vaicāju…

—   Lūdzu piedošanu, mister Māsters, bet es neesmu šoferis, — sekretārs vēsi sacīja.

—  Velns parāvis, es taču atceros, ka liku jums pieskatīt Deivlinu! — Māsterss nespēja savaldīties.

—   Esmu pārliecināts, ka par viņu parūpējās. Kad pusdivpadsmitos es sāku viņu meklēt, Deivlina vairs nekur nebija, tāpat arī vairāku citu viesu. Droši vien kāds no viņiem Deivlinu aizveda. Vai tas ir viss?

—   Pagaidiet, — Šeins teica. — Ir vēl kas, Morgan.

—  Jā?

—   Kāpēc jūs neziņojāt šorīt bosam, ka Deivlins no rīta zvanīja?

—   Kas par lietu? — Bērts Māsterss bija izbrīnījies. — Deivlins atgriezās ātrāk?

—   Viņš neatgriezās, — detektīvs viņu pārtrauca. — Kāpēc jūs neziņojāt, Morgan?

—   Vai man jāatbild uz šī cilvēka jautājumiem? — Morgans ledaini vaicāja.

—  Nu, lūk, arī jums tika, Šein. Ziniet savu vietu, — Māsterss iesmējās. — Varat atbildēt man. Kāpēc jūs neko neteicāt par zvanu? — viņš sadusmoti vaicāja.

—   Man šķita, ka tas jūs neinteresēs.

—   Kāpēc jūs atsacījāties modināt misteru Māstersu, lai gan Deivlins jūs ļoti lūdza to izdarīt? — Seins vaicāja.

—   Man ir pašam savas domas…

—   Morgan… — Bērts Māsterss uzstājīgi sāka, taču sekretārs tikpat uzstājīgi viņu pārtrauca.

—  Mans pienākums — atbildēt uz telefona zvaniem, un es izpildīju to, kā uzskatīju par vajadzīgu. Man likās, ka tas var pagaidīt līdz rītam. — Viņš pirmo reiz uzmanīgi palūkojās šcinā. Kad Šeins, atstūmis cepuri pakausī, piecēlās, Morganam atkārās žoklis.

—  Ja jums šķita, ka tas nav svarīgs zvans, — teica detektīvs, — tad kāpēc jūs tūlīt pēc tam drāzāties uz Deivlina dzīvokli, pie tam pa ugunsdzēsēju kāpnēm?

—   Ak, Dievs! — iesaucās Morgans. — Tas bijāt jūs?

—  Jā, Morgan. Un jūs uzreiz aizbēgāt, — Šeins izsmējīgi piebilda.

—   Kas par lietu? — uzstājīgi vaicāja Māsterss.— Jūs šorīt bijāt Deivlina dzīvoklī, Morgan?

—  Mani satrauca viņa zvans. Es atcerējos, ka viņam jāierodas tikai rīt, un nodomāju, ka viņam varbūt ir nepatikšanas. Tāpēc arī devos pie viņa, lai piedāvātu palīdzību. Kad durvis atvēra šis te cilvēks, es apmulsu, nobijos un nesāku neko noskaidrot.

—   Varbūt, ka tas bijāt jūs, kas, aizbēdzis no turienes, — Šeins viņu rupji pārtrauca, — piezvanījāt dakterim Tompsonam, izmānījāt viņu no mājas ar viltus zvanu un pārmeklējāt kabinetu? Varbūt tas bijāt jūs, kas, aizslēpies aiz durvīm, mani apdullināja?

—   Nekā tamlīdzīga, — Morgans atbildēja, lūkodamies uz detektīva uzpampušo žokli. — Es atgriezos mājās un likos gulēt.

—   Jūs varat to pierādīt?

—   Kāpēc viņam būtu jums kas jāpierāda? — Māsterss iejaucās. — Man nepatīk jūsu manieres, Šein.

—   Tas ir abpusēji, — privātdetektīvs apgalvoja. — Man arī nepatīk, kad man gāž pa galvu. Man liekas, ka jūsu sekretārs ir kaut kur iejaukts, un jums tas jāzina.

—   Piemēram, kur?

—   Piemēram, viņš var slēpt jūsu nelaiķes sievas meitas uzvārdu! — Šeins izgrūda. Tieši to šorīt vaicāja Deivlins.

Ar naidā sašķiebtu seju Bērts Māsterss lēnām un draudoši piecēlās no galda.

—   Kāds sakars ar to manai sievai?

—    Kāds ir, tāds ir. Kāds ir viņas māsas Dženetas no Ņujorkas uzvārds?

—   Kāds viņai ar to sakars? — Māsterss izspieda.

—    Viņa atrodas uz „Kārību skaistules" klāja, un viņai ir kaut kāda informācija par jūsu sievas nāvi, kurā, starp citu, var figurēt arī jūsu nevainojamā sekretāra vārds. Nosauciet man viņas uzvārdu, lai es varētu viņai nosūtīt radiogrammu.

—   Morgans? Jūs esat jucis! Lilī izdarīja pašnāvību.

—   Iespējams, — Šeins neiebilda. Protams, ka tā bija pašnāvība. Gan policija, gan ārsts…

—    Būtu lēkuši bezdibenī, tiklīdz jūs pavicinātu pātagu. Bet varbūt šajā informācijā figurē jūsu vārds, mister Māsters? Varbūt jūsu Piektdienis jūs slēpj? Bet varbūt jūs pavēlējāt viņam aizslēgt durvis uz jūsu guļamistabu pēc tam, kad viņu atrada mirušu? Varbūt tas bijāt jūs, kas sūtīja viņu uz „Kārību skaistuli"?

Māsterss aizgriezās no Šeina. Naidīgi ledainā balsī viņš vaicāja:

—   Morgan, cik cilvēku ir mājā?

—   Vīriešu? Šoferis, dārznieks un… sekretārs apklusa.

—   Atvediet viņus, — Bērts Māsterss kliedza, — un izmetiet šo nelieti. Ja salauzīsiet viņam sprandu, — viņš ļauni piebilda, — saņemsiet labu prēmiju.

Morgans metās ārā no ēdamistabas.

Nodzēsis cigareti, Šeins iesmējās.

—    Tā tas neies, Māsters. Es neesmu Pīters Peinters. Tējkanna ir sākusi vārīties, un, kad ūdens uzvārīsies pa īstam, jums nenoturēt vāciņu. Labāk atdodiet man Morganu. Kāpēc jūs viņu slēpjat? Ar jūsu palīdzību es varētu…

—   Ārā! — Bērts Māsterss pārskaities kliedza. — Vācieties ārā, un lai es jūs vairāk nekad neredzētu!

Šeins izdzirdēja uztrauktas balsis un skrejošu soļu troksni. Paraustījis plecus, viņš izgāja uz terases un pārlēca balustrādei. Kad Morgans ar diviem vīriešiem izskrēja uz terases, detektīvs jau sēdēja mašīnā.

Viņš pamāja tiem ar roku un izbrauca pa vārtiem.

14. nodaļa pazudušais pasažieris

Apstājies pie telefona automāta, Šeins sameklēja Artura biroja adresi. Tas atradās uz Piektās avēnijas tikai pāris minūšu brauciena attālumā.

Kad detektīvs iegāja uzgaidāmajā telpā, gara, kaulaina, padzīvojusi sekretāre rakstīja uz mašīnas. Noņēmis cepuri, viņš centās valdzinoši uzsmaidīt, taču sekretāre bija vismaz piecpadsmit gadus vecāka par viņu, un smaids nenostrādāja. Šeins nepaspēja pat atvērt muti, kad sieviete, sakrustojusi uz plakanājām krūtīm kaulainās rokas, pakratīja galvu.

šeins parādīja vizītkarti. Sekretāre to izlasīja.

— Misters Deivlins ir atvaļinājumā, bet misters Hovards vēl nav ieradies.

Detektīvs pacietīgi skaidroja:

—   Man nav vajadzīgs ne misters Deivlins, ne misters Hovards. Man vajadzīgs uzvārds kādam misters Deivlina klientam.

—   Es jūs atceros. Pirms vairākiem gadiem jūs mums palīdzējāt, mister Šein, taču baidos, ka…

—    Es rīkojos mistera Deivlina uzdevumā. Man vajadzīgs misis Māstersas, kura pirms diviem mēnešiem izdarīja pašnāvību, māsas uzvārds.

—   Kā jūs varat pierādīt, ka rīkojaties mistera Deivlina uzdevumā?

—   Jūs sameklēsiet viņas uzvārdu?

—   Protams, ka ne, ja vien nesaņemšu mistera Deivlina rīkojumu.

—   Vai jums pietiks ar telefona sarunu?

—   Jā, bet mistera Deivlina nav pilsētā.

—    Es zinu, ka viņam jāatgriežas tikai rīt, un tomēr viņš šobrīd ir Maiami. Es viņam piezvanīšu.

Nelūgdams atjauju, viņš uzgrieza sava hoteļa numuru. Šeins bija aizliedzis Deivlinam iet pie telefona, taču zināja, ka izbiedēts cilvēks nez vai noturēsies, nepaceļot klausuli.

Šeinam bija taisnība. Telefons viņa dzīvoklī iezvanījās tikai trīs reizes, klausulē atskanēja Deivlina piesardzīgais:

—   Jā?

—   Te Maikls Šeins, Dcivlin. Es taču jums noliedzu iet pie telefona.

—   Zinu, bet es… Šein, — Devlins stostīdamies teica, — kas atgadījies?

—   Pagaidām nekas konkrēts. Es zvanu no jūsu kantora. Jūsu burvīgā sekretāre atsakās man teikt Dženetas uzvārdu. Parunājiet ar viņu.

—    Dženetas uzvārdu? — Deivlins nepārliecinoši vaicāja. — Kāpēc jums vajadzīgs Dženetas uzvārds, Šein? Es te ieslēgts jūku prātā, ieklausoties katrā troksnītī.

—   Iedzeriet kaut ko un saņemiet sevi rokās! — Šeins uzbrēca. — Iedzeriet kaut ko un tā pavairāk. Tikai vispirms palūdziet sekretārei, lai sameklē Dženetas uzvārdu. Es pasniegšu viņai klausuli, — viņš ātri lika priekšā. — Tagad es zvanīšu ne tik drīz. Man ir daudz darba.

Viņš pasniedza klausuli sekretārei:

—   Ceru, ka pazīstai sava bosa balsi.

—   Mister Deivlin? Ja tas tiešām esat jūs, pasakiet kā mani sauc.

Nomierinājusies viņa teica:

4-538

—   Labi, es visu sapratu, — un nolika klausuli.

Šeins brīdināja:

—    Ja Deivlins aizmirsa pateikt, tad es atgādināšu. Aizmirstiet, ka esmu šeit bijis, aizmirstiet par šo sarunu. Ja kāds vaicās…

—   Policija šeit jau bija, — sieviete salti viņu pārtrauca. — Es teicu, ka misters Deivlins atgriezīsies rīt, un neredzu iemeslu mainīt savas liecības, ja man vaicās vēlreiz.

Lepni pacēlusi galvu, viņa iegāja istabā, kur pie durvīm karājās plāksnīte „Misters Deivlins". Sieviete ātri atgriezās un pasniedza detektīvam lapiņu, uz kuras bija rakstīts „Misis Dženeta Braisa". Zem vārda bija Ņujorkas adrese. Pateicies Šeins atstāja biroju.

Tuvākajā tūrisma aģentūrā viņš noskaidroja „Kārību skaistules" maršrutu. Izrādījās, ka četros dienā kuģis pametīs kūrvietu un dosies uz Maiami. Šeit arī Maikls uzzināja par četriem vietējiem hidroplāniem, kas kursē starp Kīvestu un Maiami. Nākamais reiss dosies ceļā pulksten vienpadsmitos, tas ir — pēc piecpadsmit minūtēm.

Milzīgā ātrumā Šeins nokļuva līdz ostai, nopirka biļeti un iesēdās hidroplānā, kad propelleri jau griezās.

Pēc nepilnas stundas lidmašīna nosēdās mierīgajā jūras klaidā Kīvestas ostā. Šeins ātri noķēra taksometru, kas nogādāja viņu uz „Kārību skaistuli". Tas bija vidēji liels trīsklāju okeāna laineris baltā krāsā. Tropu saules karstajos staros spoži laistījās vara apšuvums.

Uz trapa Šeins apturēja stjuartu un pajautāja, kā atrast kuģa kasieri, tad detektīvs devās lejā. Neraugoties uz milzīgo elektrisko ventilatoru, kasiera kajītē gaiss bija sakarsis un sasmacis. Un tomēr pēc spožās saules bija patīkami nonākt pustumsā. Kasierim, neliela auguma vīrietim, bija izbijies izskats, kas, pēc Šeina domām, bija raksturīgs visiem kuģu kasieriem. Uzmanīgi izlasījis dokumentus, viņš noklausījās privātdetektīva vizītes iemeslu.

—   Misis Braisa. Protams, — viņš to teica tā, it kā jau iepriekš būtu zinājis, ka tieši viņa būs vajadzīga privātdetektīvam. — Baidos, mister Šein, — viņš sadrūmis ieskatījās kaut kādā sarakstā un turpināja, — jā, misis Braisa ir devusies ekskursijā uz Kīvestu. Viņi aizbrauca pulksten desmitos trīsdesmit un atgriezīsies vienos. Tā kā jums nāksies pagaidīt, piemēram, bārā.

Maikls Šeins ar nožēlu pakratīja galvu.

—   Man ir ārkārtīgi daudz darba. Pirms divām nedēļām uz jūsu kuģa ieradās Arturs Deivlins, — viņš uzmanīgi vēroja kasiera sejas izteiksmi un uzreiz pamanīja, ka vīrs sadrūma.

—   Deivlins? Jā, bet viņa vairs nav. Viņš…

—   Es zinu, ka viņš bez pēdām izgaisa Havannā.

—   Jā. Tas bija tik negaidīti un nepatīkami. Viņš nevienam neteica ne vārda. Misis Braisa bija ļoti satraukusies, līdz nākamajā dienā saņēma no viņa radiogrammu. Mēs jau bijām jūrā.

—   Viņi draudzējās?

—   O, jā, viņi pavadīja kopā daudz laika. Es sapratu, ka viņi bijuši pazīstami pirms satikšanās uz kuģa.

—   Un kas ir ar Deivlina bagāžu? Vai tā vēl arvien ir kajītē?

—   Protams. Tā ir ieslēgta un gaida, kad mēs ieradīsimies Maiami.

—   Vai jūs atceraties, kāds viņš izskatījās? Vai varat viņu aprakstīt?

Kasieris sadrūma un palūkojās ārā pa iluminatoru.

—   Domāju, ka mans apraksts būs ļoti miglains. Tik daudz pasažieru! Bet jūs varat parunāt ar stjuartu, kurš viņu apkalpoja.

—    Es ļoti gribētu aprunāties ar cilvēku, kurš bija ar viņu kaut kā saistīts, — teica Seins.

—   Jums labāk pagaidīt hallē. Es viņu turp aizsūtīšu.

—   Pateicos. Un lai viņš nāk pēc iespējas ātrāk.

Hallē bija izvietojies neliels bārs, kurā jautrs bārmenis ar prieku nodemonstrēja Šeinam savu māku gatavot kokteiļus.

Detektīvs izvēlējās brīvu galdiņu un apsēdās, atslābinājies patīkamajā vēsumā.

Šeins ieraudzīja vīru, kas ienāca hallē. Palūkojies visapkārt, viņš pienāca pie galdiņa.

—   Grimpsons, — viņš stādījās priekšā. — Jūs esat džentlmenis, kurš vēlas parunāt par misteru Deivlinu?

—   Sēdieties, Grimpson, — Seins laipni teica. — Ko dzersiet?

—   Paldies, ser, bet es nedzeršu. — Viņš neveikli apsēdās uz krēsla malas. Ko tieši jūs gribat zināt par misteru Deivlinu?

—   Visu. Vai jūs dežurējāt, kad viņš Maiami ieradās uz kuģa? Vai atceraties to nakti?

—   Jā. Viņam bija 118. kajīte uz ,,C" klāja. Maiami iekāpa vēl piecpadsmit cilvēku, taču manā sektorā bija tikai viņš viens.

—   Vai viņam bija līdzi bagāža?

—   Nē, ser. Viņa bagāža tika atgādāta jau agrāk vakarā.

Šeins izdzēra kokteili un aizbīdīja glāzi.

—   Sakiet, lūdzu, kādu iespaidu uz jums atstāja misters Deivlins jūsu pirmās tikšanās reizē? Kādā viņš bija stāvoklī?

—   Viņš bija piedzēries, ar saprotošu smaidu teica Grimpsons, — taču uzvedās klusi. Viņš nesagādāja nekādas rūpes.

—   Pacentieties raksturot viņu pēc iespējas rūpīgāk.

—    Liekas, vidēja auguma. Nedaudz virs trīsdesmit, nedaudz pilnīgs, labi noskūts. Mati tumši, liekas, tumšā kastaņkrāsā. Nekādu sevišķu pazīmju. Viņš bija patīkams džentlmenis, un viņa negaidītā pazušana Havannā mani ļoti izbrīnīja, — viņš norūpējies teica.

—   Kādas viņam bija brilles? — Šeins nevērīgi painteresējās.

—   Brilles? Viņam nebija briļļu, — Grimpsons vēl vairāk sadrūma. — Jā, tagad, kad jūs vaicājat, es atcerējos, ka viņš droši vien bija tuvredzīgs. • Interesanti…

—   Jūs pazīstat misis Dženetu Braisu? — Šeins asi vaicāja.

Grimpsons pamāja.

—   Jā, viņa ari ir no „C" klāja. Taču viņu, bez šaubām, apkalpoja stjuarte. Cik es saprotu, misis Braisa ir ļoti patīkama jauna sieviete.

—   Vai viņa draudzējās ar Deivlinu?

—    Jā, ser. Stjuarte teica, ka viņi ir veci draugi un ka misis Braisa ar nepacietību gaidīja, kad Deivlins uzkāps uz kuģa Maiami. Tajā nakti, tikko ieradies uz klāja, viņš apjautājās par viņu, bet misis Braisa droši vien jau gulēja.

—   Vai viņi kopā pavadīja daudz laika?

—   Jā, gandrīz vienmēr, — stjuarts sadrūma. — Es negribu… tas ir, atvainojiet, ser…

—   Es izmeklēju slepkavību, — Šeins viņu pārtrauca. — Mani neinteresē morāles normas, un tas, ko jūs izstāstīsiet, paliks pie manis.

—   Nē, ser. Es par to nedomāju. VLss bija pieklājīgi, ticiet man. Vienkārši mēs jutām, ka viņiem ir romāns. Viņi bija ļoti piemēroti viens otram.

—   Vai viņi mīlēja viens otru?

—  Jā, — Grimpsons nočukstēja. — Kad misters Deivlins neatgriezās uz kuģa, viņa ļoti uztraucās un pierunāja kapteini aizkavēt kuģa atiešanu

uz pāris stundām, kamēr policija viņu meklēja pilsētā. Baidos, ka viņai tas bija ārkārtīgi nepatīkami.

—   Tas, ka viņš viņu pameta gandrīz pie altāra?

—    Kaut kas tamlīdzīgs. Taču tie ir tikai mani minējumi un tenkas, — viņš piebilda ar goddevīgu smaidu.

—    Vai visas mantas palika uz kuģa? Vai nekas neliecināja, ka viņš grasās neatgriezties?

—   Nē, — stjuarts noteikti teica. — Viņš aizgāja tajā apģērbā, kurā bija ģērbies, kad uzkāpa uz kuģa. Cik man zināms, mantas ir vietā.

—    Pateicos, — Šeins palūkojās pulkstenī. Bija gandrīz viens. Viņš nolika uz galda naudu un, izejot no bāra, teica: — Pasūtiet sev kaut ko.

Uz klāja joprojām neviena nebija. Šeins ēnā gaidīja atgriežamies ekskursantus. Parādījās kasieris.

—   Mister Šein, vai Grimpsons jūs atrada?

—   Jā, viņš man ļoti palīdzēja, — Šeins lūkojās uz piebraucošo autobusu. — Vai tie ir viņi?

—   Jā. Iesim, es jūs iepazīstināšu ar misis Braisu.

Viņi devās pie trapa, pa kuru jau kāpa pirmie nosvīdušie un nogurušie pasažieri. Šeins mēģināja uzminēt, kura ir misis Braisa.

—   Dīvaini, taču viņas nav, — kasieris piegāja pie cilvēka formā un vaicāja: — Mister Mcning, kāpēc es šeit neredzu misis Braisu?

Menings saskābis atteica:

—   Viņas šeit nav.

Kasieris eksplodēja:

—   Jūs saprotat, ka esat atbildīgs…

—    Mierīgāk, — Menings viņu pārtrauca. — Viņa devās kopā ar mums, taču, kad mēs gatavojāmies atgriezties, viņa saņēma radiogrammu, kas viņu steidzami aicināja uz Maiami. Misis Braisa teica, ka rīt atgriezīsies uz kuģa. Skaicirs? — viņš izaicinoši vaicāja.

Šeins steidzīgi devās pie viņiem.

—   Ar kādu lidmašīnu aizlidoja misis Braisa?

—    Liekas, ka vienpadsmitos, — Menings nikni teica. Šeins vairāk viņā neklausījās. Bija gandrīz viens.

—   Kur atrodas tuvākais telefons?

Kasieris parādīja uz netālu esošo un Maikls Šeins metās turp.

15. nodaļa nāve šķērsielā

Paķēris klausuli, viņš palūdza :

—    Savienojiet mani ar aviokompānijas, kas pārvadā pasažierus uz Maiami, biroju. Tikai, lūdzu, ātrāk.

Jūtot, ka kalpotājs gatavojas izpaust sašutumu par tik bezceremoniālu iebrukumu, Maikls piebilda:

—   Atvaino, draudziņ. Policija. — Un tad telefona klausulē: — Vai lidmašīna jau aizlidojusi?

—   Tūlīt paceļamies.

—   Lūdzu aizkavējiet to. Es maksāšu piecdesmit dolārus, ja mani sagaidīsiet, — nometis klausuli, viņš pateicās kalpotājam un izskrēja uz ielas.

Šeinam paveicās — garām brauca taksometrs.

Pēc piecām minūtēm viņš bija piestātnē, kur vēl arvien stāvēja lidmašīna. Pie tās kaut kāds cilvēks runāja ar pilotu.

Izņēmis no kabatas portfeļa piecdesmit dolāru naudaszīmi, Maikls ar pateicību teica:

—   Paldies, ka neaizlidojāt. Man ir biļete atpakaļbraucienam.

Kalpotājs paņēma naudu un atvēra durvis. Lidmašīnā sēdēja padzīvojis resns vīrietis, kurš jau jutās slikti saules piekarsētajā salonā. Hidroplāns pacēlās gaisā, dodamies uz austrumiem, uz Maiami.

Šeinam atkal ienāca prātā lietas otra puse — ja nu Deivlins ir melojis?

Viņš vēl nezināja, kas misis Braisai ir nosūtījis telegrammu. Viss likās bezjēdzīgs, taču uzmācīgi atgriezās viena un tā pati doma. Ja radiogrammu sūtījis Deivlins, tātad viņš nav aizmirsis Dženetas uzvārdu, un tātad viņš samelojis arī pārējo. Kādu spēli viņš uzsācis? Ko viņš grib panākt, stāstīdams šo fantastisko atgadījumu?

Agrā rītā Šeins neticēja, ka Deivlins ar viltus zvanu būtu izvilinājis Tompsonu no mājas un sarīkojis kratīšanu. Tagad viņš saprata, ka tas varēja būt Arturs Deivlins.

Taču — kāpēc? Kāds tam mērķis?

Šeins mēģināja ērtāk iekārtoties krēslā un izstiepa garās kājas, pārdomādams šo jautājumu. Varbūt Deivlins vienkārši ir jucis? Maikls maz ko zināja par psihiskām slimībām, taču atcerējās, ka slimie bieži vien ir velnišķīgi atjautīgi un viltīgi, cenšoties noslēpt savu slimību. Un viņiem tas bieži izdodas. Ja Deivlins ir nenormāls, tātad tagad Dženeta Braisa atrodas slepkavas maniaka varā, kuru viņš, Šeins, nelikumīgi slēpa no aresta, muļķīgi noticēdams stāstam, kuram nenoticēja pat Deivlina labākais draugs.

Lidmašīna lidoja virs bezgalīgi zilās jūras, un detektīvs vēlreiz pārdomāja visu lietu. Tā bija tikpat sapiņķerēta un bezjēdzīga kā iepriekš.

Kad hidroplāns nosēdās uz ūdens, Maikls Šeins bija jau gatavībā, lai zibenīgi no tā izlēktu. Viņš pieskrēja pie biroja un bez kāda ievada vaicāja kalpotājam:

—   Vai neredzējāt misis Braisu? Viņa atlidoja no Kīvestas.

—   Misis Braisa? — kalpotājs nepārliecināti vaicāja un pārlika kaut kādus papīrus uz galda. — Jā, liekas, ka viņa atlidoja divpadsmitos.

—    Pirms divām stundām, — izmisis nočukstēja Šeins, lūkodamies pulksteni. — Jūs nezināt, kurp viņa devās? Vai viņa izsauca taksometru?

—   Nē, ser. Es piedāvāju izsaukt taksometru, taču viņa teica, ka viņu sagaidīs.

—   Un viņu sagaidija?

—   Domāju, ka jā, — kalpotājs auksti teica. — Viņa izgāja, bet man bija daudz darba…

Šeins pieskrēja pie savas mašīnas, kuru bija atstājis pie kantora. Atvēris durvis, sarkanmatainais detektīvs ieraudzīja spēcīgas miesasbūves policistu, kas sēdēja priekšējā sēdeklī.

—   Sveiks, Šerlok Holms, — nelaipni uzsmaidīja policists, parādot divus zelta zobus. — Lec vien iekšā.

—   Ko tu meklē manā braucamajā? — Šeins izgrūda, sēzdamies pie stūres.

—   Es tevi gaidu, lai tu mani aizvestu uz pārvaldi.

—    Muļķi! — Šeins iedarbināja mašīnu. — Es steidzos uz Maiami. Ātrāk vācies prom.

—   Tev tā liekas, ka tu steidzies uz Maiami, bet es teicu — uz pārvaldi, — policists cieti atkārtoja.

—   Klausies, es briesmīgi steidzos. Labāk strīdēsimies citā reizē.

—   Tu steidzies tikai uz pārvaldi, Šein. Brauc un nerunā pretī.

Šeina pirksti, kas bija aptvēruši stūri, kļuva balti.

—   Kas par lietu? — viņš sašuta.

—   Tu esi vajadzīgs Peinteram, — policists atteica.

—   Tu aizturi mani?

—   Izvēlies, kas tev vairāk pa prātam. Braucam.

Maikls Šeins nepazina šo tipu, taču viņš, bez šaubām, bija šefa mīlulis. Pīteram Peintfcram patika spēcīgi, uzstājīgi un stulbi policisti, kuri nedomājot lieto ieroci pret neapbruņotu cilvēku.

Maksimālā ātrumā privātdetektīvs devās ceļā. Policists papliķēja viņam pa ceļgalu.

—   Nākamais pagrieziens pa labi.

Šeins strauji nobremzēja, pagriezās pa labi un pēc pāris minūtēm apstājās pie Bīčas policijas pārvaldes.

Detektīvs nekavējoties izlēca no mašīnas. Nepievērsdams uzmanību policista protesta saucieniem, viņš metās uz Pītera Peintera kabinetu.

Bīčas policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks naidīgi pielēca kājās no krēsla, kad Šeins skali aizcirta durvis.

—   Kāpēc tu ielauzies? — Peinters asi vaicāja.

—   Viens no taviem krupjiem teica, ka tu gribi mani redzēt, — privātdetektīvs izgrūda. — Apskatīji? Bet es tūlīt pat eju projām. Un, ja tev kaut nedaudz ir paurī…

Viņš izdzirdēja, kā atvērās kabineta durvis un, smagi elsdams, ieskrēja policists ar revolveri rokā.

Nicinoši smaidīdams, Šeins devās uz izeju.

—   Vācies prom no ceļa un noliec to, pirms tas nav izšāvis.

—   Vai izcaurumot viņu, šef? — nekustēdamies ne no vietas, policists nomērķēja uz Šeinu.

—   Protams, — atteica policijas priekšnieks.

Divas pēdas no durvīm Maikls Šeins apstājās. Viņš pagriezās pret Peinteru.

—   Tu to vēl nožēlosi. Man steidzami jānokļūst Maiami.

—   Kāpēc tā jāsteidzas? — Pīters Peinters painteresējās.

—   Garš stāsts, taču vari ticēt, ka no mana ātruma ir atkarīga sievietes dzīvība.

—   Skaidrs. Ja jau tev nav laika un tas ir garš stāsts, tad izstāstīsi to pa ceļam.

—   Kāpēc man būtu tev jāstāsta?

—    Vienīgais paņēmiens, kā tu vari nokļūt Maiami, tas ir kopā ar mani, — Peinters paskaidroja mīlīgā balsī. — Tev daudz kas jāpaskaidro Deivlina lietā, un es tevi neatlaidīšu, pirms nebūsi atbildējis uz visiem jautājumiem. Ja vēlies, es varu tevi iesēdināt uz vairākām dienām…

—   Uz kāda pamata?

Peinters smaidīja.

—    Izspiešana. Bērts Māsterss ar prieku liecinās, ka tu viņu šantažēji.

Šeins saprata, ka ir iekritis. Viņam neklāsies labi, ja Māsterss ar mieru melot, lai tikai viņu iesēdinātu.

—   Labi! — viņš norūca. — Ja gribi, braucam.

—    Mārtiņ, brauksi ar mums, — Peinters norādīja pie durvīm stāvošajam policistam. — Skaties, lai Šeins pa ceļam ncaizšmauc.

Peinters apsēdās priekšējā sēdeklī, bet Mārtiņš aizmugurē. Visi klusēja, līdz mašīna ar sešdesmit jūdzēm stundā izbrauca uz dambja.

—   Nu, pūt vaļā, — Peinters atgādināja. — Ko mēs braucam glābt?

—   Ja es nokavēšu, tev būs jānožēlo, ka tu mani aizkavēji. Viņu sauc Dženeta Braisa. Viņa ir lieciniece Deivlina lietā. Es lidoju uz Kīvestu, lai parunātu ar viņu, taču kādam tas nepatika, un viņš ar radiogrammu izsauca viņu uz Maiami. — Koncentrējies ceļam, Šeins apklusa. Viņš nezināja, cik daudz drīkst stāstīt policistam. Ja nu viņš uzmin, ka Dženeta ir Liii Māstersas māsa un kāpēc viņa gribēja runāt ar Deivlinu.

Acīmredzot Peinters nezināja, kas ir Dženeta Braisa, jo pārvaicāja:

—   Lieciniece, tu saki? Kāda lieciniece?

—    Viņa sadraudzējās ar Deivlinu brauciena laikā, — Šeins piesardzīgi atbildēja, minēdams, vai Villijs Džentri Peinteram ir stāstījis par amnēziju vai nē.

Kļuva skaidrs, ka Peinters neko par to nezin. Viņš pašpārliecināti teica:

—   Varbūt tu esi savācis kaut kādus faktus, kas apliecina manu versiju?

—   Kādu versiju?

—   Man liekas, ka, lai izskaidrotu, kāpēc tika nogalināts Skids Monro, Arturam Deivlinam būtu jāatbild uz diviem jautājumiem, — ar pamācošu izskatu sāka policists. — Es labi parakājos Monro pagātnē un uzzināju, ka, aizejot no Māstersa, viņš tirgoja no Rietumindijas ievesto heroīnu, — ar triumfu balsī beidza Peinters.

—    Ļoti interesanti, — Šeins viņu uzmundrināja. — Kāds, tavuprāt, ir sakars starp Skidu un Deivlinu?

—   Kas zina, varbūt Deivlins dzīvo dubultu dzīvi, piepelnoties ar narkotiku tirdzniecību. Ļoti ērti tāda brauciena laikā saņemt nelielas narkotiku partijas, slēpjoties zem nevainīga tūrista maskas.

—   Oho! — sajūsmināts iesaucās Šeins. — Pēc ekskursijas taču neviens nepārbauda pasažierus, kad viņi atgriežas uz kuģa.

—   Tieši tā, — Peinters kļuva priecīgs. — Taču muitā viņus pamatīgi pārbauda. Man šķiet, tāpēc, savācis labu narkotiku partiju, Deivlins pameta kuģi Havannā. Viņš vienkārši noīrēja lidmašīnu, kura aizveda viņu uz kaut kādu saliņu Kīvestas tuvumā, kur nav jāiziet muitas apskate. Varbūt pagājušajā naktī viņš gribēja nodot narkotikas Skidam, taču viņi sastrīdējās, un strīds beidzās ar slepkavību.

Šķērsojuši dambi, viņi nogriezās uz Biskeinas bulvāri, samazinot ātrumu līdz četrdesmit jūdzēm stundā.

—    Laba versija, — detektīvs turpināja ņirgāties. — Gribi, es aizvedīšu tevi pie Džentri, lai jūs to apspriestu? Pēdējo reizi, kad es viņu redzēju, viņam nenāca ne prātā, ka starp Deivlinu un Monro var būt tāds sakars.

—   Es nebūt nesteidzos kaut ko stāstīt Džentri. Es braucu tev līdzi.

Šķērsojuši Flaglera ielu, viņi nogriezās uz rietumiem.

—   Pirms doties pie Džentri, es uzskriešu dzīvoklī. Ja tu ar savu krupi mani pagaidītu mašīnā…

—    Mēs iesim tev līdzi, — Peinters teica. — Es jau pārus mēnešus neesmu bijis pie tevis. Vai tu mitinies tajā pašā dzīvoklī?

Apstājies pie hoteļa, Šeins izbrīnījies interesējās:

—   No kurienes tik pēkšņa vēlēšanās mani apciemot?

—   Ja godīgi, — Pīters Peinters indīgi pasmaidīja, — man ir priekšnojauta, ka mēs tur atradīsim slepkavu.

—   Varbūt es vispirms aizbraukšu pie Džentri uzzināt par pazudušo liecinieci?

—   Lūdzu, tikai tad mana priekšnojauta pārvērtīsies pārliecībā, un es piespiedīšu Džentri braukt kopā ar mums pārmeklēt tavu dzīvokli.

Šeins pamāja.

—   Nu ko, ejam augšā.

Ar nesatricināmu mieru viņš piegāja pie sava dzīvokļa un izņēma

atslēgu. Detektīvs saprata, ka policists grib pārliecināties, ka dzīvoklī nci

viena nav.

Godīgi sakot, Šeins nebija pārliecināts, ka Deivlins būs dzīvoklī. Ja būs, tātad var nešaubīties par viņa godīgumu, tātad viņš nebūs sūtījis radiogrammu Dženetai Braisai uz Kīvestu. Bet ja ne…

Maikls plaši atvēra dur «s.

—   Nāc iekšā. Tu jau esi bijis pie manis.

—   Es apskatīšos pats.

Peinters un Mārtiņš, turēdams roku uz pistoles maksts un aizdomīgi lūkodamies uz detektīvu, iegāja dzīvoklī. Šeins viņiem sekoja. Kad detektīvs redzēja, ka visas durvis ir līdz galam vajā, viņu pārņēma nepatīkama sajūta. No rīta taču Maikls bija brīdinājis Deivlinu paslēpties guļamistabā.

Kamēr Peinters apskatīja istabas, Šeins piegāja pie bāra un ielēja sev brendiju. Viņam vajadzēja iedzert: tas, ka Deivlins ir aizgājis, varēja nozīmēt tikai vienu. Šeins devās pie telefona, lai no Džentri uzzinātu, vai viņš kaut ko nezin par misis Braisu, taču šajā brīdī viņš piezvanīja pats.

—   Kur tu biji, Maikl?

—   Kīvestā.

—   Ā, — sekoja klusuma brīdis. — Tu satiki Dženetu Braisu?

—   Nē, viņa jau bija izlidojusi uz Maiami. Es tev tieši grasījos zvanīt un ziņot par to, Bil. — Šeinam izkalta rīkle— No kurienes Džentri zināms Dženetas uzvārds. Varbūt Deivlins to viņam pateicis?

—   Slikti, — Džentri smagi teica. — Es cerēju, ka tā ir kļūda, taču diemžēl viss sakrīt. — Pēc īsas pauzes viņš teica: — Viņa ir mirusi, Maikl. Apmēram pirms pusstundas viņu atrada uz vienas no šķersielām netālu no Septiņdesmit devītās avēnijas. Es jau pusstundu mēģināju tevi sazvanīt.

—    Kāpēc tu… zvani man? — vārdi it kā iestrēga kaklā, un viņam nācās saņemt gribasspēku, lai tos izrunātu.

—   Dženetas somiņā atradās radiogramma, Maikl, kas nosūtīta uz Kīvestu, uz „Kārību skaistuli". Pagaidi mirkli, es tev to nolasīšu, — un viņš monotonā balsī lasīja: „Nepieciešams, lai tu ar pirmo lidmašīnu ierastos Maiami. Sagaidīšu un visu paskaidrošu".

—   Vai tas viss?

—   Jā, un vēl paraksts — Arturs Deivlins.

—   Tūlīt ieradīšos.

Izejot no virtuves, Peintcrs teica:

—    Liekas, ka šoreiz esmu kļūdījies. Taču es esmu pārliecināts, ka viņš šeit ir bijis, Šein, un es piespiedīšu Džentri, lai atsūta šurp cilvēkus un noņem pirkstu nospiedumus.

16. nodaļa skūpsts vai telefona numurs

—    O'kei! — Šeins ļauni sacīja. — Pieņemsim, ka šeit nebija mana māsa. Nu un tad? Man taču bija kas jāsaka portjē. Tu taču zini, kā viņi pret to izturas.

—   Tātad tu gribi teikt, ka šeit ir sievietes pirkstu nospiedumi?

—    Un ko tad tu domāji? Kāpēc tad es negribēju, ka tu nāc pie manis? — Šeins nikni iesaucās. — Es taču nezināju, vai viņa te vēl ir, vai nē. Kad es agri no rīta aizgāju, viņa vēl gulēja.

Peintcrs domīgs ar pirksta galu paglaudīja ūsiņas.

—   Var jau būt, ka tu runā arī patiesību, taču es šaubos, lai gan labi zinu tavu reputāciju attiecībā uz sievietēm. Es tomēr esmu pārliecināts, ka, kamēr mēs meklējām Arturu Deivlinu „Clearmount", viņš slēpās kaut kur šeit.

Šeins noguris paraustīja plecus.

—   Gribi derēt?

—  Ja es būtu azartisks cilvēks, es tevi aptīrītu līdz pēdējam, — policists auksti teica. v

—    Taču tu neesi tāds cilvēks,— Šeins smējās. — Es braucu pie Džentri.

—   Pagaidi, Šein. Es braucu tev līdzi. Mārtiņ, paliec šeit.

Šeins neprotestēja pret Peintera nelikumīgo darbību svešā teritorijā. Viņam bija par ko padomāt arī bez Mārtiņa.

Viņi nokāpa hallē. Dežūrēja jau cits dežurants, taču arī viņš labi pazina gan Šeinu, gan Peinteru.

Uzmeties ar elkoņiem uz letes, detektīvs piemiedza aci un vaicāja portjē:

—   Bil, vai nezināt, cikos aizgāja mana māsa?

Mazais, grumbainais vīriņš par aci nepamirkšķināja.

—   Nē, mister Šein, es nepamanīju, kad viņa aizgāja.

—   Vai viņa kādam zvanīja? — Šeins uzstāja.

—   No jums neviens nezvanīja, bet jums no rīta vairākas reizes zvanīja. Pirmo reizi, liekas, apmēram pusvienpadsmitos, bet otro — kādu stundu vēlāk. Viņa atbildēja uz abiem zvaniem.

Portjē nedaudz uzsvēra „viņa", un Šeins saprata, ka viņš dzirdējis vīrieša balsi no viņa dzīvokļa.

Detektīvs pateicās portjē un aizgriezās no letes. Viņš it kā izbrīnījies raudzījās Peinterā, kurš stāvēja blakus izstieptu kaklu, cenzdamies saklausīt, par ko viņi klusām runā.

—   Es domāju, ka tu jau esi mašīnā, un Šeins devās uz izeju.

Policists metās viņam nopakaļ.

—    Droši vien es būšu kļūdījies. Tu neslēpi Deivlinu savā dzīvoklī. Un, lai kas arī nebūtu tā sieviete, varu derēt, ka viņa ir saistīta ar šo lietu, un es esmu gatavs to noskaidrot.

—  Tu būtu derējis, ja vien būtu azartisks cilvēks, — viņam atgādināja Šeins.

Pārkāpis visus noteikumus un apgriezis mašīnu, viņš traucās uz policijas iecirkni.

Ieejot Džentri kabinetā, Peinters pažēlojās:

—   Man nepatīk, kā Šeins vada Deivlina lietu, Džentri.

—   Es arī neesmu ar viņu apmierināts, — norūca Džentri. — Pēc šīs pēdējās slepkavības, vai tev neliekas, Šein, ka ir pienācis laiks visu izstāstīt?

—   Pēdējā slepkavība? — Peinters iesaucās. — Ko nogalināja?

—    Kad tavs velna pērtiķis mani aizvilka pie jums, — Šeins ļauni nošņāca, — es tev teicu, ka no mana ātruma var būt atkarīga sievietes dzīvība. Es nokļuvu Maiami pārāk vēlu. Kaut kad tu sapūsi savā smirdošajā cietumā par saviem jociņiem…

—    Vai tiešām tā bija tā pali sieviete no tava dzīvokļa? — Pīters Peinters iesaucās. — Paklau, Šein…

Maikls Šeins teica Džentri:

—    Es tev zvēru, Bil, ka es visu izstāstīju. Ja es zinātu, kur viņš ir, es tev nekavējoties pateiktu.

Viņš skaļi noklakšķināja ar pirkstiem.

—   Ceru, Maikl.

—   Goda vārds, Bil. Vai tas ir viņa darbs?

—   Klausieties, — Peinters iejaucās. — Es par to neko nezinu.

Džentri nepiegrieza viņam vērību.

—   Pagaidām nav nekā noteikta, Maikl. Mēs uzzinājām visu no ostas, kur viņa atlidoja pusdienlaikā. Liekas, ka viņu sagaidīja un aizveda kaut kāds vīrietis. Pārbraucis pāri dambim, viņš kaut kur uz Septiņdesmit devītās ielas novāca Dženctu un izmeta klusā ieliņā. Domāju, ka paraksts uz radiogrammas ļauj mums uzskatīt Deivlinu par to pašu cilvēku, kas sagaidīja viņu ostā.

—   Ja viņa no Kīvestas ielidoja pusdienlaikā, — atkal iejaucās Peinters, tad kā viņa varēja atbildēt uz telefona zvanu pusdivpadsmitos?

—    Velns parāvis, ko viņš tur muld? — zaudējis savaldību, vaicāja Džentri. — Kas teica, ka misis Braisa atradās tavā dzīvoklī pusdivpadsmitos?

—    Nepievērs viņam uzmanību. Viņš, kā vienmēr, gvelž niekus! — Šeins izgrūda. — Te nesakrīt viena lieta, Bil. Ja Arturs Deivlins nogalināja Dženetu Braisu, kāpēc viņš atstāja radiogrammu viņas somiņā? Tas taču viņu atmasko.

—    Mēs nekad pilnībā neiepazīsim psihisko noziedznieku, — smagi nopūtās Villijs Džentri. — Dažreiz man liekas, ka viņi vienkārši pažēlo nejēgas policistus un grib tiem palīdzēt. Bet varbūt viņš nezināja, ka viņa to paņēmusi lidz. Vai saprata, ka, tā kā radiogramma ir piereģistrēta, mēs par to vienalga agrāk vai vēlāk uzzināsim. Viņš vienkārši varēja aizmirst par radiogrammu, divpadsmit stundās izdarījis divas slepkavības. No tā, ko tu pastāstīji, ir skaidrs, ka viņš ir vienīgais cilvēks Maiami, kuram bija jābaidās no tā, ka jūs varētu satikties.

—   Jā, bet ko viņš gribēja panākt, viņu nogalinot? — Šeins saērcināti painteresējās. — Tagad ar divām slepkavībām viņam nav nekādu cerību tikt sveikā.

—   Slepkavas par to nekad nedomā, — Džentri piezīmēja. — Viņi cer uz veiksmi un vienkārši visus novāc no sava ceļa.

—   Es pieprasu, lai jūs man visu izstāstītu, — Peinters dusmīgi teica.

—    Jūs varēsiet pļāpāt pēc tam, kad būšu aizgājis, — Šeins apsolīja-

—   Uz kurieni? — Pīters Peinters izgrūda. — Palīdzēt šim slepkavam paslēpties otru reizi? Tu būsu idiots, Džentri, ja viņu palaidīsi.

Džentri paskatījās uz Peinteru, tad uz sadrūmušo Šeinu.

—   Viņš runā par lietu, Maikl.

—   Tu taču pats tam netici. Es savākšu trūkstošos pierādījumus, Bil. Tu nenožēlosi, ka atraisīji man rokas. Bet ja tu tagad mani aizturēsi…

—   Es ievi brīdinu, Džentri, — iejaucās Peinters. — Lai nu kas, bet es viņu pazīstu.

—   Man vajag pavisam nedaudz, — Šeins teica.

Džentri izmeta sazīžļāto un nodzisušo izsmēķi papīrgrozā.

—   Es pazīstu Šeinu labāk nekā tu. — Pagriezies pret sarkanmataino detektīvu, viņš vaicāja: — Kas tev vajadzīgs, Maikl?

—   Pirmkārt, vai tu uzzināji kaut ko par Mārdžiju Džeromu un viņas vīru?

—   Pavisam nedaudz, — Džentri atvēra mapi un caurskatīja papīrus. Izņēmis vienu lapu, viņš sāka lasīt: — Viņi apprecējās pirms sešiem gadiem. Abiem skaitās šādi tādi grēciņi. Vīrs ir notiesāts uz desmit gadiem par bruņotu laupīšanu, bet misis Džeromu pēc ārstēšanās izlaida pret parakstu.

—   Narkotikas?

—   Jā. Viņa strādāja par medicīnas māsu. Viņām ir pieejamas narkotikas, un viņas zina, ko ar tām darīt. Nepaspēsi pat atjēgties, kad būsi kļuvis par narkomānu.

—   Kur viņa strādāja?

—   Es to varu viegli uzzināt.

—    Pārbaudi, vai viņa nav strādājusi pie daktera Tompsona vai pie daktera Spensera Bīčā, vai vēl pie kāda ārsta, kura paciente bijusi misis Māstersa.

Džentri savilka lūpas.

—   Tu vēl arvien to saisti ar misis Māstersas nāvi, Maikl?

—   Nezinu, — Šeins atzinās. — Taču kaut kādam sakaram jābūt. Esmu pārliecināts, ka galu galā mēs atgriezīsimies pie Lilī Māstersas nāves.

Peinters aizvainoti piebilda:

—   Es jums dodu padomu — lieciet Bērtu Māstersu mierā. Viņš ir svarīgs cilvēks. Tu jau tā viņu šorīt izsiti no līdzsvara, Šein, ielauzdamies ar kaut kādiem nejēdzīgiem apvainojumiem.

—    Kad man vajadzēs tavu padomu, — Šeins viņu rupji pārtrauca, — es tev uzrakstīšu. Ja Mārdžiju Džeromu izlaida pret godavārdu, viņai jāreģistrējas policijā, kur jāzina viņas darbavieta.

—   Jā, bet es vēl neesmu varējis aprunāties ar viņiem.

—    Tiklīdz ko uzināsi, nekavējoties brauc pie viņas, — strauji teica Šeins. — Viņai daudz kas ir zināms. Vai vēl kas?

—   Lietas, kuras tu man atstāji, un nauda. Man ir iepriekšējās analīzes rezultāti. — Viņš izvilka no mapes citp papīra lapu. — Tie dara piesardzīgu. Visas asinis — gan istabā, gan uz nūjas, pieder A grupai, kas sakrīt ar Skida Monro grupu.

—   Un droši vien arī ar Artura Deivlina grupu, — piebilda Šeins. — Arī viņam tecēja asinis, un viņš droši vien tās noslaucīja dvielī. Vai tad tas ir tik dīvaini, ka diviem cilvēkiem sakrīt asinsgrupas?

—   Tas nav dīvaini. Gandrīz neapšaubāmi, ka arī Deivlinam ir A grupas asinis. To apliecina sviedru analīze no apģērbam, kuru viņš valkāja. Dīvaini ir tas, Maikl, ka cepure pieder cilvēkam ar 0 grupas asinīm, pavisam ne tās, kas ir Monro un Deivlinam. Kā tev tas patīk?

Maikla drūmā seja atplauka smaidā.

—   Man tas Joti patīk. Tas ir vienīgais, kas man patīk. Tagad padomā, kā ātrāk visu paskaidrot Peinteram, bet man ir laiks. Zvanīšu.

—   Kur tu iesi?

—  Vispirms pie doktora Tompsona. Man vajadzīgs Tompsona pēdējo divu nedēļu pacientu saraksts, un, bez tam, man vēl arvien nav mis Dortas telefona numura. — Viņš vēlreiz pasmīnēja un izgāja no kabineta.

Gaiss bija kļuvis vēsāks. Mākoņi aizsedza sauli, un no jūras pūta vējiņš. Šeins atvēra mašīnas durvis, noņēma cepuri un ļāva vējam purināt rudo, pinkaino matu ērkuli. Viņš ieraudzīja spogulī zilumu, bet pampums bija nogājis. Šeins devās uz Bīču.

Kad viņš piezvanīja pie Tompsona durvīm, bija jau gandrīz trīs. Neviens neatbildēja, un Šeins nospieda durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Uzgaidāmajā telpā detektīvs ieraudzīja mis Dortu. Tagad viņa bija bez kosmētikas. Nekrāsotās lūpas likās bez dzīvības, bet acis gurdenas, it kā meitene būtu stipri nogurusi. Pazinusi Šeinu, māsa teica:

—   Ā, tas esat jūs.

—   Jūs nebūt nelēkājat no prieka, — detektīvs pajokoja.

—   Kāpēc lai es priecātos?

—   Un kāpēc gan nē? — Šeins piegāja tuvu klāt medicīnas māsai, kura mierīgi viņu vēroja. — Es varētu jūs atkal noskūpstīt. Rīta skūpsts atstāja patīkamas atmiņas.

—   Domāju, jums labāk to nedarīt, — viņa nočukstēja.

—   Kāpēc? Vai ārsts ir mājās?

—   Dakteris Tompsons nekad nepaliek pēc diviem.

Šeins gandrīz pieskārās viņas sejai. Mis Dorta nekustēdamās skatījās viņā ar -f.ko neizteicošām acīm.

Kad viņa lūpas pieskārās viņas lūpām, meitene sāka drebēt un atkāpās.

—   Nē! Jums to nevajag darīt!

Viņa līdzinājās izbiedētam putnam, kas gatavs aizlidot.

—   Vai ar mani viss nav kārtībā? — šeins vaicāja.

—   Labāk ejiet projām. Lūdzu, ejiet projām.

—    Neiešu, — detektīvs jautri atteica, — pirms nesaņemšu skūpstu vai vismaz jūsu telefona numuru.

Mis Dorta ātri piegāja pie galda un kaut ko uzrakstīja bloknotā. Izrāvusi lapu, viņa pasniedza to Šeinam.

—   Lūdzu, ejiet projām.

—  Starp citu, es atnācu darīšanās. Man vajadzīga pēdējo divu nedēļu dokumentācija.

It kā būtu nāvīgi nogurusi, viņa atkrita krēslā.

—   Lūdzu, ejiet projām. Es esmu ļoti nogurusi.

—   Kur tā ir?

—  Izgaisusi, — viņa nenoteikti pameta ar roku uz kabineta pusi. — Interesanti, kāpēc tas bija vajadzīgs noziedzniekam?

—   Droši vien tā paša iemesla dēļ, kāpēc arī man. Tādā gadījumā parādiet man reģistrācijas žurnālu.

—  Visas lapas par pēdējām divām nedēļām ir izrautas, — viņa vārgi pasmaidīja un piecēlās. — Man vēl ir darbs operāciju istabā.

—   Un pēdējais. Vai Rodžers Morgans ārstējas pie Tompsona?

—   Varbūt, — viņa izvairīgi teica.

—  Ja ārstējās, vai jums ir ieraksts par viņa asinsgrupu?

—   Ja viņam bijusi operācija, tas ierakstīts viņa vēsturē. Gribat, lai es paskatos?

—  Neuztraucieties, — Šeins izgāja, brīnīdamies, kāpēc mis Dorta tik dīvaini uzvedas. Viņa līdzinājās izspiestam citronam.

Viņš iesēdās mašīnā, aizsmēķēja un devās uz Bērta Māstersa celtniecības kantori.

17. nodaļa Liekas, ka slepkavības vēl būs

Kantoris atradās milzīgas noliktavas pirmajā stāvā netālu no Piektās ielas. Pie plašās uzgaidāmās telpas sienas bija izvietota koka krēslu rinda, bet uz priežu koka dēļu grīdas — pelnu trauki. Kādi pieci apmeklētāji ar ziņkāri aplūkoja Šeinu. Cilvēki, kas gaida uz pieņemšanu, vienmēr vērtējoši aplūko jaunpienācēju, baidoties, ka tikai tas neaizlien priekšā un neaizņem dārgo laiku.

Istabas vidū atradās milzīgs ozolkoka galds ar pelnutrauku un telefonu. Šeins, apsēdies uz galda malas, pētīja apmeklētājus, kuru sejās bija sastingusi garlaicības un drūmas samierināšanās izteiksme.

Pa durvīm iznāca jauns cilvēks ar brūnām ūsiņām, gļēvu muti un apvainojoši jautrām manierēm. Viņš pamāja nosvīdušam resnim, kas sēdēja vistuvāk durvīm.

—   Tikai pāris minūtes, mister Hetloj, — un apsēdās pie galda.

Nedaudz sadrūmis, jaunais cilvēks palūkojās Šeinā un paintersējās:

—   Ar ko varu līdzēt, ser?

Detektīvs ar dusmām nodomāja, ka tas ir viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kas ar interesi studē kursu „Kā kļūt par spēcīgu personību."

—   Varat pateikt Rodžeram Morganam, ka esmu atnācis.

—   Atvainojiet, — jaunais cilvēks nodziedāja, — taču mistera Morgana nav.

—   Kur viņš ir?

—   Varbūt jūs savu lietu uzticēsiet man? — sekretārs ierosināja.

—   Nē, tad jau labāk Māstersam, — Šeins teica.

—   Atvainojiet, bet viņš ir ļoti aizņemts, — jaunais cilvēks izteiksmīgi pameta ar roku uz gaidītāju pusi. — Visi džentlmeņi gaida savu rindu. Vai tiešām es nevaru līdzēt?

Šeins pašūpoja galvu.

—    Man ir svarīga personīga lieta. Māsterss mani nekavējoties pieņems.

—   Baidos, ser, ka ne. Varbūt jūs tomēr pateiksiet…

Ieskanējās zvans, un no kabineta iznāca cilvēks. Tajā pašā mirklī Šeins, sekretārs un resnais vīrs metās uz durvīm.

Maiklam Šeinam bija visgarākās kājas, un viņš pirmais sasniedza durvis.

—   Atvainojiet, Hetloj. Es uz acumirkli.

Sekretārs mēģināja noturēt durvis, taču detektīvs bija spēcīgāks.

Istaba bija mazāka nekā uzgaidāmā telpa, taču šeit valdīja vēsums, jo darbojās kondicionētāji. Grīdu sedza biezs paklājs. Pie liela galda ādas krēslā bija iegrimis Bērts Māsterss. Viņa resnajās lūpās bija iesprausts cigārs. Viņš ar pārākuma apziņu lūkojās detektīvā.

Šeins vēl nepaspēja tikt līdz galdam, kad kabinetā iedrāzās sekretārs. Viņš bija zaudējis visu spožumu, bet sejā bija sastingusi šausmu izteiksme.

—   Atvainojiet, mister Māsters, taču šis tips ielauzās ar spēku.

—   Ko jums vajag, Šein? — Bērts Māsterss kliedza.

—   Tikai piecas minūtes.

—   Ja jūs atnācāt ar to pašu, ar ko šorīt, tad jums ir par četrām minūtēm mazāk.

—  Jā, es atnācu ar to pašu, taču tagad es zinu vairāk, — Šeins teica, ar elkoņiem atspiezdamies pret galda stikloto virsmu. — Jums tomēr labāk man iedalīt piecas minūtes, Māsters.

Bērts Māsterss uzkliedza sekretāram:

—    Vācies ārā. Un piezvani Peinteram. Pasaki viņam personīgi, lai viņš atsūta cilvēkus un izsviež ārā šo okšķeri.

—   Klausos, ser. Tas ir detektīvs, jā?

—   Maikls Šeins. Un ātrāk.

Kad aiz jaunā cilvēka aizvērās durvis, Šeins piezīmēja:

—   Domāju, ka labāk būs aizsūtīt policistus atpakaļ.

—   Ko vēl ne. Es jau teicu jums šorīt…

—   Jūs negribat, lai es rakņājos jūsu sievas nāvē. Vai tas attiecas arī uz viņas māsas nāvi?

—   Māsas?

—   Misis Dženeta Braisa, — Šeins pacietīgi paskaidroja. — Līdz kāzām Elvela, saprotiet?

—   Viņa ir kaut kur uz kuģa…

—   Dženetu Braisu, — Šeins viņu auksti pārtrauca, — pirms divām stundām Maiami nogalināja. — Izteiksmīgi paklusējis, detektīvs painteresējās: — Kur ir Morgans?

—   Kāds tam sakars ar Morganu?

—   Vai viņam ir alibi uz pulksten vienpadsmitiem?

Bērts Māsterss izvilka no mutes cigāru un neomulīgi sagrozījās zem detektīva ironiskā skata.

—   Kāpēc viņam vajadzīgs alibi?

—   Kāds ir nogalinājis jūsu radinieci. Kāds negribēja, lai viņa parāda vēstuli, kuru jūsu sieva viņai uzrakstīja neilgi pirms nāves. Vai tad Morgans nav tam piemērots? — Šeins pievilka ar kāju krēslu, apsēdās un mierīgi piebilda:

—   Abas slepkavības — gan Skida Monro, gan Dženetas Braisas — ir izdarītas Villija Džentri teritorijā. Saprotat? Tāpēc, ja jūs ar mani nerunāsiet, jums nāksies atbildēt Bila Džentri policistiem.

Atkal ienāca sekretārs.

—   Atvainojiet, mister, taču Pcintera nav uz vietas. Es runāju ar leitnantu Pārkinsu, un viņš teica…

—    Vācieties ārā! — Bērts Māsterss kliedza. — Saki viņam, ka tas ir pārpratums. Šein, uz ko jūs mērķējat?

—   Uz atvadu vēstuli, — privātdetektīvs lēnām atteica, — kuru atstāja jūsu sieva un kuru iznīcināja vai paslēpa jūsu privātsekretārs.

Māsterss nodrebēja un sāka klepot. Tad paskatījās Šeinā un ielika cigāru pclnutraukā.

—   Jums to teica Morgans?

—    Pagaidām viņš neko nav teicis. Velns parāvis, Māsters! — pārliecinoši iesaucās Šeins. — Pat bērns var uzminēt — viss tik skaidrs. Pasteidzieties, pagaidām vēl ir laiks novērst citas slepkavības.

Māsterss salauza cigāru.

—   Nolādētā vēstule, viņš teica. — Zvēru, ka, ja es par to būtu zinājis, būtu to atdevis policijai neatkarīgi no satura. Taču Morgans uzskatīja, ka ir visgudrākais, ja viņš aizsargā mani un Lilī. Vēlāk, pēc lietas izbeigšanas, viņš man visu izstāstīja. Kāpēc tagad sākt no jauna?

—   Kas bija vēstulē?

—   Es precīzi nezinu. Morgans teica, ka, ja tā nonāktu avīzēs, izceltos skandāls. Es jau ilgus gadus zināju, ka Lilī mani krāpa, — Bērts Māsterss teica ar šausmām, — taču man negribējās publiski atzīt, ka esmu ragnesis.

—   Vai jūsu sievas mīļākais bija Arturs Dcivlins? — Šeins pēkšņi vaicāja.

Māstersam izkrita cigārs, mute bija plaši pavērta.

—    Deivlin ļ? — viņš piecēlās. — Arturs Deivlins? Nu, protams, ka nē. Viņi bija tikko pazīstami — tas skan tik muļķīgi.

—   Kas tad? Jums taču bija kādas aizdomas?

—    Es nevienu neturēju aizdomās. Kamēr viņi bija klusi un nemanāmi, man bija vienalga.

—   Bet jūs taču tomēr par kādu domājāt? — Šeins uzstāja.

Māsterss drūmi pamāja.

—   Pirms pāris gadiem man šķila, ka viņa ir tuvinājusies ar Tompsonu, tāpēc es piespiedu viņu mainīt ārstu. Taču es īsti nebiju par to pārliecināts un vēlāk nolēmu, ka esmu pārāk piesardzīgs.

—  Tompsons? — detektīvs sadrūma. — Jūs esat pārliecināts, ka viņa vārds nebija minēts vēstulē?

Morgans zvērēja, ka tur nebija nekādu vārdu.

—    Kāda bija jūsu attieksme pret to, ka Deivlins gatavojas satikties ar jūsu sievasmāsu, lai apspriestu vēstuli, kuru Lilī viņai uzrakstīja neilgi pirms nāves?

—    Pirmo reizi dzirdu par šo vēstuli! — Māsterss izspieda. — Kas par vēstuli?

—   Nezinu. Tagad, kad Dženeta ir mirusi, domāju, ka mēs nekad to neuzzināsim. Deivlins apgalvo, ka ir stāstījis par to jūsu klātbūtnē.

—   Tad es neesmu dzirdējis. Klausieties, Šein. Kas tie par niekiem par Skidu Monro un Deivlinu? Jūs domājat, ka Deivlins patiešām ir nogalinājis Skidu?

—   Viņš pats nezina, ir vai nav nogalinājis, — Šeins piesardzīgi atteica.

—    Bet man viņš teica pavisam ko citu, — Māsterss atkal apsēdās pie galda.

—   Kad jūs pēdējo reizi redzējēt Deivlinu?

—   Nebūs vairāk par divām stundām. Tompsons atveda viņu šurp, un viņi zvērēja, ka viss ir speciāli noorganizēts. Lūk, kāpēc es… — viņš negaidot apklusa.

—   Ko jūs? Dieva dēļ, Māsters, neklusējiet, neatkārtojiet manu kļūdu.

—   Kādu kļūdu?

—    Es arī noticēju Deivlinam un noslēpu viņu savā dzīvoklī. Kamēr es lidoju uz Kīvestu, kāds ar radiogrammu atvilināja misis Braisu uz Maiami un nogalināja. Radiogrammu bija parakstījis Arturs.

Māsterss noguris paberzēja seju.

—    Esmu pavisam apmulsis. Kāpēc Deivlinam bija jānogalina Skids Monrovs un Dženeta?

—    Par Skidu nezinu. Bet, ja Deivlins bija jūsu sievas mīļākais, tad ir skaidrs, kāpēc viņš devās šajā braucienā. Viņš gribēja satikties ar Dženetu un pārliecināt viņu, ka nav vainojams Lilī pašnāvībā. Tad izdomāja amnēziju kā alibi Skida Monro slepkavībai. Viņš zināja, ka, tiklīdz es satikšos ar Dženetu, viņa alibi izgaisīs kā ziepju burbulis. Tā ka, ja jūs zināt, kur atrodas Deivlins, labāk neslēpiet to.

—   Velns parāvis! — Māsterss lēnām teica. — Es taču palīdzēju viņam aizbraukt, Šein. Pašlaik viņi brauc uz Tompsona zvejas namiņu.

—   Jūs viņam palīdzējāt? Kā?

—   Morgans aizveda viņus ar manu kuteri. Kad viņi to izlēma, viņš atradās šeit.

—    Morgans! — Šeins asi teica. Jūs ļāvāt Morganam vest viņus ar savu kuteri?

—   Jā. Man Deivlins vienmēr ir paticis, un es viņam noticēju.

—   Un Morgans piedāvājās viņus aizvest? Ak, Dievs, Māsters, vai tad jūs nesaprotat, ka nekad vairs neredzēsiet savu sekretāru?

—   Vairāk neredzēšu Morganu? Klausieties, Šein…

—   Cik ilgs laiks nepieciešams, lai tur nonāktu?

—   Apmēram trīs stundas. Morgans teica, ka viņš droši vien tur paliks pa nakti.

—   Mirklīti. — Šeins paķēra telefona klausuli un izvilka zīmīti, kuru viņam iedeva misis Dorta, un uzgrieza numuru. Klausulē atskanēja:

—   Hallo. Veļas mazgātava.

Šeins nometa klausuli un nočukstēja:

—   Kāds es esmu muļķis!

Tad viņš uzgrieza Maiami policijas pārvaldes numuru. Atsaucās Villijs Džentri.

—   Klausies, Bil. Man ir aizdomas par Mārdžiju Džeromu.

—    Man ir kas labāks par aizdomām. Es aizsūtīju pēc viņas savus cilvēkus pie Tompsona.

—    Mis Dorta, — detektīvs teica ar rūgtumu balsī. — Nepalaidiet viņu. Viņa līdz ausīm iejaukta šajā lietā. Klausies, jūs vēl neesat izmetuši to veco hidroplānu, ar kuru tā lepojāties?

—   Nē. Uz kurieni tu gribi lidot, Maikl?

—   Vai to lūzni kaut kas spēj pacelt gaisā?

—   Seržants Pepers, taču es nezinu, kādā stāvoklī ir hidroplāns. Es pārbaudīšu…

—   Pepers ir tālu?

—  Ja nenoņemas ar to grabažu ostā, tad viņam jābūt kaut kur šeit.

—   Lai pēc divdesmit minūtēm sagaida mani ostā ar lidošanai sagatavotu lidmašīnu un lai paķer ieroci man, Bil.

—   Maikl, ko tu grasies uzsākt?

— Ja Pepers mācēs stundu noturēties gaisā un ja mums paveiksies, mēs spēsim novērst vēl vienu vai pat divas slepkavības.

Nometis klaususli, Šeins izskrēja no istabas. Māsterss lūkojās viņā, muļķīgi pavēris muti.

18. nodaļa kārtis ir atklātas

Izskrējis no Māstersa kabineta, Šeins izbrīnīts atklāja, ka vēl ir tikai seši. Sauli joprojām aizsedza mākoņi. Krēsloja. Maikls iesēdās mašīnā un drāzās uz ostu.

Seržants Pepers, ģērbies netīrā kombinezonā, rakājās hidroplāna motorā. Ar šo hidroplānu policisti agrāk aplidoja nelielās saliņas ap Maiami, ķerot ātrgaitas kuterus ar Kubas un Bahamu salu kontrabandistiem.

Šeinam lidmašīna likās maza un nedroša. Tā atgādināja sienāzi vai kādu ūdensvaboli. Seržants Pepers acīmredzot bija kara lidotājs un gaisā jutās kā zivs ūdenī. Viņa entuziasms vienkārši aizrāva.

Kad Šeins piegāja pie hidroplāna, Pepers smaidīdams palūkojās viņā.

—   Tūlīt viss būs kārtībā, mister Šein.

—   Tu gribi teikt, ka tas vēl nav gatavs? Es zvanīju Džentri.

—   Jā, ser, viņš man paziņoja. Es strādāju šeit no pusdienlaika.

—   Vai tad Džentri neteica, ka lidojums ir ārkārtīgi svarīgs? Kas par lietu?

—   Vecenīte vairs nav tā, kas bija agrāk, — seržants pajokoja. Tomēr, ieraudzījis sarkanmatainā detektīva nopietno sejas izteiksmi, viņš pajautāja:

—   Tas ir ļoti svarīgi? Šefs man neko nepaskaidroja…

—   Netērē laiku tukšai runāšanai. Labāk ātrāk pacel to gaisā.

—   Jā, ser. Tas neaizņems vairāk par pusstundu.

Šeins novaidējās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa molu, mezdams nepacietīgus skatus uz lidmašīnu. Mākoņi aizsedza debesis — kļuva

arvien tumšāks. Svaigs jūras vējš padarīja valgu detektīva sajaukto matu ērkuli.

Pirmoreiz motors iedarbojās tikai pēc četrdesmit piecām minūtēm. Šeins uzreiz metās pie lidmašīnas. Aiz seržanta Pepera jostas bija aizbāzts 45. kalibra revolveris.

—    Džentri lika, lai es iedodu jums šo mantiņu un uzraugu, lai jūs nelaikā neizšautu, — Pepers pasmējās. Ieraudzījis Šeina drūmo sejas izteiksmi, viņš piebilda: — Atvainojiet, taču viss bija jāpārbauda — es negribu riskēt.

—   Nekas, — Šeins teica/ — Zini, kur ir Mārlinkī?

Pepers ielīda kabīnē.

—   Man ir karte.

Šeins viņu apturēja.

—   Tās var nebūt kartē. Tā ir ārkārtīgi maza saliņa kādas sešas jūdzes uz dienvidiem no Matevankī.

—   Tad es to viegli atradīšu, — seržants pārliecināts apsolīja. Esmu bieži lidojis pāri Matevankī.

—    Braucam. — Šeins ar pūlēm ielīda kabīnē. Viņa ceļgali gandrīz dūrās zodā.

Pepers iedarbināja motoru, un, nopeldējusi kādas divpadsmit pēdas, mašīna līgani pacēlās gaisā.

Tūkstoš pēdu augstumā kļuva klusāks.

—   Džentri lika, lai es izpildu jūsu pavēles. Kas tā ir par lietu, ja tas nav noslēpums?

Šeins nokliedza atbildes vietā:

—   Ar kādu ātrumu mēs lidojam?

—    Mēs uzņemam ātrumu apmēram deviņdesmit jūdzes stundā. Es negribētu lidot ātrāk.

—   Deviņdesmit būs pietiekami, — Šeins nokliedza. — Nedomāju, ka mēs varēsim viņus panākt, pat lidojot ar maksimālo ātrumu. Mēs dzenamies pakaļ trīs cilvēkiem uz ātrgaitas kutera, — viņš paskaidroja. — Viņi dodas uz zvejnieku namiņu, kurš pieder vienam no viņiem. Droši vien viņi jau ir tur.

—   Kas noticis?

—    Viens no viņiem ir slepkava! — Šeins kliedza. — Domāju, ka naktī viņš gatavojas nogalināt pārējos divus, bet no rīta bēgt ar kuteri.

Seržants Pepers pamāja.

—   Ja būs šaudīšanās, man jāzina, kurš ir slepkava.

—   Ja godīgi, es pats nezinu, lai gan vienu turu aizdomās. Taču slepkava var būt jebkurš no viņiem. Būs labāk, ja tu nezināsi, kuru es turu aizdomās. Esi gatavībā un uzmanīgi visu novēro. Es mēģināšu radīt tādu situāciju, kas atklās slepkavu.

Pepers vēlreiz pamāja. Šeins turpināja paskaidrot.

—   Vienu no viņiem, Arturu Deivlinu, tur aizdomās par Skida Monro un Dženetas Braisas slepkavību. Divi pārējie ir viņa draugi, kuri viņam stūrgalvīgi tic un palīdz slēpties no policijas. Man ir aizdomas, ka divi no viņiem vēl nezina par Dženetas Braisas noslepkavošanu. Citādi viņi diezin vai dotos ceļā ar slepkavu.

Lidmašīna lēnām lidoja uz dienvidrietumiem. Šeins stāstīdams centās minēt tikai faktus, lai Peperam nerastos iepriekšējs pieņēmums. Jo ari pats Šeins nebija pārliecināts, ka Arturs Deivlins ir slepkava. Viņā bija saglabājušās šaubas.

Maikls apklusa un kļuva domīgs. Ja pieņem, ka stāsts par amnēziju ir meli, tad visticamāk, ka slepkava ir Deivlins. Tomēr „Aragon House" Šeins ieguva pierādījumus, ka viņa klients nonāca tur jau pirmajā kuģojuma dienā un dzīvoja tur divas nedēļas kā Mārdžijas Džeromas vīrs. Tātad uz „Kārību skaistules" kāds uzdevās par Arturu Deivlinu. Viltvārdim izdevās iegūt Dženetas Braisas uzticību, un nākamajā rītā viņš nosūtīja Tompsonam radiogrammu, parakstot to ar Deivlina vārdu. Tas, kas to izdarīja, varēja nosūtīt vēl vienu radiogrammu Dženetai, bet pēc tam viņu nogalināt.

Rodžers Morgans? Bez brillēm viņš pilnībā atbilda stjuarta raksturojumam. Taču Tompsons, ja nodzītu ūsas, ari varētu tikpat labi būt šis cilvēks.

Un tomēr Morgans šim nolūkam noderēja vairāk, jo nākamajā rītā pēc ballītes devās atvaļinājumā. Tas ļāva viņam braukt ar kuģi līdz Havannai, bet pēc tam atgriezties Maiami. Darbā aizņemtajam ārstam to bija grūti izdarīt.

Bet varbūt Deivlins to izdarīja kopā ar Morganu? Ja jā, tad kāpēc? Lai Deivlins varētu divas nedēļas nodzīvot kā Mārdžijas virs? Ne sevišķi loģiski, jo lietā iejaukta liela nauda. Un kam gan pieder cepure?

Bet tagad vēl noskaidrojās, ka mis Dorta, daktera Tompsona medicīnas māsa, ir tā pati Mārdžija Džeroma, narkomāne, kriminālnoziedznieka sieva un Skida Monro draudzene.

Atmetis ar roku, seržants Pepers pārtrauca viņa pārdomas.

—   Matevankī! — viņš kliedza. Bet mazajai salai pa kreisi jābūt Mārlinkī.

Saule pie apvāršņa uz mirkli parādījās no mākoņiem. Šeins pamāja. Pieliecies pie policista, viņš sauca:

—   Kur visērtāk nosēdināt šo grabažu?

Pepers pasmīnēja.

—   Kur gribat.

—    Nesamazini ātrumu. Ja ieraudzīsim viņu kuteri, lidosim pāri, lai nepiesaistītu uzmanību. Es gribētu nosēsties nepamanīts.

Seržants pamāja un visu uzmanību pievērsa lidmašīnai. Mārlinkī ātri izauga acu priekšā. Tā bija maza klinšaina saliņa, kādas divas jūdzes gara un pusjūdzi plata. Gandrīz vidū atradās lagūna, kuras krastā stāvēja vienīgā māja uz salas. Pie koka mola šūpojās metrus deviņus garš kuteris.

—   Nesamazini augstumu, — Šeins sauca. Mēs apgriezīsimies un nemanīti nosēdīsimies otrā pusē. Vējš pūš no dienvidrietumiem, tā kā mēs varēsim nosēsties pusotru jūdzi no krasta un klusām nok|ūt līdz lagūnai.

—   Dari, kā uzskati par vajadzīgu. Mums jānosēžas, līdz iestājas tumsā, — Šeins teica.

Pepers pamāja un sāka lēnām griezt lidmašīnu pa kreisi.

Saule atkal iegrima mākoņos. Viņi atgriezās uz trīs jūdzes attālo salu. Seržants klusām nosēdināja lidmašīnu uz ūdens. Motors nedarbojās skaļāk kā automobilim. Orientējoties pēc mājas ugunīm, viņi viegli aizpeldēja līdz lagūnai.

—   Ja jūs man palīdzēsiet, mēs varēsim izvilkt to krastā un piesiet pie klints, — teica policists.

Viņi bez piepūles hidroplānu izvilka smiltīs un nostiprināja.

—   Šie cilvēki mani pazīst, — teica Šeins. — Es domāju, ka, kamēr slepkava nesapratīs, kas par lietu, viss būs kārtībā. Tev jāstāv tā, lai viņi visu laiku atrastos tavā redzeslaukā.

Viņi iegāja bez pieklauvēšanas.

Spuldze, kas nokarājās no vidējās sijas, apgaismoja garu viesistabu. Tajā apkārt galdam bija novietoti spilgti paklājiņi un ērti krēsli, kuros, par kaut ko draudzīgi diskutējot, sēdēja trīs vīri ar glāzēm rokās.

Tiklidz Šeins ar Peperu ienāca istabā, saruna pārtrūka. Deivlins, no dusmām piesarcis, pielēca kājās:

—   Šein! Vispirms jūs mani apmānījāt, bet tagad vēl arī izsekojat!

Detektīva žakete bija atpogāta, un aiz jostas varēja redzēt revolvera

rokturi. Viņš atbildēja ar neko neizsakošu sejas izteiksmi:

—   Jā, es sekoju jums, Deivlin, uz Mārlinkī, taču es neesmu jūs mānījis. Jūs visi esat arestēti. Deivlin, jūs zināt apvainojumu, kas pret jums ir izvirzīts. — Viņš palūkojās uz Tompsonu un Morganu: — Par slepkavas slēpšanu sods no viena līdz desmit gadiem.

—   Muļķības, — Tompsons nomurmināja. — Nav bijis nekāda bēgšanas mēģinājuma. Arts gribēja vienkārši nogaidīt, līdz stulbie policisti atradīs īsto slepkavu, un viņš varēs mierīgi atgriezties pilsētā. Mums ar Morganu ne visai patīk, ka jūs mēģināt apvainot mūsu draugu slepkavībā, kuru viņš nav izdarījis.

Paraustījis plecus, Šeins piegāja pie kamīna. Seržants Pepers palika stāvam pie ieejas durvīm.

—   Tāda draudzība ir brīnišķīga lieta, — detektīvs ironiski piezīmēja. — Kāpēc jūs aizbēgāt, Deivlin?

—    Kāpēc es aizbēgu no jūsu dzīvokļa, Šein? — Deivlina seja sašķiebās. — Pēc tam, kad es jums uzticējos, jūs visu izstāstījāt policijai! Cerams, jūs nenoliegsiet, ja es būtu palicis Maiami, es jau sēdētu cietumā.

—   Nē, nenoliegšu, — Šeins atbildēja. — Taču kas jūs informēja?

—   Peinters izpļāpājās Tomijam. Viņš teica, ka jūs esat apsolījis mani izdot, kad pienāks laiks un ka, izliekoties, ka man palīdzat, īstenībā vācat pret mani pierādījumus.

Šeins izbrīnījies palūkojās Tompsonā.

—   Un to jums teica Peinters?

—   Jā, viņš pat lielījās. Kāpēc gan citādi es būtu uzstājis, lai Arts pamet jūsu dzīvokli un brauc šurp?

—   Kā jūs uzzinājāt, ka Arts ir pie manis?

—   Peinters izpļāpājās. Es piezvanīju jums, un Arts pacēla klausuli.

Šeins mierīgi teica:

—   Ja Peinters to stāstīja Tompsonam, viņš ir samelojis, Deivlin.

Maikls paskatījās Morganā.

—   Un ko jūs šeit darāt?

Morgans noslaucīja brilles.

—   Kā jūs uzzinājāt, ka mēs esam šeit? — atbildes vietā viņš uzdeva jautājumu.

—   Jūsu boss pateica.

• — Skaidrs, — Morgans uzlika brilles. — Tad es neatklāšu noslēpumu, teikdams, ka Tompsoņs un Deivlins ieradās pie mistera Māstersa lūgt palīdzību pret policijas vajāšānu. Viņi gribēja ātrāk tikt šurp, un es viņiem palīdzēju.

—    Ārkārtīgi mīļi no jūsu puses, — šeins teica. — Jūs riskējāt ar desmit gadiem brīvības savas labās sirds dēļ? Netēlojiet muļķi, Morgan. Kāpēc jūs esat šeit? Varbūt jūs domājat, ka Deivlins vai Tompsons ir tas, kas šantažēja Lilī Māstersu?

—   Klausieties, — Tompsons sāka, taču Morgans viņu pārtrauca:

—   Šantāža? Misis Māstersa? Es nezinu…

—    Vai tad tas nebija rakstīts viņas vētulē? Jūs taču viņu mīlējāt, Morgan? Lūk, kāpēc jūs slēpāt to vēstuli gan no policijas, gan no Māstersa. Bet varbūt jūs pats viņu šantažējāt?

—   Es viņu nemīlēju un nešantažēju, — Morgans naidīgi atteica.

—   Manuprāt jūs viņu mīlējāt un baidījāties, ka viņa uzrakstījusi savai māsai neilgi pirms nāves. Jūs nevarējāt pieļaut, ka Deivlins satiktos ar Dženetu Braisu un uzzinātu par jums. Tāpēc jūs viņa vietā devāties uz kuģi.

—   Tātad es nebraucu ar „Kārību skaistuli", Šein? — gandrīz nedzirdami vaicāja Arturs Deivlins. — Ja jūs pratīsiet to pierādīt, Šein…

—   Aizverieties! — detektīvs rupji uzbrēca. — Es taču jūs nodevu! Kāpēc neviens nepiedāvā man iedzert? — viņš piebilda.

Sēdošie ar izbrīnu lūkojās uz glāzēm rokās. Tompsons pasmaidīja.

—    Atvainojiet, es esmu neviesmīlīgs saimnieks. Art, jūs ar Morganu jau izdzērāt?

Deivlins ar Morganu iztukšoja glāzes.

—   Kam jūs dodat priekšroku — skotu vai kviešu viskijam? Ar ledu vai ar ūdeni?

—  Kviešu, — Šeins teica un vaicājoši palūkojās Peperā, taču seržants pakratīja galvu.

Detektīvs devās līdzi Tompsonam uz labi iekārtoto virtuvi.

—  Izskatās, ka te jums ir visas ērtības, dakter.

—   Šī māja man ir domāta ārkārtas gadījumiem. Šovasar es pirmo reizi šurp izrāvos. — Tompsons izņēma no ledusskapja paplāti ar ledus gabaliņiem.

—   Man stiprāku, — Šeins palūdza un atgriezās viesistabā.

Deivlins un Morgans saspringti klusēja. Detektīvs piegāja pie Pepera,

kas stāvēja dunas, un kaut ko klusi viņam teica. Policists pamāja, izvilka lukturīti un iegāja vienā no guļamistabām. Šeins atgriezās pie kamīna.

—  Kur jūs bijāt pulksten divpadsmitos, Deivlin? — viņš negaidot vaicāja.

Deivlins nodrebēja.

—  Jūsu dzīvoklī.

—   Tompsons piezvanīja jums pusdivpadsmitos un teica, ka es strādāju pret jums. Vai jūs aizgājāt uzreiz pēc zvana?

—   Es baidījos iziet, — Arturs Deivlins atzinās. — Tomijs uzskatīja, ka, kamēr viņi domā, ka es neko nezinu, man nav ne no kā jābaidās. Tomijs nevarēja aiziet no darba pirms diviem, tāpēc es pametu jūsu dzīvokli pusdivos.

—   Bet jūs to nevarat pierādīt, Šeins aizsmacis piezīmēja. — Un kur jūs bijāt pusdienlaikā, Morgan?

—  Tā nav jūsu darīšana.

Ienāca Tompsons ar paplāti. Ledus gabaliņi patīkami skanēja augstajās glāzēs.

—  Laikā no divpadsmitiem līdz vieniem Maiami tika nogalināta Dženeta Braisa. Viņa atlidoja no Kivestas, saņēmusi no jums radiogrammu, Deivlin, — detektīvs paziņoja. — Es tikai interesējos, vai jums ir alibi.

—  Nē, — Deivlins lēnām piecēlās ar izbiedētu, bālu seju. Puns virs auss kļuva purpursārts.

Rodžers Morgans lēni vaicāja:

—   Dženeta… Braisa? Es jau gaidīju kaut ko tādu. — Viņš pielēca kājās, un viņa rokās pēkšņi parādījās revolveris. — Neķerieties pie sava ieroča, Šein! ,

Detektīvs lēnām skatījās Tompsonā, kas bija neveikli sastindzis ar paplāti rokās.

—    Nu un tagad, kad mēs visi esam tā sadraudzējušies, varbūt jūs pastāstīsiet, dakter, kāpēc jūs esat pieņēmis darbā narkomāni Mārdžiju Džeromu? — Maikls Šeins painteresējās.

—    Ejiet pie velna ar savām muļķībām, Šein! — Morgans aizsmacis iesaucās. — Ja Deivlins nogalināja Dženetu, tātad viņš vainojams arī Lilī nāvē. Es zinu to versiju par amnēziju, kuru viņi ar Tompsonu izdomāja, un negrasos…

Atskanēja šāviens, un Morgana revolveris nokrita uz grīdas. Seržants Pepers klusām iznāca no guļamistabas. Kamēr Morgans muļķīgi lūkojās apkārt, Šeins ātri pacēla viņa revolveri un, viegli pamājis Peperam, iegrūda Morganu krēslā.

—    Lieliski, seržant, — Maikls sacīja un ar izsmieklu paskatījās uz sekretāru. — Lai arī jūs parakstījāt radiogrammu ar Artura Deivlina vārdu, pēc paša Deivlina noslepkavošanas mēs viegli visu atklātu.

Morgans neveikli iesmējās.

—   Tātad viņš pārliecinājis arī jūs? Kāpēc jūs domājat, ka viņš nav vainīgs?

—   Es zinu, ka Dženetu Braisu nenogalināja Deivlins, jo Deivlins nenosūtīja radiogrammu. Tā tika no Maiami nosūtīta desmitos trīsdesmit, bet es tajā laikā runāju ar viņu pa telefonu. Piedevām es noskaidroju, ka no mana dzīvokļa neviens nav zvanījis. — Šeins griezās pie ārsta: — Nolieciet paplāti uz kamīna.

Tompsons it kā atjēdzās no sastinguma, nolika paplāti un paņēma glāzi.

—   Jūs kaut ko jautājāt Tomijam par Mārdžiju Džeromu? — Deivlins vaicāja.

—   Es jautāju, kāpēc viņš pieņēmis viņu darbā ar mis Dortas vārdu.

—    Vai tad tas ir noziegums — dot iespēju meitenei laboties? — Tompsons ar baudu iedzēra.

—   Tas nav noziegums, — Maikls piekrita. — Tomēr jums ir jāpiekrīt, ka tas ir aizdomīgi. Jo viņa taču bija Skida Monro mīļākā, bet pēdējās divas nedēļas pie viņas dzīvoja Arturs Deivlins.

—    Mārdža? — Deivlins nočukstēja. — Tomij, vai tā ir tava medmāsa?

—  Vai tad jūs šodien viņu neredzējāt pie ārsta? detektīvs brīnījās.

—   Es… es neiegāju pie Tompsona. Mēs satikāmies Bērta Māstersa kantorī.

—   Iedodiet man glāzi, — palūdza Morgans.

—   Mirklīti, — Šeins teica. Tagad mēs visi iedzersim. — Viņš palūkojās seržantā Peperā, kurš tikko bija iznācis no guļamistabas. — Vai kaut ko atradi?

—   Domāju, ka tieši to, kas jums vajadzīgs, — seržants pastiepa detektīvam salocītu avīzi.

Istabā iestājās saspringts klusums.

Nolamājies Morgans piecēlās un paņēma no paplātes vienu no trim atlikušajām glāzēm. Kad viņš pielika glāzi pie lūpām, Šeins iesaucās:

—   Apstājieties, nedzeriet!

Morgana roka no pārbīļa nodrebēja. Glāze nokrita uz grīdas un saplīsa. Piesitis ar avīzi gurnam, detektīvs drūmi piezīmēja:

—   Gribētos dakterim Tompsonam piedāvāt vienu no atlikušajām glāzēm. Nu kā, dakter?

—   Man jau ir, — Tompsons pacēla savu glāzi.

—    Manuprāt šīs divas ir sevišķi labas, — detektīvs pasmaidīja un vienu pasniedza Tompsonam. — Bet es labprāt iedzeršu no jūsu.

—   Lūdzu, — Tompsons pasniedza savu pustukšo glāzi Šeinam. Paņēmis pilno glāzi no detektīva rokām, Tompsons to it kā nejauši nometa uz grīdas.

Maikls Šeins pamāja.

—    Tā es arī domāju. Man nevajadzēja šo papildpierādījumu, taču jūsu tīšā neveiklība vēlreiz apliecina manu versiju. Jūs esat paņēmis līdzi tik daudz indes, ka varētu noindēt kādus desmit cilvēkus, vai ne, dakter? Jūs gribējāt ar vienu rāvienu tikt vaļā no mums trim, bet pēc tam izrēķināties ar Pcperu.

—   Indi? — Tompsons iesmējās. — Ja jūs man iedosiet to glāzi…

—    Nē, — Šeins viņam aizsedza ceļu uz kamīnu. Tā noderēs analīzēm. Jūs lieliski nojaucāt pēdas, dakter. Šeins attina Pepera atnesto avīzi. — Atgriezies no Havannas, jūs pavadījāt šeit laiku, ataudzēdams ūsas. Jums nācās tās noskūt, lai varētu uzdoties par Arturu Deivlinu uz „Kārību skaistules" klāja.

—   Jūs esat prātu zaudējis, — Tompsons sašuta. — Klausieties, man bija tik saspringts darbs, ka es nevarēju izrauties no Maiami pat uz nedēļas nogali.

—   Jā, jūs man to tikko teicāt virtuvē. Viena no dīvainākajām lietām manā izmeklēšanā bija rīta kratīšana jūsu kabinetā, pēc kuras visi ieraksti par pēdējām divām nedēļām bija pazuduši. Es nodomāju, ka varbūt nemaz nebija nekādu ierakstu par pirmo nedēļu, kamēr „Kārību skaistule" peldēja no Maiami uz Havannu. Varbūt jūs nolēmāt iznīcināt ierakstus gadījumam, ja policija pievērsīs uzmanību tam, ka jūs nebijāt uz vietas?

—   Pilnīgs absurds. Es taču jau paskaidroju, ka tas bija viltus izsaukums.

—    Jā, — Šeins pieklājīgi teica. — Jūs veikli paskaidrojāt milzīgi daudz lietu. Bet kā jūs izskaidrosiet šo te? — Viņš parādīja avīzi. ,,La Prense", 12. jūlija numurs. Diena, kad kuģis ieradās Havannā, diena, kad pasažieris Arturs Deivlins pazuda no „Kārību skaistules" klāja. Varbūt jūs mēģināsiet paskaidrot, kā tā nonākusi jūsu guļamistabā?

—  Jūs… jūs to man piespēlējāt! — Tompsons eksplodēja. — Tas neko nenozīmē, to varēja tur tīšam nolikt.

—   Tieši tāpat kā jūsu cepuri istabā, kur nogalināja Skidu Monro? Pēc Mārdžijas Džeromas norādījuma viņš ieradās tur, lai no jums nopirktu narkotiku partiju par desmit tūkstošiem. Mēs pārbaudījām jūsu asinsgrupu — tā sakrīt ar sviedru analīzi uz tās cepures. Un neaizmirstiet, ka Palmlīvzavēnijas naktsmītnes saimnieks jūs redzēja, kad jūs meklējāt Skidu Monro. Ja mēs noskūsim jums ūsas un noņemsim brilles, „Kārību skaistules" stjuarts jūs uzreiz pazīs…

Strauji pielecis kājās, Tompsons metās pie kamīna, mēģinot paķert pēdējo glāzi, taču seržants Pepers bija gatavībā un paspēja apturēt noziedznieku. Kad Tompsonam uzlika rokudzelžus, detektīvs griezās pie Dcivlina un Morgana.

—   Nezinu, kā jūs, bet es tomēr gatavojos izdzert vienu no ledusskapī esošajām pudelēm.

Viņi klusējot sekoja Šeinam uz virtuvi.

19. nodaļa divas zaudētas nedēļas

—    Man neizdevās neko vairāk izspiest no Tompsona, — Šeins nākamajā rītā teica Villijam Džentri. — Rodžers Morgans visu izstāstīja, taču viņš daudz ko nezina. Ceru, ka jums izdosies uzzināt no Mārdžijas Džeromas pietiekami, lai ārstu varētu apsūdzēt kaut vai Skida slepkavībā, lai tādējādi nomierinātu Deivlinu, — Maikls piebilda, uzsmaidīdams blakus sēdošajam Arturam.

—   Kas notika pēc tā vakara? — Deivlins nervozi vaicāja. — Kā es kļuvu par Mārdžas viru?

—   Mēs noskaidrojām to vēlu vakarā, — Džentri atbildēja. — Maikl, pastāsti vispirma par Morganu. Mārdžija nezina, kāpēc Tompsons uz „Kārību skaistules" uzdevās par Arturu Deivlinu.

—    Morgans atzinās, ka ir iznīcinājis vēstuli, ko bija atstājusi Liii Māstersa. Viņš noliedz, ka ir mīlējis viņu, viņi vienkārši esot bijuši draugi. Vēstulē Lilī atzinusies, ka ir narkomāne un ka cilvēks, kas piegādā viņai narkotikas, regulāri izspiež no viņas naudu, šantažē viņu. Vārdu viņa nebija minējusi.

—   Kāpēc Morgans iznīcināja vēstuli?

—   Viņš rīkojās impulsīvi divu iemeslu pēc. Pirmkārt, lai neviens neuzzinātu pašnāvības motīvus, otrkārt, lai aizdomas kristu uz viņas viru. Atcerieties, durvis uz Māstersa istabu bija aizslēgtas no iekšpuses. Morgans atzinās, ka tad, ja Māsterss būtu negaidot parādījies, viņš tās atslēgtu.

—   Kāpēc viņam vajadzēja mest aizdomas uz Māstersu?

—    Viņš jau sen neieredzēja savu bosu, — Šeias paraustīja plecus. — Manuprāt, Morgans mīlēja Lilī, lai gan viņa to pat nenojauta. Kad viņš jauno sievieti atrada mirušu, ar viņu droši vien kaut kas notika un… — Šeins paplēta rokas.

—   Narkotikas piegādāja misters Tompsons?

—   Viņš pieradināja viņu pie 1ām, kad ārstēja. Māsterss kaut ko nojauta un piespieda sievu griezties pie cita ārsta, taču Tompsons turpināja Lilī piegādāt narkotikas. Viņš pieprasīja arvien vairāk naudas, un galu galā viņa izdarīja pašnāvību.

—  Tompsons jutās drošībā, — Dcivlins iejaucās, kamēr es tajās viesībās neizstāstīju, ka gatavojos tikties ar Lilī Māstersas māsu uz „Kārību skaistules". Tomijs nezināja, kas bija rakstīts vēstulē, ko Lilī nosūtīja māsai neilgi pirms nāves, taču acīmredzot baidījās, ka es visu sapratīšu.

—  Tāpēc Tompsonam steidzami vajadzēja darboties, lai Deivlins netiktu uz kuģa, — Šeins turpināja. — Tompsons pagaidām nav izstāstījis, kā viņam izdevās apdullināt Deivlinu, nokļūt uz kuģa un nogalināt Skidu.

—   To izstāstīja Mārdža, — Bils Džentri sparīgi pūta smirdīgās cigaretes dūmus. — Neraugoties uz viņas pagātni, Tompsons pieņēma Mārdžiju darbā. Viņš sāka dot viņai nelielas devas, teikdams, ka tas ir nekaitīgi, un viņa drīz vien atgriezās pie bijušā. Domāju, ka ārstam nenācās viņu ilgi pierunāt. Būtība ir tāda, ka drīz vien viņš varēja darīt ar viņu visu, ko gribēja. Mārdžija apgalvo, ka vēl pirms pāris nedēļām Tompsons pat nenojauta par Skida Monro eksistenci, tikai zināja, ka viņas vīrs ir notiesāts, tāpēc dakteris uzskatīja, ka viņai ir saglabājušies sakari ar noziedznieku pasauli. Katrā ziņā tajā vakarā ap desmitiem viņš piezvanīja viņai, lika atrast piemērotu kandidatūru. Vajadzēja aizbraukt pie Māstersa, savākt Deivlinu un līdz pusnaktij viņu nogalināt, bet drēbes un dokumentus piegādāt Tompsonam. Apsolījis piecus simtus, ārsts piedraudēja, ka, ja Mārdža atteiksies, viņš apvainos viņu narkotiku zādzībā. Ņemot vērā viņas pagātni, tie nebija tukši draudi, un man šķiet, ka Mārdža ātri vien piekrita. Šajā laikā pie viņas atradās Skids Monro, kurš no pieciem simtiem neatteicās. Taču, Tompsonam par nelaimi, Monro nebija slepkava. Ar to arī viss sākās. Skids un Mārdža piebrauca pie Māstersa mājas, un Tompsons nepamanīti iesēdināja jūs, Deivlin, mašīnā. Skids iesita ar steku, — turpināja Bils, vērsdamies pie Dcivlina. — Viņš atveda jūs uz „Aragon House", izģērba. Skids aizveda jūsu dokumentus un apģērbu Tompsonam, saņemot par to piecus simtus. Būdams pilnīgi pārliecināts, ka jūs esat miris, Tompsons ar jūsu dokumentiem devās uz „Kārību skaistuli".

—   Bet nākamajā dienā viņš katram gadījumam jūsu vārdā atsūtīja sev radiogrammu, — Šeins piezīmēja.

—  Tad jau iznāk, ka Skida sitiens izraisīja divu nedēļu ilgu atmiņas zudumu? — Deivlins lēnām vaicāja.

Džentri iesmējās.

—   Mārdžija atzinās, ka pēc pāris stundām jūs esot pamodies bez mazākās sajēgas, kas jūs tāds esat. Viņa pietiekami daudz orientējas medicīnā, lai saprastu, ka tā ir amnēzija. Mārdžija sāka jūs mierināt, nosaucot par savu vīru, tad ievilka savā gultā. Tas bija dabiski vīrietim, tā kā tur nav ko kautrēties, — viņš piebilda.

Arturs Deivlins nosarka no samulsuma:

—   Bet es domāju… es uzskatīju, ka mēs gulējām dažādās istabās, — viņš nomurmināja. — Vakar no rīta Mārdžija kaut ko tādu teica, runājot par dīvānu.

—   Tā tas arī bija, — Šeins viņam nopietni apliecināja. — Es uzzināju to no kaimiņienes, kura jūs apciemoja pa dienu, kamēr Mārdžija bija darbā. Turpini, Bil.

—   Visu nākamo nedēļu viņa iekārtoja doktora Tompsona pacientus pie citiem ārstiem, līdz tas atgriezās. Viņš atzinās, ka no Havannas aizlidojis uz Mārlinkī, kur ataudzējis noskūtās ūsas.

Tad Mārdžija sāka viņu šantažēt. Viņa piedraudēja visu izstāstīt, ja ārsts nepārdos visu narkotiku partiju Skidam un tikai par tūkstoš dolāriem.

—   Bet paciņā bija desmit tūkstoši, — Šeins protestēja.

—    Mārdžija nav dumja, Džentri paskaidroja. Man liekas, ka viņai vairāk patika Deivlins, bet Skids jau bija apnicis. Viņa teica, ka sūtījusi Deivlinu uz Palmlīvzavēniju nevis noslepkavot, bet vienkārši paņemt no Skida naudu, kuru tas jau bija savācis no saviem klientiem lielas narkotiku partijas iegādei. Izrādījās, ka tur bija desmit tūkstoši. Taču kaut kas nenostrādāja. Ja Tompsons neizstāstīs, mēs varam tā arī neuzzināt, kas tur notika. Mārdžijas plāns bija vienkāršs — Deivlinam bija jāierodas pirms Tompsona, jāpaņem nauda un jādodas projām. — Džentri apklusa, un istabā iestājās klusums.

—  Man visu laiku šķita, ka istabā vajadzēja būt vēl trešajam, — teica Šeins. To apliecina portjē, kā arī cepure. Atceraties, Deivlin? Mārdžija vaicāja, kāpēc jūs uzreiz nedevāties uz numuru. Tātad jūs zinājāt istabas numuru, bet Tompsons — nē. Un viņam nācās vaicāt par Džordžu Mūru lejā. Kad viņš kāpa augšā, portjē redzēja viņa muguru. Vēlāk viņš ieraudzīja jau jūs, kad nācāt lejā ar cepuri galvā, un saskatīja jūsu seju.

Džentri iesmējās.

—   Cepure. Es tā arī nesapratu, kāpēc no apģērba, kas bija mugurā Deivlinam, tu tik lielu uzmanību pievērsi cepurei.

—   Tāpēc, ka viņš nekad nenēsāja cepuri, viņam pat nebija nevienas galvassegas. Es ne pārāk daudz sajēdzu no medicīnas, taču esmu pārliecināts, ka tāds pieradums saglabājas uz mūžu. Tāpat man likās dīvaini, ka tas trešais, nogalinājis Skidu, atstāja dzīvu Deivlinu ar desmit tūkstošiem kabatā.

—    Bet Tomijs domāja, ka tur ir tikai tūkstotis, — Arturs Deivlins iejaucās. — Viņš droši vien nesāka naudu pārskaitīt, bet vienkārši iebāza man kabatā, domādams, ka mani uzskatīs par Skida Monro slepkavu. Turklāt mēs patiešām bijām labi draugi, — viņš domīgi teica. — Man liekas, Tomijs nožēloja to, ko viņam nācās darīt.

—   Droši vien viņiem abiem jūsu ierašanās tovakar bija trieciens, — Šeins teica. — Vai Skids zināja, ka Deivlins ir dzīvs? — viņš vaicāja Džentri.

—    Mārdžija teica, ka zinājis. Nākamajā rītā viņa tam sameloja, ka apģērbusi Deivlinu vecajās vīra drēbēs un pametusi bez samaņas uz ielas.

—    Nesaprotu, kā vienkāršs sitiens pa galvu varēja izraisīt tādas sekas? Kad vakar naktī es atjēdzos, biju pārliecināts, ka tās ir spēcīgas paģiras un jūras slimība.

Šeins pasmīnēja.

—    Manuprāt, Mārdžija padzirdīja Džo Džeromu ar džinu, kuram piejauca kaut ko no saviem krājumiem, pirms aizsūtīja viņu pie Skida.

—   Jums arī tagad nav sevišķi labs izskats, — Džentri piezīmēja.

—   Tātad Tompsons kļuva vai traks, ieraugot jūs ar Skidu istabā, — Šeins prātoja. — Viņš droši vien nodomāja, ka Monro atstājis Deivlinu dzīvu kā liecinieku. Pēc tam, acīmredzot kautiņa laikā, ārsts ar jūsu steku ielauza viņam galvaskausu.

—    Kad mēs Tompsonu piespiedīsim pie sienas, — Džentri pārliecināts teica, — viņš mums visu izstāstīs.

—   Un kas būs ar Mārdžiju Džeromu? — Deivlins vaicāja.

Džentri paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

—   Es nezinu, kādu pret viņu izvirzīs apsūdzību. Ja gribat, varat apsūdzēt viņu nolaupīšanā vai…

—   Nē, nē, — Deivlins steidzīgi atteica. — Es nevēlos viņu vairs redzēt.

—   Nav izskaidrota vēl viena lieta, — detektīvs teica. — Kāpēc viņa vakar tik agri ieradās darbā, apsteidzot tevi un Peinteru.

—   Iesitis tev, Maikl, kad tu pārsteidzi viņu, pārmeklējot pašam savu māju, Tompsons piezvanīja Mārdžai un pavēlēja nekavējoties ierasties. Doktors negribēja, lai visam pārējam pievienotos vēl privātdetektīva nāve. Tāpēc arī viņš izsauca Mārdžiju, lai viņa tevi pārsien.

Arturs lēnām piecēlās.

—    Visskumjākais visā šajā lietā bija Dženetas slepkavība. Maikls Šeins līdzjūtīgi uzsita Deivlinam pa plecu un teica:

—   Tagad jums nepieciešams labi izgulēties.

K. Brauns. DONOVANA ZVAIGZŅU STUNDA

.

1

Es stāvēju pie loga un raudzījos lēni krītošajās sniegpārslās, kad pie manis ienāca Mendija, slaida gaišmataina meitene, tērpusies bikini ar vajadzīgajā vietā izšūtu uzrakstu: „Te gaida ar mīlestību!" Šodien viņa bija krietnā dūšā, bet tādos gadījumos viņas intelektuālais līmenis tikko sasniedza astoņdesmit procentus. So sievietēm piedodamo trūkumu Mendija viegli kompensēja ar saviem fiziskajiem dotumiem: viņai bija tīkami apaļīgas vidēja lieluma krūtis ar stingriem zirnīšiem galiņos, skaistas slaidas kājas un lielas tumšas acis.

—    Pol, — viņa mani uzrunāja, — es dzirdēju, ka tevi uzskatot par vienu no bagātākajiem cilvēkiem uz zemes. Vai tā ir taisnība?

—   Es baidos, ka tikmēr, kamēr tu runāji, esmu palaidis sev garām pāris naftas biznesa karaļus, — es norūpējies atbildēju.

—   Nieki, — Mendija dūdoja, — mana mīlestība pret tevi nav salīdzināma ar mīlestību pret tavu bagātību.

—   Tas man nekad nav devis mieru, — es sacīju. — Tiklīdz kāda meitene mani bildina, es sev vaicāju, par ko viņa mani iemīlējusi.

—    Es cerēju, ka tu mani bildināsi. Tad es tevi varētu aizvilkt uz tiesu par solījuma laušanu. *

Tā laikam bija viena no tām veiksmīgajām dienām, kad viņas intelekts bija pelnījis augstāku novērtējumu.

Atkal snieg, — viņa sacīja tādā tonī, it kā būtu izdarījusi lielu atklājumu. — Palaid, es arī gribu paskatīties.

Mendija iespraucās starp mani un logu. Istabā bija silti, tāpēc viņa nebaidījās nosalt. Manas rokas automātiski slīdēja pa viņas pleciem un apstājās uz krūtīm. Es kutināju viņas krūšu galiņus, līdz tie piebrieda un kļuva stingri. Viņa izlieca ķermeni un spēcīgi ar gūžām piespiedās man klāt.

o-v

—   Es esmu sniega karaliene, — viņa sapņaini sacīja, — bet tu — sniega karalis. Uztaisīsim mazu sniega princīti, kamēr vēl nav ieradušies tavi padotie.

—   Ak, Dievs, kas gan tev ienācis prātā? — es apspiesti vaicāju.

—   Mēs tikai izliksimies, ka gribam mazu princi. Es vienalga jau esmu iedzērusi tableti, un arī tu neesi no tiem, kas sapņo kļūt par ģimenes tēvu, vai ne?

—   Protams, — es piekritu un aizliku pirkstus aiz bikini gumijas.

Bet tad es izdzirdu, ka atvērās durvis, un kāds ienāca istabā. Mendija

atgrūda mani un atbēga no loga. Viņa izskatījās vīlusies un neapmierināta.

—   Atkal tas nolādētais koknejietis! — No niknuma viņai samežģījās mēle. — Tas tik staigā lūrēdams.

Viņa skriešus devās uz guļamistabas pusi, ritmiski gorīdama gūžas, kas mani vienmēr uzbudināja.

Tas bija mans vietnieks Hikss, kas atsevišķos gadījumos pildīja arī sulaiņa pienākumus. Ar savu parasto smaidu sejā viņš skatījās nopakaļ aizbēgošajai .sniega karalienei", un klusēdams sajūsminājās par viņas panisko bēgšanu.

Patiesībā Hikss nemaz nesmaidīja, viņš reti atļāvās tādu greznību. Smaida iespaidu radīja iezilganā rēta viņa sejā, kas stiepās no mutes kaktiņa līdz auss apakšdaļai — atmiņa no tiem laikiem, kad viņš bija leģionārs Kongo. Parasti viņš runāja Londonas kokneja žargonā, lai gan reizēm, it īpaši bīstamās situācijās (bet mēs abi ne vienreiz vien dabījām redzēt velnu), viegli pārgāja uz literāro angļu valodu.

—   Ja jūs gribat mīlēties tieši viesistabā, tad brīdiniet mani, kolēģi, iepriekš, — viņš beidzot sacīja. — Šiem gadījumiem es jums izgatavošu plāksnīti, uz kuras būs rakstīts: „Uzmanību! Netraucēt! Noris mīlas process!"

—   Varējāt jau arī pieklauvēt, — es noburkšķēju.

—    Lai te izraisītos panika? — viņš pašūpoja galvu. — Nē, kolēģi, labāk uzkariet uz durvju kliņķa plāksnīti, kad jūs pārņem mīlestības kaisle. — Hikss sāka sēkt un pārmetoši piebilda: — Bet tā jūs pārņem vienā laidā!

—   Ko jūs uzzinājāt par Maklarenu? — es viņu pārtraucu.

—   Neko daudz, — viņš atbildēja. — Viņu neviens nepazīst, vismaz neviens no tiem, ar kuriem es sastapos.

—   Bet ja nu viņš Londonā ir nesen, un turklāt nemaz nav anglis? — Es paskatījos pulkstenī. — Starp citu, nenodarbosimies ar zīlēšanu. Pēc stundas viņš būs kāt, un mēs uzzināsim, kas viņam vajadzīgs.

—   Droši vien runa būs par kādu jaunu jūsu krusta gājienu, — Hikss sacīja. — Neļaujiet, kolēģi, ievilkt sevi avantūrā.

—   Kāpēc ne komercdarījumā?

—    Ar jums? — Hikss atkal sāka sēkt. — Visi zina, ka tikai jūsu vecais bija uz to spējīgs. Viņa ģeniālie izgudrojumi arī deva jums bagātību. Nē, — viņš stingri pakratīja galvu, — kad Polam Donovanam piedāvā darījumu, tad tas nozīmē, ka te kaut kas nav tīrs. Varu derēt.

—    Var jau būt, ka jums taisnība, taču bez darīšanām man ir garlaicīgi, — es teicu.

—   Tur jau ir tas suns aprakts! — viņš izteiksmīgi izvalbīja acis. — Tāpēc jau arī jūs mūžīgi no vilka bēgat un uz lāci krītat.

—   Nesāciet nu atkal visu no jauna, — es palūdzu.

—   Jūs, kolēģi, esat gluži kā radīts nelaimes gadījumiem, — viņš turpināja čērkstošā balsī, — tikai negribat pats sev atzīties.

—   No jūsu pārmetumiem man sāk slāpt, — es neizturēju.

—   Arī es labprāt iedzertu, — viņš atteica. — Kad atnāks Maklarens, man droši vien atkal vajadzēs spēlēt pārvaldnieka lomu?

—   Galu galā par to arī jums maksā — es teicu.

Hikss piegāja pie bāra un sāka gatavot dzērienus, bet es devos uz guļamistabu. Mendija gulēja gultā, iespiedusi seju spilvenā.

—   Ienīstu šo nolādēto valsti, — viņa nomāktā balsī sacīja, — un šos koknejiešus, kas mūžīgi traucē! Vai mēs drīz brauksim atpakaļ uz Štatiem?

—   Kad mēs Menhetenā iepazināmies, — es atgādināju, — tu apgalvoji, ka ļoti gribi paskatīties Eiropu.

—   Tagad esmu to saskatījusies un sapratusi, ka man ļoti gribas tikt mājās, Pol.

—   Es varu rīt tevi iesēdināt lidmašīnā.

Viņa apgriezās uz muguras un pārmetoši paskatījās manī.

—    Tu tā dari ar visām meitenēm? Nomet tās malā kā savu laiku nokalpojušu vibratoru?

Lai gan jautrībai brīdis nebija visai piemērots, es neizturēju un sāku pilnā kaklā smieties. Mendijas seja kļuva purpursārta. Viņa iespiedzās, pielēca kājās un ar ceļgalu man tā iebelza starp kājām, ka es neviļus iekliedzos un iedevu pļauku pa ausi. Viņa atkal iekrita gultā, bet tūdaļ no jauna mēģināja piecelties. Es sapratu, ka ja vien gribu pilnā kārtībā saglabāt savus svarīgākos locekļus, tad vislabākais ir aizvākties, un ātri izmetos no guļamistabas.

—   Es jau gribēju izdzert arī jūsu porciju, ieraudzījis mani, Hikss sacīja. — Izdzirdu tos kaislīgos kliedzienus un nolēmu, ka esat mainījis savus nodomus.

Es paņēmu glāzi un pieliku pie lūpām. Tā kā prātā neienāca nekāda pienācīga atbilde, es lepni noklusēju. Iestājās klusums, ko pēkšņi pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

—   Velns ar ārā, kas tas varētu būt? — Hikss brīnījās.

—   Neesmu gaišreģis, taču visdrīzāk tas būs Maklarens.

—   Tik agri?

—   Kāpēc gan ne? Es brīdināju Finčliju, lai viņš tūdaļ sūta to šurp.

Hikss pieglauda matus, noskurinājās un devās uz durvīm. Manos

greznajos apartamentos ir liela priekštelpa. Tā kā viesnīca pieder man, es uzskatu, ka viesiem pirmām kārtām jāizjūt komforts.

Nepaspēju vēl iedzert kārtējo kokteiļa malku, kad ar ārkārtīgi izbrīnītu izteiksmi sejā parādījās Hikss. Abās pusēs viņam bija divi cilvēki, bet trešais burtiski mina viņam uz papēžiem. Abiem vīriešiem rokās bija pistoles, un nebija grūti saprast, ka tāda paša spēļlietiņa bija pielikta Hiksam pie muguras.

—   Neiedomājieties darīt muļķības, Donovan! — sacīja tas, kas atradās kreisajā pusē. — Pārmeklē citas istabas, Čārlij! — viņš pavēlēja savam pāriniekam.

—   Jūs esat Maklarens? — es neizpratnē vaicāju, taču atbildi nesaņēmu.

Cilvēks, kas stāvēja labajā pusē, uzmanīgi apgāja man apkārt un devās uz guļamistabu. Pēc kāda brīža no turienes atskanēja griezīgs sievietes kliedziens, tad dobjš klaudziens un iestājās klusums.

—   Čārlijam raksturs kā balodītim, bet kad sievietes sāk spiegt, viņš ātri zaudē pašsavaldīšanos, — tas pats puisis nevērīgi izmeta. — Tas attiecas arī uz jums, Donovan! — viņš salti paskatījās uz mani. — Ja jūs pildīsiet mūsu norādījumus, apsolu, ka ar jums nekas nenotiks. Tagad jūs savāksiet savas mantiņas čemodānā un brauksiet mums līdzi.

—   Bet viņš? — es pamāju uz Hiksa pusi.

-ļ Viņš? — bandīts iesmējās un asi iesita ar pistoles spalu Hiksam pa galvu. Bezjēdzīgi izvalbījis acis, viņš nogāzās uz grīdas. — Nevelciet garumā, Donovan! Ejiet pēc mantām!

Durvis uz guļamistabu bija pavērtas, un kad es tajā iegāju, bandīts mazliet atpalika no manis. Man pietika laika konstatēt, ka „labais Cārlijs" guļ izstiepies uz paklāja, un no rētas virs viņa labās auss sūcās asinis. Nākamajā brīdī es izdzirdu dobju sitienu aiz sevis, un kaut kas man uzgāzās virsū. Es sagrīļojos, taču noturēju līdzsvaru un ātri atskatījos. Cilvēks ar pistoli gulēja pie manām kājām. Es pieliecos un izrāvu viņam no rokas pistoli, bet kad iztaisnojos, redzēju, ka Mendija grib man kaut ko teikt. Ar vienu lēcienu es biju pie viņas un aizspiedu ar plaukstu viņas muti. Viņa izbijusies klusēja.

Es kādreiz viņai biju uzdāvinājis matu suku ar masīvu sudraba rokturi, kā arī diezgan pasmagu spoguli sudraba ierāmējumā. To viņa arī turēja tagad rokā. Viņai bija visai reprezentabls izskats — nosmērējusies asinīm, un vienā vietā pat varēja redzēt pielipušus matus.

—   Kas te īsti noticis? — es čukstus viņai vaicāju.

—   Tas tur ienāca, kad es sēdēju pie tualetes galdiņa. — Viņa norādīja uz Čārlija nedzīvo ķermeni un sašutusi piebilda: — Viņam pietika nekaunības pakutināt man dibenu ar pistoles stobru. Es paķēru spoguli un iegāzu viņam pa galvu.

—   Un tālāk?

—   E> tūlīt sapratu, ka kaut kas te nav kārtībā, Pol, jo es taču viņu galīgi nepazinu. Es pieskrēju pie durvīm un ieklausījos, bet kad tev pavēlēja iet uz guļamistabu un savākt mantiņas, es paslēpos šajā nišā.

—   Grandiozi! — es nočukstēju.

—   Bet kāpēc mēs sačukstamies?

—   Tāpēc, ka viesistabā mūs gaida vēl viens no šīs bandas.

—   Un ko mēs ar viņu darīsim, Pol, dārgais?

Viņas seja bija ieguvusi tādu kā zaļganu nokrāsu.

Es jau vairs nešaubījos, ka mans konvojnieks šajā trijotnē bija galvenais. Tāpēc es viņu piecēlu no grīdas, pieliku pie deniņiem pistoli un,

stumjot sev pa priekšu, virzījos uz viesistabas pusi. Cilvēks, kas tur bija palicis, jau sāka nervozēt, bet kad ieraudzīja mani, galīgi apstulba.

—    Nomet ieroci! — es pavēlēju. — Pretējā gadījumā es šitb nošaušu!

Viņam krampjaini raustījās seja. Pistole izkrita viņam no rok&s. Es nolaidu bosu uz grīdas un pacēlu pistoli.

—   Ejiet uz guļamistabu un gaidiet tur! — es pavēlēju. — Un šito paņemiet līdzi!

Viņš pacēla savu biedru un stiepa viņu uz guļamistabas pusi. Es skaļi pasaucu Mendiju, steidzinādams viņu, un viņa sastapās ar šo pārīti durvīs. Tāpat kā iepriekš, viņa bija ģērbusies tikai bikini, un cilvēks, kas stiepa savu šefu, viņu ieraudzījis, sajūsmā iestenējās. Es varēju viegli saprast viņa jūtas.

—   Pol, dārgais, — Mcndija sacīja, — tu atkal izturējies kā varonis!

Tad viņa ieraudzīja uz grīdas guļošo Hiksu.

—   Kas ar šo kokniju noticis? No bailēm zaudēja samaņu?

—   Dabūja ar pistoles spalu pa galvu, — es paskaidroju. — Paskaties, varbūt vari viņam kaut kā palīdzēt.

—   Pašreizējā stāvoklī viņš nespēs novērtēt manu palīdzību, — viņa atbildēja, — bet es tikai vienu lietu daru labi.

—   Tādā gadījumā atnes aukstu ūdeni un dvieli.

Viņa ar nožēlu paskatījās manī, tomēr devās uz vannas istabu.

Šajā brīdī Hikss skaļi ievaidējās. Kad Mendija atgriezās, viņš jau sēdēja uz grīdas. Viņa notupās tam blakus un, samērcējusi dvieli aukstajā ūdenī, pielika to viņam pie deniņiem. Hikss neapmierināti ierūcās un atgrūda viņu.

Tad viņš pacēla mazgājamo bļodu un izgāza tās saturu uz Mendijas galvas. Ūdens straumēm plūda pa viņas ķermeni. Viņa spalgi iespiedzās un pielēca kājās.

—   Nu, redzi? — viņa izsaucās. — Es vienmēr teicu, ka tas nav cilvēks, bet briesmonis! Viņam grib palīdzēt, bet viņš tūlīt palaiž rokas!

—    Varbūt tu noslaucīsies un kaut ko uzvilksi mugurā? — es ierosināju.

—   Tu taču aizsūtīji to puisi uz guļamistabu.

—   Tādā gadījumā paņem drēbes un ej uz vannas istabu.

Viņa paraustīja plecus un iegāja guļamistabā.

„Vakars sācies ne visai jautri," es nodomāju. Hikss paskatījās uz mani un vaicāja, kas te noticis. Kad es beidzu viņam visu paskaidrot, viņš jau bija piecēlies kājās.

—   Kas noticis ar Finčliju? — viņš vaicāja. — Viņam taču jānodrošina mūsu drošība.

Jautājums bija pilnīgi likumsakarīgs. Ar visiem šiem notikumiem biju pilnīgi aizmirsis par mūsu administratoru Finčliju. Kādreiz viņš bija vadījis vienu no lielākajiem spē|u namiem Londonā, tāpēc modrības ziņā uz viņu varēja pilnīgi pajauties.

—    Iešu paskatīšos, — es Hiksam teicu, — bet jūs pagaidām paņemiet šito. — Es pasniedzu viņam vienu no pistolēm. — Tā banda atrodas guļamistabā. Pamēģiniet uzzināt, kas aiz visa tā slēpjas.

—   Labprāt, kolēģi. Mana galva vēl līdz šim brīdim ir tādā stāvoklī, it kā pa to būtu pārbraucis veļas rullis.

Es nokāpu lejā. Viesnīca tagad bija tukša, jo tās iemītnieki parasti bija mani paziņas un draugi, kuri te laiku pa laikam ieradās. Finčlijs bija savā istabā — sasiets un ar vīstokli mutē.

—   Es ļoti nožēloju, mister Donovan, — viņš murmulēja, ar nopērta suņa acīm raudzīdamies manī, kamēr es viņu atsēju, — bet tie trīs man uzbruka pilnīgi negaidīti.

—   Kaut kas tāds var ar katru gadīties, — es augstsirdīgi teicu, — pat ar mani vai Hiksu. Vai tie trīs gadījumā neminēja Maklarena vārdu?

—   Viņi vispār neko nerunāja, ienāca istabā un pagrūda man zem deguna pistoles. *

—   Viņi jau nožēlo grēkus, — es teicu. — Ja ieradīsies Maklarens, tad, pirms sūtiet viņu augšā pie manis, vispirms piezvaniet man pa tālruni.

—   Labi, mister Donovan. Bet es veikšu pasākumus, lai pastiprinātu viesnīcā drošību.

—   Lieliski!

Pēkšņi Finčlija acis izpletās, un viņš blenza uz kaut ko aiz manas muguras. Es pagriezos un ieraudzīju, ka uz sliekšņa stāv kāds cilvēks.

—   Pie durvīm neviena nebija, — kā atvainodamies viņš sacīja. — Vai jūs esat misters Donovans?

—   Jā, es esmu Donovans.

Viņa bija gadu četrdesmit, augums — ne vairāk par metru sešcjesmit, mati deniņos sākuši sirmot, bet zilās acis bija tik gaišas, ka izlikās bezkrāsainas. Gan uzvalks, gan viss pārējais bija ekstravagants.

Es uzreiz pazīstu turīgus ļaudis, kuru bagātības vēsture skaitāhia ne tikai ar vienu paaudzi vien. Šis cilvēks bija tieši no tādiem.

—   Maklarens, — viņš stādījās priekšā. — Lūdzu atvainojiet, k^i esmu ieradies pirms noteiktā laika, mister Donovan, bet es saņēmu diezgan satraucošas ziņas. Man pavēstīja, ka jūs grasoties nolaupīt.

2

Es aicināju Maklarenu līdzi uz viesnīcas bāru, lai netraucētu Hiksam strādāt. Tā kā mans viesis iedzert atteicās, es ielēju sev un apsēdos viņam pretim.

—   Lai gan viesnīca ir maza, taču apkalpojošais personāls ir vēl mazāks, — Maklarens konstatēja.

Bārmenis, kas izskatījās pēc izbijuša boksera, bet, iespējams, tāds kādreiz arī bija, tieši šajā brīdī ienāca bārā un sakārtoja savu balto virsvalku. Es uzsmaidīju Maklarenam un iedzēru kokteili.

—   Ticiet man, ka informācija par jūsu nolaupīšanu ir visai droša, — viņš teica. — Bet jūs, kā redzu, tas nemaz nesatrauc, mister Donovan?

—   Ko jūs no manis gribat?

—   Spriežot pēc jūsu uzvedības, — viņš mierīgi turpināja, — esmu sapratis, ka tāds mēģinājumms jau ir noticis un cietis neveiksmi. Vai tā nav?

—   Ko jūs no manis gribat? — es atkārtoju.

—    Es gribu tūlīt ķerties pie lietas, — viņš sacīja. — Jūs esat ļoti bagāts cilvēks, mister Donovan, un jums ir visai oriģināls hobijs. Jūs esat, atvainojiet mani par salīdzinājumu, mūsdienu Dons Kihots, kas cīnās ar vējdzirnavām. Es jau esmu par jums ievācis visdažākās ziņas un secinājis, ka jums bijusi apbrīnojama karjera. Dažās Melnās Āfrikas daļās jūs uzskata gandrīz vai par svēto, bet citās jūs labprāt nogalinātu, ja vien jūs būtu tik naivs un pārietu tās vai citas valsts robežu.

—   Vai jūs gadījumā nedomājat rakstīt manu biogrāfiju? — es pavaicāju.

—   Man vajadzīga jūsu palīdzība. Vai esat kādreiz dzirdējis par cilvēku vārdā Šeldons Fišers?

Es papurināju galvu:

4 Nē, nekad.

—   Nu, tas arī saprotams. Viņš nemēdz sevi reklamēt. Viņš ir teroristu organizācijas vadītājs.

—   Un kā labā šī organizācija darbojas?

—    Viņa paša labā, — Maklarens godbijīgi atbildēja. — Turklāt to var arī nolīgt.

—   Nolīgt?

—   Tam ir daudz priekšrocību, — Maklarens skaidroja. — Tā ir īsti profesionāla organizācija, ko var nolīgt katrs, ja tikai samaksā naudiņu. Politiskajiem teroristiem arī ir savas problēmas, kuras viņi paši nespēj atrisināt. Viņus var nodot gan nacionalitāte, gan akcents, gan izcelsme.

Pat ja viņiem izdodas iekļūt valstī, kuru viņi uzskata par savu potenciālo ienaidnieku, viņi tiek uzmanīgi novēroti, un tas bieži vien viņu misiju padara neiespējamu. Bet Fišera organizācija atšķirībā no politiskajiem teroristiem sakomplektēta no dažādu tautību cilvēkiem, kurus satur kopā tikai viens: viņi ir gatavi nogalināt par naudu. Visa cilvēku dzimtas vēsture ir pilna ar ziņojumiem par algotiem slepkavām. Fišers ir pielāgojies šodienas problēmām un izveidojis profesionālu teroristu organizāciju. Ja viņiem izdodas izpildīt uzdevumu, tad tie, kas viņus nolīguši, pārskaita naudu viņu rēķinā. Bet ja uzdevums nav izpildīts, tad nolīdzēji vienkārši no viņiem atsakās, un organizācija pret viņiem neizvirza nekādas pretenzijas.

—    Tas viss ir ļoti interesanti, taču atļaujiet jums uzdot vienu jautājumu: kāds tam visam var būt sakars ar mani?

—   Vai jūs neuzskatāt, ka šai lietai ir jādara gals?

—   Protams, jādara, — es atbildēju, — bet kāpēc jūs to nedarāt?

—   Man pietrūkst gan naudas, gan cilvēku, — Maklarens sausi iebilda. — Es jūs, mister Donovan, uzskatu par cilvēku ar slimu sirdsapziņu. Jūs dzīvojat izšķērdīgi un par to varat pateikties nevis pats sev, bet savam papiņam, tāpēc arī jums ir radusies vainas apziņa, no kuras jūs mēģināt atbrīvoties, metoties visdažādākajās avantūrās, lai palīdzētu rūpju un bēdu pārņemtajai cilvēcei.

—   Šaubos,, vai šajā ziņā varēšu jums pilnīgi piekrist, — es pieklājīgi iebildu.

—   Fišera organizācija ir sagādājusi sāpes un ciešanas daudziem cilvēkiem un sagādās tās arī turpmāk, ja tai netiks darīts gals.

—  Daudzi cilvēki cieš ari bez visa tā, — es iebildu. — Tāda ir dzīve.

Viņš nevērīgi pamāja ar galvu.

—    Vai varu jums dot padomu, mister Donovan? Turēties šodien iespējami tālāk no Vestminsteras abatijas.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tur šodien sprāgs bumba. Protams, tiks apsūdzēti īri, jo nolīdzēji grib novelt vainu uz viņiem. Un tā kā Ziemeļīrijā pašreiz ir milzīgi daudz grupējumu, es pat nezinātu, kuram no tiem uzvelt vainu. Iespējams, ka nolīdzējs ir vienkārši bagāto fanātiķis.

—   Kāpēc tad jūs nenovēršat šo noziegumu? — es vaicāju. — Ejiet un paziņojiet policijai.

—   Tas neko nedotu, — viņš iebilda. — Pieņemsim, ka policija izsūtītu uz turieni pastiprinātu vienību. Tādā gadījumā teroristi vienkārši mainītu vietu un uzspridzinātu bumbu nevis tur, kur sākumā paredzējuši, bet, teiksim, Nacionālajā galerijā. Darbības vieta taču teroristiem neko nenozīmē. Viņiem svarīgs ir pats akts. Nē, vienīgā iespēja izbeigt teroristiskos aktus, ir likvidēt Fišera organizāciju un pirmām kārtām viņu pašu.

—   Jūs esat labi informēts par Fišera nodomiem, — es iedzēlu.

—   Tikai šajā gadījumā.

—   Interesanti, cik lielā mērā jūs pats esat ieinteresēts šajā lietā? — es atklāti vaicāju.

—    Jā, taisnība, te ir iejauktas arī manas personiskās intereses. — Viņš pabungoja ar pirkstiem pa galdu. — Kamēr vēl nav par vēlu, gribu atdabūt atpakaļ savu sievu.

—   Sievu?

—   Jā, Džūliju, neparasti brīnišķīgu un visiem tikumiem apveltītu sievieti. Fišers viņu aizveda pirms trīs mēnešiem. Viņš apgalvo, ka Džūlija pie viņa aizgājusi labprātīgi, bet es tam neticu. Mana sieva un es — mēs mīlam viens otru.

—  Jūs teicāt — kamēr vēl nav par vēlu. Kā to saprast?

—  Fišers ātri pārsātinās ar sievietēm. Cik es zinu, rekordlaiks ir bijis pusgads. Un viņam ir ļoti vienkāršs paņēmiens tikt no viņām vaļā. Kad sieviete viņam apnikusi, viņš to laiž lejā pa organizācijas hierarhijas kāpnēm, tas ir, kam viņa patīk, tas arī viņu ņem sev, un tā tālāk. Bet kad viņa nonākusi līdz šo kāpņu pēdējam pakāpienam, viņu nogalina.

—  Un kas pēc jūsu domām man jāizdara ar Fišeru?

—  Jānogalina, — viņš mierīgi atbildēja. — Traku suni nevar izārstēt, glaudot tā galvu. Tas ir visdrošākais ceļš pašam aplipt ar trakumsērgu. Jums viņš jānogalina un jāiznīcina viņa organizācija. Kad hierarhijas galva ripo, tad sabrūk arī pati organizācija.

—   Bet kur es viņu vispār varu atrast?

—  Organizācija bāzējas Kalifornijā, — Maklarens stāstīja. — Fišeram tur netālu no mazpilsētiņas Hilsaidas ir sava māja. Bez tam viņam vēl tur pieder fabrika, kas izgatavo kaut kādus elektronikas nieciņus un nodarbina lielāko daļu no tās apkaimes strādniekiem. Savienotajās Valstīs Fišers tiek uzskatīts par kārtīgu pilsoni, kas godprātīgi maksā nodokļus. Turklāt viņš rūpīgi seko, lai organizācija neko neuzsāktu savā valstī.

—  Jūs esat labi informēts ne tikai par Fišera darbību, bet arī par viņu pašu, — es konstatēju.

—  Nav nekāds brīnums, — viņš tikko manāmi pasmaidīja. — Es taču strādāju viņa labā un pārtraucu to darīt tikai pirms trīs mēnešiem, kad viņš aizveda manu sievu. Iespējams, ka viņš vēl tagad domā, ka es strādāju viņam. Oficiāli es tagad ceļoju pa Eiropu, lai iegūtu pasūtījumus viņa organizācijai. Es gribu atdabūt savu sievu, mister Donovan, bet to varēs izdarīt tikai tad, kad Fišers būs miris.

—  Bet rūpju un bēdu pārņemtā cilvēce lai iet pie velna? — es vaicāju.

—  Esmu pieradis domāt praktiski, — viņa balss bija mierīga. — Jūs, mister Donovan, esat nenormāls ideālists, tāpēc es arī pie jums nāku.

—   Bet kam ienāca prātā mani nolaupīt?

—  Man, — viņš vienkārši atzinās. — Ja šiem cilvēkiem būtu paveicies, tad viņi jūs blītu vienu kvartālu pavizinājuši un palaiduši. Es gaidīju savā mašīnā. Ja jūs būtu iznācis konvoja pavadībā, es tūlīt būtu aizbraucis. Cilvēks, kas tik vienkārši ļauj sevi sagūstīt, ir bezspēcīgs pret Fišeru.

Es biju apmierināts, kad pārliecinājos par pretējo, un tāpēc, mister Donovan, nācu šurp, lai ievadītu ar jums sarunas.

—   Bet ko man darīt ar tiem trīs gangsteriem? — es vaicāju.

—   Ko gribat, — viņš vienaldzīgi paraustīja plecus. — Mani viņi neinteresē. Lai apmierinās ar avansu, ko es viņiem par šo darbiņu samaksāju.

—   Bet ko tad jūs īstenībā esat dzirdējis par mani, — es painteresējos.

—    Pirms dažām dienām Parīzē es tikos ar Bočāru. Viņš pieminēja jūsu vārdu un stāstīja, ka viņa organizācijā bijusi vājā vieta, bet nelegālā ieroču tirdzniecībā tāda nedrīkst būt, — tomēr jūs esat spīdoši ar visu ticis galā. Viņš ļoti labi par jums izteicās, mister Donovan. Pats interesantākais, ko viņš man par jums stāstīja, ir tas, ka jūs esat amatieris nevis profesionālis. Loti apdāvināts amatieris. Bet iemesli, kāpēc jūs ķeroties pie tā vai cita pasākuma, esot absolūti neizprotami. Tāds cilvēks kā Bočārs, vērtē un saprot tikai vienu — naudu, kas viņam noguldīta Šveices bankā un vairojas no dienas dienā.

Es paskatījos uz drukno bārmeni un devu iepriekš norunātu zīmi. Viņš tūdaļ saprata, pieliecās un izvilka no letes apakšas divstobru ieroci. Es, protams, zināju, ka tas nav pielādēts, bet ja pret tevi pavērsti uzreiz divi stobri, tad pat visdrosmīgākais cilvēks var nobīties. Maklarens radīja vīrišķīga cilvēka iespaidu, taču viņa vīrišķībai ari bija robežas.

—   Jūsu kabatas portfeli, lūdzu! — es pieklājīgi pavēlēju.

—    Tādu reakciju, mister Donovan, es no jums negaidīju, — viņš dobji sacīja.

—    Iespējams tāpēc, ka jūs mani uzskatāt par jokdari ideālistu. Bet kas jums teica, ka esmu džentlmenis?

Viņš izņēma kabatas portfeli un, kā šaubīdamies, sniedza to man. Tā saturs nemaz nebija tik interesants: apmēram divi simti sterliņu mārciņu, paciņa kredītkaršu un starptautiskās autovadītāja tiesības. Es vismaz noskaidroju, ka uzvārds viņam ir īstais — Arčibalds Maklarens. Es atliku visu atpakaļ kabatas portfelī un pasniedzu īpašniekam.

—    Priecājos, ka jūs patiesi esat Maklarens, nevis kaut kāds Čārlijs Švarcs, — es sacīju. — Un tāds vārds jums arī nepiestāvētu.

—   Pateicos.

—   Jā, par Fišeru ir vērts padomāt. Bet ja es izlemšu, ka tas ir to vērts, tad man vajadzēs no jums papildus informāciju, turklāt visai sīku. Kur jūs varēs atrast?

—   Cik ilgs laiks jums būs vajadzīgs, lai galīgi izšķirtos?

—   Apmēram divdesmit četras stundas, — es atbildēju.

—   Lielāko daļu šī laika es būšu ceļā, — viņš sacīja. — Varbūt jūs man atļausiet rītvakar jums piezvanīt?

—   Labi.

Maklarens gribēja piecelties, bet es noraidoši papurināju galvu. Viņš atkal atlaidās krēslā un jautājoši skatījās manī.

—   Ko vēl?

—   Man mazliet jāiziet, pagaidiet mani, — es teicu, — tas nebūs ilgi.

—   Bet kāpēc?

—    Esmu vienmēr uzskatījis, ka pārsteigums sagādā apmierinājumu. Neuztraucieties, Arčij, nav nekas briesmīgs.

Es atstāju viesi bārmeņa uzraudzībā. Viņa ierocis vēl arvien bija pavērsts pret Maklarcnu. Uzkāpis savos apartamentos, es atcerējos, ka jābrīdina Hikss, ka tas esmu es un nevis kāds cits, tāpēc pieklauvēju pie durvīm.

Trīs gangsteri sēdēja uz kušetes un, spriežot pēc viņu izskata, jutās ne visai lādzīgi. Barvedis sēdēja vidū un klusi īdēja.

—   Netīro laupītāju banda! — nievājoši noteica Hikss. — Es brīnos, ka māmiņas palaidušas viņus vienus pašus pastaigāties. — Viņš norādīja uz barvedi. — Sitas sākumā negribēja runāt.

—   Kādā veidā tad jūs izraisījāt viņa atklātību?

—   Es ar pistoli pārbaudīju viņa ceļgala bļodiņas izturību, — Hikss nosmīkņāja. — Esmu gatavs saderēt, ka sāpes tādos gadījumos ir ellišķīgas, gandrīz tādas pašas, kā sievietēm dzemdībās.

—    Droši vien viņš jums pastāstīja, ka viņus šurp atsūtījis Maklarens? — es nevainīgā tonī vaicāju.

Smīns no Hiksa lūpām pazuda, bet pierē parādījās grumbas.

—   Ja jau jūs par to zināt, tad tas nozīmē, ka veltīgi esmu ar viņiem te nositis laiku? — viņš sarūgtināts vaicāja.

—   Apakšā sastapos ar Maklarenu, — es atbildēju. — Mēs mazliet aprunājāmies, bet pēc tam viņš man pateica, ka pats šos trīs puišus atsūtījis.

—   Kur viņš ir tagad? — Hikss auksti noprasīja. — Es ar prieku arī viņam atstātu maigu piemiņu viņa ceļgala locītavā.

—    Domāju, ka jūs varat vairs neuztraukties, — es sacīju. — Aizvediet šos trīs pie viņa uz lejasstāva bāru. Viņam ir pilns kabatas portfelis un viņš gaidīt gaida, lai ar viņiem norēķinātos.

Gangsteru fizionomijas manāmi noskaidrojās, bet barvedis pat beidza kunkstēt.

—   Un man viņus visus jāpalaiž vaļā? — Hikss brīnījās. — Lai jau notiek! Bet ko tālāk?

—   Lai šitie vācas, — es teicu. — Bārmenis pašreiz tur Maklarenu zem stobra, tātad pasteidzieties. Bet pēc tam varat uzskatīt, ka šovakar esat brīvs.

—   Lūk, kā! Un ko jūs man ieteiksiet šovakar darīt?

—    Ko jau jūs vispār darāt brīvos vakaros, — es atbildēju. — Es nekad neesmu interesējies par sīkumiem un arī tagad nevēlos neko zināt.

Viņš paraustīja plecus.

—    Ko tad īsti tas ārprātīgais mēslu maiss, tas Maklarens no jums gribēja?

—   Par to mēs parunāsim rīt.

—   Burvīgi! — Hikss noteica. — Nu, jūs, svētā trīsvienība, celieties!

Es nogaidīju, kamēr viņš visus trīs izdzina no apartamentiem un pēc

tam rūpīgi aizslēdzu durvis. Aiz loga vēl arvien riņķoja sniegpārsliņas, bet centrālā apkure gādāja, lai apartamentos būtu mājīgi un silti.

Atcerējies, ka negaidītā trīsvienības vizīte mani aizkavēja iedzert, es, lai atalgotu savu piespiedu atturību, devīgi piepildīju glāzi. Iedzēris kārtīgu malku, es jutos līdz smieklīgumam labi, kā karalis. Es atkal paskatījos logā, sekodams baltajām sniegpārslām, un tad pēkšņi atcerējos kādu nepabeigtu lietu. Kā saka kāda gudra paruna, viss esot jādara pienācīgā laikā un pienācīgā vietā. Tagad man bija gan pienācīgais laiks, gan pienācīgā vieta.

Es izdzēru savu glāzi, izģērbos pliks, piegāju pie loga un tad pasaucu Mendiju.

Viņa tūlīt parādījās guļamistabas durvīs. Mugurā viņai bija melns zīda kostīms, kaklā smaga sudraba kaklarota, bet uz galvas — augsta frizūra.

—    Ak, viņu vairs nav! — viņa mundri sacīja, bet tūlīt arī aprāvās un izbrīna pilnu skatienu raudzījās manī. — .Ai, nē, Pol! — viņa žēlabaini ievaidējās. — Es veselu pusstundu zaudēju, lai apģērbtos un savestu sevi kārtībā.

—   Sniega karalis gaida savu sniega karalieni! — es svinīgi sacīju.

—   Bet vai tu nevarētu mazliet pagaidīt, kamēr mēs paēdam vakariņas?

—   Nekādā gadījumā!

—   Es jau tā domāju, — viņa padevīgi atbildēja. — Varbūt mēs varam pasūtīt vakariņas un paēst šeit, apartamentos?

Viņa sāka lēni izģērbties, bet es skatījos viņā ar aizvien pieaugošāku cieņu. Tad viņa, pilnīgi kaila, pienāca pie manis. Tikai kaklā bija palikusi kaklarota. Viņas krūtis lēkāja pie katra soja.

Pēc tam, kad viņa atkal bija iespraukusies starp mani un logu, es pieliecu galvu un noskūpstīju viņu uz pakauša.

—   Sniega karaliene cer, ka tiks izpildīta viņas maza vēlēšanās, jūsu augstība, — viņa čukstēja.

—    Runā, — es augstsirdīgi teicu, — un lava vēlēšanās tiks izpildīta.

—   Es iztērēju veselas divdesmit minūtes, lai uztaisītu tādu frizūru.

—   Kopš kura laika tu frizūru esi pārvērtusi par fetišu, — es vaicāju.

—  Ar tevi nekad neko iepriekš nevar zināt, — viņa sacīja. — Vismaz katru reizi tas notiek citādāk, ne tā kā iepriekšējā reizē.

Es viņu apņēmu no mugurpuses, saņēmu rokās krūtis un maigi glāstīju zirnīšus. Viņas ķermenim pārskrēja trīsas, un viņa ar muguru piespiedās man tā, ka viņas elastīgās gūžas nokļuva starp manām kājām.

—   Pol, mīļais, — viņa čukstēja, — cik man ātri tas viss notiek.

—    Man patīk vērot, — es sacīju, ar lūpām plucinot viņas ausi, — kā kūst sniega karalienes.

Viņa pieliecās vēl vairāk, un manas rokas noslīdēja no viņas krūtīm, virzījās lejup pa vēderu un apstājās uzkalniņā starp gūžām. Mani pirksti pētīja kuplo augu valsti šajā vietā. Viņas rokas vadīja manus pirkstus, un viņa atzinīgi kunkstēja.

Pēc tam, daudz vēlāk, kad bija norimusi kaislību vētra, es piegāju pie bāra un izņēmu no tā divas glāzes. Mendija atkrita krēslā, drosmīgi pārlika vienu kāju pār otru un palika sēžam tādā pozā.

—   Vai mana frizūra nav cietusi? — viņa norūpējusies vaicāja.

—    Neviens matiņš nav cietis, — es apgalvoju. — Bet tu patiešām izskaties pēc sniega karalienes.

Es atvēru šampanieša pudeli, piepildīju glāzes un pasniedzu vienu viņai.

—  Tas bija ļoti mīļi, Pol, dārgais. Es tā nekad nebiju mēģinājusi.

—   Nekad? — es brīnījos.

—    Es domāju, ka man nekad agrāk nebija gadījies tajā laikā, kad tu to dari, priecāties par sniegpārsliņām. Tev ir savdabīga dvēsele, Pol!

—   Man priekš tevis ir pārsteigums, — es teicu. — Kā tu skaties uz to, ka mēs Ziemassvētkus varētu pavadīt Kalifornijā?

—  Tu runā nopietni? — viņas seja apskaidrojās. — Tas būtu lieliski!

—   Tādā gadījumā iedzersim par Kaliforniju!

Mēs saskandinājām glāzes un iedzērām.

—   Tev vajadzētu apģērbties, — es ierosināju, — citādi vari saaukstēties.

—   Man vēl ir karsti pēc tā, — viņa apmierināti sacīja.

—   Kā gribi.

Domās atgriezies pie sarunas ar neseno apmeklētāju, es apmierināti konstatēju, ka manī pamodies mednieka azarts. To droši vien bija veicinājusi saķeršanās ar trīs bandītiem. Es paņēmu bikses un vilku tās virsū, bet tūdaļ spēcīgi nolamājos, jo sajutu sāpes vienā vietā, ko steigā biju aizķēris ar rāvējslēdzēju.

3

—   Nelieši! — Hikss vicināja manā priekšā dienas laikrakstu. — Jūs tikai paskatieties, ko viņi izdarījuši!

—   Uzspridzinājuši bumbu netālu no Vestminsteras abatijas?

—    Tieši tās laukumā. Pati abatija nav stipri cietusi, taču ievainoti vairāk nekā trīsdemsit cilvēki, bet divi miruši.

—   Šeldons FLšers, — es sacīju.

—   Ko? — viņš neizpratnē paskatījās manī.

—   Tāpēc jau Maklarens vakar atnāca pie manis.

Es Hiksam sīki pastāstīju, ko biju dzirdējis no Maklarcna par Fišeru. Viņš uzmanīgi klausījās.

—   Tā ir policijas darīšana, — viņš beidzot sacīja.

—   Fišers dzīvo Štatos un ir iemantojis tur cieņu, — es skaidroju. — Lai panāktu viņa izdošanu, vispirms jāpierāda, ka tieši viņš stāv šīs organizācijas priekšgalā.

—   Vai tik jūs, kolēģi, negatavojaties nopietni noņemties ar viņu, — Hikss neticīgi vaicāja. — Esmu gatavs |aut nocirst man galvu, ja viņa māja Kalifornijā nav visīstākais cietoksnis.

—    Šajā lietā ir bīstami paļauties tikai uz Maklarena ziņām, — es skaidroju. — Tāpēc tuvākajās dienās gribu pats doties uz Kaliforniju, lai pats paskatītos kas un kā.

—   Un Fišers, protams, jūs uzaicinās nedēļu paciemoties pie viņa, vai ne? — Hikss izsmējīgi vaicāja.

—   Viņš noteikti mani pieņems, ja es ieradīšos kā pasūtītājs, kā cilvēks, kas grib nolīgt viņa organizāciju.

—   Un kas tas būs par pasūtījumu?

—   Par to vēl neesmu domājis, — es atzinos. — Mēģiniet atcerēties kādu, kas, pēc jūsu domām, iegūtu daudz pozitīvu īpašību, ja būtu līķis.

—   Labi, labi, bet ja nu izrādīsies, ka viss, ko Maklarens teica par Fišeru, ir taisnība? — Hikss drūmi vaicāja.

—   Tad mēs situāciju pārdomāsim vēlreiz, — es atbildēju.

—   Mēs?

—   Vai tad jums nepatīk karstā Kalifornijas saule?

—   Es uzskatītu, ka esmu tikpat ārprātīgs, kā jūs; kolēģi, ja kaut sapnī grūstu galvu Fišera rīklē, — viņš nošņāca. — Jautājums jau nav tikai par viņa māju, kura droši vien ir trīskārt apsargāta. Pēc visa tā, ko jūs man te sastāstījāt, es secināju, ka viņam pieder arī visa pilsēta, lai viņš tūkstoškārt nolādēts.

—   Es teicu, ka mēs vispirms orientēsimies, bet pēc tam jau visu pārdomāsim, — es atgādināju. — Maklarens piezvanīs šovakar, lai uzzinātu, vai esmu par šo lietu ieinteresējies, kā arī lai pastāstītu vēl veselu lērumu dažādu ziņu par Fišeru.

Šajā brīdī melodiski iezvanījās tālrunis un tūlīt arī apklusa. Hikss paņēma klausuli.

—  Tas ir Finčlijs, — pēc brīža viņš man sacīja. — Pēc jums vaicājot cilvēks vārdā Bočārs.

—  Sakiet Finčlijam, lai laiž viņu augšā.

—   Bočārs? — nolicis klausuli, Hikss vaicāja. — Vai tas nav tas pats, no kura mēs malagasu afēras laikā pirkām artilēriju?

—  Pilnīgi pareizi, — es apstiprināju.

—   Bet kas viņam, velns parāvis, vajadzīgs?

—   Varbūt, ka viņš pats mums to pateiks, — es asprātīgi sacīju.

Šajā brīdī parādījās Bočārs. Tas bija garš, masīvs cilvēks ar gaļīgām

juteklīgām lūpām, akurāti koptu vaigu bārdu un biezām melnām ūsām. Viņš nesteidzīgi atsēdās krēslā, bet Hikss sāka gatavot „kamparsodu".

—    Cik patīkami ar jums atkal tikties, mister Donovan, — Bočārs sacīja savā nevainojamā angļu valodā. — Laikam jau jūs šobrīd nevar angažēt?

—  Šobrīd tiešām nevar, — es apstiprināju.

—    Es vēl līdz šim brīdim esmu sajūsmā par to, kā jūs atrisinājāt mūsu mazo problēmu, kas bija saistīta ar ieroču transportēšanu uz Madagaskaras salu malagasiem, — viņš sacīja. — Jums angļu valodā nav analoga teiciena: „Katra diena nes savus augļus."

—  Kā nav? Ir! — Hikss iebilda. — Tikai diez vai jūs to sapratīsiet.

—   Tas ir tīri anglisks humors, — es Bočāram sacīju. — Lai to saprastu, jābūt anglim. Turklāt tas radies mūzikholla senajās dienās.

—   Bet jiīs taču esat amerikānis, mister Donovan, — viņš iebilda.

—   Bet jūs — beļģietis, — es sacīju. — Un tāpēc mums katram ir savas problēmas.

—   Vai jūs pazīstat cilvēku vārdā Maklarens?

—   Nē, — es sameloju.

—    Viņš nesen mani apciemoja Briselē, — Bočārs stāstīja. — Ļoti interesējās par jums un uzdeva dažādus jautājumus. Es nodomāju, ka jums par to vajadzētu uzzināt.

—   Paldies, — es sacīju. — Bet ar ko šis Maklarens nodarbojas?

—   Viņš pārstāv sindikātu, kas no manis saņem ieroču partijas. Pasūtījumi nav lieli, bet tiem vienmēr jābūt teicami izpildītiem.

—   Vai viņš jums neteica, kas izraisījis viņa interesi par mani?

Bočārs pakratīja galvu.

—    Man nez kāpēc radās iespaids, — viņš sacīja, — ka jūs gatavojaties mesties jaunā afērā un, iespējams, tieši kopā ar Maklarenu.

—    Nē, jūs kļūdāties, — es atbildēju. — Gluži otrādi, esmu apmierināts, ka man nekas nav jādara.

—    Man prieks to dzirdēt. Tātad nav nekādas nepieciešamības jūs brīdināt.

—   Brīdināt? No kā?

Viņš uzmanīgi iedzēra malku no savas glāzes.

—   Es tikai vakar uzzināju, ka viņš izsviests no sindikāta. Viņš atlaists. Mani ļoti nopietni par to brīdināja,'mister Donovan.

—   Bet kādu sindikātu viņš pārstāvēja? — it kā starp citu es painteresējos.

—   Algotņu grupu, — viņš viegli atbildēja. — Galvenokārt viņi darbojās Āfrikā, taču liekas, ka viņu laiks ir pagājis. Ļoti žēl. Nepatīk zaudēt labus klientus.

—   Saprotu, — es sacīju. — Bet kā vispār veicas, mister Bočār?

—    Pasmagi, — viņš atbildēja un paraustīja plecus. — Bet kur gan tagad ir viegli?

Atkal melodiski iezvanījās tālrunis. Hikss noņēma klausuli, tad ar mājienu parādīja, ka prasa mani. Es atvainojos sarunu biedram un paņēmu klausuli.

—    Te Maklarens, — es izdzirdu. — Vai jūs jau lasījāt par sprādzienu Vestminsteras abatijā?

—   Jā.

—   Jūs ieinteresēja mans priekšlikums?

—   Zināmā mērā.

—   Kad mēs varētu parunāties?

—   Man būs laiks vakarā.

—   Bet vai jūs zināt, ka tie trīs nelieši mani aplaupīja?

—   Ļoti žēl. Tātad, gaidu deviņos.

—   Norunāts. Tikai lai vairāk nebūtu nekādu divstobreņu, labi?

—   Tās taču vairs nav vajadzīgas, — es viņu nomierināju.

Bočārs nemierīgi trinās savā krēslā.

—   Negribu jūs vairs aizkavēt, mister Donovan. Bija prieks jūs satikt.

—   Bet man vienmēr patīkami dzirdēt, ka cilvēki turpina interesēties par mani, — es dedzīgi atbildēju.

Viņš izdzēra savu glāzi un piecēlās. Es pavadīju viņu līdz durvīm. Taču mēs nepaspējām iziet, kad durvis atvērās un ienāca Mendija. Viņai galvā bija zvērādas cepurīte un mugurā tāds pats manto. No „vienkāršas" ūdeļādas, kā mēdza teikt Mendija.

—   Pol, dārgais, — viņa sacīja. — Ārā ir velnišķīgi auksts. Es labprāt iedzertu mazliet karstvīna, lai sasildītu iekšas. Kā tu domā, vai Hikss man to sagatavos, ja es viņam ļoti pieklājīgi palūgšu?

—    Bet kāpēc gan ne? — es paraustīju plecus. — Tiesa, mani šausmina doma par tā kvalitāti, bet tev jau patīk bīstama dzīve.

Viņa ar starojošu smaidu pazibēja garām Bočāram un pazuda viesistabā.

—   Patīkami, ka jūs nepamet lieliska gaume, mister Donovan. Es runāju par sievietēm, — Bočārs piebilda. — Apsveicu!

—   Lieliskā, bet toties velnišķīgi dārgā gaume, — es apstiprināju.

—   Ari man ir lieliska gaume, tikai es vairs neiegūstu neko lielisku, — Bočārs sacīja un klusi nopūtās. — Acīmredzot es pamazām novecoju. Taču pat ne tik lieliskas lietas arī ir dārgas.

Es vērtējoši paskatījos uz Bočāru un nolēmu izaicināt viņu uz atklātību.

—   Sindikāta centrs atrodas Kalifornijā, bet vadītāja vārds ir Šeldons Fišers. — Es apklusu, gaidīdams viņa reakciju.

—   Kāpēc gan jūs, mister Donovan, man samelojāt, ka neesat neko dzirdējis par Maklarenu? — viņš vaicāja, neizrādīdams ne mazāko sašutumu.

—   Arī jūs taču no manis noslēpāt, kas īstenībā ir šis sindikāts. Mēs abi esam uzmanīgi, mesjē Bočār.

—   Lūk, tagad jūs esat godīgs pret mani, — Bočārs draiski pasmaidīja. — Nav grūti uzminēt, ka jūs gribētu no manis izvilkt vēl šo to.

—   Sakiet lūdzu, vai var ticēt tam, ko esmu dzirdējis par Fišeru?

—   Bez šaubām. Kaut gan man nekas nav zināms par viņa atrašanās vietu. Tomēr es neizslēdzu Kaliforniju.

Viņš izgāja gaiteni un atkal pagriezās pret mani, uzmanīgi braucīdams zodu.

—   Mums katram ir savi ienaidnieki, — mazliet pavilcinājies, viņš ierunājās, — taču Fišeram to jx vesels bars. Es jums neprasu, mister Donovan, vai jūs domājat pret viņu kaut ko uzsākt, tā nav mana darīšana. Tomēr jums vajadzētu zināt, ka viens otrs jau ir ko tādu mēģinājis, bet vienmēr ticis sakauts. Man arī tagad ir zināmi cilvēki, kas turpina lolot tamlīdzīgus plānus. Domāju, ka viņiem nepatiks jūsu iejaukšanās, vēl jo vairāk tāpēc, ka neesat profesionālis, bet gan amatieris, ja atļaujat man izdarīt tādu salīdzinājumu.

—   Un jūs varat kādu nosaukt?

—    Piemēram, ir kāda sieviete, bagāta, skaista un bīstama. Viņas vārds ir Kolete. Viņa, lūk, nolēma iznīcināt Fišeru, kad saņēma ziņu par sava brāļa bojāeju kādas operācijas laikā.

—   Kas bija viņas brālis?

—   Cik es zinu, vienkārši ierindas cilvēks. — Viņš paraustīja plecus. — Nelaimīgs garāmgājējs, kas kļuvis par svešu interešu upuri. Es šo Koleti personiski nepazīstu, bet pie manis uz biroju bija atnācis viņas cilvēks, lai ievāktu ziņas par Fišeru.

—   Un jūs viņam kaut ko stāstījāt?

—    Visu, ko zināju, tiesa, es zināju visai maz. — Viņš piemiegtām acīm paskatījās uz mani. — Domāju, ka manā vietā neviens neriskētu spēlēt paslēpes. Ticiet man, nav visai patīkami, ja tev pieliek nazi pie miega artērijas.

—   Viņam droši vien arī bija kāds vārds?

—   Vārds jau bija, bet visdrīzāk neīsts. Slaids gaišmatis, izskatās pēc vācieša, taču akcents nebija vācu. Diemžēl te jums neko nevaru palīdzēt.

—   Jūs jau man tā pietiekami daudz esat palīdzējis, — es teicu.

—   Bet Maklarena dienas ir skaitītas, — viņš turpināja. — Tādos gadījumos Fišers neliek ilgi uz sevi gaidīt.

—   Arī man tādas domas ienāca prātā, — es atzinos. — Ļoti jauki, ka jūs mani apciemojāt, mesjē Bočār.

—   Man to vajadzēja izdarīt, — viņš sacīja. — Iespējams, ka es aiziešu no darba, mister Donovan. Nespēju atteikties no domām, ka kļūstu tam par vecu.

Es aizvēru aiz viņa durvis un atgriezos viesistabā. Hikss drūmi blenza uz mani no bāra puses.

—   Viņai pasniegt karstvīnu, skaties tik! — ar nosodošu grimasi viņš burkšķēja. — Viņai droši vien pauri nav viss kārtībā, ja viņa iedomājas, ka es…

—   Ielejiet viņai pusglāzi portvīna un pielejiet no krāna klāt karstu ūdeni, — es ierosināju. — Viņa vienalga neko nesapratīs.

—    Un piebēršu vēl karotīti Kajennas piparu. — Drūmā izteiksme bija pazudusi no viņa sejas. — Tas tad būs īsts karstvīns!

—  Starp citu, deviņos jāatnāk Maklarenam, — es atgādināju.

—  Jums arī, kolēģi, galvā nav viss kārtībā.

—   Bočārs no Fišera dzirdējis, ka Maklarens vairs viņa organizācijā nestrādā.

—   Tādā gadījumā, ar labunakti, Maklaren.

Hikss paņēma glāzi ar portvīnu un devās uz vannas istabu.

—  Jāpacienā Mendija ar karstvīnu.

Pēc kāda laiciņa viņš atgriezās pavisam apmulsis.

—   Sievietes vienmēr grūti saprast, — viņš klusi sacīja. — Viņa uzskata, ka tas ir dievišķīgs dzēriens un grib uzzināt tā recepti.

—   Ko viņa pašreiz dara? — es pavaicāju.

—  Stāv vienā vējiņā un lej šo dziru sev rīklē.

—   No Bočāra puses patiešām bija ļoti mīļi, ka viņš mūs brīdināja par Maklarenu, — es sacīju. — Tomēr vienu lietu es pagaidām nesaprotu: vai viņš atnāca pie mums pats no sava prāta, vai arī kāds viņu sūtījis.

—  Sūtījis?

Es pastāstīju Hiksam par sievieti, kurai it kā ir zobs uz Fišeru, un par to, ka viņas sūtīts cilvēks iztaujājis Bočāru.

—   Jūs domājat, ka viņš tagad atskaitās šai Koletei? — Hikss vaicāja.

—   Iespējams. Bet ja tas arī ir tā, tad mēs vienalga to nespēsim aizkavēt.

Mendija iznāca no vannas istabas īsā melnā halātiņā un ādas mokasīnos. Es nodomāju, ka tādā tērpā viņa pieveiktu pat indiāņu vadoni.

—    Vai es varu palūgt vēl porciju šī fantastiskā karstvīna? — viņa jautāja Hiksam.

—   Protams, varat.

Viņš paņēma no viņas glāzi un devās pie bāra.

—   Kas tas tāds bija, kad es ienācu, garš un resns? — viņa vaicāja.

—   Viņu sauc Bočārs.

—   Un ar ko viņš nodarbojas?

—    Ar ieroču pārdošanu, — es teicu, — tirgojas ar granātām, automātiem, bumbām un lietotām lidmašīnām.

—   Vai tādas lietas ir atļautas?

—   Atļautas vai neatļautas, bet ienesīgas gan. Viņš ir ļoti bagāts un ļoti nervozs cilvēks.

—   Tu arī esi bagāts, bet neesi nervozs, tomēr pakļauts visādiem nelaimes gadījumiem.

—   Nesāc nu atkal! — es palūdzu.

—    Pol, dārgais, — viņa norūpējusies sacīja, — es ceru, ka tavs loceklis nav uz ilgu laiku izgājis no ierindas pēc tā, ka tu to ievēri rāvējslēdzējā?

Hikss kaut kā dīvaini nošņācās, un portvīns izlija uz galda.

—   Šodien desmitos pie manis atnāks Maklarens, — es sacīju. — Ko tu gribētu vakariņās?

—    Es vairs neģērbšos, — viņa stingri noteica. — Bet vakariņās es gribētu vāji saceptu bifšteku. Un zaļos salātus. Pēc tam es likšos gultā un sūkšu karstvīnu, kamēr piedzeršos līdz pelītēm.

Viņa tā arī darīja. Ap deviņiem pazuda guļamistabā, paņēmusi līdz karafi ar Hiksa karstvīnu, ielikās gultā un līdz jostas vietai apsedzās ar segu. Viņas krūtis lepni raudzījās griestos.

—   Pol, dārgais! — viņa sapņaini novilka, kad es iegāju pie viņas. — Ja tu pārāk ilgi aizkavēsies ar to pretīgo mazo cilvēku, es, iespējams, būšu aizmigusi. Ceru, ka tu neiebildīsi, ja mēs aizvadīsim nevainīgu nakti? Jo vairāk tāpēc, ka visu varēsim atgūt no rīta.

—   Tu esi ļoti sirsnīgs cilvēks, Mendij! — es sacīju.

—   Es zinu, — viņa atbildēja un pašapmierināti noglāstīja savu labo krūti.

Es atgriezos viesistabā, lai gan man bija stipra vēlēšanās pārbaudīt, kā pēc tādas ķibeles strādā mans loceklis. Hikss bija nevērīgi iegāzies krēslā un sūca alu.

—   Viņai droši vien kuņģis ir no alvas, kolēģi, — viņš sacīja. — Dzert tik briesmīgu maisījumu, kā portvīns ar karstu ūdeni un Kajennas pipariem!

Iezvanījās tālrunis. Hikss to ignorēja, tāpēc klausuli paņēmu es.

—   Mister Donovan? — vaicāja sievietes balss.

—   Jā, Donovans klausās.

—   Mani sauc Kolete Dorkasa. Iespējams, ka jūs vēl neesat par mani dzirdējis, taču mums ir viens kopējs paziņa.

—   Ak tā? — es pieklājīgi brīnījos.

—   Arčibalds Maklarens, — viņa enerģiski sacīja. — Vai viņš šobrīd nav pie jums?

—   Nē.

Viņa klusi nopūtās.

—   Mēs viņu pazaudējām. Es palūdzu vienu no maniem paziņām viņu novērot, tāpēc zinu, ka viņš vakar dienas beigās bija pie jums. Viņa laiks pagājis, mister Donovan. Jūs to droši vien zināt? Taču mēs gribējām viņam uz kādu laiku saglabāt dzīvību, jo domājām, ka viņš vēl var būt mums noderīgs.

—    Tas viss skan ļoti aizraujoši, es atbildēju. — Tikai nespēju saprast, par ko jūs runājat.

Viņa sāka smieties.

—    Labi, labi, mister Donovan. Es saprotu jūsu piesardzību. Taču ja jūs vēl šovakar redzat Maklarenu, tad pasakiet viņam, lai viņš neatgriežas savā Padingtonas viesnīcā. Tur viņu jau gaida.

—   Noteikti pateikšu. Redzu, ka viņam tiešām draud briesmas.

—    Bez tam, domāju, ka mums nepieciešams satikties, — viņa turpināja visai neatlaidīgi, — iespējams, ka mums atradīsies kopīgas intereses.

—   Ļoti simpātisks priekšlikums, — es sacīju, — it īpaši, ja jūs esat tikpat burvīga kā jūsu balstiņa.

—   Mēs varētu tikties lenča laikā. Kā būtu, ja es pie jums piebrauktu, teiksim, vienos dienā?

—   Gaidīšu ar nepacietību.

—   Tad uz redzēšanos. Un neaizmirstiet brīdināt Maklarenu, labi?

—   Nekādā gadījumā neaizmirsīšu.

Nolicis k'ausuli, es piegāju pie bāra. Hikss nogaidoši skatījās uz mani, un es viņam izstāstīju mūsu sarunas saturu.

—   Tātad, Bočārs viņai visu par mums izstāstījis, — viņš norūca.

—   Iespējams.

—   Man tas viss nepatīk, — viņš sacīja, — ļoti, ļoti nepatīk…

—   Bet iepazīties ar šo lēdiju tomēr ir vērts, — es iebildu.

—   Bīstos, ka tas tikai mūs tuvinās Fišeram, — viņš drūmi secināja. — Vai tiešām jūs gribat ar viņu cīnīties viņa paša teritorijā?

Atkal iezvanījās tālrunis, un es paņēmu klausuli. Šoreiz zvanīja Finčlijs.

—   Lūdzu atvainojiet mani par traucējumu, mister Donovan, — viņš teica, — bet te jums atnācis sūtījums, uz kura uzrakstīti divi vārdi: „Personiski. Steidzami."

—   Kas tas par sūtījumu?

—    Diezgan liela paka, — viņš skaidroja. — Apmēram kā cepuru kārba. Es pārbaudīju, metāla iekšā nav.

—   Labi. Uzsūtiet to augšā.

Pēc pāris minūtēm kāds no viesnīcas kalpotājiem atnesa sūtījumu. Hikss nolika kasti uz galda, un mēs abi klusēdami uz to skatījāmies.

—   „Misteram Polam Donovanam, — Hikss izlasīja. — Kensingtonā. Personiski. Steidzami."

—   Un tomēr nenāktu par ļaunu to izgaismot ar rentgena stariem, — viņš piesardzīgi sacīja.

—    Finčlijs jau pārbaudīja, vai tajā nav metāla. Tā nav bumba. Visdrīzāk tajā ir punduru apakšvienība ar punduru koka ieročiem un punduru…

—   Nemaz nav smieklīgi…

Hikss ar delnas virspusi noslaucīja lūpas.

—   Varbūt tomēr atvērsim, — es ierosināju.

Hikss aizgāja pēc naža. Atgriezis ietinumu, viņš izņēma kartona kārbu. Tās vienā pusē bija uzraksts: „Atvērt šeit!" Hikss uzmanīgi atgrieza vāku un nometa to uz galda.

Lai gan savā dzīvē biju saņēmis ne mazums sūtījumu ar visdažādāko pildījumu, tomēr šoreiz man kļuva mazliet nelabi. Uz mums žēli raudzījās Maklarena zilās acis. Mute bija plaši atvērta pirmsnāves šausmu kliedzienā. Uz vates, kas bija piespiesta kaklam, varēja redzēt sarecējušas asinis.

Hikss ātru uzmeta kastei virsū vāku.

—   Interesanti, — viņš šņāca, — ko viņi izdarījuši ar šī džentlmeņa pārējām miesas daļām?

6—538

Pēc tā, kā tas tika pateikts, es sapratu, ka Hikss tiešām gribētu uzzināt Maklarena atlieku likteni.

4

Viņa piebrauca precīzi vienos. Viņai bija liels, melns^mersedessj1 kuru viņa vadīja tik braši, ka blīvā Londonas satiksme burtiski izkusa viņas priekšā.

Viņas apartamenti augšējā stāvā bija nesen pārveidoti. Caur stikla sienu pavērās brīnišķīgs skats uz Temzu un tās daudzajiem tiltiem.

Diena bija auksta un drūma. Debesīs peldēja smagi, svina pelēki mākoņi, taču telpās bija silti un visai mājīgi.

—   Tiklīdz es pa logu ieraudzīju tādu perspektīvu, — Kolete Dorkasa sacīja, — es tūlīt nolēmu nopirkt šo dzīvokli.

Sūkdams „kamparsodu", es uzmanīgi viņu pētīju. Viņa bija gara un slaida ar tumšiem īsi apgrieztiem matiem, kas neapsedza ausis, apmēram ap gadiem trīsdesmit. Uzmanību saistīja viņas dziļās, brūnās acis, jutekliskās lūpas un patīkami apaļīgie gurni.

Viņa bija ģērbusies saskaņotu toņu blūzītē un biksēs. Uz zīda blūzītes acīm redzami izcēlās krūšu zirnīši. „Droši vien šīs sievietes iekšienē ir seksuāls spridzeklis," es neviļus nodomāju, „kam var viegli pielaist uguni, un tad viņa pārvērtīsies par kvēlojošu ugunskuru."

Līdz šim mūsu saruna bija pieklājīga un nedaudz triviāla, taču, pēc manām domām, nebija nekādas jēgas steigties.

—   Es uzaicināju uz lenču vēl vienu savu draugu, — viņa sacīja. — Domāju, ka jums pret to nav iebildumu, mister Donovan?

—   Protams, nē, — es pieklājīgi atbildēju.

—    Viņš ir ne tikai mans draugs, bet arī partneris. Viņa vārds — Kurts Lozijs.

—   Vai jūs gribat man izteikt kādu priekšlikumu?

Viņa viegli pasmaidīja.

—   Priekšlikumu, jā… Tikai nezinu, kā to var nosaukt no lietišķās puses.

—   Izklausās vilinoši.

Viņas apakšlūpa nedaudz sašķobījās.

—   Iespējams, ka tas atkarīgs no jūsu audzinātības, mister Donovan. Es domāju par labām manierēm.

—   Esmu vienmēr cilvēkos novērtējis elegantumu, turklāt abpusēju. — Manā balsī ieskanējās zināma intimitāte.

—   Ja arī jūs esat šizofrēniķis, tad tomēr velnišķīgi labi protat sevi turēt rokās. Pēdējās dienās esmu daudz ko par jums uzzinājusi. Jūs esat ne tikai veicis bīstamas operācijas, bet, ja ir bijusi vajadzība, arī pats nogalinājis tos, kas stājās jūsu ceļā. Taču skatoties uz jums tagad, nekādi nevaru iedomāties, ka jūs būtu spējīgs uz kaut ko vairāk, kā ienākt istabā un pavaicāt, vai kāds negrib ar jums uzspēlēt tenisa partiju.

Pie durvīm atskanēja zvans, kas mani atbrīvoja no vajadzības sagudrot pienācīgu atbildi. Dorkasa izgāja no viesistabas un drīz atgriezās kāda vīrieša pavadībā.

—   Mister Donovan, atjaujiet jūs iepazīstināt ar manu partneri Kurtu Loziju.

Lozijs bija vienādā augumā ar mani, tikai kalsnāks. Spriežot pēc visa, viņa gaišie mati sāka kļūt retāki, zilajās acīs rotājās auksts spīdums. Gaļīgais deguns bija lauzts vismaz divas reizes, bet plānās lūpas darīja viņu līdzīgu sadistam vai nodokļu pārvaldes ierēdnim. Viņam mugurā bija tikai sportiska jaka, pulovers un uzspīlētas bikses.

—   Patīkami ar jums iepazīties, — viņš sacīja negaidīti pīkstošā balsī.

Bočāram bija taisnība — viņam bija manāmi nevācisks akcents. Lai

gan viņš angliski runāja amerikāņu manierē, varēja just, ka tā nav viņa dzimtā valoda.

—   Ielej sev kaut ko iedzert, — sacīja Kolete.

Viņš piegāja pie bāra.

—    Vai jūs satikāties ar Maklarenu pēc tam, kad mēs runājām pa telefonu? — Kolete Dorkasa man jautāja.

—   Mēs bijām norunājuši, bet viņš neatbrauca, — es atbildēju.

—    Zēl, — viņa nedaudz sašķobīja lūpas. — Mēs viņu izlaidām no acīm vakar ap pusdienas laiku. Arī savā viesnīcā viņš nav atgriezies.

—   Kāpēc jūs tā interesējaties par Maklarenu?

—   Tā paša iemesla dēļ kā jūs. Viņš pārstāvēja Fišera sindikātu Eiropā.

—   Pārstāvēja? Vai tad ir kas mainījies?

—  Ja jūs to arī nezinātu, tad noteikti jums to būtu pastāstījis Bočārs, — viņa sausi atbildēja.

—  Bet es, lūk, par jums nezinu neko. — Es viņai labvēlīgi uzsmaidīju. — Vai jums neliekas, ka tas ir netaisnīgi?

—   Es vadu nelegālu organizāciju, kas nodarbojas ar valūtas pārskaitījumiem, — viņa sacīja. — Mans partneris pirms savas bojāejas bija mans brālis. Tagad viņa vietu ieņēmis Kurts. Viņa vietu organizācijā, taču ne manā sirdī. Es ļoti mīlēju savu brāli, mister Donovan.

—  Tas viss, protams, ir ļoti nepatīkami, — es sacīju. — Bet ar ko nodarbojas jūsu organizācija?

—   Mums ir darīšanas tikai ar nelegālu naudu, — viņa nevērīgi izmeta, — ar „karsto" naudu. Iedomājieties, ka jūs esat apzadzis Londonas banku un paķēris līdzi simt tūkstoš sterliņu mārciņu. Jūs saprotat, ka šajā valstī jums tagad zeme deg zem kājām, un plānojat apmesties kaut kur Dienvidamerikā. Jums tūlīt rodas divas problēmas. Pirmkārt, jums pašam jānokļūst līdz Dienvidamerikai, bet, otrkārt, jāpārsūta uz turieni arī šī nauda. Tad, lūk, šo jūsu otro problēmu uzņemamies atrisināt mēs. Jūs garantēti saņemat savu naudu trīs mēnešu laikā jebkurā valūtā un jebkurā zemeslodes punktā. Par to mēs ņemam divdesmit procentus no kopējās summas, bet neveicam šīs operācijas, ja summa ir mazāka par piecdesmit tūkstošiem.

—   Skan jau grandiozi, — es sacīju, — taču ja es būtu aplaupījis banku un staigātu ar simt tūkstošiem čemodānā, tad neriskētu vis no tiem šķirties un uzticēt tos jums. Es taču neko nevarētu iesākt, ja jūs man neatdotu ne peniju. Vai tā nav?

—  Viss pamatojas uz uzticību, — viņa atbildēja, — un to uztur mūsu reputācija. Mēs ar to nodarbojamies jau ilgāk par pieciem gadiem un ne reizi neesam savus klientus piemānījuši. Mums ir kontakti visā pasaulē, un ja mēs kaut reizi būtu kļūdījušies, ar mums būtu cauri.

—   Bet kā gāja bojā jūsu brālis?

—   Pirms pusgada kādā vēstniecībā, — viņa atbildēja. — Diemžēl viņš bija tur, kad vēstniecībai uzbruka bandīti. Iebrucēji paņēma gūstā astoņus ķīlniekus un trīs no viņiem nogalināja. To skaitā bija arī mans brālis. Kurts bija tur aizbraucis un noskaidroja visas detaļas. Tajā laikā es biju pilnīgi bezpalīdzīga.

Lozijs apsēdās uz kušetes viņai blakus, turēdams rokā dzēriena glāzi.

—    Kolete tikko sacīja, ka mums ir kontakti visā pasaulē, — viņš teica. — Šajā gadījumā tie mums |oti palīdzēja. Man izdevās uzzināt faktus, kas bija zināmi tikai policijai. Runa bija par sešiem teroristiem, no kuriem četriem izdevās pazust. Divus policija nošāva. Viens bija turks, otrs — amerikānis.

—   Un tur bija arī Bočārs? — es nevērīgi pavaicāju.

—   Pēc pierunāšanas.

—   Ko jūs zināt par Fišeru? — Kolete man vaicāja.

—   Tikai to, ko man stāstīja Maklarens, — es atbildēju, — ka Fišers vadot teroristisku organizāciju, kuras pakalpojumus varot izmantot jebkurš.

—   No kurienes to vada? — Lozijs vaicāja.

—   Mūsu sarunā mēs nepieskārāmies šim jautājumam, — es prasmīgi sameloju. — Viņam droši vien bija kāds motīvs, kāpēc sākt karu pret Fišeru un viņš cerēja manī atrast, kā pats izteicās, kaut ko ideālistiskam avantūristam līdzīgu.

—   Bet jūs negribējāt, ka tiekat iesaistīts šajā lietā? — Kolete jautāja.

—   Domāju, ka negribēju.

—   Jums bail no šī Fišera? — Lozijs nicīgi izmeta.

—   Domāju, ka jā, — es atzinos.

—   Es nevaru apgalvot, ka saprotu jūs pamudinošos iemeslus, — Kolete sacīja, — taču zinu, ka agrāk jūs piedalījāties bīstamās operācijās un visai labprāt. Kāpēc tagad nav tādas vēlēšanās?

—    Par šo Fišeru uzzināju tikai no Maklarena, — es sacīju, — un absolūti nezinu, vai viņš man teica taisnību vai nē.

—   Jums vajadzīgi pierādījumi? — Kolete vaicāja.

—   Es taču jums sacīju, — sarunā iejaucās Lozijs, — ka esam pēdējos mēnešos sekojuši Fišera gaitām, un…

—   Nomierinies, Kurt.

Kolete pamāja ar roku, un viņš nekavējoties aizvēra muti.

—    Mēs zinām, kur atrodas viņa centrs. Tas ir kādā mazā Dienvikalifornijas pilsētiņā. Tur jūs varētu ar viņu kontaktēties.

—   Un tālāk? — es vaicāju.

—    Jūs atradīsiet lietišķus pierādījumus. Nolīgsiet viņa organizāciju kādam teroristiskam aktam. Kad viņš jūsu priekšlikumu pieņems, mums arī radīsies pierādījumi.

—   Un tālāk? — es atkārtoju.

—   Tad jūs mums palīdzēsiet iznīcināt viņu un viņa organizāciju, — viņa sacīja.

—    Jums nav par ko uztraukties, Donovan, — Lozijs ar izsmieklu piebilda. — Mēs tikai gribam, lai jūs mums visu inscenētu, bet pašā bīstamākajā daļā varat nepiedalīties. Šo daļu pilnībā uzņemamies mēs.

—    Es par to padomāšu. Un tomēr gribētos zināt, ko jūs esat nodomājuši darīt, ja es priekšlikumu pieņemšu?

—    Tādā gadījumā mēs visi kopā lidosim uz Kaliforniju, — Kolete sacīja. — Es zinu, ka jūs parasti ceļojat kopā ar savu draudzeni, mister Donovan. Vai jums šobrīd ir draudzene?

—   Jā.

—    Žēl. Es gribēju piedāvāt sevi, — viņa lietišķi teica. — Man tā būtu ideāla maskēšanās.

—   Mēs varam arī samainīties, — Lozijs ierosināja. — Tu brauksi ar misteru Donovanu, bet viņa draudzene ar mani.

—   Vai jums nebūtu nekas pret tādu jautājuma atrisinājumu, mister Donovan? Kolete vaicāja balsī, kas bija mīksta kā zīds.

—   Varbūt, — es atbildēju. — Bet kādā lomā uzstāsies Kurts?

—   Viņš būs jūsu palīgs un eksperts, — viņa ātri izlēma, — lai kāds arī nebūtu jūsu priekšlikums teroristiskajai organizācijai. Detaļas mēs apspriedīsim vēlāk. Bet Kurts būs neaizstājams, jo viņš taču lieliski pārzina vietējos apstākļus.

—   Labi. Kad jūs gribat doties ceļā?

—   Kad vēlaties, — viņa sacīja. — Kaut vai rīt.

—   Man jābūt Londonā vēl divas dienas. Kā jūs skatāties un piektdienu?

—   Mūs apmierina arī piektdiena, — viņa atbildēja. — Līdz tam laikam mēs varēsim labāk sagatavoties aizbraukšanai.

—   Tātad norunāts. Vai jums gadījumā nav vajadzīga nauda?

—   Ne visai. Šogad mēs esam krietni nopelnījuši.

—    Jūs jau zināt, kur mani var atrast, — es sacīju. — Pirms aizbraukšanas mums vēl vajadzētu izstrādāt plānu.

Viņa pakratīja galvu.

—  Labāk jau nodarbosimies ar to lidojuma laikā. Es neieredzu ceļojumus, bet tas aizpildīs mūsu laiku.

—   Lai notiek, — es piekritu.

Viņa atkal pasmaidīja.

—   Esmu jums ļoti pateicīga, mister Donovan.

—   Pol, — es izlaboju.

—   Pol… Bet es, protams, Kolete.

—   Bet kā sauc jūsu meiteni, — Lozijs painteresējās.

—   Mendija.

—   Vai viņa ir angliete?

—  Amerikāniete. Bet pret viņu jāizturas uzmanīgi un pieklājīgi, citādi viņa var jūs pataisīt par pankūku, es skaidroju. — Tomēr, ņemot vērā jūsu izskatu, es šaubos, vai jums šī procedūra nāktu par labu.

Kolete pasteidzās iejaukties.

—  Pēc tā, ka esam pabeiguši lietišķo daļu, es ierosinu mazliet iekost, — viņa sacīja, uzsvērdama katru vārdu.

Šajā brīdī ieskanējās durvju zvans, un viņas seja pārakmeņojās.

—   Vai tu kādu gaidi? Lozijs vaicāja.

—  Nē, — viņa kaut kā neizteiksmīgi novilka. — Bet varbūt misters… Pols?

—  Arī es nevienu negaidu, — es atbildēju. — Man varat uzticēties. Ja es ncatgriezīšos viesnīcā pusčetros, tad te rīkosies vesela rota mežonīgu puišu. Bet tas arī viss.

Lozijs nolika glāzi un ātri piecēlās. Izņēmis no kabatas 38. kalibra pistoli, viņš strauji devās uz durvīm.

—   Varbūt vienkārši ūdensvada labotājs vai kaut kas tamlīdzīgs, kas grib likvidēt kādu bojājumu, Kolete vienaldzīgi sacīja. — Tomēr nekad nevar zināt…

Es izmantoju iestājušos pauzi un izdzēru savu glāzi. Ja jau Kolete bija pārliecināta, ka Lozijs tiks galā ar radušos situāciju, tad arī es varēju būt mierīgs.

Apmēram pēc divām minūtēm Lozijs atgriezās, turēdams rokās ietinamajā papīrā ievīstītu paku.

—  Atnesa durvju sargs, — viņš sacīja. Paka atsūtīta ar kādu izsūtāmo zēnu.

—   No kā? — Kolete asi vaicāja.

—   Durvju sargs neesot painteresējies.

Lozijs uzlika sūtījumu Uz galda un uzmanīgi atkāpās.

—   Es negaidu nekādu sūtījumu, — Kolete sacīja.

—   Arī es ne, — Kurts noburkšķēja.

—   Vai tur nekas netikšķ? — es pavaicāju.

—   Es pārbaudīju, vai nav metāls, — Kurts auksti iebilda. — Bet ja jums bail, Donovan, varat vannasistabā pagaidīt, kamēr es to atvēršu.

—   Pilnīgi paļaujos uz jūsu pieredzi.

Es uzmanīgi skatījos uz Loziju, kamēr viņš attina paku. Noņēmis vāku, viņš uzmanīgi ieskatījās kārbā.

—    Ak, Dievs! — izlauzās no viņa lūpām. No pakas viņā raudzījās nedzīvās Maklarena acis.

—   Kurš cūka varēja tik tālu aizdomāties?

Kolete izbailēs iekliedzās un, aizvērusi acis, novērsās sānis. Lozijs sulīgi nolamājās, uzlika kastei vāku un iznesa to priekštelpā. Kad viņš atgriezās, viņa sejas āda bija kļuvusi pelēka.

—   Tātad viņi karājas mums astē, — es sacīju. — Šie puisēni zināja, kam to jāsūta par brīdinājumu.

—    Kas? — viņš uzsita ar dūri pa galdu. — Visu svēto vārdā, par ko jūs runājat?

—   Man vēl jāiedzer un iespējami ātrāk!! — Kolete sacīja. — Bočārs, lūk, kas par to kaut ko var zināt!

—   Ja vien viņš vēl ir Londonā, — Lozijs atbildēja.

—    Lai kur viņš būtu, tev viņš jāatrod un viss jānoskaidro, — viņa sacīja. — Un man ir pilnīgi vienaldzīgi, pat ja tu viņu nogalini. Bet mums par visu ir jāuzzina.

Es nesteigdamies piecēlos.

—   Man liekas, ka tagad pat nav ko domāt par lenču. Es labāk iešu.

—   Bet mēs uzturēsim ar jums sakarus, — Pol, — viņa sacīja.

—   Kāpēc? — es paskatījos viņā. — Ja pretējā puse zina, kam jāsūta Maklarena galva, tad mūsu maskēšanās aizies pie visiem velniem, pirms mēs vēl būsim ko uzsākuši.

—    Vēl ir cerība, — Kolete sacīja, — ja Kurts pietiekami ātri sameklēs Bočāru. Lūdzu jūs, nepārtrauciet ar mums tik ātri sakarus.

— Es gaidīšu jusu zvanu, — es atbildēju. — Taču tagad, kā saka, ne mana cūka, ne mana druva.

5

—   Jūs esat pārliecināts, ka viņi abi par to neko nezināja? — Hikss neticīgi skatījās manī.

—   Kā var būt par to pārliecināts? Taču spriežot pēc tā, kā viņi reaģēja uz Maklarena galvu, es .secinu, ka viņiem tas bija visīstākais pārsteigums.

—   Un ar to viss beigsies?

—    Nedomāju vis, — es uzmanīgi iebildu. — Neaizmirstiet, ka vispirms galva tika atsūtīta mums. Varbūt sūtītāji tagad domā, kam aizsūtīt mūsu galvas.

—   Nu, pietiek, — Hikss noburkšķēja. — Ko darīsim tālāk?

—    Kolete un Lozijs drīz atkal mums zvanīs, — es teicu. — Un pat ja viņi uzzinās, kas nogalinājis Maklarenu, apgalvos pretējo. Mani par to pārliecināt viņiem nenāksies viegli, taču beigu beigās es ļaušos viņiem to izdarīt, un pēc tam mēs lidosim uz Kaliforniju.

—   Jūs esat īsts vājprātīgais, — Hikss pārliecināti sacīja. — Kā jūs varēsiet uzzināt, vai var viņiem uzticēties, vai nē?

—   Bet es nemaz nedomāju viņiem uzticēties, — es atbildēju, — tāpēc arī gribu pieņemt Koletes piedāvāto variantu.

—    Jums vēl vispirms jāpierunā tā muļķīte Mendija, — viņš neapmierināti sacīja.

—   Vienalga!

—   Bet ko man darīt?

—    Jūs esat avangards, — es teicu, — pareizāk sakot, slepenais aģents, kas darbojas uz savu galvu, uz savu risku.

Viņš izvalbīja acis.

—  Jums man par to jāpastāsta sīkāk, pat ja es par to neko negribētu dzirdēt.

—   Jūs atgriežaties Štatos rīt no rīta. Tūlīt dodieties uz manu māju Konektikutā, savāciet visu, kas jums var noderēt un brauciet uz Kaliforniju.

—   Hilsaida… Liekas, ka tā sauca to pilsētiņu? — viņš vaicāja.

—    Pilnīgi pareizi, — es atbildēju. — Jūs uzdosieties par angļu tūristu, kas meklē savu attālu radinieku, kurš it kā pēdējā laikā dzīvojis Hilsaidā. Maskēšanās nolūkiem ar to pietiks. Droši vien tur nemaz nav tik daudz hoteļu un moteļu. Es apmetīšos vienā no tiem ar savu īsto uzvārdu, un jums nebūs grūti mani tur sameklēt.

—   Bet ja piezvana tā lellīte Kolete?

—    Ļauju jums rīkoties pēc paša ieskatiem, — es konfidenciāli sacīju. — Varbūt ieteikt, lai Hilsaidā ierodas ar citu vārdu.

—   Drīzāk jau man vajadzētu izmantot citu vārdu. Tad man būtu vienalga, kas no tā paliek pāri.

—   Bet vai jums nāk prātā kāds piemērots vārds? — es iecietīgi vaicāju.

—   Man ir pase, ko es jau sen iegādājos tādam gadījumam. Tā grāmatiņa man maksāja divus simtus mārciņu.

—   Lai notiek! — es teicu. — Izmantojiet to. Uz kāda vārda tā izdota?

Viņš viegli piesarka.

—   Iespējams, ka tas ir mazliet stulbi, bet es varbūt varētu…

—   Sent-Klērs, — viņš aizsmakušā balsī izspieda. — Bertrāns Obйrons Sent-KIērs, — un sāka tik dārdoši smieties, ka rēta viņa sejā pilnīgi izbalēja.

—   Nemaz nav slikti! Derēs arī tāds vārds, — es teicu, kad viņš bija atguvies.

—   Tas bija pēc Kongo, — viņš spurdza. — Man bija nepieciešama nauda, un es gribēju uz kādu laiku pazust. Tad arī devos uz Bahamu salām. Tajā laikā man šis vārds likās labs, jo es gribēju iepatikties visiem amerikāņu ierēdņiem…

—   Man tas patīk, — es viņu pārtraucu. — Un tā kā šī ir jūsu pēdējā nakts Londonā, es jūs vairs neaizkavēšu. Ceru, ka atradīsiet ar ko nodarboties.

—    Vismaz izgulēšos, — viņš nomurmināja. — Kur tad lai es ķeru naudu, kolēģi?

—   Paņemiet no Finčlija, cik uzskatāt par vajadzīgu, bet es pacentīšos šajā laikā pa telegrāfu pārskaitīt jums naudu uz Konektikutu. Jūs to saņemsiet, kolīdz ieradīsieties. Par lidmašīnas biļeti arī var parūpēties Finčlijs.

—   Ceru, ka arī jums te viss būs kārtībā.

Viņš pat sāka labāk izskatīties, ja tā vispār var teikt par Hiksa seju.

—   Nedariet te muļķības un neļaujiet sev nogriezt galvu.

—   Pašreiz varu jūs aplaimot tikai ar vienu vārdu.

—   Droši vien — „laidieties"!

—   Jūs man burtiski no mutes to izrāvāt. Kur ir Mendija?

—   Aizgāja iepirkties.

—   Visu svēto vārdā, kas tad viņai vēl vajadzīgs? — es izsaucos.

Viņš paraustīja plecus.

—   Kā lai es to zinu, kolēģi. Droši vien viss, ko ierauga skatlogā.

Kad Hikss bija prom, es tā lenča vietā, no kura biju atteicies pie

Koletes, pasūtīju bifšteku un palūdzu to uznest augšā.

Paēdis es secināju, ka pašreiz vienalga neko nevaru uzsākt, kamēr kaut ko nebūšu uzzinājis no Koletes, un ir pats īstākais laiks padomāt par stratēģiju attiecībā uz Fišeru. Es iegāju guļamistabā, novilku jaku un kurpes, iekritu gultā un drīz vien aizmigu. Mani pamodināja Mendijas priecīgā balss.

—    Nu paskaties tikai, ko es nopirku, Pol, dārgais! Bet cik tur ir burvīga apakšveļa!

—   Muļķības! — es norūcu un pagriezos uz otriem sāniem.

Smalks pirkstiņš man iedūrās taisni starp ribām.

—    Tu man nepievērs nekādu uzmanību, guļava! Pēc dažām sekundēm es būšu pavisam neatvairāma, un gribu, lai tu mani izvarotu…

—   Cik pulkstens? — es vaicāju un pieslējos sēdus.

—   Pusseptiņi, — viņa atbildēja. — Vai Hikss šovakar ir brīvs?

—   Jā.

—    Tātad mums neviens netraucēs, — viņa nodūdoja. — Vai gribi kaut ko iedzert?

—   Kāpēc gan ne? Degvīnu ar ābolu sulu.

Es pamatīgi nomazgājos dušā un norīvējos ar dvieli. Tad, jau pilnīgi pamodies, atgriezos guļamistabā. Jebkura vīrieša sapnis sapņainā pozā stāvēja pie gultas, aizlicis rokas aiz muguras. Mendijas gaišie mali bija gludi sasukāti. Viņa bija uzlikusi melnu neilona krūšturi, no kura speciāli atstātajiem izgriezumiem kairinoši rēgojās koraļļsārtie krūšu zirnīši.

Cauri neilona zeķubiksēm bija redzamas spilgti sarkanas biksītes, kas faktiski veidoja tikai pavisam sīku trīsstūrīti.

—   Nu, ko tu par to saki, Pol? — viņa vaicāja. Viņas tumšās miklās acis iemirdzējās. — Vai nav fantastisks tērps?

—   Pēdējais netīrās modes kliedziens, — es atzinos.

—   Paldies.

Viņa dziļi nopūtās.

—   Ir tādi brīži, Pol, kad arī kārtīga sieviete grib justies kā ielasmeita, un tērps viņai palīdz to panākt.

—   Un cik tad šī nakts izmaksās? — es drūmi apvaicājos.

—   Pagaidi brītiņu, — viņa teica. — Tu vēl visu neesi redzējis. Paskaties šurp!

Viņa plaši izpleta kājas. Mani acu āboli gandrīz vai izsprāga no dobumiem, kad biksīšu centrā ieraudzīju spraugu, kura pletās arvien platāka, līdz parādījās matiņi.

—   Ieeja atvērta! — Mendija triumfāli pasludināja. — Te viss ir pārdomāts.

Es satvēru glāzi, kas stāvēja uz galdiņa malas un drudžaini to izdzēru.

—   Piektdien mēs lidojam uz Kaliforniju, — es mēģināju viņu noskaņot citā virzienā.

—   Es tevi lūdzu, Pol, koncentrējies, dārgais, — viņa lūdza. — Tev taču pat vēl nestāv! Un tas nemaz nav tik glaimojoši, saskatīt meitenē cenu pieci simti dolāru par nakti.

—    Mums jāapspriež ceļojuma detaļas, — es steidzīgi sacīju, — jo šis tas ir mainījies. Ar mums lidos vēl viens pāris.

—   Vai tas nav pārāk daudz?

Viņas apakšlūpa nedaudz izvirzījās uz priekšu, un viņa novilka sarkanās biksītes.

—   Tā ir labāk?

—   Pats galvenais ir tas, — es turpināju, — ka mums ir jāizdara tāda kā maskēšanās vai slēpšanās, tāpēc es lidošu kopā ar kādu sievieti, bet tu — ar vīrieti, ja tev, protams, nav pret to iebildumu.

—    Varbūt tev nestāv tāpēc, ka man vajadzīgajā vietā nav uztaisīta frizūra?

Viņa paķēra matu ķemmi, izpleta kājas un sāka cītīgi ķemmēt kājstarpi. Kad viņa beidza, viņas mauriņš atgādināja pirmatnēju mežu.

—   Tā ir labāk, Pol, dārgais?

—   Kas attiecas uz mūsu braucienu, — es izmisīgi turpināju, — tad es gribētu…

—   Kā tad viņu sauc? — viņa salti prasīja.

—   Kurts Lozijs.

—   Kā viņš izskatās un cik viņam gadu?

Es īsi aprakstīju Kurta izskatu, cenzdamies nenodarīt viņam pāri, jo šobrīd sapratu, ka viņš manī izraisa pretīgumu.

—   Bet kā sauc to sievieti un kā viņa izskatās?

Es pastāstīju arī par Koleti Dorkasu, turklāt rūpīgi centos noslēpt viņas labākās puses un dotumus.

—   Tu ar viņu gulēsi?

—   Nezinu, — es atbildēju ar pāšnāvniecisku godīgumu.

—   Bet tu gaidi, ka es gulēšu ar to Loziju? — viņa vaicāja.

Es nepaspēju atvērt muti, kad viņa jau nikni turpināja:

—    Esi gan tu mēsls, Pol Donovan! Tu taču nevari mani vienkārši izsviest, kā kaut kādu… kaut kādu…

—   Kā kaut kādu mašīnu, — es palīdzēju.

—    Tu pats uz mani skaties kā uz rotaļlietiņu, — viņa asi turpināja, — bet tagad padari par rotaļlietiņu citam vīrietim! Nē, tas tā vairs nebūs!

Viņa piegāja pie skapja, norāva no pakaramā kleitu un uzvilka mugurā, tad apmeta ūdeļādas manto un pēkšņi nespēkā sakņupa gultā, uzsēzdamās tieši virsū savai ūdeļādas cepurītei.

—   Kur tu gribēji iet? — es maigi vaicāju.

—    Kaut kur! — viņa čukstēja. — Gulēt vienalga ar ko! Ja jau man jāspēlē netīras staigules loma, tad vismaz jāpatrenējas.

Viņa atkal pielēca kājās un metās prom. Sienas vibrēja vēl sekundes piecas pēc viņas asā durvju aizcirtiena. Es izdzēru savu kokteili un (ad, jau daudz par vēlu, atcerējos nerakstīto likumu: vispirms mīli, un tikai pēc tam lūdz kādu pakalpojumu. Es izjutu tādu kā nožēlu, vēl jo vairāk

tāpēc, ka viņas sātaniskais tērps bija iedarbojies uz mani spēcīgāk, nekā es gribēju viņai parādīt.

Apmēram pēc stundas, kad es jau dzēru trešo porciju, iezvanījās tālrunis.

—   Runā Lozijs! — Balss skalnēja lepni un pašapmierināti. — Viņš ir manās rokās!

—   Kas? — es lietišķi noprasīju.

—   Cilvēks, ko mēs meklējām. Es viņam uzdzinu tādas bailes, ka viņš gandrīz dabūja sirdstrieku. Lai kā arī būtu, bet Fišera jaunais pilnvarotais Eiropas lietās ir cilvēks vārdā Hendrikss. Viņš par atbildīgo Londonas apkārtnē nolīdzis kādu Sugdenu. Es viņu noķēru.

—   Kur viņš ir?

—   Te, Koletes apartamentos. Bočāru es izmantoju par ēsmu. Sugdens sēž te, piesiets pie krēsla, un droši vien no bailēm taisa biksēs.

—   Bet ko jūs gribat no manis?

—   Brauciet tūlīt šurp, — viņš teica. — Tiesa, es jums vēlāk varētu arī visu atstāstīt, taču baidos, ka jūs neticēsiet. Tā kā brauciet vien šurp un klausieties visu no pirmavota.

—   Labi, — es teicu. — Būšu pēc divdesmit minūtēm.

Tomēr ceļā pagāja nevis divdesmit minūtes, bet vesela pusstunda. Durvis atvēra Kolete un mīļi man uzsmaidīja. Viņa bija uzvilkusi melnas bikses un melnu blūzīti, kuras izgriezums sniedzās gandrīz līdz nabai. Izskatījās nebūt ne nepatīkami. Mēs iegājām viesistabā, un viņa norādīja uz durvīm.

—    Kurls viņu sagūstījis tur. Ejiet iekšā un izmantojiet situāciju, ja vien pirms tam negribat iedzert.

—   Nē, paldies. Bet jūs nenāksiet?

—   Neesmu mazdūšīga, — viņa sacīja, — taču neiecietīga gan. Jums droši vien nebūtu patīkami, ja viņam būtu saskrāpēta seja, pirms vēl viņš paspējis atbildēt uz jūsu jautājumiem.

Es iegāju ēdamistabā, kur atradās šis pārītis. Pie krēsla piesietais garais un resnais cilvēks atgādināja maisu. Vienai acij priekšā bija aizkritusi biezo, kastaņbrūno matu šķipsna, otra acs bija brūna. Es viņam dotu gadus četrdesmit, un man viņš nemaz nelikās bīstams. Tiesa, pie krēsla piesieti cilvēki reti kad izskatās bīstami.

—    Atjaujiet jūs iepazīstināt ar Džeimsu Sugdenu, — Lozijs sacīja. Viņš stāvēja aiz krēsla. — Tas droši vien ir pirmais galvu mednieks, ko savā dzīvē sastopat.

Viņš sagrāba Sugdenu aiz matiem un atgāza viņa galvu atpakaj.

—   Atkārtojiet misteram Donovanam visu to, ko stāstījāt man, — viņš mierīgi sacīja.

Kurts palaida vajā matus, un galva atkal nokārās uz priekšu. Kad Sugdens to atkal pacēla, viņa acis drūmi raudzījās man sejā, taču tajās nebija naida.

—   Hendrikss man pavēlēja tikt galā ar Maklarenu, — viņš sāka runāt aizsmakušā balsī. — Viņu vajadzēja novākt, taču Hendrikss zināja, ka Maklarens pirms tam jau bijis vizītē pie jums. Viņš gribēja jūs nobiedēt un tāpēc nosūtīja galvu jums. Precīzāk sakot, to pēc viņa rīkojuma izdarīju es.

—    Bet pēc tam, Donovan, jūs to atsūtījāt mums, — Lozijs ar izsmieklu paskatījās uz mani. — Tas no jūsu puses bija ļoti cēlsirdīgs žests.

—   Es domāju, ka tieši jūs to esat atsūtījuši man, — es atbildēju. — Tāpēc arī nolēmu pārliecināties.

—   Sugdens vēl arvien nav Hendriksam atskaitījies, — Lozijs sacīja. — Saka, ka esot jāsatiekas tikai rīt.

—   Kur? — es vaicāju.

—   Parīzē, — Sugdens drūmi atbildēja.

—   Un ko jūs izdarījāt ar pārējo ķermeni?

—   Kā ko?

—    Galvu jūs atsūtījāt man, — es iecietīgi skaidroju, — bet ko izdarījāt ar visu pārējo?

—   Kāda gan tam tagad vairs nozīme? — Lozijs norūca.

—   Bet mani tas interesē, — es atcirtu un domāju par Hiksu.

Sugdens nosvīda vēl vairāk. Tas izskatījās diezgan nepatīkami.

—   Tikai nesakiet, ka esat to aizmirsis, — es piebildu. — Nu, runājiet!

Lozijs viņam iesita pa galvu, un Sugdens iebjāvās.

—   Man palīdzēja kāds paziņa, — viņš teica. — Mēs viņa līķim piesējām smagumu un iemetām upē.

Es pēkšņi biju zaudējis interesi pret visu un novērsos.

—  Jūs vairāk negribat viņam neko jautāt? — Lozijs vīlies painteresējās.

—   Nedomāju, ka tam kāda nozīme, — es teicu. — Lieta izbeigta.

—   Ko jūs ar to gribat teikt, velns ar ārā?

—   Viņš ir mūsu rokās un rīt nevarēs satikties ar Hcndriksu, bet Hendrikss vienalga mani jau pazīst.

—  Tad izejiet un parunājiet ar Koleti, — viņš sacīja. — Bet es te vēl pastrādāšu ar šito mīkstmiesiPēc tam jums pateikšu, kāpēc lieta vēl nav izbeigta.

—   Nu, labi. Tikai nebūs tik viegli mani atkal pārliecināt.

Es atgriezos viesistabā, un Kolete man pasniedza glāzi. Mēs caur stikla sienu papriecājāmies par naksnīgo panorāmu un parunājāmies par šo un to. Tā pagāja minūtes piecas, varbūt mazliet vairāk, kad no ēdamistabas iznāca Lozijs.

—   Tagad es zinu visu, — viņš pašapmierināti sacīja. — Zinu, kāds izskatās Hendrikss, kur viņš Parīzē dzīvo, kā arī cikos un kur viņam rīt jāsatiekas ar Sugdenu.

—   Nu un tad?

—  Sugdcna vietā rīt tur būšu es un pats ar viņu nodarbošos.

—  Jūs gribat viņu nogalināt?

—   Kurts šajā ziņā ir ļoti godprātīgs, — Kolete drūmi sacīja.

—   Bet ja es jūs pavadīšu? — es vaicāju.

—  Jūs man vienkārši traucēsiet, — Lozijs sausi atbildēja.

—   Kurt! — Koletes balss skanēja cieti.

—  Lai jau notiek! — viņš saērcināti paraustīja plecus. — Ja jau tā…

—   Iespējams, ka esam jau nokavējušies, — es sacīju, — un Hendrikss par visu jau Fišeram paziņojis.

—   Pilnīgi izslēgts, — Koleta iebilda. — Viņš gaida Sugdena ziņojumu. Šobrīd viņš pat nezina, vai Maklarens ir nogalināts vai nav.

—   Varbūt, ka jums arī taisnība, — es atzinu, — taču pirms sākt rīkoties, man pašam jāpārliecinās, ka Hendrikss ir nekaitīgs.

—   Vai tad jūs neticat manam vārdam? — Lozijs naidīgi nopīkstēja.

—   Man vajadzīgi nevis vārdi, bet fakti, — es neatlaidos.

—  Jūs visu pārāk sarežģījat, Donovan, — viņš sūdzējās. — Es pats sev jautāju, kāpēc esam ar jums sapinušies.

—   Mēs sadarbosimies ar Polu, jo viņš var kļūt par mūsu uzticamu sabiedroto, — Kolete asi sacija. — Mēs to jau secinājām, un vēl nekas tāds nav noticis, kas mūsu nodomus varētu mainīt. Tu, Kurt, viņa vietā būtu rīkojies tieši tāpat, un tu to zini.

—  Var jau būt. Un tomēr es jūs, Donovan, lūdzu man netraucēt. Es nodrošināšu visus pierādījumus, kas jums vajadzīgi.

—   Nu, labi, labi, — es padevos. — Bet ko jūs gribat darīt ar Sugdenu?

—   To es jums pateikšu vēlāk ēdamistabā, — viņš teica. — Kolete par sīkumiem un detaļām neinteresējas.

Kolete jauki pasmaidīja un pielika pie lūpām glāzi. Es pagriezos pret Loziju, lai kopā ar viņu dotos uz ēdamistabu, taču viņš, šķiet, nekur nesteidzās.

—   Reiz es KolQti lūdzu uzadīt man puloveri, — viņš maigi sacīja. — Un nopirku viņai pat vilnu un adāmadatas.

—   Lūk, kā? — es brīnījos.

—    Bet viņa atteicās, — viņš īsi iesmējās. — Iespējams, ka Kolete vienkārši nav radīta ģimenes dzīvei. Bet adāmadatas bija sevišķas, no tērauda. Es tās paņēmu atpakaļ, cerībā, ka tās man vēl kādreiz noderēs.

—   Un tas attaisnojās? — es uzdevu muļķīgu jautājumu.

—   Varbūt gribat pats pārliecināties?

—   Nē, — es teicu. — Vai viņš vēl ir dzīvs?

—   Nē.

Es aizgāju.

6

Mēs viens otru noskūpstījām, tomēr nebiju drošs, ka starp mums atkal iestājušās agrākās attiecības. Mēs viens otru mīlējām ar miesīgu mīlestību, tomēr Mendiju bija pārņēmusi tāda kā apātija. Kaut arī viņa reaģēja tā, kā to varēja gaidīt, tomēr emocionālā ziņā tas bija tas pats, kas cienīga ķīniešu maltīte. Divu dienu laikā mums pat nebija temata, par ko aprunāties. Viņa nevaicāja, kur palicis Hikss, bet es pats viņai to arī nestāstīju.

īsā ziemas diena bija pagājusi, un aiz logiem kjuva tumšs. Sniegs bija nokusis un pārvērties dubjos. Apmēram ap astoņiem vakarā es ielēju sev dzērienu, kad istabā ienāca Mendija. Viņai bija labi kopta seja un, viņu redzot, es katru reizi sev jautāju, kā var tērēt tik daudz laika tās kopšanai, bet pajautāt to viņai pašai nez kādē| neiedrošinājos.

Viņa atkal bija ģērbusies tikai mazos drēbju gabaliņos, bet virstērpa izgriezums sniedzās līdz pat jostas vietai. Man likās, ka pie tāda ekipējuma piederas arī krūšturis, taču Mendija to, protams, uzskatīja par lieku. Melnās zeķes saturēja tikai pavisam sīks zeķturis, bet augstpapēžu kurpes bija ugunīgi sarkanas.

Viņa apgriezās manā priekšā ap savu asi un jautājoši paraudzījās manī.

—   Patīk?

—   Grandiozi! — es atbildēju. — Es tikai sev vaicāju…

—    Protams! — viņa stingrā tonī noteica. — Un man tādēļ nav pat jāizģērbjas.

—   Iedzersi kopā ar mani?

—   Tu ar katru dienu kļūsti aizvien galantāks. — Viņa sarauca degunu. — Nē, dzert es negribu, tu, dumjais zemniek! Es gribu ar tevi aprunāties.

—   Tādā gadījumā, runā.

—   Šodien ir trešdiena, bet uz Kaliforniju mēs lidojam piektdien, tā

ir?

—   Tā ir ieplānots, — es piekritu. — Taču citiem dalībniekiem tas vēl jāapstiprina.

—   Un tu gribi, lai es braucu kopā ar šo Loziju, bet tu brauksi kopā ar šo seks-misis Koleti?

—   Tev nemaz obligāti nav ar viņu kopā jābrauc. Es tevi varu aizsūtīt ar lidmašīnu uz Ņujorku. — Redzēdams, ka viņa jau paver muti, es pacēlu roku. Bet ja tu tomēr lidosi reizē ar Loziju, tev nemaz obligāti nav ar viņu arī jāguļ.

—   Toties tu gulēsi ar to riebīgo Koleti!

—   Es taču tev jau teicu, ka to vēl īsti nezinu.

—   Tāda forma ir vienlīdzīga pozitīvai atbildei, — viņa sacīja ar tīri sievišķīgu vērīgumu.

—   Mēs lidojam uz Kaliforniju, lai kaut ko uzzinātu par kādu cilvēku, — es skaidroju. — Tas var kļūt arī bīstami. Tāpēc mums vajadzīga tāda maskēšanās.

—   Bīstama man?

—    Nē, nedomāju vis, — es piesardzīgi atbildēju. — Kamēr tu par šo cilvēku neko nezini, un par mūsu nodomiem tāpat, tev nekādas briesmas nedraud.

Viņa saknieba lūpas.

—   Es gribētu ar viņu iepazīties.

—   Ar ko?

—    Protams, ar Loziju, — viņa pat piesita kāju. — Reizēm tu esi galīgi dumjš.

—   Kad?

—  Teiksim, šovakar.

Es padomāju, tad paraustīju plecus.

—   Labi, lai notiek. Es viņiem piezvanīšu.

—  Viņiem?

—  Tu varēsi iepazīties ar abiem reizē, — es iecietīgi sacīju. — Mums taču kopā būs jāpavada ilgāks laiks.

Tagad savukārt viņa paraustīja plecus.

—  Tu domā, ka tu ilgu laiku pavadīsi kopā ar viņu?

—   Iespējams pat, ka mums tas viss būs jāpamet, — es nomākti sacīju, — jo šis Lozijs ir sadists.

—   Attiecībā uz sievietēm? — viņa ātri vaicāja.

—   Nezinu, — es atbildēju. — Bet pietiek jau tāpat!

—   Domāju, ka es pati pratīšu viņu novērtēt, — viņa sacīja. — Zvani viņiem!

Es paņēmu klausuli un uzgriezu numuru. Pēc trešā signāla pie tālruņa pienāca Kolete.

—   Runā Pols Donovans.

—   Laikam jau tā ir telepātija, Kolete attrauca. — Es tikko gribēju jums zvanīt. Kurts šorīt atgriezās no Parīzes un atveda jums pierādījumus.

—   Vai jūs negribētu atbraukt pie mums uz kādu glāzīti? — es vaicāju. — Pie vienas reizes varētu iepazīties ar Mendiju.

—  Ar jūsu pēdējo gultasbiedreni? — Kolete iesmējās. — Es jau gandrīz biju viņu aizmirsusi, bet viņa taču būs Kurta ceļabiedre. Mēs varam aizbraukt pēc pusstundas, Pol.

Nepaspēju vēl līdz galam pavēstīt Mendijai, ka viņi tūlīt ieradīsies, kad viņa jau pagriezās un pazuda guļamistabā. Viņas dibcntiņš varbūt ari bija ko zaudējis no sava elastīguma, tomēr vēl arvien palika iespaidīgs. Es piezvanīju Finčlijam, aprakstīju abu viesu ārējo izskatu, nosaucu viņu vārdus un pateicu, lai laiž viņus augšā. Mendija iznāca no guļamistabas pēc minūtēm piecpadsmit, un, cik es spēju saprast, viņas sejā nekas nebija mainījies. Viņa acīmredzot bija tikai pārģērbusies. Tagad viņai mugurā bija melna caurspīdīga blūzīte un īsi melni svārki. Kad viņa apsēdās un pārmeta kāju pār kāju, svārku maliņa pacēlās pietiekami augstu, lai atklātu zeķu augšējo maliņu un zeķturus.

—   Kā es izskatos? — viņa vaicāja.

—   Kā kucīte uz izmisuma robežas, — es draudzīgi atbildēju.

Tas bija mūsu sarunas noslēdzošais akords. Viesi ieradās bez nokavēšanās, un Finčlijs pats viņus uzveda augšā. Kolete bija ģērbusies baltā jakā un baltās biksēs ar zīmējumu, kas attēloja zivju skeletus, bet zem jakas bija melns pulovers. Viņa izskatījās ļoti eleganta. Lozijs zilajā uzvalkā atgādināja tāda uzņēmuma juriskonsultu, kas pārdod neesošas naftas atradnes. Es iepazīstināju visus trīs un sāku gatavot kokteili.

Lozijs apsēdās blakus Mendijai uz kušetes. Viņa veltīja tam laipnu smaidu un pārmeta kāju pār kāju tā, lai svārku maliņa paceltos vēl par pāris centimetriem augstāk. Kolete apsēdās uz taburetes pie bāra un vēroja, kā es salēju kokteili glāzēs. Tad viņa paņēma divas glāzes un piegāja pie pārīša, kas sēdēja uz kušetes.

Pasniegusi katram pa glāzei, viņa atgriezās atpakaļ, apsēdās uz taburetes un izņēma no somiņas salocītu papīru.

—   Lūk, jums pierādījums, Pol.

Tas bija Parīzes vakardienas laikraksta izgriezums, un manas franču valodas zināšanas bija tieši tik labas, lai es saprastu, kas tur rakstīts. Tur bija teikts, ka kādā klusā ieliņā agri no rīta atrasts Amerikas pavalstnieka līķis. Cilvēks ticis nodurts un acīmredzot aplaupīts. Tā esot trešā slepkavība Parīze šajā mēnesī un tā tālāk… Es salocīju izgriezumu un atdevu atpakaļ.

—   Kā redzat, mūs vairs nekas neattur, — viņa sacīja. Es pasūtīju uz rītdienu bi|etes tiešam lidojumam uz Losandželosu. Tiksimies vienpadsmitos lidostā. Tad mums būs pietiekami daudz laika.

—   Labi, — es teicu. — Kā jūs domājat, vai mēs pēc tam tūlīt dosimies uz Hilsaidu?

—   Es pasūtīju numurus Losandželosas viesnīcā, — viņa atbildēja. — Domāju, ka labāk būtu atpūsties, bet uz Hilsaidu braukt nākamajā rītā, noīrējot kādu automašīnu.

—   Ļoti labi! — Bet kā Kurts tika vaļā no Sugdena līķa?

Viņa iedzēra krietnu malku kokteiļa un nolika glāzi uz pašas bāra maliņas.

—    Nezinu, — viņa neizteiksmīgi atbildēja. — Es par tādām lietām neinteresējos.

—   Jūs interesējaties par slepkavību kā tādu, — es rezumēju.

—   Man negribas diskutēt par šo jautājumu, Pol! Nesaprotiet mani nepareizi, bet ja man kāds ir jānogalina, tad es viņu nogalinu.

Viņa paskatījās uz Mendiju un Kurtu, kuri bija iegrimuši dziļā sarunā, tad atkal pagrieza galvu uz manu pusi un pasmaidīja.

—   Liekas, ka šim pārītim nav nekādu rūpju. Sākumā man Mendija likās mazliet vulgāra, bet pēc tam es secināju, ka tieši tāda Kurtam iepatiksies.

—   Tas jūs neuztrauc? — es gluži vienaldzīgi pavaicāju.

—    Liekas, ka man visu laiku vajadzēs labot to iespaidu, kādu uz jums atstāju, — viņa sacīja. — Ar Kurtu mēs esam tikai partneri un nekādu fizisku attiecību starp mums nekad nav bijis. Vai jūs to saprotat, Pol?

—   Vai tad viņš nav simpātisks?

—   Varbūt arī ir simpātisks, taču ne tādā nozīmē, — viņa atbildēja. — Bet labāk nerunāsim par šo tematu.

—    Man ir vēl viens jautājums, kas palicis nenoskaidrots un tomēr mani satrauc. Kā šajā situācijā rīkosies Bočārs?

—    Viņš pārāk baidās no Kurta, lai kaut ko iesāktu, — viņa kategoriski noteica.

—    Bet ko jūs teiksiet par Fišeru? Kā viņš reaģēs, kad uzzinās, ka nogalināti gan Hendrikss, gan Sugdens?

—    Viņš nezina, ka Sugdens nogalinājis Maklarenu, — viņa atbildēja. — Pēc manām domām, viņš nospriedīs, ka abus novācis Maklarens, un sūtīs šurp vēl vienu cilvēku, lai viņu likvidētu.

—   Spriežot pēc visa, jūs esat pārdomājusi katru sīkumu.

—   Jā, tikai ne leģendu, kas jums būs jāstāsta Fišeram, — viņa sacīja. Ceru, ka šajā ziņā jūs man varēsiet palīdzēt.

—    Pirms dažiem mēnešiem es tiku ierauts Madagaskaras revolūcijā, — es teicu. — Bočārs to labi zina, jo piegādāja man ieročus. Taču viss izgāzās. Pieņemsim, ka esmu nolēmis mēģināt vēlreiz, bet lai būtu pilnīgi drošs par panākumiem, gribu, lai šo lietu savās rokās ņem Fišers. Kā jums liekas?

—    Kāpēc gan ne? — Viņa kādu brīdi padomāja, tad pamāja. — Neskan slikti. Un Fišers, ja grib, var pat ievākt ziņas no Bočāra, kurš, protams, visu apstiprinās.

—   Es iepazīstināšu Loziju ar visiem šīs lietas sīkumiem, jo viņš galu galā būs mans palīgs, — es teicu. — Bet to mēs varēsim izdarīt arī lidmašīnā.

—   Vai jums ir kaut kādi plāni par turpmāko darbību pēc ierašanās Hilsaidā? — viņa vaicāja.

—   To mēs varam nolemt arī pēc tam, kad būsim tikušies ar Fišeru, — es atbildēju. — Tādā situācijā nedrīkst steigties.

—    Es nesteidzos, viņa sacīja. Pats galvenais ir nogalināt šo slepkavu, pirms vēl esam no turienes aizbraukuši.

—   Pol! — Mendijas balss bija salda kā medus. — Vai varu ar tevi pārmīt dažus vārdus?

—   Lūdzu atvainojiet mani, — es teicu Koletei. — Protams, vari.

Viņa man veltīja sastingušu smaidu.

Es sekoju Mendijai guļamistabā, un viņa rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis.

—   Man viņš patīk, — viņa paziņoja, — un es patīku viņam, to viņš lika saprast nepārprotami. Tagad es ievēroju arī to, kas agrāk paslīdēja garām manai uzmanībai. Tu, kad vien esi gribējis, esi varējis noņemties ar mīlestību, jo tu esi ļoti bagāts. Bet tagad arī man gribas, lai man būtu īsts vīrietis. Kā saka, tu esi ļoti jauks, taču tur, kur cilvēkam jābūt mugurkaulam, tev ir kaut kāda lupata.

—    Toties Lozijs ir augstasinigs slepkava un sadists, — es teicu. — Tiesa, es nezinu, cik lielā mērā viņš ir sadists arī pret sievietēm, bet tu, ja vēlies, vari uzņemties risku to noskaidrot!

—   Protams! — viņa stingri atbildēja. — Viņš grib, lai es tagad braucu pie viņa un pavadu ar viņu nakti. Tu, protams, neiebilsti pret to?

—   Tiešām nezinu, Mendij. Lūk, ierāvu tevi šajā afērā un laikam gan darīju nepareizi.

—   Pol, dargais! — viņa maigi pabužināja man matus. — Tavos vārdos skan zināma greizsirdība, un man tas patīk. Taču šī mēģinājuma mērķis ir tikai dzimumakts, un man nebūs nekas pret tādu mazumiņu sadisma, ja vien tas neatstāj redzamas pēdas.

—   Lai notiek, — es paraustīju plecus. Ja būšu tev vajadzīgs, piezvani.

—    Nedomāju, ka varētu būt tāda vajadzība, — viņa apmierināti iesmējās. — Ja mēs līdz rītdienai neizlīdīsim no gultas, tad tiksimies lidostā.

Viņa izņēma no sienas skapja čemodānu un sāka kravāties. Es atgriezos viesistabā un paskatījos Lozijam sejā. To izķēmoja krampjains smaidiņš.

—    Vai viņa jums teica, ka šonakt pārnakšņos pie manis? — viņš vaicāja.

—   Jā.

—   Un jums nav iebildumu?

—   Nav, ja vien jūs apsolaties labi pret viņu izturēties.

—   Viņa pieder pie tās kategorijas sievietēm, kurām laba katra metode, — viņš sacīja. — Es to konstatēju pēc viņas degungala.

Es pagāju viņam garām un paņēmu no bāra savu atstāto glāzi. Kolete mani vēroja ar vieglu smaidu uz lūpām.

—   Tātad Kurts jau iekarojis sievietes sirdi? — viņa vaicāja.

—   Jā, tā liekas.

—   Un jums patiesi nav pret to nekādu iebildumu?

—   Es to tik kategoriski neapgalvotu, — es atbildēju. — Bet gan jau kaut kā pārdzīvošu.

Parādījās Mendija ar čemodānu rokā. Viņa silti uzsmaidīja Lozijam un sacīja:

—   Esmu pilnīgi gatava.

—   Tādā gadījumā — braucam.

Lozijs piecēlās, paņēma no viņas čemodānu, un abi devās uz durvīm.

—    Ja tas ir īsts ūdeļādas manto, dārgā, — Kolete saldā balsī sacīja, — tad es tavā vietā vēl padomātu. No Kurta tu labākajā gadījumā saņemsi mākslīgu leopardu.

—   Un tā raibumi pastāvīgi mainīsies, — es piebildu.

—   Ļoti smieklīgi! — Mendija uzrāva degunu.

Lozijs nievājoši nošņācās.

—   Visu risku uzņemos es pati, — Mendija sacīja un pamāja mums atvadu sveicienu.

—   Jā, Lozij! — Kolete salti sacīja. — Paņem numuru viesnīcā. Man nav nekādas vēlēšanās visu nakti klausīties, kā blakus istabā čīkst gulta un skan aprauta stenēšana.

—    Ja tevi tas traucē, — viņš nošņāca, — tad ej uz viesnīcu pati, velns parāvis!

Viņi izgāja, skaļi aizcirzdami durvis.

—   Kā jaunākais partneris viņš ir pārāk rupjš, — Kolete taisnojās, — bet man šobrīd viņš ir nepieciešams, un Kurts to zina.

—   Ja gribat, varat šonakt paliki šeit.

Viņa paskatījās uz mani, un viņas parasti mirdzošās acis bija aukstas.

—   Kas tas ir, mister Donovan, tiešs priekšlikums?

—    Es domāju par viesnīcas numuriem, — es atbildēju. — Pašreiz viesnīcā daudz brīvu numuru.

—   Kā jūs to zināt?

—   Tāpēc, ka viesnīca pieder man.

—   Turu jūs pie vārda, — viņa sacīja. — Taču man nekā nav līdzi.

—   Administrators jums izsniegs visu nepieciešamo.

—   Pateicos. — Viņas acis bija kļuvušas manāmi siltākas. — Domāju, ka varēšu pieņemt jūsu priekšlikumu.

Es piezvanīju Finčlijam un palūdzu pēc pusstundas sagatavot numuru ar guļamistabu, un lai šis numurs ir iespējami tuvāk manam. Kamēr es ar viņu runāju, Kolete bija paņēmusi glāzi un apsēdusies uz kušetes.

—   Vai meitene kaut ko zina par Fišeru? — viņa vaicāja.

—   Nē.

—  Tas ir labi. Tātad brauciena laikā viņa būs tikai Kurla draudzene?

—   Jā, — es teicu. — Man pašam vajadzēs spēlēt tāda cilvēka lomu, kas grib izmantot Fišera pakalpojumus, un Kurts būs mans padomnieks.

—   Bet es brauciena laikā būšu jūsu draudzene, — viņa ātri pabeidza. — Jūs, Pol Donovan, esat ļoti bagāts cilvēks un vienmēr esat jaucis darbu ar izklaidi. Taču es ļoti gribētu, lai jūs man palīdzētu iepazīties ar Fišeru, ar cilvēku, kas vainīgs mana brāļa nāvē.

—   Ja Fišers visu laiku uzturēsies savas' mājas sienās, tad to nebūs viegli izdarīt.

—    Esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs atradīsiet izeju no stāvokļa, — viņa nevērīgi sacīja. — Jūs esat izdomas bagāts cilvēks. To pierāda kaut vai Maklarena galva, ko jūs mums atsūtījāt tieši tajā laikā, kad bijāt pie mums un varējāt novērot mūsu reakciju.

—  Ja viņš ir kārs uz sievietēm, tad to nebūs grūti izkārtot.

—   Es arī tā domāju.

—   Bet kā jums liekas, vai mums neatkārtot vēl pa vienai glāzītei?

—    Šampanieti, — viņa pasmaidīja. — Tas lieliski noliek gultā. Vai jums tā nav?

Es atvēru vēl vienu auksta šampanieša pudeli, pielēju divas glāzes un pasniedzu vienu viņai.

—   Par mūsu panākumiem, Pol!

Mēs izdzērām, un es no jauna piepildīju glāzes. Kādu brīdi mēs sēdējām klusēdami.

—   Mums nav nekā ko teikt, bet priekšā vēl vesels vakars, — beidzot Kolete klusi sacīja. — Tā kā esam noslēguši savienību, tad rodas arī šaubas un bažas. Vai man nav taisnība, Pol?

—    Jā, mūs nesaista nekādas atmiņas, bet tikai bažas par nākotni. Tas ievērojami apgrūtina sarunu.

—   Jums taisnība.

Viņa piecēlās no kušetes, turēdama rokā šampanieša glāzi.

—   Domāju, ka, izdzērusi šo glāzi, es drīz vien aizmigšu.

Es viņu pavadīju līdz Finčlija sagatavotā numura durvīm, atslēdzu tās un iededzināju gaismu. Viņa pavirši apskatīja viesistabu, tad iegāja guļamistabā.

—  Jums ir labs pārvaldnieks, — viņa sacīja. — Uz gultas uzlikts pat naktskrekls. Tiesa, es tam nepiešķiru nekādu nozīmi, jo vienmēr guļu kaila, tomēr protu cienīt citu rūpes.

—  Ja jums kaut ko ievajagas, piezvaniet uz leju.

—   Paldies, — viņa nomurmināja. — Bet es gribētu, lai jūs vēl kaut ko izdarāt.

—   Protams! Ko tieši?

—    Attaisiet vēl vienu šampanieša pudeli un atnesiet to šurp. Protams, neaizmirstiet paņemt arī savu glāzi.

Lai aizietu uz savu numuru, attaisītu šampanieša pudeli un kopā ar glāzēm atnestu atpakaļ, man vajadzēja tikai dažas minūtes. Viesistabā neviena nebija. Eš pielēju glāzes, noliku uz zema soliņa un sāku gaidīt. Drīz vien viņa parādījās guļamistabas durvīs pilnīgi kaila.

Uz ovālo, skaisto krūšu galiem skaidri izcēlās stingrie krūšu zirnīši. Viņas viduklis bija apbrīnojami tievs un tāpēc izcēla vēdera apaļumu. Melnais matu trīsstūrītis starp kājām kontrastēja ar viņas ādas absolūto baltumu.

—   Tas bija ļoti prātīgi, ka ierādījāt man šos apartamentus, — viņa sacīja. — Jūsu pašu guļamistaba tam nederētu, jo pārāk daudz kas atgādinātu Mendiju. Varbūt, ka tur vēl vējo viņas smaržas. Bet te ir neitrāla vieta, Pol, un vispatīkamākie apstākļi, lai startētu un sāktu mūsu attiecības.

—   Par to vajadzētu iedzert, — es ierosināju.

—   Es par to sāku domāt, tiklīdz mēs iepazināmies, — viņa turpināja. — Un jūs — ari. Jums bija pilnīga taisnība, kad jūs teicāt, ka mūs nekas nesaista. Nu, bet tagad, pirms vēl ierodamies Hilsaidā, mūs saistīs kaut vai tas, ka esam gulējuši viens otra apkampienos.

—   Pilnīgi pareizi, — es atzinu.

—    Tādā gadījumā, izģērbieties, Pol, jo, kad es izģērbta stāvu apģērbta vīrieša priekšā, es jūtos kā pēdējā ielasmeita.

Lai izģērbtos, man nevajadzēja daudz laika. Viņa pienāca un piespiedās ar savu kailo ķermeni pie mana. Tad viņas roka slīdēja uz leju.

—   Tu esi garš, un viss tevī ir pienācīgās proporcijās, — viņa čukstēja. — Tas mani iepriecina. Esmu ļoti seksuāla, un ja jau gribēju to darīt, tad visam jābūt pienācīgā līmenī.

—   Man prieks to dzirdēt.

—   Varbūt tas skan muļķīgi, taču pēc brāļa nāves es nozvērējos neļauties mīlestībai, kamēr viņš nebūs atriebts. Bet tagad es jūtu, ka esmu tik tuvu mērķim, ka pat nepārkāpšu zvērestu, ja mīlēšu tevi.

Es uzliku rokas viņas stingrajām, apaļīgajām krūtīm un saspiedu tās.

—   O-o-o! — viņa ievaidējās. — Ņem mani, Pol, un dari to rupji, ja vēlies…

Es paņēmu viņu uz rokām, ienesu guļamistabā un ieliku gultā. Viņa palika guļus, plati iepletusi kājas, un skatījās manī. Viņas acis dīvaini mirdzēja.

—    Apsoli man vienu, — viņa teica. — Balsī bija kaut kāds svinīgums.

—   Ko?

—    Lai kā tu izturētos pret Kurtu, nedari neko, kamēr Fišers nav miris.

7

Hilsaidā mēs ieradāmies dienas beigās.

Kolete mūs nometināja motelī, jo uzskatīja, ka tas būs mazāk uzkrītoši. Turklāt tas atradās labā vietā pilsētiņas nomalē. Pēc tam, kad bijām izpildījuši parastās formalitātes, mūsu dāmas ātri pazuda, bet es palīdzēju Lozijam izkraut mašīnu.

—   Zināt, ko es jums pateikšu, Donovan? — viņš sacīja, gandrīz uzsviezdams man uz galvas čemodānu. — Tā Mendija ir mantiņa ko vērts! Nekad neesmu redzējis nenotik traku gultā!

—   Ak tā?

—    Viņa baudīja katru mirkli, — viņš pašapmierināti turpināja. — Pat ja viņai pēc tam nākas staigāt izplestām kājām.

Es paņēmu divus čemodānus un aiznesu uz moteli. Lozijs man sekoja.

—   Jums ar Koleti viss kārtībā?

—   Kādā ziņā?

Viņš sāka smieties.

—    Skan tā, it kā nekas nebūtu bijis. Varu iedomāties! Ja jūs man jautātu, es atbildētu, ka sievietes iedalāmas divās kategorijās: vai nu nejūtīgās, vai arī lezbietēs. Bet es jums nejautāju. Nu, labi! — Viņš apmierināti pasmaidīja. — Tikai neprasiet arī man, lai es jums atdodu Mendiju! Nekas no tā neiznāks!

Šajā brīdī atgriezās sievietes, un man vajadzēja savaldīties, lai neiespertu viņam pa kājstarpi. Mēs saņēmām visu labāko, ko vien motelis varēja dot: divus blakus esošus bungalo ar viesistabām, guļamistabām un vannas istabām. Izšķirojuši bagāžu, mēs apsēdāmies viesistabā, kas bija paredzēta man un Koletei.

—   Labi! — Lozijs teica. — Esam ieradušies. Un ko darām tālāk?

—   Es uzskatu, ka Mendijai nekas nav jādzird, — Kolete noteica. — Viņa neko nevarēs izstāstīt, ja neko nezinās.

—   Mendija jau visu zina, — Lozijs sacīja. — Es viņai visu izstāstīju.

—   Ko tu esi izdarījis! — Kolete asi uz viņu paskatījās.

—    Viņa deg nepacietībā rīkoties kopā ar mums, — viņš sacīja. — Un viņa būs mums noderīga jebkurā gadījumā. Pareizi, Mendij?

—   Protams! — Mendija atbildēja. — Kurts man visu pastāstīja par to pretīgo Fišeru. — Viņa nevainīgām acīm paskatījās uz Koleti. — Gan to, ka viņš nogalinājis jūsu brāli, gan visu pārējo. Es arī gribu dot savu ieguldījumu šī nezvēra iznīcināšanā.

—   Ak, Kungs, Dievs! — Kolete izsaucās, pacēlusi pret debesīm acis. — Jau izstāstījis!

—    Varbūt mums vispirms Vajadzētu apskatīt pilsētu? — Lozijs ierosināja. — Izbrauksim vienu apli un noorientēsimies. Bet ja izdosies atrast Fišera māju, aplūkosim to tuvāk.

—   Es jūtos galīgi salauzts, — es paziņoju. — Pašreiz man var palīdzēt tikai duša. Kāpēc gan jums neizbraukāties divatā ar Mendiju?

Viņš neticīgi paskatījās manī, tad tikko manāmi paraustīja plecus.

—   Lai notiek! To var izdarīt.

Viņš devās uz durvīm, un, pavadot viņus ar skatienu, es secināju, ka vienā ziņā Lozijam bijusi pilnīga taisnība. Mendija gāja tā, it kā viņai starp kājām būtu noslēpts kāds ortopēdiskais aparāts.

—   Iedzersim pa glāzītei, Pol! — Kolete ierosināja. — Bet varbūt tu vispirms gribi ieiet dušā?

—   Vispirms iedzersim, — es teicu. — Starp citu, atrast Fišera māju var ari daudz ātrāk un vieglāk, nekā šajā nolūkā apbraukājot visu pilsētu.

—   Kādā veidā?

—  Jāpanāk, lai tevi tur ielūdz.

Es paņēmu telefona grāmatu un sāku to šķirstīt. Kolete izņēma no čemodāna šampanieša pudeli un izgāja pēc glāzēm. Atradis Šeldona Fišera numuru, es noņēmu klausuli, lai piezvanitu. Bridi, kad tiku savienots, ar glāzēm rokā atgriezās Kolete.

—   „Fišers un Co" kantoris, — atskanēja klausulē. — Es gribētu parunāt tieši ar misteru Fišeru.

—   Lūdzu jūs, nosauciet savu vārdu.

—    Donovans, — es teicu. — Pols Donovans. Misters Fišers mani nepazīst.

—   Lūdzu, nenolieciet klausuli.

—   Bet es domāju, ka tas ir kāds svarīgs zvans, — Kolete sacīja. — Ka tu, piemēram, gribi pasūtīt ledus gabaliņus.

—   Šeldons Fišers klausās! — atskanēja sulīgs bass.

—  Ar jums runā Pols Donovans. Man gribētos ar jums norunāt laiku, kad jūs varētu mani pieņemt, mister Fišer.

—   Kādā nolūkā?

—   Es jums gribētu izteikt kādu lietišķu priekšlikumu, kas, kā jūs pēc tam sapratīsiet, būtu mums abiem savstarpēji izdevīgs.

—   Lūdzu mani atvainot, bet mans princips ir nejaukt darba lietas ar personiskajām, — balss skanēja ļoti silti. — Piezvaniet rīt uz fabriku manai sekretārei, un viņa mēģinās atrast brīvu brīdi jūsu vizītei.

—   Sai lietai nav nekā kopēja ar jūsu fabriku, — es sacīju. — Bet par mani var galvot Klods Bočārs!

—   Lūk, kā?

Iestājās ilgs klusums.

—   Kur jūs atrodaties, mister Donovan?

—   Kādā motelī… Paklau, mīļā, — es teicu Koletei, — kā sauc mūsu moteli?

—   „Hilsaidas motelis", — viņa atbildēja.

—   Jūs, šķiet, neesat viens? — Fišers vaicāja.

—   Mēs esam četri, — es atbildēju. — Mans palīgs, kurš labi saprot tās lietas, par kurām gribu ar jums runāt, un vēl divas meitenes, kas mūs pavada. Mēs tikko ieradāmies no Losandželosas.

—   Cik ilgi jūs gribat šeit uzkavēties, mister Donovan?

—   Cik būs nepieciešams.

—   Es jums piezvanīšu, — viņš stingri noteica, — taču ne jau noteikti šodien.

—   Pirms dažām dienām Bočārs bija Londonā, — es skaidroju. — Bet jūs viņu katrā ziņā viegli atradīsiet. Tātad, gaidu jūsu zvanu, mister Fišer.

Es noliku klausuli, brīdi padomāju, tad paņēmu atkal klausuli, piezvanīju un pasūtīju ledus gabaliņus.

—   Bet tu ne pārāk steidzies, — Kolete sacīja.

—   Mēs esam viņa potenciālie klienti, un, kamēr tādi paliekam, esam it kā pasargāti. Tiesa, jo ātrāk mēs koncentrēsimies, jo labāk.

Atnesa ledus gabaliņus, un Kolete piepildīja glāzes. Es apsēdos klubkrēslā, izstiepu kājas un iedzēru viskiju. Kolete apsēdās man pretī un pēkšņi pasmaidīja.

—    Kad tu teici, ka esi ļoti noguris, es tev noticēju. Vismaz es arī tā jūtos pēc pēdējās nakts. Tu uzskati, ka mums vajadzētu ekonomēt savus spēkus?

—    Nē, — es enerģiski teicu. — Katrā ziņā Lozijs spēkus netaupa, par to esmu pārliecināts.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — viņa pārgalvīgi pasmaidīja. — Ja spriež pēc Mendijas gaitas, viņš ne mirkli neliek tai mieru. — Smaids pazuda no viņas sejas. — Tagad, kad esam jau Hilsaidā, es pamazām sāku nervozēt, Pol.

—   Tas ir pilnīgi dabiski.

—    Viņa māja droši vien tiek labi apsargāta, — viņa domīgi sprieda. — Šim nolūkam viņš noteikti var algot cilvēkus desmit. Kā lai mēs viņu nogalinām, Pol? Un ja arī to izdotos izdarīt, kā mēs pēc tam dzīvi tiksim prom?

—    Varbūt vajadzēs Kurtu padarīt par varoni, — es sacīju. — Un beidz piebāzt galvu ar visādām domām. Pašreiz tam nav nekāda pamata, — es piecēlos no klubkrēsla. — Iešu nomazgāšos dušā.

Kurts un Mendija atgriezās pēc stundas. Kolete piepildīja glāzes un pasniedza viņiem. Mēs sagatavojāmies noklausīties Lozija ziņojumu.

—   Nekā interesanta pilsētā nav, — viņš stāstīja. — Centrā iet galvenā iela, bet sānielas sniedzas uz abām pusēm kādus piecus kvartālus. Fabrika atrodas apakšā, ielejā, un lielākā daļa cilvēku, kas tur strādā, dzīvo netālu no tās.

—   Bet ko jūs noskaidrojāt par Fišera māju, — Kolete vaicāja.

—   Tā atrodas kalna otrā pusē, — Kurts atbildēja, — milzīga zemes gabala vidū. Māja apjozta ar augstu dzeloņdrāšu žogu, kurā ielaista strāva. Pie galvenās ieejas stāv divi sargi, bez tam iekšpusē vēl ir suņi.

Iezvanījās tālrunis, un es noņēmu klausuli.

—   Mister Donovan, — klausulē atskanēja sulīgais bass, — ar jums runā Šeldons Fišers. Klods Bočārs atkal ir Parīzē. Biju spiests viņu izcelt no gultas, bet viņš man par jums galvoja. Pēc viņa godbijīgās balss es sapratu, ka jūs esat ļoti bagāts. Cik es sapratu, mister Donovan, jūsu priekšlikums attiecas uz ārzemēm?

—   Pilnīgi pareizi.

—   Tādā gadījumā esmu ieinteresēts uzklausīt visu sīkāk, — viņš labvēlīgi sacīja. — Ja jūs neesat pārāk noguris no brauciena, tad mēs varētu jau šovakar mazliet aprunāties.

—   Tas mani pilnīgi apmierina.

—    Jūs, protams, gribētu būt kopā ar savu palīgu? Man ir šāds priekšlikums. Atbrauciet pie manis uz vakariņām kopā ar savām dāmām, labi? Ceru, ka viņām nebūs nekādu iebildumu, ja pēc vakariņām uz kādu brīdi viņas tiks atstātas vienas? Un ticiet man, manā mājā vakariņas ir daudz labākas nekā moteli.

—   Par to es nešaubos, — es atbildēju. — Cikos varam ierasties?

—   Teiksim, deviņos. Un, protams, bez jebkādām formalitātēm.

—   Labi, norunāts, — es saciju un noliku klausuli.

Trīs acu pāri blenza mani, kad es atkal pievērsos saviem partneriem.

—   Kas tas bija, velns parāvis? Kurts neizturēja pirmais.

—   Fišers. Mēs esam visi šovakar uzaicināti pie viņa uz vakariņām.

—   Velns lai jūs parauj, kā jums tas izdevās?

—   Skaidrs ir tikai viens, — es teicu. — Lai nokļūtu Fišera mājā, mums nevajadzēs līst caur dzeloņdrāšu žogu.

—   Cikos? — Mendija vaicāja.

—   Deviņos.

—   Deviņos?! — Viņas sejā atspoguļojās mokoša izteiksme. — Tādā gadījumā mums paliek tikai nedaudz vairāk par stundu, lai sagatavotos.

—   Cik ilgi turp jābrauc? — Kolete vaicāja.

—   Piecpadsmit minūtes, — Kurts atbildēja.

—   Tad būs labāk, ja mēs visi te satiksimies tieši pēc stundas, — viņa rezumēja. — Es ieešu dušā un savedīšu sevi kārtībā.

—  Tā nav svinīga pieņemšana, — es teicu. — Jus varat braukt šajos pašos tērpos.

—  Vai tiešām tu nopietni domā, ka es braukšu uz vakariņām šādās skrandās? — Kolete izdvesa. — Tu taču vienkārši esi…

—  Vīrieši to nesaprot, — Mendija satvēra Loziju aiz rokas un vilka sev līdzi. — Nāc, citādi mēs nepaspēsim!

Tiklīdz šis pārītis aizgāja, Kolete nozuda vannas istabā. Es sev ielēju vēl vienu glāzi un apmierināti nodomāju, ka esmu jau paspējis nomazgāties. Atkal zvanīja tālrunis.

—   Esmu moteļa bārā, klausulē atskanēja balss, kuru momentā pazinu. — Vai jums, kolēģi, atradīsies piecas minūtes laika?

—   Protams.

—  Es jums pasūtīšu dzērienu, — viņš teica. — Tikai ne degvīnu ar ābolu sulu, tā vēl mani te noturēs par zviedru.

—  Skotu viskiju ar ledu, — es atbildēju. — Ar to pilnīgi pietiks. Es tūlīt iešu.

Es pieklauvēju pie vannas istabas durvīm, un nikna balss tūlīt atkliedza, ko man, velns ar ārā, vajagot! Ja es domājot, ka viņai tagad ir laiks TAM, tad man gribot negribot nākšoties apvaldīt savas seksuālās tieksmes. Es pateicu, ka eju uz bāru iedzert, jo man vienalga nav ko darīt, kamēr viņa savedīs sevi kārtībā. Viņa uzskatīja, ka tā ir lieliska doma, jo šajā gadījumā vismaz viņu netraucēšot.

Bārā šajā laikā bija pavisam maz apmeklētāju. Hikss sēdēja uz ķebļa pie letes, gluži kā rēgs ģērbies kovboja tērpā.

—  Lūk, jūsu glāze, kolēģi. — Viņš norādīja uz glāzi, kas stāvēja blakus viņa glāzei.

—   Kā jums ienāca prātā uzģērbt šo maskarādes kostīmu? es

vaicāju.

—   Ļoti laba maskēšanās, — viņš pašapmierināts atbildēja. — Kāds stulbs tūrists šajā nostūrī noteikti uzvilks kaut ko tamlīdzīgu.

—   Vai sen jau Hilsaidā? — es vaicāju.

—   Divas dienas. Es te savedu veselu lērumu visādas artilērijas, tā, katram gadījumam. Ja jūs vēlaties, varam kaut tūlīt sākt Trešo Pasaules karu.

—  Šovakar mēs esam ielūgti uz vakariņām pie Fišera, — es paziņoju.

—   Es vakar vakarā ēdu kaut kādu draņķi, ko viņi te sauc par „čilikon-žarnē", — viņš sacīja aizkapa balsī. — Jābūt ugunsrijējam, lai ēstu kaut ko tamlīdzīgu.

—   Vajadzēja uzdzert virsū alu.

—   Jūs |oti labi zināt, kāds amerikāņiem ir alus. Tas tikai zīdainim var palīdzēt atradināties no mātes pupa.

—   Ko jums izdevās noskaidrot?

—   Es no visām pusēm apskatīju Fišera māju. Tas, kolēģi, vārda burtiskā nozīmē ir īsts cietoksnis. Elektriska sēta, sargi un suņi. Bet tas tikai no ārpuses! Varat iedomāties, kas notiek iekšpusē!

—   Kas vēl?

—    Fabrika atrodas lejā — ielejā, un cilvēki, kas tur strādā, dzīvo turpat tuvumā. Finansiālā ziņā pilsēta daudzējādā ziņā atkarīga no tās. Man radās iespaids, ka Fišeru te pacieš tikai tāpēc, ka viņam aizejot, iestātos bezdarbs.

—   Un ko jums devusi šī maskēšanās?

—   Jūs man neticēsiet, kolēģi, bet pat te es atradu lellīti, kuras māte ir dzimusi Sent-Klēra. Kara laikā viņa apprecējusies ar puisi no amerikāņu aviācijas, un abi vēlāk apmetušies šajā pilsētā. Māte mirusi pirms trīs gadiem, bet meita līdz apnikumam visus iztaujā par veco labo Angliju un saviem radiniekiem. Es biju spiests viņai sastāstīt par deviņiem mēmiem visādu muļķību no šo Sent-KIēru dzīves, tā kā man vēl tagad galva pampst. — Viņa sejā staroja apmierinājums. — Man liekas, ka es viņai kaut kādā ziņā gāju pie sirds, tikai man jābūt uzmanīgam, jo viņas vīrs ir smagās automašīnas šoferis, un viņa miesasbūve atgādina tanku.

Es paskatījos pulkstenī.

—    Pēc pusstundas mēs braucam pie Fišera. Kad mēs aizbrauksim, es gribētu, lai jūs apskatāt bungalo, kurā apmeties Lozijs ar Mendiju.

7—538

—   Tad jūs viņu tomēr pierunājāt?

—    Piecas minūtes pēc iepazīšanās ar Loziju, viņa jau nezināja kur likties.

—   Ko man tur meklēt?

—    Es vienkārši gribu zināt, ko Lozijs paņēmis līdzi. Ieroči un tā tālāk. Apskatiet uzmanīgi. Varbūt ieraugāt kaut ko interesantu.

—   Lai notiek! — Hikss paraustīja plecus. — Vai tas ir viss?

—   Satiksimies rīt pirms otrajām brokastīm, — es teicu, — apmēram ap divpadsmitiem, ja vien man izdosies atbrīvoties.

—   Vai esat jau visu pamatīgi pārdomājis? viņš vaicāja.

—   Viss būs atkarīgs no apstākļiem. Iespējams, ka nokļūt pie Fišera būs daudz vieglāk, nekā tikt no turienes ārā. Lūk, par to arī es visvairāk domāju.

—   Bet kas notiks, ja viņš jūs neizlaidīs?

—   Tad jums nāksies mani atbrīvot, — es atbildēju.

—   Es taču uzreiz piekritu lidot tūlīt uz Akapulko, — viņš izmeta ar tādu kā niknumu. — Ja man vajadzēs jūs atbrīvot, tad tikai naktī, agrā rīta stundā.

—   Vienmēr esmu sapratis, ka jums ir caurs miegs, — es sacīju.

8

Sargi pie vārtiem mūs sagaidīja salti un apskatīja bagāžas nodalījumu. Tad viņi ļāva mums piebraukt pie mājas.

Tā bija īsta pils. Likās, ka te glabājas no Holivudas izzagtas greznas mēmā kino laika dekorācijas.

Kad mēs izkāpām no mašīnas, mājas durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās vēl divi sargi, bet aiz viņiem mūs gaidīja smaidošs sulainis — filipīnietis.

— Zosu gājienā, cits aiz cita, skaidrs? — noteica viens no sargiem un ar pirkstu parādīja uz mani, — jūs pirmais!

Es devos pie durvīm, man sekoja Lozijs, tad Kolete, bet pēdējā — Mendija. Pēkšņi žēli ieskanējās metālu detektors, un liela roka sagrāba Mendiju.

—   Pagaidiet, lēdij! — sargs uzsauca. — Lieciet laukā!

—   Ko likt laukā? — Mendija izbrīnījusies vaicāja.

—   Pistoli, nazi, vai kas jums tur ir metālisks.

—   Bet man nekā tāda nav! — viņa protestēja.

—   Jūs šeit esat viesos, lēdij, — sargs nopūzdamies skaidroja. — Un mēs negribam jūsu dēļ nekādas nepatikšanas. Detektors noskaidrojis, ka jums ir kaut kas metālisks. Sapratāt?

—   Metālisks? — Mendija bridi domāja, tad viņas seja noskaidrojās. — Man liekas, ka varēšu jums to parādīt.

Viņa pacēla svārku malu gandrīz vai līdz jostas vietai. Viņas slaidās kājas apņēma melnas zeķes, kuras saturēja sīks zeķturis.

—   Šajā ziņā es esmu vecmodīga, — viņa paziņoja. — Šiem zeķturiem ir metāliski slēdzīši, vai jums skaidrs?

—    Viss kārtībā, lēdij! Varu teikt tikai vienu: jūsu kājas ir visdraudīgākais ierocis, kādu man savā mūžā nācies redzēt.

Mendija iesmējās un nolaida svārkus. Lozijs sagrāba viņu aiz rokas un rupji rāva uz priekšu. Viņa acis nikni zvēroja. Mēs ar Koleti gājām aiz viņiem, bet filipīnietis izdarīja aicinošu žestu, kas nozīmēja, lai mēs viņam sekojam. Gaitenis, pa kuru mēs gājām, bija ļoti garš un beidzās ar velvētām durvīm. Mēs iegājām pa šīm durvīm un nokļuvām milzīgā zālē ar ne mazāk kā piecus metrus augstiem griestiem un no trīs pusēm kopā sanākošu galeriju. Visā zālē bija izliktas visdažādāko laikmetu un stilu mēbeles, sākot ar antīkajām un beidzot ar vismodernākajām.

Filipīnieties mūs visus apveltīja ar žilbinošu smaidu.

—   Lēdijas un džentlmeņi, — viņš ļoti laipni sacīja, — misters Fišers tūlīt ieradīsies. Atļaujiet jums atnest kaut ko iedzert?

Mēs izteicām savu vēlēšanos, un viņš pazuda.

—   Tā tik ir istaba! — Mendija novilka. — īsti karaliska zāle!

—    Un šausmīgi negaumīga, — Kolete piebilda. — Es zināju, ka tā jums patiks, Mendij.

—    Varbūt jums arī taisnība, — Mendija atbildēja mazas meitenes balsī, — taču ceru, ka tad, kad sasniegšu jūsu cienījamo vecumu, mana gaume nebūs sliktāka.

Kolete kaut ko gribēja atbildēt, bet šajā brīdī parādījās filipīnietis ar paplāti, uz kuras greznojās pilnas glāzes. Pēc dažām sekundēm atvērās velvētas durvis un zālē ienāca vēl trīs cilvēki.

Pa vidu gāja blonda sieviete. Viņas mati, kas atgādināja kviešu druvu, bija sasprausti augstā frizūrā, kura izcēla viņas kakla maigo cēlumu, bet acis bija kaut kādā neparasti violetā nokrāsā. Viņa bija ģērbusies garā baltas trikotāžas vakartērpā, kura šķietamā vienkāršība vēl vairāk uzsvēra viņas elegantumu. Tas viņai lieliski piegulēja, aptverot skaisto figūru un izceļot visus apaļumus. Pēkšņi Mendijas un Koletes tērpi man likās briesmīgi vulgāri.

Vīrietis, kas nāca pa labi no blondīnes, bija drukns ar bieziem viļņainiem matiem un tādām pašām ūsām, šķita, ka no viņa dveš vitāls spēks. Viņš bija gadus četrdesmit vecs. Tumši brūnās acis bija iegrimušas dziļi dobumos. Viņam mugurā bija tumšs uzvalks un raibs krekls — pati par sevi briesmīga kombinācija, tomēr viņam tā piestāvēja labi. Otrs vīrietis bija gadus desmit vecāks, garš, kalsnējs, ar iesirmiem deniņiem un brillēm biezās ietvarā — domātāja tips.

—    Esmu Šeldons Fišers, — samatainā balsī sacīja garais vīrietis. — Bet šis ir mans partneris Hels Diborī. — Tad viņš ar smaidu paraudzījās blondīnē. — Bet tā ir Džūlija.

—   Pols Donovans, — es teicu un iepazīstināju ar pārējiem.

—   Lūdzu atvainot par visām formalitātēm jums ierodoties, — Fišers sacīja, — taču mūsu dienās jābūt piesardzīgam.

—   Jums patiešām nav māja, bet cietoksnis, — norūca Lozijs.

—    Tā tas patiešām ir, — Fišers pašapmierināti atbildēja. — Mans nams — mans cietoksnis. Toties te cilvēks var atbrīvoties un atpūsties.

Filipīnietis atkal atnesa dzērienus un piedāvāja tos visiem, kas vēlējās. Visi apsēdās zāles centrā esošajos pītajos krēslos — Fišers, Diborī un Džūlija vienā pusē, Mendija, Lozijs, Kolete un es — otrā. Pāris minūtes mēs pļāpājām par šo un to, tad Fišers lietišķi ieklepojās.

—    Džūlija, — viņš teica, — varbūt tu parādīsi šīm lēdijām māju? Tas viņas droši vien interesēs.

—   Protams, — kā garlaikodamās blondīne atbildēja un piecēlās.

—   Paņemiet līdzi arī savas glāzes, cienījamās dāmas, — Fišers labvēlīgi ieteica. — Ar tām būs mazāk garlaicīgi.

Viņš pagaidīja, kamēr visas trīs sievietes bija izgājušas, tad pievērsās man.

—   Tā kā mums šodien ir tikai sākumsaruna, — viņš nevērīgi izmeta, — tad es nodomāju, ka mēs paspēsim parunāties arī pirms vakariņām.

—   Protams, — es piekritu.

—    Lieliski! — viņš iedzēra malku no savas glāzes. — Kāds ir tas jūsu priekšlikums, mister Donovan?

Es viņam paskaidroju, ka gribētu finansēt jaunu revolūciju Malagasijā, ka pirmais mēģinājums cieta neveiksmi sabotāžas dēļ, pārsūtot ieročus, ka es atbalstīju imrodasu cilti un viņi bija gatavi sacelties jebkurā brīdī.

Tad es devu vārdu Lozijam. Par laimi, viņš atcerējās visu, ko es viņam biju teicis lidmašīnā, lidojot virs Atlantijas okeāna. Viņš runāja ilgāku laiku, un Fišers brīdi pa brīdim it kā ieņurdējās, tomēr Loziju nepārtrauca.

Tikai tad, kad Lozijs bija visu pateicis, Fišers sacīja:

—   Situācija man ir skaidra. Tagad es zinu, ko jūs gribat, taču arvien vēl nezinu, ko jūs gribētu no manis.

—   Es gribētu, lai operāciju veikt uzņemtos jūs, — es sacīju. — Pagājušo reizi mēģināju to izdarīt pats, taču viss iznāca šķībi un greizi, tāpēc arī man ir diezgan slikta reputācija Malagasijā, it īpaši pie imrodasiem.

—    Pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību, mister Donovan, — viņš pašapmierināti iesmējās. — Tātad tagad esat kļuvis gudrāks un gribat, lai pasākumā iesaistās profesionāļi?

—   Es gribētu, lai jūs manā vietā nodrošinātu kravas nogādāšanu Malagasijā: ieročus, automātus, granātas un mīnmetējus. Nu un, protams, arī lādiņus.

—   Bet citus ieročus jūs negribat izmantot? — viņš vaicāja.

—    Nē, — es atbildēju. — Imrodasi nav visai attīstīta cilts. Viņi nespēs apgūt sarežģītākus ieročus. Tad man vēl vajadzīga balto algotņu komanda, kaut vai sākuma posmā, lai atbalstītu imrodasu sacelšanos.

—   Cik cilvēku jums vajadzētu?

—   Apmēram divdesmit.

—   Tas jums maksās krietnu summiņu, — "Viņš domīgi teica. — Bet kā saprast jūsu vārdus „kaut vai sākuma posmā"?

—   Domāju, ka apmēram uz diviem mēnešiem, — es atbildēju. — Ja noskaidrosies, ka tie vajadzīgi uz ilgāku laiku, tad to mēs varam pārrunāt vēlāk.

—   No kurienes jūs saņemat ieročus?

—    Es tos vispār nesaņemšu. Kā jau es jums teicu, man Malagasijā ir iedragāta reputācija. Neviens nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt, ka aiz visas šīs operācijas stāvu es. Bet ieročus jūs varat saņemt no Bočāra.

—   Mums vajadzēs arī kuģi, — viņš teica. — Es domāju, ka vislabāk būtu ar vienu un to pašu kuģi transportēt gan cilvēkus, gan ieročus.

—   Laikam jau jums taisnība, — es piekritu.

—    Bet tas tiešām maksās lielu naudu, — viņš sacīja. — Varbūt ir zināma jēga tūlīt pat izdarīt iepriekšējos aprēķinus, lai paskatītos, vai tie jūs, mister Donovan, pārāk neizbiedēs?

Diborī jau rīkojās ar pildspalvu un piezīmju grāmatiņu. Likās, ka viņš ir tā iegrimis aprēķinos, ka pat aizmirsis par mūsu eksistenci. Beidzot viņš pacēla galvu un sacīja:

—   Tas viss vēl ir tikai aptuveni. Vajadzētu pie Bočāra painteresēties, vai šajā laikā nav cēlušās ieroču cenas. Atrast kādu kuģi nav nekāda problēma, taču komanda var izmaksāt visai dārgi, it īpaši, ja cilvēki uzzinās, kādam mērķim tiek salīgti. Tas būtu vismaz viens miljons dolāru, bet var gadīties, ka pat vairāk.

—   Ko jūs, mister Donovan, sakāt par tādu summu? — Fišers vērīgi paskatījās manī.

—   Domāju, ka pieņemami.

—    Garantijas netiek dotas. — Viņa balss skanēja asi. — Runa ir par sevišķiem cilvēkiem, kurus vēl ir jāatrod, un viņi, protams, darīs visu iespējamo, tomēr, ja operācija cietīs neveiksmi, nekas atpakaļ netiks atlīdzināts.

—   Tas ir pats par sevi saprotams, — es atbildēju. — Tomēr mana izpratne sāks šķobīties, ja viņi atkāpsies jau pie pirmās neveiksmes.

—   Kaut kas tāds nav iespējams, — viņš man apgalvoja. — Spriežot pēc visa, mister Donovan, mēs paliksim viens ar otru apmierināti. — Viņš paskatījās uz Diborī. — Jūs, protams, izdarīsiet precizākus aprēķinus, Hel?

—    Protams, — Diborī atbildēja. — Taču te ir vēl šis tas, kas man jāpārbauda pirms izdaru galīgos aprēķinus. Lūdzu, atvainojiet mani.

Viņš piecēlās un izgāja no zāles.

Fišers noskatījās uz aizejošo Diborī, tad ar smaidu paskatījās manī.

—   Agrāk viņš bija milzīga koncerna vecākais grāmatvedis, bet tad viņu pieķēra, ka viņš ir iegrūdis ķepu kasē. Kur daudzi zaudē, tur vismaz viens noteikti vinnē, vai tā nav?

—  Jūs sen jau darbojaties šajā jomā? — Lozijs painteresējās.

—  Diezgan sen, — Fišers nevērīgi attrauca. — Esam jau veikuši vairāk nekā desmit lielas operācijas. Jūsu lieta nav sarežģītāka par iepriekšējām.

—   Bet šajā valstī jūs nekādas operācijas neveicat? — es pavaicāju.

—   Neesmu tik dumjš, — Fišers atbildēja. — Šeit, Savienotajās Valstīs, es esmu Misters Baltā Apkaklīte un tādam man arī jāpaliek.

—  Vai jūs pats, mister Fišer, piedalāties operācijās? — es pieklājīgi painteresējos.

—  Nē. Es tās tikai organizēju, maksāju par aktīvu darbību, taču nekad neuzņemos nekādu risku,

—   Bet ja kaut kas neiet tā kā vajag? — es neatlaidos.

—  Ja organizācijā viss ir kārtībā, tad kaut kas tāds nav iespējams, — viņš sausi atcirta. — Jūs droši vien šodien te nesēdētu, ja mana organizācija būtu piedalījusies jūsu pirmajā Malagasijas pasākumā.

—   Pret to grūti ko iebilst, — es piekritu.

—   Bet vai Džūlija ir jūsu sieva? — Lozijs nekautrīgi ievaicājās.

—  Es varētu jums atbildēt, ka jums tur nav nekādas daļas, — Fišers nošņāca, — bet tā kā jūs ar savu šefu esat mani ciemiņi, tad es mēģināšu savaldīties.

—  Piedodiet par manu ziņkārību, Lozijs atbildēja. Bet viņa ir tik burvīga!

—  Jūsu sievietes arī ir burvīgas, — Fišers sacīja. — Mendija ir jūsu draudzene?

—  Jā, — Lozijs sacīja.

—   Es tā ari domāju, Fišers nicīgi noteica. — Tāds cilvēks, kā jūs, vienmēr izvēlēsies sev jaunu un dumju skuķēnu. Misteram Donovanam ir labāka gaume.

—  Paklausieties, jūs! — Lozijs izsaucās un sakoda zobus. — Es nesaprotu…

—   Man liekas, ka mums labāk izbeigt šo tematu, — es noteikti iejaucos.

—   Jums taisnība, — Fišers piekrita un auksti paskatījās uz Loziju. — Bet Džūlija ir sieva, tikai ne mana. Es ņemu visu to, ko gribu, ja jūs apmierina tāda atbilde.

Šajā bridi zālē atgriezās sievietes un, spriežot pēc visa, kā ari pēc Lozija sejas izteiksmes, pašā īstākajā momentā.

—   Māja tiešām ir fantastiska, — Mendija sapņaini sacīja. — Ja tu būtu redzējis peldbasienu, Pol! Un saunu un visu ko citu! Cik jūs esat laimīga, Džūlija, ka varat dzīvot šajā mājā un visu izbaudīt. Es jūs apskaužu.

—   Pateicos, — Džūlija sausi atteica.

—   Jā, starp citu, mister Donovan, — Fišers sacīja, — jūs, liekas, esat iepazinies ar manu pārstāvi Eiropā Maklarenu?

—   Nē.

—   Dīvaini. Viņam ir tieši sakari ar Bočāru, — Fišers paraustīja plecus. — Varbūt viņš ir atļāvies mazliet pagurt. Vai tu arī neko neesi dzirdējusi, Džūlija?

—   Neesmu neko dzirdējusi kopš brīža, kad viņš aizbrauca, — viņa monotoni atbildēja.

—    Viņš ir Džūlijas vīrs, — Fišers teica. — Acīmredzot tāpēc arī nespēj koncentrēties darbam.

Filipīnieša uzklātais vakariņu galds nelielā ēdamistabā bija nepārspējams. Vakariņu laikā katrs domāja savas domas, un ja Kolete un Mendija nebūtu aizrāvušās savā „pingponga" sarunā, ēdamistabā vispār būtu valdījis klusums. Beidzot sulainis pasniedza kafiju ar konjaku un apātiski aizgāja.

—   Hels apsolīja izdarīt visus aprēķinus uz rītdienu, — Fišcra balss atkal skanēja laipni. — Kā jūs, mister Donovan, skatāties uz priekšlikumu satikties rīt dienas otrajā pusē. Tad mēs varētu pārrunāt arī visas detaļas.

—   Labi, — es teicu. — Ap trijiem.

—   Es gaidīšu jūs abus.

Mendija savilka lūpu.

—    Bet kā tad mēs? Vai tad mēs nevaram atbraukt, lai izpeldētos jūsu burvīgajā baseinā, kamēr jūs, vīrieši, gremdējaties garlaicīgās sarunās?

—   Moteli taču ir baseins, velns parāvis! — Lozijs rupji uzkliedza. — Ej un peldies cik uziet.

—   Tas ir pavisam kas cits, — Mendija turpināja tiepties.

—  Ja jūs gribat peldēties, tad atbrauciet, lūdzu, — Fišers sacija. — Džūlija jums visu sagatavos.

—   Liels paldies, — Mendija priecājās. — Jums ir pasakains baseins, mister Fišer. Tur mēs varēsim peldēties pilnīgi kailas, un man tā patīk peldēties kailai!

—   Tu paliksi motelī! — Lozijs sausi noskaldija.

—  Ja tu mani neatvedisi, tad es atbraukšu ar taksometru, — Mendija neatlaidās.

Lozijs pārliecās par galdu un ar plaukstas virspusi iegāza viņai pļauku. Blīkšķis bija skaļš un pretīgs. Mendija icsēcās, sāka raudāt un, pielēkusi no krēsla, metās ārā no ēdamistabas.

Fišers piecēlās.

—   Nevienam nav tiesību tādā veidā izturēties pret maniem viesiem, — viņš dobji sacīja.

Apgājis apkārt galdam, viņš devās pie Lozija. Ari Lozijs atgrūda krēslu un piecēlās.

—  Tu, lētais naudasmaiss, — viņš šņāca. — Tu man nepatiki jau no pirmā skatiena!

Lozijs stāvēja ar muguru pret mani. Es piecēlos un diezgan stipri iegāzu viņam ar plaukstas malu pa kaklu. Viņa ceļgali saļodzījās, un viņš nogāzās uz grīdas.

—   Kāpēc jūs to darījāt? — Fišers iesaucās. — Būtu atstājis to prieku man!

—   Mēs esam atbraukuši, lai apspriestos par darījumiem, — es atbildēju, — nevis lai noskaidrotu, kurš no mums ir stiprāks.

—   Kāpēc tad jūs viņam to neizskaidrojāt mazliet agrāk?

—   Es viņu esmu nolīdzis citiem nolūkiem, — es sacīju. — Bez tam daļēji viņam tomēr taisnība.

—   Nu, labi, — Fišers noteica. — Tādā gadījumā uzskatīsim, ka incidents beidzies.

Atkal parādījās filipīnietis — es nodomāju, nāk tā kā saukts — un palīdzēja man aiznest Loziju uz mašīnu. Es apsēdos pie stūres, Kolete iekārtojās man blakus, bet aizmugures sēdekli palika Lozijs un Mendija. Kad viņš sāka atgūt samaņu, viņa tam buldurēja kaut kādus mierinājuma vārdus.

—   Vai tiešām jums vajadzēja man gāzt ar tādu spēku, — viņš rūca.

—   Ja jūs būtu sācis kauties ar Fišeru, būtu bijis daudz sliktāk, — es saciju. — Visticamāk, ka viņš būtu izsaucis divus sargus, un viss varētu beigties pavisam ļauni.

—    Bet ko jūs teiksiet par manu spēli? — Mendija pēkšņi vaicāja naivā pieticībā. — Vai tā bija patiesa? Vai jūs patiesi noticējāt, ka es gaidu un nevaru sagaidīt, kad varētu likties gultā ar Fišeru?

—    Tu biji lieliska, — Lozijs piekrita. — Tāpēc man arī vajadzēja tev iegāzt pļauku, citādi viņš vēl nodomātu, ka te kaut kas nav kārtībā.

—   Tātad tā visa bija spēle? — es lēni vaicāju. — Bet kāda velna pēc?

—   Mēs atbraucām šurp, lai uzšķērstu tam mēslu maisam vēderu, vai tā nav? — Lozijs burkšķēja. — Cerība ienest viņa mājā kādu ieroci ir neliela. Tātad mums jāatrod kaut kāda cita iespēja.

—   Kāda? — es vaicāju.

—   Viņš ir ļoti kārs uz sievietēm, — Lozijs sacīja. — Džūlija tam ir dzīvs piemērs. Es domāju, ka visi sargi zina viņa vājības. Ja Mendija viņam praktiski metās ap kaklu, bet es būtu nospēlējis greizsirdīgu mīlētāju, tad mums patiesi kaut kas būtu sanācis. Bet jūs mums visu sabojājāt, Donovan.

—   Tu tiešām rīkojies muļķīgi, Pol, — Mendija pārmetoši sacīja.

—    Es viņu būtu nositis un viss tiešām izskatītos pēc nelaimes gadījuma, — Lozijs turpināja, — Džūlija un arī visi viņa sargi to būtu novērtējuši tikai tā.

—   Vai tu, Kurt, tiešām esi prātā jucis? — Kolete viņam metās virsū.

—   Kāpēc tad jūs mums neko nepateicāt pirms tam? — es vaicāju.

—   Tāpēc, ka jūs tādā gadījumā būtu reaģējis ne tā, kā vajag.

—    Ideja pati par sevi nav slikta, — es atzinos. — Taču tā ir rūpīgi jāpārdomā. Mums jāuzzina, kas prātā Fišeram…

—   Noteikti, — Kolete piekrita.

—   Kad mēs gājām prom, filipīnietis parādījās kā pēc burvju mājiena, lai palīdzētu man aizstiept Kurtu uz mašīnu, — es teicu. — Fišers viņu

nesauca, viņš uzradās pats. Bet tas nozīmē, ka visa māja ir pilna ar mikrofoniem un noklausīšanās ierīcēm. Ja tā, tad tajā brīdī, kad jūs Fišeram radītu briesmas, ar jums notiktu kaut kas nepatīkams. Esmu gandrīz par to pārliecināts.

—   Labi, dižais maestro, — Kurts drūmi norūca. — Tad izdomājiet kaut ko labāku.

—   Atstāsim šo ideju rezervē, — es teicu. — Rīt trijos mēs brauksim pie Fišera, bet meitenes var atbraukt vēlāk ar taksometru. Džūlija noteikti labi orientējas mājā, un ja jūs abas atrastu ar viņu kopēju valodu, tad no viņas nebūtu grūti izspiest to, ko viņa zina.

Mēs ieradāmies motelī un devāmies katrs uz savu mītni. Tiklīdz mēs nokļuvām savā bungalo, Kolete man ielēja glāzi viskija.

Viņa papurināja galvu.

—   Es likšos gultā, bet tu pārāk nevilcinies, Pol.

—   Es varu vispār nedzert.

—   Nē, izdzer, — viņa sacīja. — Man vajadzīgas divas trīs minūtes, lai sagatavotos.

Es noskatījos viņai paka|, kamēr viņa pazuda guļamistabā, un nodomāju, ka nekad nespēšu izprast sievietes, jo tad viņās nebūtu nekā noslēpumaina.

Es nesteigdamies izdzēru savu viskiju un atcerējos Seldonu Fišeru. Jā, tas bija īsts terorists profesionālis.

Es pat izdomāju viņa darbībai dažādus virsrakstus: „Baudījums terorā", „Mēs padarām jūsu darbu", „Terorista rokas nakti". Tādiem virsrakstiem vajadzētu sajūsmināt burtlici. Tad es sāku domāt, kā tādā gadījumā lai nosauc Polu Donovanu, un ja aplūko vārdu „katalizators" kā kaut ko, kas kaut kam kaut ko dara, tad man vislabāk būtu piemērots vārds „antikatalizators". Es atkratījos no šīm domām, izdzēru glāzi un devos uz guļamistabu.

Vienīgais gaismas avots bija lampa ar abažūru. Kolete gulēja gultā pilnīgi kaila ar seju uz leju, palikusi divus spilvenus zem vēdera, tāpēc viņas dibens bija pacelts augstāk, un to apgaismoja prasmīgi noliktā lampa. Galva atdusējās uz viņas rokām.

—   Es tā arī gulēšu, Pol, — viņa sacīja klusā sapņainā balsī, — bet tu mani mīlēsi ilgi un devīgi.

Es izģērbos un apsēdos uz gultas malas.

Manas rokas sāka maigi glāstīt viņas plecus un muguru, bet pēc tam paslīdēja apakšā, lai sagūstītu pilnīgās, stingrās krūtis. Mans rādītāja pirksts sāka spēlēties ar krūšu galiņiem, līdz tie pielija asinīm un kļuva stingri un elastīgi. Viņa ievaidējās un sāka grozīt dibenu no vienas puses uz otru. Es atrāvu rokas no krūtīm un virzīju tās uz loloto trīsstūrīti. Viņa tūlīt izpleta kājas vēl platāk.

—   Pol, lūdzu, sāc, — viņa čukstēja. — Es jau nobriedu, kad te gulēju un gaidīju tevi…

Es sāku. Viņa ievaidējās.

—   Lēnām, Pol. Tam jāturpinās mūžīgi.

Es sāku darboties nesteidzīgi, lēnā ritmā, kas reizēm sagādā lielāku baudu nekā trauksmains trieciens.

Taču agri vai vēlu viss dzīvē beidzas. Arī mēs drīz sasniedzām ekstāzes apogeju. Kolete nespēja apvaldīt garu un svētlaimīgu vaidu.

—   To es nekad neaizmirsīšu, Pol, — viņa laimīga čukstēja. — Kas tās būs par atmiņām!

—   Vai tu to saki nopietni?

—    Es nekad kaut ko tādu neesmu izjutusi, Pol, un neaizmirsīšu to visu mūžu!

Pirmajā mirklī man tas likās kā ļoti mīļš kompliments, tomēr kaut kādā dīvainā veidā tas mani satrauca. Tikai tad, kad jau biju gandrīz aizmidzis, es sapratu, kāpēc. Sie viņas vārdi skanēja kā atvadas.

9

Superkovbojs kaut ko noņurdēja, kad es viņam izstāstīju vakardienas notikumus, un iedzēra malku no savas glāzes.

—    Kāda neveiksme! — pēc brīža viņš sacīja. — Fišeru varēja nogalināt ar Lozija rokām, bet Loziju — ar sargu rokām! Tādā veidā mēs būtu uzreiz noķēruši divus zaķus un jau šodien aizlidojuši uz Akapulko.

—   Jūs esat grandiozs palīgs, — es sacīju.

—   Esmu vienmēr tāds bijis, kolēģi, viņš pašapmierināti atteica.

—   Vai jūs kaut ko atvedāt no Konektikutas? — es vaicāju.

—   Jūs domājat spridzekļus?

—   Ne jau nu glāzites.

—   Kaut kas jau ir, — viņš atbildēja. Nu un tad?

—   Mums vajadzēs izdarīt manevru, kas novērš uzmanību.

—   Gribat iztaisīt robu dzeloņdrāšu žogā?

—    Es drīzāk domāju par fabriku, — es atbildēju. — Iepazīstieties ar to pamatīgāk, lai gadījumā neaizlaistu pie dieviem nakts maiņas sargu vai vēl kādu citu.

Hiksa acīs iemirgojās lietišķas uguntiņas.

—   Kādam tad vajadzētu būt sprādziena spēkam? — viņš ieinteresēti vaicāja.

—   Tādam, lai piespiestu Fišeru steidzīgi atstāt māju, — es teicu, — un lai rastos visīstākā panika.

—   Tā nav problēmg. Kad?

—   To, lūk, pagaidām nezinu, es atbildēju. — Iespējams, ka rītvakar.

—   Es aprunāšos ar šofera sievu. Viņa pirms apprecēšanās strādāja fabrikā.

—   Ļoti labi.

—   Man nebūtu nekādu iebildumu palikt tepat, — Hikss domīgi sacīja. — Laiks te daudz labāks nekā Londonā, un tā lellīte, šofera sieva, ir sievišķis uz goda, īsta uguns. Laiku pilnīgi neatzīst, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Es neizpratnē blenzu viņā.

—   Nē, nav ne mazākās nojausmas, ko jūs ar to domājat.

—   Mēdz teikt, savs laiks darbam, savs — atpūtai, tāpēc es vairs pilnīgi nesaprotu, ko, velns lai parauj, mums šeit vajag. Varbūt jūs to man varat paskaidrot?

—   Man pašam tas vēl nav pilnīgi skaidrs. Taču kaut kas man šajā lietā liekas ļoti dīvains.

—    Es, protams, esmu tikai nelaimīgs kambarsulainis, — viņš rūgti iesmējās, — un jūs pat neatzīstat par vajadzīgu man izskaidrot visu kā vajag. 'Vai arī jūs varbūt gribat teikt, ka neesat šurp atbraucis tādēļ, lai nožmiegtu to nolādēto Fišeru?

—   Varbūt tādēļ un var būt, ka arī ne tādēļ, — es atbildēju. — Cik es zinu, iemesls it kā būtu tas. Taču pats par to ne tuvu neesmu pārliecināts.

—   Velns ar ārā — atkal tas pats!

—    Neaizmirstiet, ka pirms Maklarena parādīšanās mēs par tādu Fišeru neko nezinājām, — es skaidroju, — bet viņš centās pamodināt mūsu interesi ar to, ka atsūtīja uz viesnīcu trīs neliešus, lai tie mani nolaupa. Tad pilnīgi negaidīti, gluži kā no debesīm nokritis, parādās Bočārs un pastāsta mums vēl šo to par Fišeru un piedevām vēl par Koleti. Pēc tam kāds atsūta mums Maklarena galvu. Gandrīz vai tādēļ, lai neatslābtu mūsu interese. Kādam bija ļoti vajadzīgs noskaņot mūs pret Fišeru. Tūlīt arī piezvanīja Kolete un ierosināja apvienoties, bet Lozijs ātri atrod cilvēku, kas nogalinājis Maklarenu, un tikpat ātri izrēķinās ar viņu un ar viņa bosu Parīzē.

-r Nu un tad? — Hikss neizpratnē vaicāja.

—    Mēs Londonā dzīvojām un, kā saka, nesērojām, — es teicu, — tad pēkšņi gandrīz vai puspasaulei vajadzīga mūsu palīdzība, lai nogalinātu Fišeru. Tas viss manī rada zināmas šaubas.

—   Jūs domājat, ka aiz visa slēpjas vēl kaut kas cits?

—   Vismaz neizslēdzu arī šādu variantu, — es piekritu.

—   Un ko tad jūs ierosināt darīt?

—   Dzert tēju un gaidīt, — es teicu.

—    Bet tādā gadījumā var arī nokavēt. Klausieties, kolēģi, — viņš pacietīgi turpināja, — es zinu, ka jūs esat jucis. Ne jau pavisam, bet zināmā jomā, vai tā nav? Jūs gribat palīdzēt sasirgušajai cilvēcei un gribat to darīt savā ļoti savdabīgā veidā. Man pret to nav nekas iebilstams, jo tas viss saasina manu interesi.

—   Ja neskaita naudu, braucienus un lellītes, — es piebildu.

—   Nu, tas ir saprotami, — viņš augstsirdīgi atzinās. — Bet es tomēr negribētu, ka vienmēr, kad es sāku domāt, jūs mani pastāvīgi pārtraucat. Atgriezīsimies pie Fišera. Jūs uzskatāt, ka tādai cūkai, kā viņš, jātiek noslaucītai no zemes virsas. Labi! Bet ja nu kādam ir zināmi plāni pret mums? Kāpēc tad jūs te sēžat un neko nedarāt?

—  Ja es to darīšu, — es spriedu ar sev piemītošo loģiku, — tad viņi izliks slazdus citā vietā, un šie slazdi var būt vēl daudz nepatīkamāki.

—   Esmu tomēr kļūdījies, — viņš sarūgtināts sacīja. — Jūs esat pavisam sajucis.

—    Bet jūs esat mans trumpja dūzis, ko es turu rokā. Tātad, ja es ar saviem spēkiem netikšu laukā no Fišera mājas, spēlē būs jāiesaistās jums.

—   Tāpēc jau es arī tik labprāt strādāju jūsu labā, kolēģi, — viņš drūmi norūca. — Man tikai kaut kas tāds tiek uzticēts.

—   Satiksimies rīt šajā pašā vietā un šajā pašā laikā, — es teicu. — Pasekojiet, lai es šodien brīvi varu izkļūt no Fišera mājas.

—    Atkal priekiem neatliek laika, — viņš neapmierināti norūca. — Vai tad es jums, kolēģi, nestāstīju, ka šoferis šodien brauc uz Sanfrancisko?

—   Novēliet viņam laimīgu ceļu.

♦ * *

Pulksten trijos mēs satikāmies pie Fišera mājas un atkal tikām pakļauti tai pašai pārbaudei, kā pirmajā reizē. Fišers un' Diborī jau mūs gaidīja, un savstarpējā sasveicināšanās bija īsa.

—   Hels visu savedis kārtībā, — Fišers sacīja. — Vai gribat noklausīties?

—   Kāpēc gan ne?

Diborī pašķirstīja savu blociņu un noklepojās.

—   Es sazvanījos ar Bočāru un saņēmu no viņa ziņas par katra ieroču tipa un attiecīgās munīcijas cietajām cenām. Vai tas jūs apmierina?

—    Neskan slikti, — es teicu. — Detaļas varat neminēt. Nosauciet kopējo summu.

Diborī samulsis ieskatījās blociņā.

—   Ja jūs uz to nepastāvat, — viņš murmināja. — Algotņiem es rēķināju divu mēnešu termiņu, ja jums, protams, nav iebildumu,

—  Ja tos vajadzēs ilgākam laikam, tad par to varēsim vienoties vēlāk.

—    Miljons divi simti tūkstoši, — viņš izdvesa. — Vai arī jūs varat vienoties par ieročiem tieši ar Bočāru.

—   Es taču jums teicu, ka turos tālāk no šīs lietas, — es sacīju. — Bet summa man ir pieņemama.

—   Naudai jābūt samaksātai uz priekšu, — Fišers teica. — Un turklāt jums jāpasaka, kad mēs sākam šo operāciju.

—   Cik iespējams ātri.

—   Tiklīdz jūs samaksāsiet, mēs arī sāksim.

—   Kādā veidā un uz kurieni nauda jāpārskaita, — es painteresējos.

—   Hel? — Fišers ieķērcās.

—    Es domāju, ka jūsu Šveices bankas konts spēj izturēt šo summu? — Diborī iztapīgi sacīja. — Mēs dotu priekšroku pārskaitījumam Eiropas dolāros un vislabāk mūsu Šveices kontā.

—   Es nosūtīšu telegrammu.

—   Tātad, viss kārtībā, — Fišers rezumēja. — Domāju, ka tagad varam arī iedzert.

Burtiski pēc divām sekundēm parādījās filipīnietis un pieņēma mūsu pasūtījumus.

Es pagaidīju, kamēr viņš aiziet, tad Fišeram pavaicāju:

—   Kā jūs to darāt? Ar telepātijas palīdzību?

Viņš pavīpsnāja.

—    Viss noslēpums slēpjas spoguļos, mister Donovan. Varbūt vēlāk es jums to parādīšu.

Filipīnietis atnesa dzērienus, un mēs atlaidāmies klubkrēslos.

—    Mister Donovan! — Diborī paskatījās manī, viņa acis aiz briļļu stikliem iemirdzējās. — Vai jums nebūs iebildumu, ja es jums uzdošu personiska rakstura jautājumu?

—   Pamēģiniet, — es sacīju.

—   Ceru, ka tas jūs neapvainos, — viņš sacīja gandrīz bailīgā balsī, — bet kad ir runa par tik lielām summām, kā tā, par kuru mēs nupat runājām, parasti tiek pārbaudītas klienta maksātspējas. Nu, jūs saprotat, lai velti netērētu laiku?

—   Skaidrs.

—   Jums, protams ir tresta fonds, ko jūs esat mantojis no sava tēva, taču tas nav kapitāls šī vārda parastajā nozīmē pat tad, ja jūs pats ar to rīkojaties. Taču kad es iepazinos ar jūsu ienākumu avotiem, es biju satriekts.

Viņa balss pazeminājās par veselu oktāvu, it kā viņš runātu no baznīcas kanceles.

—   Piedodiet manu ziņkārību, mister Donovan, bet vai jūs nevarētu minēt jūsu gada ienākumu summu, protams, atrēķinot tresta fondu.

—   Pēc nodok|u nomaksas? — es vaicāju.

—  Jā, protams, — viņš cītīgi māja ar galvu. — Es domāju tīro summu.

—   Precīzi nevaru pateikt, — es pamanīju viņa sejā rūgtas vilšanās izteiksmi, — bet domāju, ka būs apmēram piecpadsmit miljoni.

—   Es tā arī rēķināju, — viņš sacīja, pametis skatienu un Fišeru. — Pie mums sēž tiešām bagāts cilvēks, mister Fišer.

Ienāca filipīnietis un kaut ko klusi iečukstēja Fišeram ausī.

—   Protams! — Fišers atteica. — Viss kārtībā.

—   Kur jūs atrodat algotņus, — kad sulainis bija aizgājis, es pavaicāju.

—    Visur, — viņš atbildēja. — Man visā pasaulē ir daudz dažādu cilvēku — spridzinātāji, sabotētāji un tā tālāk, kādus tikai sirds vēlas. Viņu vidū ir pat vairāki patiesi patrioti, kuri palīdz, ja uzskata, ka cīņa notiek par svētu lietu.

—   Vai viņi no represijām nebīstas?

—   Es veicu nepieciešamos piesardzības pasākumus, — viņš nevērīgi atteica. Tas ari ir viens no iemesliem, kāpēc es nedarbojos Amerikas Savienotajās Valstīs.

—   Taču no slavas vienalga nevar izbēgt, — es sacīju. — Un klientus nākas izraudzīties ļoti rūpīgi?

—   Protams! — viņš atbildēja. — Tas jau arī ir tas triks, ka visi piedāvājumi jāapsver, salīdzinot citu ar citu. Nekad nedrīkst veikt operāciju pret tiem, kas kādreiz bijuši tavi klienti, citādi no ienaidniekiem neatkausies.

—   Vai mums tiešām te jāsēž un jāpjāpā visādas muļķības? — Lozijs nicinošā tonī painteresējās. — Es un Mendija, mēs šodien gribējām aiziet kaut kur, kur varētu labi izklaidēties.

—    Es vienkārši esmu ieinteresēts vairāk uzzināt par mistera Fišera organizāciju, — es sausi atbildēju. — Bet ja jums ir garlaicīgi, tad varat vākties pie visiem velniem.

—   Iespējams, ka tāds temats tiešām var likties garlaicīgs, — Fišers negaidīti teica. — Varbūt varu jums parādīt, kā man funkcionē spoguļi?

—   Ja tas neievelkas garumā, — Lozijs nošņāca.

Mēs izgājām no istabas un Fišers mūs veda pa garu līkloču gaiteni mājas iekšienē.

Beidzot mēs nokļuvām mazā bezlogu telpā, kur atradās kaut kāda elektroniska iekārta.

—    Tas man izmaksāja veselu bagātību, — Fišers smiedamies sacīja, — taču pilnībā ir sevi atmaksājis.

Pie vienas sienas bija piestiprināts liels ekrāns, bet zem tā — visai sarežģīts sadales dēlis. Fišers apstājās un sāka spaidīt dažādas pogas.

Iegaismojās ekrāns, un mēs varējām redzēt viesistabu.

—   Monitoru sistēma, — Fišers skaidroja, — ļauj novērot, kas notiek katrā mājas istabā, protams izņemot manu guļamistabu. — Viņš aizsmakušā balsī iesmējās. — Tāpēc mans kalps zina, kad viņam pasniegt dzērienus, bet kad palīdzēt viesim iesēsties mašīnā. — Viņš pameta skatienu uz Lozija pusi. — Vakar vakarā jums nebija ne vismazāko cerību. Jums jāpateicas savam šefam, kas jūs īstajā brīdī nogāza no kājām. Ja istabā būtu ienākuši zēni, jūs tik viegli nebūtu ticis cauri.

Viņš nospieda citu pogu, un mēs pēkšņi ieraudzījām peldbaseinu.

Monitora ekrānā tas likās tik liels, ka tajā varētu ievietot okeāna laineri. Tas, ko mēs redzējām turpmāk, atgādināja pornogrāfisku filmu, kas sākas ar trīs pilnīgi kailām lēdijām, kuras sēž uz baseina malas.

—   Velns parāvis! — Lozijs nošņāca. — Es taču savai ielcnei teicu, lai viņa paliek motelī un gaida mani!

—   Kā redzat, viņa šo nodomu ir mainījusi, — Fišers mierīgi konstatēja.

Viņš atkal pabūrās gar taustiņiem un pārslēdzējiem, un mēs pēkšņi ieraudzījām Mendiju tuvplānā. Viņa stāvēja baseina malā un bija gatava lēkt ūdenī.

—   Šai lēdijai tiešām ir viss, kas vajadzīgs! — Fišers skaļi izteica savu secinājumu.

—   Es viņai izraušu kājas no pakaļas! — Lozijs aizsvilās.

Mendija ienira ūdenī. Fišers no jauna nospieda taustiņu, lai mēs redzētu tuvplānā Koleti un Džūliju, kuras vēl sēdēja uz baseina malas un ar kājām kūla ūdeni.

Džūlijas varbūtējie jaukumi, kurus vakar apslēpa trikotāžas auduma tērps, tagad atklājās mūsu acīm visā savā burvīgumā. Viņas ķermenis bija

saulē zeltaini iededzis, pilnīgās krūtis, gluži kā piena piebriedinātas, varonīgi slējās uz priekšu. Spriežot pēc visa, viņa un Kolete bija iegrimušas interesantā sarunā, jo viņu lūpas visu laiku kustējās.

Fišers nospieda vēl kādu taustiņu.

„… Londonā," — Kolete tieši pabeidza savu teikumu, turklāt likās, ka viņa atrodas ar mums vienā istabā, tik skaidri izskanēja šis vārds.

—   Orientētie virziena mikrofoni, — Fišers man laipni stāstīja. — Ar tiem var nomērķēt kā ar ieroci.

„Tā jau es domāju, ka viņš ir miris," Džfilija dobji sacīja. „Praktiski viņu jau varēja skaitīt par mirušu no tā brīža, kad Šeldons viņu aizsūtīja uz Londonu un izteica vēlēšanos, lai es palieku pie viņa. Man vajadzēja…"

—   Ļoti iespaidīgi! — es ātri teicu. — Bet vai jūs pats mums neparādītu zemes gabalu, kas…

—  Aizveriet muti! — Fišers man nikni uzkliedza.

„… nozīmē, ka es arī pati sevi varu nogalināt," Džūlija runāja tajā pašā dobjajā balsī. „Kad Šeldonam es būšu apnikusi, viņš mani nodos kādam citam, kas atrodas zemāk, teiksim, Diborī. Kad apnikšu arī tam, tikšu nodota vecākam sargam, un, beigu beigās, kļūšu par sievieti, ar kuru var likties gultā jebkurš, kuram tikai iegribas…"

—    Paklausieties, Donovan, — Fišers mierīgi sacīja, — kāpēc jūsu sieviete zina, ka Maklarens ir miris, kad par to pat vēl es neko nezinu?

—   Es kaut kā jūs nesaprotu, — es mēģināju izgrozīties. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Tādā gadījumā jums vajadzēs palikt pie manis, kamēr jūs to sapratīsiet, — viņš sacīja.

—   Es varu tūlīt kraut šim sūdu maisam! — Lozijs dedzīgi iejaucās.

—   Kāpēc tad jūs to nedarāt, — es izmetu.

Fišers ātri izslēdza ekrānu un ar nicīgu grimasi pagriezās uz Lozija pusi.

—   Man nebūtu nekas iebilstams, — viņš sacīja, — taču šobrīd nevaru tam tērēt laiku.

—    Es jums pārlauzīšu mugurkaulu! — Lozijs sacīja tādā kā svilpojošā balsī. — Ar pārlauztu mugurkaulu visi mirst mokpilnā nāvē.

—   Hel! — Fišers stingri uzsauca. — Jums ir pistole. Šaujiet, tiklīdz viņš sper kaut soli uz manu pusi.

—   Nē! — Dibori maigi atteica.

—   Ko?

Fišers ar izbrīnās pilnām acīm pagriezās pret Diborī un uz mirkli piemirsa Loziju. Tajā brīdī Kurta kāja trāpīja viņam starp kājām, ar plaukstas malu Kurts sita Fišeram pa degunu un salauza to.

Fišers ievaidējās un atsitās pret sadales pulti. Uz ekrāna pēkšņi iegaismojās tukšā ēdamistaba.

Lozijs atkārtoja savu manevru: ar ceļgalu viņš atkal ietrieca Fišeram pa kājstarpi, bet ar plaukstas malu trāpīja viņam pa kaklu tieši aiz auss Fišers nogāzās uz grīdas, bet Lozijs bez žēlastības vēl iespēra viņam pa sāniem. Viņš gribēja spert vēlreiz, taču šajā brīdī Dibori uzsauca:

—   Stop! — viņa balss nebūt vairs nebija maiga.

—   Nesaprotu… — Lozijs brīnījās.

—  Es zinu, ka viņam tas jāsaprot, Diborī sacīja, — taču ne tagad.

—   Laikam jau jums taisnība, — Lozijs nedroši sacīja, lēni nolaizdams kāju.

—   Varbūt kāds, velns ar ārā, var man paskaidrot, kas te īsti notiek?

—    Protams, — Diborī piekrita, — tikai ne tagad. — Pistole viņa rokā bija vērsta tieši pret manu vēderu. — Man ļoti negribētos nogalināt cilvēku ar tik astronomiskiem gada ienākumiem, taču es to izdarīšu, ja jūs mani to piespiedīsiet darīt, mister Donovan. — Viņš it kā kautrīgi man uzsmaidīja. — Jūsu uzdevums tagad ir neizrādīt ne mazāko aktivitāti. Tā ir vienīgā iespēja glābt sev dzīvību.

—    Ķeriet! — viņš pasvieda pistoli Lozijam. — Turiet misteru Donovanu stobra galā, bet es pagaidām visu pārbaudīšu.

Viņš nostājās sadales dēļa priekšā un sāka spaidīt taustiņus. Parādījās Mendija, kas uz muguras peldēja baseinā, bet abas pārējās sievietes vēl sarunājās. Tad peldbaseinu nomainīja vairākas citas ainas: dažādas istabas, kaut kāds zemes gabals, piebraucamais ceļš un tuvplānā vārti un sargi pie tiem.

—    Viss izskatās diezgan normāli, — Diborī sacīja un izslēdza monitoru. — Par sargiem mēs varam neuztraukties. Viņi ir pieraduši pie parastās kārtības un vienalga redz Šeldonu vidēji divas reizes nedēļā. Taču ir viens otrs cits, par kuru mums jāparūpējas.

—   Kas? — Lozijs vaicāja.

—    Mēs tūlīt iziesim no šīs telpas, — Diborī sacīja, atstādams jautājumu bez atbildes, — un tikpat mīļi sarunāsimies. Neaizmirstiet to, mister Donovan.

Viņš atvēra durvis, un mēs izgājām gaitenī.

—   Fišers kļūdījās. Kaut arī šī iekārta izmaksāja veselu bagātību, tomēr pilnībā sevi neattaisnoja, — Diborī mierīgi skaidroja, tad pēkšņi skaļākā balsī uzsauca: — Manuel!

Aiz stūra parādījās filipīnietis ar laipnu smaidu uz lūpām.

—    Jūs uz mirkli sauc mister Fišers, — Dibori nevērīgi izmeta, — viņš ir šajā istabā.

Sulainis pamāja un, arvien vēl smaidīdams, pagāja mums garām un devās uz monitora istabu. Diborī pagaidīja, kamēr viņš atver durvis, tad pacēla pistoli un iešāva filipīnietim galvā. Viņš pārkrita pār slieksni, un Diborī aizvēra aiz viņa durvis.

Pēc tam viņš izņēma atslēgu saišķi un durvis aizslēdza.

—   Tīrs darbs, kaut arī diezgan cietsirdīgs, — viņš gandrīz vai jautri sacīja. Tāds gals ir visiem verdziskiem sulaiņiem.

10

Galvenā guļamistaba bija liela un grezna. Tajā bija pat bārs. Liekas, ka tas bija vienīgais, kas mani iepriecināja. Pat kailo sieviešu sabiedrība nespēja mazināt manu aso depresijas sajūtu.

Diborī un Lozijs bija mani vienkārši ieslēguši šajā guļamistabā, bet pēc tam atveduši šurp arī trīs kailās lēdijas.

Laika bija pilnīgi pietiekami, lai mierinātu viņu žēlo šņukstēšanu un pat pasniegtu viņām dzērienus. Laika pietieka arī tam, lai izstāstītu viņām visu, kas bija noticis. Tomēr pēc viņu sejas izteiksmes es sapratu, ka viņas netic nevienam manam vārdam.

—   Hels Diborī? — Džūlija brīnījās. — Nevar būt?!

—   Šī mazā pelīte? — Kolete pat kaut kā stulbi iesmējās. — Vai tu neesi prātā jucis, Pol?

—   Kas jūs atveda šurp no peldbaseina? — es noprasīju.

—   Kurts!

Mendijas krūtis cilājās sašutumā, un es neviļus nodomāju: „Bet kāpēc gan tas nevarēja būt tieši viņš?" Taču Mendija sašutusi turpināja:

—    Viņš pret mums šausmīgi izturējās, Pol! Neļāva mums pat apģērbties un bija briesmīgi rupjš!

—    Kurts? Un rupjš? — es norūpējies vaicāju. — Kaut kas pilnīgi neticams, Mendij!

—   Viņš teica, lai mēs pasteidzamies, bet kad es neklausīju, viņš man ieknieba dibenā, — viņa sūdzējās. — Vēl tagad sāp.

—   Vai jūs zinājāt, ka peldbaseinā ierīkota noklausīšanās iekārta? — es Džūlijai vaicāju.

—   Nē.

Viņa paskatījās uz mani, un viņas acis šausmās iepletās lielas.

—   Jūs domājat, ka Šeldons dzirdēja mūsu sarunu par manu vīru?

—   Katrā ziņā viņš dzirdēja pietiekami daudz.

—    Un pēc tam Lozijs un Diborī metās viņam virsū? — viņa vaicāja. — Nespēju saprast, kur šim mazajam sīkulim vārdā Hels, pēkšņi radās tik daudz vīrišķības.

—   Viņam pat pietika vīrišķības iešaut Manuelam pakausī! — es nežēlīgi sacīju.

Mendijas seja pēkšņi nedabiski nobālēja.

—   Pol, dārgais, viņš šļupstēdama sacīja. — Es zinu, ka teicu, ka labprāt atbrauktu šurp, bet tagad izrādās, ka te ir ļoti bīstami, vai ne?

—    No kā gan jums jābaidās vēl pēc tam, kad esat pārgulējusi ar Kurtu? — Kolete jautāja balsī, kas bija maiga kā medus.

—    Kad vīrietis mīlas aktam piejauc nedaudz sadisma, man tas pat patīk, — Mendija sacīja, nedaudz nosarkdama. — Taču pēc tā, ko mums pastāstīja Pols, var saprast, ka Kurts ir pārvērties par maniaku, kas alkst pēc slepkavības, vai pēc vēl kaut kā briesmīgāka un neģēlīgāka.

—   Beidziet vaimanāt, — Kolete asi aprāja. — Labāk padomāsim, ko mums tagad darīt.

—   Pareizi! — Džūlija viņu atbalstīja. — Ko lai mēs tagad darām?

—   Iedzersim vēl kaut ko, — es sacīju.

—   Ak, mans Dievs! Tev neko nevar pajautāt! — Mendija noņurdēja, un viņas apakšlūpa izstiepās pavisam gara. — Es jau teicu, ka tev ir nevis mugurkauls, bet slapja un slidena odere!

—   Tā nevar atrisināt problēmas, — iejaucās Džūlija. — Varbūt padomāsim par kaut ko daudzmaz konstruktīvāku?

—   Bet Pols te ir vienīgais vīrietis, — iešņukstējās Mendija. — Tikai viņš te kaut ko spēj iesākt.

Es piegāju pie Fišera personiskā bāra un ielēju dzērienu. Šajā brīdī es burtiski jutu, ka trīs pāri acu urbjas man mugurā.

—   Varbūt es esmu kļūdījusies, bet jums tiešām taisnība, — Kolete noteica. — Viņš patiesi nav nekam derīgs.

—   Neesiet tik netaisna, — sacīja Džūlija.

Man sirds sāka pukstēt ātrāk.

—   Kamēr mēs esam ieslēgti, viņš patiesi neko nevar iesākt.

Pēkšņi viņas balsī ieskanējās satraukta nots:

—   Man ir ideja! — viņa iesaucās. — Kad viņi atvērs durvis, misters Donovans noslēpsies aiz tām, bet mēs novērsīsim ienācēja uzmanību, kamēr misters Donovans viņam iegāzīs pa pakausi.

—   Novērsīsim uzmanību? — Kolete vaicāja.

—   Jā, es tā domāju… Mēs taču esam kailas, vai tā nav? — Džūlija bija neizpratnē.

—   Pie peldbaseina mēs arī bijām kailas, — Kolete sacīja, — bet es tomēr nepamanīju, ka Kurts būtu mums pievērsis uzmanību.

—   Mēs, piemēram, varētu izlikties, ka ar visu sirdi alkstam viņu, lai arī kas būtu tas ienācējs, — Džūlija sacīja kā labi audzināta skolniece, — bet pēc tam…

—    Ak, apklustiet taču! — Kolete izdvesa. — Jūs esat vēl sliktāka par Mendiju!

Pēc šīm primitīvajām vārdu pļaukām sievietes nolēma, ka labas manieres šajā situācijā nemaz nav nepieciešamas, un viņu vidū sākās vētraina izskaidrošanās.

Es sēdēju, sūkdams savu dzērienu, un ar nelielu rūgtumu domāju par to, ka viens no maniem jaunības sapņiem, kas liecināja par dzimumbrieduma iestāšanos, ir kļuvis par īstenību: es viens pats atrados istabā kopā ar trīs izģērbtām skaistulēm.

Pēc kāda laiciņa Mendija saprata, ka viņas intelekts vairs nespēj atvairīt vairāk attīstīto sāņcenšu izsmalcinātos apvainojumus, un izlīdzināja stāvokli ar to, ka ņēma un iekrāva abām pa ausi. Tādējādi viņa bija palikusi ienaidnieka nometnē pilnīgi viena.

Pārējās divas līdz šim naidīgās puses ātri noslēdza savstarpēju vienošanos, sagrāba viņu, iemeta gultā un sāka plaukāt pa dibenu.

Brīdi vēlāk Kolete smagi elsodama sacīja:

—   Mēs veltīgi zaudējam laiku. Viņai tas pat sāk patikt.

—   Biseksuāla riebekle! — Džūlija ar pretīgumu balsī noteica.

Viņas nicīgi novērsās no Mcndijas un pienāca pie manis. Mendija

palika gu|am gultā viena ar savām nopūtām un vaidiem.

—   Vai dāmas vēlas kaut ko iedzert? — es ar cerībām vaicāju.

—   Zināt ko, Kolete? — Džūlija dobji sacīja. — Viņš varētu kļūt par lielisku einuhu!

—   Es tomēr gribētu kaut ko iedzert, — Kolete nespēkā teica. — Tas viss sāk izskatīties smieklīgi.

—   Kas tevi Londonā uzveda uz Maklarena pēdām? — es ātri vaicāju.

—   Klods Bočārs.

—   Vai viņš tev pastāstīja par Maklarenu?

—   Nē, Kurtam.

—   Tu mani lūdzi pateikt Maklarenam, tiklīdz viņu ieraugu, lai viņš neatgriežas viesnīcā, jo tur viņu gaidot Fišera cilvēki. Bez tam tu vēl pastāstīji, ka jūs esot noorganizējuši viņa izsekošanu, bet pēc tam pazaudējuši no redzesloka.

—   Pareizi.

—   Kā tu zināji, ka Fišera cilvēki atraduši viesnīcu, kurā dzīvo Maklarens?

—   To man pateica Kurts.

—   Kas sekoja Maklarenam un pazaudēja viņu no redzesloka?

—   Kurts.

—   Cik maza ir pasaule, — es mierīgi noteicu.

Viņas seja pēkšņi nobālēja.

—   Tu gribi teikt, ka Maklarenu nogalināja Kurts?

—   Tā izskatās.

—   Tas nevar būt! — viņas spīdošajās, brūnajās acīs burtiski sastinga mēms kliedziens. — Bet kā tādā gadījumā ir ar Sugdenu un ar Hendriksu Parīzē?

—   Tā visa bija spēle, — es atbildēju. — Viņi savu mērķi sasniedza. Kurts acīmredzot nolīga Sugdenu, lai viņš mūsu priekšā nospēlē Fišera cilvēka lomu. Kad Sugdens saprata, ka tā ir viņa pēdējā loma, bija jau par vēlu.

—   Bet Hendrikss?

—   Tas droši vien bija kāds no Lozija Parīzes paziņām, kas noderēja šai lomai.

—  Tu uzskati, ka viņš vienkārši tāpat spēja nogalināt divus… nē, trīs cilvēkus, tikai kaut kāda sava nelietīga mērķa labā?

—   Es domāju tikai par to, ko domāju. Un tu nedrīksti aizmirst, ka Kurts ir sadists. Viņš guva baudījumu no šīm slepkavībām.

—   Ak, Dievs! — viņa nočukstēja. Viņas seja bija slapja no asarām. — Bet kādēļ?

—   Kā tu, kad tavs brālis tika nogalināts, iedomājies paņemt Kurtu par savu palīgu?

—   Viņš pa laikam pildīja kurjera pienākumus, — viņa klusi sacīja. — Es zināju, ka mans brālis viņam uzticas.

—    Interesanti, vai tavs brālis nevarēja ar viņa starpniecību nosūtīt Fišeram naudu?

—   Man nav nekādas sajēgas, — viņa atbildēja.

—   Bet tas taču nav izslēgts?

—   Nav izslēgts.

—   Tieši tādā veidā viņš arī varēja iepazīties ar Diborī, — es teicu. — Diborī acīmredzot viņam izstāstīja, kas noticis ar Džūliju un ko tas Maklarenam nozīmē.

—   Taču tas ir tikai pieņēmums, Pol.

—    Protams, pieņēmums. Taču paliksim pagaidām tieši pie šīs versijas. Kurts pateica Maklarenam, ka tikai es varu viņam palīdzēt atdabūt sievu, bet pēc tam novirzīja uz manu adresi arī tevi, droši vien ar Bočāra starpniecību.

—   Kādā nolūkā? — viņa vaicāja.

—   Mani māc nepatīkama sajūta, ka mēs drīz vien to uzzināsim, — es teicu. — Ja abi uzskata mani par klientu, tad ar manu palīdzību Lozijs cerēja iekļūt Fišera mājā, neizraisot nekādas aizdomas. Taču aiz visa tā slēpjas vēl kaut kas.

—   Ko viņi ar mums darīs, Pol?

—   Lai ko arī viņi darītu, kaut kas labs diez vai ir sagaidāms.

Pats to pat neapjaušot, es izrādījos pravietis. Durvis noklakšķēja atslēga. Mendija pielēca no gultas ar mežonīgi spīdošām acīm un nosarkušu seju.

Durvis atvērās un ar pistoli rokā guļamistabā ienāca Lozijs.

—   Kurt! — Mendija iekliedzās. — Tu, mans dārgais! Viņi par tevi runāja tik šausmīgas lietas! Briesmīgus melus par to, ka tu esot Londonā nogalinājis Džūlijas viru un vēl divus cilvēkus. Bet es taču zinu, ka tie ir tikai meli!

Viņa metās pie Kurta, rokas izpletuši, ar izmisīgu cerību sejā. Man pat kļuva viņas žēl. Kad viņa pieskrēja pie Lozija, viņš tai iegrūda ar pistoles stobru saules pinumā. Viņa iekliedzās, salocījās divās daļās un nogāzās uz grīdas.

—   Stulbā zoss! — Lozijs noteica. — Ejam, Donovan, mēs gribam ar jums aprunāties.

Es izgāju no istabas un, sajutis mugurā pistoles stobru, apstājos. Lozijs aizslēdza durvis, un mēs aizgājām uz viesistabu, kur mūs jau gaidīja Diborī.

—   Sēdieties, mister Donovan! — viņš man mīlīgi uzsmaidīja. — Vakariņas šodien nokavēsies, bet iespējams, ka to vispār nebūs. Taču iedzert es jums varu piedāvāt.

—   Nē, paldies.

—   Kā vēlaties, — viņš sacīja. — Runa ir par sākumsarunām, un tomēr mēs uzskatām, ka jums būtu labāk apsēsties.

—   Pateicos, — es teicu un apsēdos tuvākajā klubkrēslā.

—   Mēs — Kurts un es — turpinām mūsu operāciju. Taču šī māja turpmāk vairs nebūs mūsu rezidence. Mēs sev pameklēsim citu galveno rezidenci.

—   Cik interesanti! — es pieklājīgi sacīju.

—    Kolete Dorkasa atriebs savu brāli, nogalinot Fišeru, diemžēl ar viņu pašu notiks nelaimes gadījums, — viņš stāstīja. — Iespējams pat, ka viņa iekļūs svēto mocekļu sarakstā. Kā tas skan jūsu ausīm, mister Donovan?

—   Vēl interesantāk.

—    Sīkākās problēmas var viegli atrisināt tieši tūlīt. Kad mēs no šejienes brauksim prom, Kurts sev ņems līdzi Mendiju, bet es pats, jāatzīstas, neesmu vienaldzīgs pret Džūliju, no kā izriet tas, ka viņa brauks kopā ar mani.

—   Jums abiem ir ļoti laba gaume, — es sacīju.

—   Pateicos.

Diborī lūpās atkal iezagās viņam tik ļoti piemītošais padevīgais smaids.

—    Varbūt jums būs interesanti uzzināt par to, ka šis mēsls Fišers nelietīgi mani apmānīja un, pateicoties tam, sāka lēti izmantot manus pakalpojumus. Man bija nepieciešams partneris, un kad es iepazinos ar Kurtu, tad sapratu, ka viņš man ir piemērots pēc visiem pantiem.

—   Pārejiet pie galvenā, — es norūcu.

—    Jums taisnība, — Diborī piekrita. — Sākumā mēs jūsu personā saskatījām tikai kaut ko līdzīgu ēsmai, mister Donovan. Es ceru, ka tas jūs neapvaino. Taču kopš tā laika, kad es iepazinos ar jums tuvāk, es secināju, ka mēs varētu arī noslēgt vienošanos.

—   Kādu? — es jautāju.

—   Tādu, ka ja jūs gribat palikt dzīvs, tad jums, sirsniņ, vajadzēs atvērt maciņu, — Lozijs noņirdza.

—   Nu, es gan izteiktos mazliet citādi, — Diborī klusi sacīja. — Taču būtībā Kurtam taisnība. Par kādu summu jūs novērtētu savu dzīvību, mister Donovan?

—    Lai cik tas būtu dīvaini, bet man liekas, ka jūs nosauksiet savu summu, es sacīju.

—   Es domāju, ka no jūsu puses būtu muļķīgi kļūt pārāk skopulīgam. Kā jūs skatāties uz pusi no jūsu gada ienākumiem? Mēs būsim augstsirdīgi. Kas gan jums ir šie nožēlojamie septiņi miljoni?

—   Es jums neticu. Lai cik jūs no manis arī nesaņemtu, vienalga mani nogalināsiet. Tad varbūt tomēr labāk ieekonomēt naudiņu?

—    Mēs darīsim visu, lai izpelnītos jūsu uzticību, — viņš sacīja. — Jūs vienalga grasījāties telegrafēt uz Šveici par viena miljona divsimt tūkstošu dolāru pārskaitīšanu Fišera kontā. Tad, lūk, mēs gribam, lai jūs to izdarāt tūlīt. Vēlāk mēs būsim gatavi reizē ar jums aizbraukt uz Šveici. Jūs mūs ievedīsiet bankā un uzreiz pārskaitīsiet mūsu kontā visu to, kas mums vēl pienākas. Tiklīdz to būsiet izdarījis, varēsiet būt brīvs.

—   Bet ja jūs samierināsieties ar vienu miljonu dolāru?

—    Protams, viss var gadīties, — viņš apstiprināja. — Taču šī summa jums tomēr dod, kā saka, pašnāvnieka laiku. Bet ja atteiksieties, tad būsiet mironis jau šīs dienas beigās.

—    Pieņemsim, ka jūs patiešām paņemsiet mani līdzi uz Šveici, un viss notiks tā, kā jus sacījāt, — es teicu. — Sakiet, kas tad man tādā gadījumā traucēs sacelt trauksmi, tiklīdz mēs būsim iegājuši bankā?

—   Jūsu paša lepnums, mister Donovan, — viņš sacīja. — Tajā laikā Fišers jau būs miriš, Kolete ieskaitīta svēto kārtā, bet Džūlija un Mendija paslēptas tik labi, ka jūs tās nekad neatradīsiet. No šīs puses pret mums būs tikai vienīgi jūsu vārdi. Neviens to nevarēs apstiprināt, bet jūs pašu var uzskatīt par ārprātīgo. īsts antivaronis, ja tā var izteikties, cilvēks, kas ļāva iet bojā sievietei, lai tādējādi izpirktu savu dzīvību.

—   Un vēl kaut kas, — Lozijs piebilda. — Ja jūs mēģinātu mūs nomelnot, tad mēs neriskētu atstāt dzīvas Mendiju un Džūliju. Tiklīdz es to izdzirdētu, pats savām rokām pārgrieztu viņām rīkli.

—   Labi, — es teicu. — Jūs mani pārliecinājāt.

Diborī piecēlās un pasniedza man bloknotu un pildspalvu.

—   Varbūt jūs būsiet tik laipns un sastādīsiet telegrammu savai Šveices bankai. Mums nebūs problēmu to nosūtīt.

—   Lūdzu!

—    Es domāju, ka jūsu banka vienkārši tāpat nepārskaitīs no viena konta citā tik lielu summu, ja telegramma būs parakstīta tikai ar vārdu „Donovans"?

—   Pilnīgi pareizi, — es apstiprināju. — Telegrammai jābūt kodētai.

—   Varbūt jūs mums pateiksiet šo kodu?

—   Protams, nē, — es stingri pateicu.

—   Es varu no viņa izdauzīt šo kodu, — Lozijs piedāvāja savus pakalpojumus.

—   Neesiet tik naivs, Kurt, — Diborī sacīja. Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja. — Misters Donovans mums var izstāstīt jebkuru pasaciņu. Un mēs nezināsim, vai viņš teicis patiesību, vai nē, līdz tam laikam, kamēr nepamanīsim bankas reakciju… Lūdzu, uzrakstiet telegrammu, mister Donovan.

Mans kods bija ļoti vienkāršs. Ja es gribēju, lai nauda tiktu izmaksāta, es vienkārši uzrakstīju to vai citu summu. Visos citos gadījumos, kā, piemēram, šajā, es sāku telegrammu ar maģisku vārdiņu „lūdzu".

Šis vārds bija signāls trauksmei, un Šveices bankai bija ātri jāsaistās ar manu galveno biroju Ņujorkā un jāsāk izmeklēšana. Šajā gadījumā tas man maz ko līdzētu, jo tur uzskatīja, ka es atrodos Londonā.

Es uzrakstīju telegrammu un atdevu bloknotu un pildspalvu Diborī. Mani nemaz nenomierināja fakts, ka viņi nesaņems naudu, ja mani nogalinās.

—  Jūs rīkojāties ļoti saprātīgi, mister Donovan, — Diborī sacīja. Viņš atkal pasmaidīja. — Tagad Kurts jūs pavadīs uz guļamistabu.

Tad viņš šķelmīgi piebilda:

—   Trīs brīnišķīgu lēdiju sabiedrību jau nav nemaz tik grūti paciest.

—   Celties! — Lozijs pavēlēja.

—   Pasakiet man tikai vienu. — Es piecēlos no krēsla. — Kad Koletei jākļūst par mocekli?

—   Viņa un Mendija šurp atbrauca drīz pēc jūsu ierašanās, — Diborī sacīja. — Sargi pie vārtiem to atcerēsies. Tad visi palika uz pusdienām, kur daudzi vienkārši piesūcās alkoholu, un gala rezultātā — ak, cik tas būs dramatiski! — Kolete orģiju kulminācijas brīdī sagrāba uz galda esošo nazi un caurdūra ar to Fišera sirdi.

—   Tas tiešām atgādina traģikomēdiju, — es piekritu.

—   Taču tā pilnīgi atbilst leģendai par mocekli, — viņš apmierināti piebilda. — Vai tad jūs to vēl neesat sapratis, mister Donovan? Pēdējā brīdi Šeldons ir paspējis izraut revolveri un viņu nošaut. Saceļas briesmīgs apjukums, es histēriski izsaucu sargus, taču brīdi, kad viņi ieskrien, abi galvenie varoņi ir jau miruši.

—   Bet kā jūs izskaidrosiet sargiem divu citu meiteņu pazušanu?

—   Ļoti vienkārši, — Diborī sacīja. — Es viņiem teikšu: „Ļoti slikti izskatīsies, ja mēs atzīsimies, ka te notikušas orģijas. Labāk izdarīt tā, lai Kurts aizved abas sievietes jau pirms policijas ierašanās." Sargi sapratīs, ka tā ir labāk. It īpaši pēc tam, kad viņiem kaut kas tiks iespiests saujā.

—   Bet kā jūs izskaidrosiet Manuela līķi?

—    Par Manuelu neviens neko neuzzinās, — viņš klāstīja tālāk. — Cilvēki pilnīgi būs aizņemti ar Fišera nāvi. Viņš šajā pilsētā ir liels cilvēks, mister Donovan. Bet vēlāk mums būs laiks, lai iznīcinātu vai noglabātu filipīnieša līķi.

—    Liekas, jūs visu esat pārdomājis, — es sacīju. — Un kad tam visam jānotiek?

—   Kaut kad pēc pusnakts, viņš atbildēja. Bet precīzi mēs paši vēl nezinām. — Ejam, Donovan, — Lozijs norūca.

—    Es pēkšņi atcerējos, ka Šeldona guļamistabā ir bārs.. — Diborī vēl mani apturēja. — Būtu no jūsu puses izrādīts jauks žēlsirdības akts, ja jūs, mister Donovan, līdz pusnaktij meitenes piedzirdītu.

Es izgāju no istabas, visu laiku sajuzdams mugurā Lozija pistoles stobru. Tādā veidā mēs arī atgriezāmies līdz guļamistabai. Pie durvīm viņš man iegrūda atslēgu saišķi.

—  Atslēdziet durvis un pēc tam atdodiet man atslēgas, — viņš sacīja.

Es izpildīju viņa pavēli, bet nesteidzos ieiet guļamistabā.

—  Jūs esat akls ierocis viņa rokās, Kurt, vai tiešām jūs to nesaprotat?

—   Par ko jūs runājat, Donovan?

—    Viņš ir operācijas smadzenes, — es teicu, — un tas viss ir viņa roku darbs. Kas atteicas uz jums, tad jūs esat tikai darba palīgspēks. Bet kad viss būs aiz muguras, viņš secinās, ka arī palīgspēks viņam vairs nav vajadzīgs.

—   Jūs tiešām esat gudrs, Donovan! — Lozijs īsi iesmējās. — Bet pats droši vien domājat, cik ilgi viņš man būs vajadzīgs?

Viņš ar kāju atvēra durvis un rupji iegrūda mani istabā tā, ka es tik tikko noturējos kājās.

11

Vakars bija silts, un nevajadzēja raizēties, ka kailās gūsteknes var saaukstēties.

Es ieskatījos pulkstenī un konstatēju, ka līdz pusnaktij atlikusi viena stunda.

Tad es atkal jautāju sev, kur tagad varētu būt Hikss.

Iespējams, ka viņš gatavo manevru uzmanības novērsošanai un liek zem fabrikas bumbu, tādējādi sekodams manam profesionālajam padomam.

Mēs jau labu bridi bijām pārtraukuši visas sarunas. Sievietes sēdēja uz milzīgās gultas un apātiski skatījās grīdā.

Man bija apnicis viņām piedāvāt dzērienus. Un, ja runā nopietni, man viss jau bija apnicis.

—   Varbūt kādai no jums ir kāda laba doma, — es beidzot mundri pavaicāju.

—   Varbūt izsist logu un izlēkt laukā, — Mendija ierosināja.

—   Un ja mūs nesaplosīs suņi, tad sagrābs sargi un atvedīs atpakaļ, — Džūlija piebilda.

Bija vēl neliela cerība, ka Hikss novēro māju, kaut gan tikpat sekmīgi viņš to varēja darīt no rīta, taču mums tas jau būtu par vēlu. Varbūt vajadzētu dot kaut kādu signālu? Bet kādu?

—   Viņi mūs visus nogalinās, — Mendija sacīja traģiskā balsī. — Es zinu.

—   Mēs tev prasījām desmit reizes, — Kolete auksti sacīja. — Tagad prasu vēlreiz — ko viņi no tevis gribēja?

—   Viņi gribēja naudu.

—   Tu esi nožēlojams melis, — viņa konstatēja. — Tu esi ar viņiem vienojies un labi to apzinies. Pasaki mums taisnību. Jebkura taisnība ir labāka par ilgu neziņu. Sēdi te un pati nezini, ko gaidi.

—    Viņi gribēja naudu, — es atkārtoju. — Tas viss ir diezgan sarežģīti, bet galu galā viņi gribēja naudu.

—    Un jūs tātad, lai glābtu savu nožēlojamo dzīvību, devāt viņiem izpirkšanas naudu? — Džūlija runāja ar dziļu nožēlu. — Bet kas notiks ar mums?

Es piegāju pie bāra.

Tā kā sievietes neko negribēja dzert, arī es biju spiests atturēties, taču tagad es nolēmu: velns viņas parāvis, tomēr jāiedzer!

Tīras ziņkāres dzīts es paskatījos, ar kādām rezervēm Fišers sevi nodrošinājis, jo par profānu viņu šajā ziņā nekādi nevarētu uzskatīt. Es redzēju, ka te praktiski bija viss, pat divas pudeles firmas konjaka „Napoleons".

Bet Hikss varbūt ārā gaida…

Es pastaigāju pa istabu, un mans skatiens apstājās pie plata kristāla trauka ar ziediem. Likās, ka tas ir piemērots maniem nodomiem. Es paņēmu vāzi un turpat uz grīdas izlēju ūdeni kopā ar ziediem.

—   Tagad jau viņš ir pilnīgi sajucis, — Mendija konstatēja. — Nav spējis izturēt tādu dvēseles satricinājumu!

—    Ko tad vispār no tiem vīriešiem var gaidīt! — Kolete klusi noteica.

Kristāla trauka diametrs bija apmēram četrdesmit centimetri, bet augstums. — astoņpadsmit centimetri. Es to noliku pie bāra un salēju tajā abu konjaka pudeļu saturu. Tas bija labs un ļoti vecs konjaks.

—   Labi, manas miļās, — es moži sacīju, — celieties augšā!

—   Ej tu galīgi d… Mendija paziņoja.

Es piegāju pie viņas, saņēmu ar pirkstiem viņas krūts galiņu un vilku līdzi.

—   Celieties! — es atkārtoju.

Viņa spalgi iekliedzās un pielēca kājās.

—   Tagad jau viņš pārvērties par sadistu, — viņa kliedza.

—   Jūs abas arī celieties, vai arī ar jums notiks tas pats! — es nevērīgi izmetu.

Nākamajā brīdī viņas jau stāvēja. Es pavēlēju pagriezties otrādi. Kādu brīdi jau likās, ka man nāksies pārvarēt pretošanos, bet tad viņas visas trīs tiešām man pagrieza muguru.

Parīdam būtu bijis grūti pasludināt savu spriedumu, taču viņš šajā lietā būtu pielietojis citādu mērauklu. Mendijai un Džūlijai bija apaļi un jauki dibentiņi, taču tieši tādēļ viņas tika izslēgtas no sacensībām.

Arī Koletes dibcntiņš bija jauks, taču ne tik apaļš. Šajā brīdī man būtu noderējis vēl mazāks, taču tā kā labāka nebija, bija jāiztiek ar to pašu. Es sagrābu Koleti aiz rokas un pievedu pie bāra.

—    Ko tas viss nozīmē? — viņa prasīja ar neuzticību un neizpratni balsī.

—   To visu ir grūti izskaidrot, es atzinos, — un varbūt mans lūgums tev liksies dīvains, taču apgalvoju, ka tas viss palīdzēs mums tikt no šejienes laukā.

—   Kas tad man jādara? — viņa nikni vaicāja. — Jānogalina tevi?

—   Briesmīgi smieklīgi, — es izgrūdu caur zobiem. — Ja pietiks laika, es vēl pavārtīšos aiz smiekliem pa grīdu. Taču pagaidām man šī laika nav. Tu redzi trauku uz grīdas?

—   Cik neglīts!

—   Tajā ir tikai vecs labs konjaks, — es iegalvoju. — Un tev jāsēžas tam virsū.

—   Kas man jādara?

—   Jāsēžas virsū, — cs atkārtoju. — Pašreiz tas ir auksts. Es runāju par kofijaku. Tavs dibens to sasildīs un pēc kāda laiciņa tam būs istabas temperatūra.

—   Es jau agrāk liku dzirdējusi par dažādiem jokdariem, — viņa sacīja, — taču tev par to pienākas pirmās pakāpes diploms!

—   Es runāju nopietni!

—   Tu esi bīstams vājprātīgais! — viņa nošņāca.

—   Ar aukstu konjaku nekas neiznāks, — es atkārtoju.

—   Ak, mans Dievs! — Džūlija nopūtās. — Esmu dzirdējusi par cilvēkiem ar kompleksiem, taču ar tādu tiekos pirmo reizi. Tas pārspēj visu!

—   Klusē! — es uzkliedzu.

Ar prātīgu runāšanu te acīmredzot neko nevarēja panākt, tāpēc es sagrābu Koleti ar vienu roku aiz pleciem, ar otru zem ceļgaliem un uzsēdināju viņu uz trauka.

Atskanēja kaut kāda plīkšķoša skaņa, Kolete spalgi iekliedzās un mēģināja izrāpties no trauka, bet tā kā konjaku izliet nedrīkstēja, jo vairāk tā nebija, tad es jāteniski uzsēdos uz viņas ceļgaliem un stingri turēju viņas rokas aiz muguras.

—   Tūlīt pacelsies tvaiki, — Džūlija bijīgi sacīja Mendijai, — un tic viņus abus uzraus augšā.

—   Agrāk viņš tāds nebija, — Mcndija pašapmierināti sacīja. — Acīmredzot viņš kļuvis impotents pēc tam, kad cs viņu pametu.

—   Laid mani! — Kolete spiedza. — Tu, riebekli!

Viņa iekoda man auss ļipiņā.

—   Es tikai gribu, lai tu te mazliet pasēdi, — es nokrekšķēju.

—   Tas ir slapjš, auksts un šausmīgs! — viņa kliedza. — Un bez visa cita, tā sēdēt ir nepieklājīgi!

—   Ja mēs nesasildīsim konjaku, tas neaizdegises, — es skaidroju.

—    Par ko tu, velns parāvis, mani turi? — viņa neatlaidās. — Par Ziemassvētku torti?

Viņas zobi atkal tuvojās manai ausij. Es ātri pagriezu galvu sāņis, un viņa ar zobiem norāva gabaliņu ādas. Sāpes bija šausmīgas.

—   Ja mums izdosies aizdedzināt konjaku, tad mēs to varēsim pielikt pie loga un aizdedzināt aizkarus! — es izbrēeu. — Un ja jūs abas pa-

8—538

celtu savas resnās paka|as no gultas un palīdzētu sasviest pie loga palagus, segas un citus viegli degošus priekšmetus, tad jūs būtu man ļoti palīdzējušas.

—   Tu gribi aizdedzināt māju?

Kolete tā blenza mani, ka viņas acis likās tūlīt, tūlīt izlēks no dobumiem.

—    Ķieģeļi ne visai labi uzliesmo, — es neiecietīgi teicu. — Mums vienkārši jāpievērš sargu uzmanība. Suņi tuvu pie uguns neskries, un turklāt arī sargi viņus saturēs, ja redzēs, ka, no uguns glābdamās, pa logu lec ārā kailas meitenes.

—   Ši istaba atrodas otrā stāvā, — Džūlija bailīgi sacīja.

—   Tam nav nekādas nozīmes, — es noburkšķēju. — Jūs lēksiet, norunāts?

—   Tieši rokās sargiem, kas mūs tūlīt atvedīs atpakaļ, — Džūlija izmeta. — Lieliska ideja!

—    Mums kaut kā jānovērš viņu uzmanība, neaizmirstiet to, — es teicu. — Mums jāsarīko maza panika gan mājā, gan ārpus tās.

—   Un kas būs pēc tam? — Mendija vaicāja.

—   Par pārējo vēl neesmu padomājis, — es atzinos. — Bet pats galvenais ir sākt.

—    Kaut ko idiotiskāku vēl savā mūžā nekad neesmu dzirdējusi, — Džūlija paziņoja. — Es šajā lietā nepiedalos.

—   Labi! — es dziļi nopūtos. — Es jums par to negribēju stāstīt, jo tas ir ļoti cietsirdīgi, bet jūs mani piespiežat, un man nav citas izvēles.

—   Ko stāstīt? — Mendija painteresējās.

—    Viņi gatavojas pusnaktī šeit ielaist visus sargus, lai viņi visi pēc kārtas jūs izvarotu, kamēr jūs esat ne dzīvas ne mirušas. Bet ja ar to nepietiks, Kurts parūpēsies par pārējo.

Džūlija tik augstu palēcās gultā, it kā viņai dibenā būtu iekodis krokodils.

—   Nesēdi kā muļķa zoss! — viņa uzbruka Mendijai, — palīdzi man pārnest pie loga gultas veļu!

Pēkšņi visas bija noticējušas manu vārdu patiesīgumam, pat Kolete.

Kad es piecēlos, viņa pacietīgi palika sēžot uz trauka, it kā pēkšņi būtu šajā uzdevumā saskatījusi savu aicinājumu.

—   Pol, — viņa klusi mani uzrunāja. — Es gribētu visu zināt. Tātad mēs aizdedzināsim ugunskuru, sargi mūs ieraudzīs un atskries šurp. Un tad mēs izlēksim pa logu. Vai tā?

—   Apmēram tā, — es atbildēju. — Ja runājam precīzi, tad pa logu izlēks Mendija un Džūlija.

—   Bet kas notiks ar mani?

—   Tu būsi mirusi.

—   Ko?

—    Nu jā, tev jāizliekas, it kā tu būtu mirusi, — es teicu. — Kaut vai uz to laiku, kamēr te būs tic, kas te saskries. Lai viņus apmānītu.

—   Ceru, ka tu zini, ko dari?

—   Es arī ceru.

No lielās gultas jau bija norauti visi palagi.

Es norāvu arī matraci uz grīdas un stiepu uz durvīm. Tas bija pildīts ar kaut kādu mākslīgu šķiedru, kura lāga pat negribēs degt, bet tikai kūpēs.

—   Kā tur ir ar to konjaku? — es vaicāju Koletei.

—   Tagad jau tas vairs neliekas auksts.

Divas pārējās sievietes stāvēja pie segu un palagu kaudzes, kas bija sanesta pie loga un uzmanīgi sekoja manai darbībai.

—   Vai mums patiešām jālec pa logu? — Mendija nervozi vaicāja. — Man |oti negribētos, ka manās pikantajās vietās sadurtos stikla lauskas.

—   Varbūt, ka tev arī ir taisnība, — es teicu. — Droši vien būs labāk, ja vienkārši izsitīsim logu, bet jūs stāvēsiet pie tā un pilnā balsī bļausiet.

—   Es sāku domāt, vai labāk tomēr nebūtu nomirt… — Mendija drūmi novilka.

—   Kāpēc? — Džūlija iebilda. — Vienalga te ielauzīsies sargi un mūs izglābs.

Beidzot atskanēja Koletes balss:

—   Pol, vai man vēl ilgi te jāsēž? Es domāju, ka šis pods man iegriezīsies dibenā.

Es palīdzēju viņai piecelties un apskatīju viņas dibenu. Uz tā bija iespiedies sarkans aplis, bet ap to — violeti izplūdumi.

—  Sensacionāla Ziemassvētku dāvana! — es izbrīnījies konstatēju. — Dibentiņš, kas izturēts kā vecs vīns un nostādināts konjakā!

8*

Es pieliku traukam degošu sērkociņu un konjaks aizdegās ar spilgti zilu liesmu. Tad es paņēmu mazliet no matrača pildījuma, paturēju to uz uguns, līdz šķiedra sāka kūpēt, bet pēc tam iebāzu atpakaļ matracī. Kodīgu dūmus strūkla pacēlās pret griestiem, pārtopot par kaut ko līdzīgu dūmu aizsegam.

Tad es paķēru krēslu un ar tā kājām izsitu četras logu rūtis. Pēc tam es pieliku degošo konjaka trauku pie segu un palagu kaudzes un to aizdedzināju. Pēc kāda brīža viss visapkārt dega, liesmoja pat aizkari.

—  Aiziet, manas mīļās! — es teicu. — Tagad sāciet kliegt!

—    Bet ko man darīt? — Kolete drūmi vaicāja, it kā es viņu būtu izslēdzis no izpriecu programmas.

—  Tu esi mirusi, — es teicu, — nosmakusi dūmos.

—  Tas, protams, nav nekāds joks, — viņa teica un sāka klepot.

Es viņu aizvedu tālāk no durvīm un noguldīju uz grīdas.

—   Pamēģini atslābināties, — es teicu un arī sāku stipri klepot.

—    Atslābināties? — viņas seja nervozi sašķobījās. — Es taču šeit noslāpšu, tu, gudriniek!

Kodīgie dūmi ātri piepildīja visu istabu. Jā, viņai bija taisnība. Elpot kļuva aizvien grūtāk. Turklāt kļuva arī karsti. Gultas veļa dega labi, liesmas gandrīz sasniedza griestus, un sieviešu kliedzieni likās pilnīgi dabiski.

„Vai tik tu, Donovan, neesi izdarījis kļūdu?" — es nodomāju.

Man bija tikai viens mierinājums: ja tā bija kļūda, tad tagad jau bija par vēlu vēl censties ko labot.

Tāpēc es piespiedos pie sienas aiz durvīm un sāku gaidīt.

Sviedri lija pār manu pieri, istabā kļuva neciešami karsti, un es nespēju aizturēt klepu.

Dūmi ietekmēja arī pie loga stāvošās sievietes, un viņu kliedzieni mainījās ar klepus lēkmēm.

Uz grīdas guļošā Kolete jutās mazliet labāk, bet tikai mazliet.

Kaut kur mājā es sadzirdēju satrauktas cilvēku balsis, tad atskanēja trīs dobji sprādzieni.

Nākamajā mirklī durvīs noskrapstēja atslēga un tās atvērās.

Dažas sekundes viss bija klusi, tad parādījās roka ar pistoli. Ar visu savu spēku es sagrābu šo roku, asi pagriezos un rāvu rokas īpašnieku par simt astoņdesmit grādiem tā, ka viņš apgrieza gaisā loku un ar troksni atsitās pret sienu.

Es dzirdēju, ka kaut kas nepatīkami nokrakšķēja un lūza.

Es atlaidu roku un cilvēks novēlās uz grīdas. Es noliecos, lai paskatītos, kas tas ir un ieraudzīju Diborī. Viņa acenes bija sašķīdušas sīkās druskās, bet seja vienās asinīs. Bez sevišķas interese es konstatēju, ka viņš vēl elpo.

Kolete piecēlās, bet abas pārējās sievietes turpināja kliegt.

Es pieskrēju pie viņām, satvēru aiz rokām un vilku pie durvīm.

—   Bēdziet, — es uzbļāvu, — un turpiniet kliegt.

—   Pol, — Kolete nospiestā balsī sacīja, — bet kas būs, ja…

—   Vēlāk, — es nošņācu. — Tagad man jāatrod Kurts. Bēdz arī tu un kliedz, cik spēka.

Visām trim vairs nebija nekas jāsaka. Viņas aizjoza tik centīgi, it kā tas būtu olimpisko spēļu maratons. Es, nebeigdams klepot, pacēlu Diborī pistoli un aizslēdzu aiz sevis durvis ar slēdzenē palikušo atslēgu.

Pēc tam es pa gaiteni drāzos pakaļ kliedzošajām dāmām, kuras skrēja uz viesistabas pusi.

Tad kliedzieni pēkšņi apklusa.

Kad es pieskrēju tuvāk, es izdzirdēju šāvienu, bet pēc tam vēl vairākus šāvienus, kuri izskanēja kā stakato.

Kaut ko apsvērt nebija laika.

Ar vienu rāvienu es atlēcu no durvīm un ar pistoli rokā nometos uz ceļgala.

Trīs kailās meitenes stāvēja gluži kā statujas, un viņu acis bija pilnas baiļu.

Uz grīdas ar seju uz augšu gulēja Lozijs, un no viņa rētām kā strūklaka uz krūtīm tecēja asinis. Bet telpas pretējās sienas vaļējās durvīs ar nomelnējušu seju un automātu rokās stāvēja kovboja figūra.

—   Ak, mans Dievs! — es klusi izsaucos. — Pats Lielais Atriebējs no Eldorado!

—    Viņam nav galva, bet mēslu maiss, — Hikss nicīgi nobļāva. — Viņš domāja, ka spēj ar revolveri trāpīt cilvēkam trīsdesmit soļu attālumā!

—   Bet kas noticis ar sargiem? — pieskrējis klāt, es nepacietīgi vaicāju.

—   Noliku gulēt!

Viņš iesmējās un atklāja savus sniegbaltos zobus, kas sevišķi izcēlās melnajā sejā.

—    Kad es ieraudzīju logā uguni, es metu granātu, kolēģi. Tā sprāga tieši vārtos un tika galā ar abiem sargiem. Viņi ir tikai nesamaņā — es biju piesardzīgs. Tad uz vārtiem metās vesels lēvenis puišu, vajadzēja mest vēl vienu granātu. Puiši tūlīt devās pretējā virzienā, — viņš iesmējās. — Varbūt, ka viņi vēl šobrīd kaut kur skrien.

—    Aizvediet meitenes uz peldbaseinu, lai viņas beidzot varētu apģērbties, — es sacīju.

—   Laj notiek!

—   Vai jums vēl ir kāda granāta?

Viņš iebāza roku kabatā, izņēma granātu un pasniedza man.

—   Paldies, — es teicu. — Lai meitenes apģērbjas, pēc tam tiksimies mājas priekšā.

Viņš atvēra muti, lai kaut ko jautātu, bet ātri to atkal aizvēra.

—    Hiks! — Mendija beidzot bija viņu pazinusi un atguvusi runas spējas. — Jūs bijāt vienkārši lielisks! Tik vīrišķīgs un… un… un tik cietsirdīgs un aukstasinīgs!

Es gāju pa gaiteni, kas veda uz monitoru telpu. Nonācis pie tās, es paņēmu atslēgu saišķi, ko Diborī bija atstājis guļamistabas durvīs, un atslēdzu monitoru telpas durvis. Tad es uzmanīgi atkāpos metrus sešus atpakaļ un sāku gaidīt.

Kādu bridi valdīja klusums. Tad durvis mazliet pavērās un Fišers pabāza galvu.

—   Kas te, velns ar ārā, notiek? — viņš aizsmakušā balsī vaicāja. — Rodas iespaids, ka sākusies revolūcija.

—   Droši vien savu darbu sākuši abi jūsu teroristi, — es atbildēju.

—   Bet kur ir tas riebeklis Diborī?

—   Izlaiž garu. Bet Lozijs ir miris.

—   Esmu jums ļoti pateicīgs, Donovan, viņš teica. — Prasiet no manis ko gribat, un jūs to arī dabūsiet!

—  Man jums jāpasniedz dāvana, — es teicu un izrāvu granātas degli. Noskaitījis līdz trīs, es pametu to viņam un uzsaucu: — Ķeriet!

Man tik tikko pietika laika aizlēkt aiz stūra, kad granāta sprāga. Pēc vairākām sekundēm gaitenī atkal valdīja klusums, lai gan manas bungādiņas vēl drebēja. Es piecēlos. Tur, kur bija durvis, sienā rēgojas caurums, bet no Fišera vispār nekas nebija palicis pāri.

Caur viesistabu es iegāju gigantiskajā vestibilā, bet no turienes — ārā. Radās iespaids, ka ugunsgrēks ir pārsviedies ari uz citām telpām. Akmens sienas, protams, nedega, bet kas attiecas uz visu citu, tad tur ugunij bija ko darit. Ja to visu atstās neaizsargātu, tad driz vien nekas nebūs palicis pāri. Bet trīs sievietes nāca no peldbasiena puses, un es ļoti nožēloju, ka viņas visas jau bija apģērbušās.

—    Aizvedīšu lēdijas atpakaļ uz moteli, — es teicu. — Man liekas, ka vislabāk būtu, ja jūs ar savu mašinu brauktu uz Konektikutu un izkrautu tur savu artilēriju. Pēc tam, Hiks, atbrauciet pie mums uz Akapulko.

—   Pie mums!? — kori izsaucās visas meitenes.

—   Jā, mēs visi braucam uz Akapulko.

—   Bet kas notika ar Fišeru? — Mendija painteresējās.

—   Fišers uzsprāga gaisā. Es viņam pasniedzu granātu.

—   Un viņš to noķēra? — Džūlija izbrīnījusies vaicāja.

—   Nezinu, — es godīgi atzinos. — Tajā brīdī es neskatījos uz viņa pusi.

—   Bet granāta viņu nogalināja? — Kolete jautāja.

—   Jā.

—   Nabaga Mendija! — Džūlija sāka histēriski smieties. — Viņa nemaz nevar iedomāties, kas viņai gājis secen.

—   Es gribu tev pateikties, Pol, — Kolete klusi sacīja. — Fišers pazudināja manu brāli.

—   Arī es jums pateicos, Pol! — sacīja Džūlija. — Viņš nogalināja manu viru.

Kādu brīdi mēs braucām klusēdami. Kaut kur attālāk bija dzirdami sirēnu kaucieni. Man nekas cits neatlika kā tikai cerēt, ka policija ieradīsies Fišera mājā tad, kad tur jau viss būs beidzies. Taču pat tad, ja arī viņi atradīs pārogļojušos līķus, viņiem nebūs viegli noskaidrot, kas tad tur īsti noticis.

Sievietes par kaut ko klusi sačukstējās.

—   Hikss ar Mendiju, — čukstēja Kolete. — Bet mēs — trijatā.

—   Ko tu saki? — es vaicāju.

—  Viņa runā par to, kā mēs pavadīsim laiku Akapulko, — Džūlija paskaidroja. — Visas šīs skaistās bezdarbīgās dienas kaut kur pie peldbaseina.

—   Un dzersim aukstus dzērienus viesnīcas apartamentos ar gaisa kondicionētāju, — Kolete piebilda, — un pastāvīgi sajutīsim karstumu asinīs, kas liek drebēt kā drudzī…

—   Es tomēr vēl pilnīgi jūs nesaprotu, — es nervozi sacīju.

—  Mēs visu pārspriežam tikai savā starpā, — Kolete vēsi sacīja. — Runa ir par sieviešu kodu, ko vīrieši nekad nespēs atšifrēt.

—   Man nebūtu nekādu iebildumu, — Džūlija sacīja. — Un ja runājam godīgi, tad man tas pat patiktu.

—  Arī man nebūtu nekas pretī, — Kolete sacīja. — Es ar nepacietību to gaidu.

—   Es arī, — Džūlija piekrita. — Priecājos, ka mums ir vienādas intereses un gaumes.

—   Es zinu, ka tas ir muļķīgs jautājums, — es teicu, — tomēr būtu jauki, ja jūs pasacītu, kādas ir jūsu vienādās intereses un gaumes?

—  Vai tu, Pol, neesi no sprādzieniem mazliet apstulbis? — Kolete smējās. — Mēs taču Akapulko būsim trijatā. Mēs abas ar Džūliju veidosim tavu harēmu jeb Donovana Karalisti, ja tev tā patīk.

—  Karalisti, kas dibinātā svētā Donovana zvaigžņu stundā, — Džūlija piebilda. — Kā tev, Pol, patīk tāda doma?

—  Bet Donovans — tas taču esmu es, — es konstatēju. — Un harēmi, velns lai parauj, man vienmēr ir patikuši.

K. Brauns NOSLĒPUMAINĀ PAZUŠANA

.

1

Pēkšņi pavasaris un siltā saule Centrālparkā izklāja jaunu, zaļu paklāju. Pa Piekto avēniju pastaigājās ar saviem pūdeļiem debešķīgas būtnes, demonstrējot neilonā tērptas kājiņas.

Es devos uz dievidiem, pagriezos uz autrumiem, uz Piecdesmit trešo ielu, un nonācu Medisonā.

Harlingforda izdevniecība aizņēma šešstāvu standartēku, tās kantoris atradās otrā stāvā un bija mēbelēts ultramodernā stilā. Lai radītu grezna stāvokļa iespaidu, apmeklētājus pieņēma stalta blondīne, nepievēršot man ne niecīgāko uzmanību. Sarūgtināts nodomāju, ka šī skaistule šobrīd ir ārpus manu iespēju robežām.

Galu galā viņa nolēma tomēr ievērot manu klātbūtni un vaicājoši pacēla uzacis. Es pavērsu pret viņu savu kreiso profilu, kas, manuprāt, pārāks par labo, taču pat vīrišķīga cilvēka atainojums nemīkstināja viņas sirdi.

—   Mani sauc Boids. Danijs Boids, — teicu. — Man norunāta tikšanās ar misteru Harlingfordu.

—  Ko jūs pārstāvat? — viņa vaicāja ar akcentu, ko vēlējās uzdot par izsmalcinātu, un viņas uzacis pacēlās vēl par milimetru.

—   Es pārstāvu Boida uzņēmumu, — es atbildēju. — Bet jūs šogad ko pārstāvat?

Ar galvas mājienu viņa man norādīja uz tuvāko grezno krēslu, kas bija apvilkts ar baltu ādu.

—   Sēdieties, lūdzu, mister Boid. Mis Sunga pēc minūtes būs jūsu rīcībā.

—    Iespējams, jūs mani slikti dzirdējāt, — es neapmierināti burkšķēju. — Es neilgojos pēc mis Sungas. Man vajadzīga nevis dāma, bet pats

Harlingfords. Papūlieties un uzreiz atcerieties, es pašā sākumā nosaucu tieši šo vārdu.

—    Mis Sunga ir mistera Harlingforda pesoniskā sekretāre, — viņa pacietīgi skaidroja, it kā darīšana būtu ar pašu pēdējo skolēnu klasē. — Lūdzu jūs, sēdieties, mister Boid.

Es apsēdos baltajā krēslā, kura āda ieņirkšķējās tā, it kā tā nespētu turēt godīgus detektīvus. Man pat šķita, ka krēsls nošņācās: „Nolādēts! Cik zemu grimis mūsu kantoris!"

Man sabojājās garastāvoklis. Es pievēru acis un sāku skaitīt meičas ar garajām kājām.

—   Mister Boid, — atskanēja tīkama, muzikāla balss. — Misters Harlingfords jūs tūdaļ pieņems.

Es strauji atvēru acis. Manā priekšā stāvēja ķīniete, viena no tām, kuru vecāki dzimuši un izauguši Amerikā: āda ziloņkaula krāsā, augsti vaigu kauli un nedaudz iešķības safīrkrāsas acis. Viņas pilnīgajās lūpās vīdēja mierīgs, patīkams smaids.

—   Es esmu Marija Sunga, mistera Harlingforda presoniskā sekretāre, — viņa beidzot piebilda. — Uzvārds Sungs pilnīgi dabisks, vai ne? Kas attiecas uz manu vārdu — Marija, es to saņēmu no mātes francūzietes. — Viņa no jauna pasmaidīja. — Visi, agrāk vai vēlāk, man par to vaicā.

—     Mani saucs Danijs Boids, — es iesāku, lai kaut ko teiktu. — Danija vārds man nācis no senčiem īriem, kas visur un vienmēr klausījušies dūdu skaņas, galvenokārt krogos.

Es devu viņai iespēju patīksmināties par manu profilu gan no labās, gan no kreisās puses, jo viņa bija to vērta, un ari pats noskatīju viņu no galvas līdz kājām.

—   Nekad nebūtu domājis, ka šī ir izdevniecība, — turpināju. Varbūt man vajadzēja vispirms pārlapot kādu biezu grāmatu, lai neizrādītos galīgs muļķis?

—   Par to nav ko uztraukties, mister Boid, — viņa mierīgi teica. — Lūdzu jūs, iesim, misters Harlingfords jau interesējās, vai neesat ieradies.

—   Klausoties jūs, varētu domāt, ka esmu nokavējis tikšanos par veselu stundu, — es burkšķēju. ,

—   Misters Harlingfords ir ļoti lietišķs cilvēks, — viņa neapmierināti iebilda. — Viņš necieš, ka viņam liek gaidit.

—    Nedienas gan ar šiem multimiljonāriem, — es saīdzis teicu. — Viņiem piemīt lielummānija. Taču dažas viņu mānijas ir pilnīgi reālas. Jūs, piemēram.

Personālais lifts nogādāja mūs piektā stāvā, un mēs atradāmies ģenerāldirektora kunga pieņemamā telpā.

Mis Sunga pieveda mani pie sarkankoka durvīm. Viņa delikāti pieklauvēja, atvēra durvis, atrāvās sānis, lai palaistu mani, un pavēstīja:

—   Misters Boids!

Es iegāju, un durvis aiz manis klusām aizvērās. Istaba, kurā es nokļuvu, nekādi neatbilda kabinetam. To drīzāk varētu dēvēt par slavenā lapsu mednieku kluba bibliotēku.

Aiz rakstāmgalda, kas bija pārvilkts ar ādu, sēdēja platplecains tips, vējos aprautu seju. Ģērbies uzvalkā, kas lika domāt, ka visi labākie Londonas drēbnieki pūlējušies pie tā, bet uzvalka cena ļautu viņam uzreiz norēķināties par visiem saviem parādiem.

—    Es esmu Fransis Harlingfords, — viņš paziņoja. Viņam bija iespaidīga, labi nostādīta balss. — Sēdieties, Boid!

Es nedaudz patīksminājos par krēsla apšuvumu, pirms riskēju uz tā apsēsties.

—    Jums ir skaistas mēbeles, — es teicu. — Ar ko tās pārvilktas? Ar autoru ādu?

Viņam bija patīkams smaids, kas atklāja baltus zobus, stipri kontrastējošus ar iedegušās sejas ādu.

—   Redzams, jūs nav viegli samulsināt, Boid, — viņš piezīmēja.

—   To spējušas tikai nedaudzas sievietes, — es nopietni atbildēju. — Toties mani viegli pārsteigt, piesūtot zīmīti ar ielūgumu uz satikšanos, pievienojot tai čeku par diviem tūkstošiem „zaļo".

—   Es domāju, ka tā būs vienkāršāk, — viņš teica. — Esmu šo un to uzzinājis par jums šajās dienās. Naudas dēļ visu, kas tīk, un lai morāle pati izķepurojas kā māk, vai ne tā?

—   Ceru, šo sarunu jūsu neesat sācis, lai iztaustītu mani, vai es deru darbiņam, ko jūs man gribat uzticēt? — es ar zināmu izaicinājumu vaicāju. — Un tā, kas darāms?

'Harlingfords iekārtojās ērtāk krēslā un nesteidzīgi aizdedzināja cigareti.

—    Mēs nolēmām izdot jaunu žurnālu, — viņš iesāka. — Ikmēneša. Taču tas nav domāts plašai publikai. Drīzāk — elitārai klientūrai, pastāvīgiem lasītājiem. Cenšamies, lai tas būtu vienlaikus gan prātīgs, gan saturīgs, bez visādām literārām ērmībām.

—   Vai tad kritiķi kļūst mazāk dārgi, nekā ir literāti? — es nevainīgi vaicāju.

—    Materiāls būs reālie notikumi, — turpināja viņš, ignorējot manu jautājumu, kuriem ir vitāla interese.

—   Gribat publicēt manas dzīves vēsturi? — es vaicāju ar cerībām. — Esat gatavi riskēt un nonākt nepatikšanās ar cenzūru?

—    Atstājiet savas asprātības manai administratorei, Boid, — viņš pārtrauca. Viņa slavē cilvēkus, kas spējīgi nolaisties līdz viijas līmenim.

—    Vai drīkst uzsākt ar viņu sarunu, kad esi nonācis līdz. viņas līmenim? — es priecīgi jautāju,, taču manas piezīmes smalkums paslīdēja viņam garām.

—   Man ir žurnālists, speciālists šajā sfērā, kas strādāja pie viena notikuma sešus mēnešus, bet bez jebkādiem rezultātiem. Un es nonācu pie pilnīgi noteikta secinājuma: šis notikums vairāk piemērots izmeklētājam, nevis rakstniekam.

—   Man? — es jautāju.

—   Jums. Viņš lēnām pamāja ar galvu. — Jums, kā man šķiet, piemīt primitīvs robustums un asums, kas jums līdzēs tikt galā tur, kur rakstnieks zaudēja.

—   Es spēju tāpat spļaut ļaudīm sejā, — teicu. — Jūs uzskatāt, ka arī tas varētu noderēt?

—   Iespējams, — viņš nīgri atbildēja. — Jūs uzņemsieties šo darbu?

—   Ja vien jūs pēc tam man neliksiet aprakstīt to notikumu, kuru es izmeklēšu.

—    Es gribu, lai jūs atklājat patiesību, — viņš noburkšķēja. — Pēc tam es atradīšu rakstnieku, kas attēlos šo notikumu. Divus tūkstošus, kurus es jums piesūtīju, uzskatiet par avansu. Ja jūs sekmīgi veiksiet izmeklēšanu, esmu gatavs maksāt vēl divus tūkstošus.

—   Bet ja pasākums aizņems ne vienu vien nedēļu?

—    Uz jūsu atbildību un risku, — viņš piezīmēja. — īsi, jūs uzņematies vai…

—   Uzņemos, — ātri piekritu.

—   Pastāv zināmi apstākli, kuri jums būtu jāievēro. Jūs nekādā veidā nepieminēsiet manu vārdu vai izdevniecības nosaukumu, lai kādā situācijā jūs atrastos.

—   Dabiski. Pat tad, ja gluži tādā situācijā es atklātu jūsu administratori…

—   Otrkārt, jūs savus ziņojumus sūtīsiet tieši man vai manai personiskajai sekretārei, mis Sungai. Neviens cits šajā pasākumā nedrīkst zināt ne to, ko jūs darāt, ne iemeslus, kas jūs uz to mudinājis.

—   Nekādu problēmu.

—   Ļoti labi!

Viņš iztaisnojās krēslā un enerģiski saberza cigaretes izsmēķi pelnutraukā. Iespējams, viņš ar to gribēja parādīt, ka vajadzības gadījumā viņš ar mani izdarīsies tāpat kā ar izsmēķi?

—   Vai jūs kādreiz esat dzirdējis par Irēnu Mandeļu?

—   Šis vārds manā atmiņā izsauc zināmas asociācijas…

—   Ar viņu jums arī būs jānodarbojas, — viņš asi paziņoja. — Irēna Mandela bija aktrise…

—  Jā. Tagad sāku atcerēties! Vai viņa tēloja kādā lugā, kas ar lielām sekmēm tika uzvesta uz Brodvejas skatuves gadus divus atpakaļ?

—   Otrā sievietes loma, — Harlingfords piekrita. — Izrādi sauca: „Sapnis bez pamudinājuma". Viens no tiem psihopātijas trikiem, kur reāls ir tikai gars. Jūs sapratāt, ko es ar to domāju?

—    Kaut kas līdzīgs: „Mans vecaistēvs bija kanibāls, tieši tāpēc es jūtos normāls?"

Harlingfords pasmējās.

—   Jūs teicami atbilstat manai administratorei, — viņš noburkšķēja. — Es vienīgi lūdzu jūs laikus izraidīt viņu no rītiem, lai nenokavē kantori.

—   Padomāšu par to, — apsolīju.

—    Irēna Mandela, — viņš teica, atgriežoties pie mūsu sarunas tēmas, — tēloja otro lomu gandrīz trīs mēnešus. Pēc tam viņa pameta trupu. Slimības dēļ, kā rakstīja avīzēs. Viņas loma pārāk daudz prasīja no viņas spēkus: viņa tēloja sievieti, kas pamazām vien, lugas darbības gaitā, zaudē prātu. Un tas sešus vakarus nedēļā un vēl divās rīta izrādēs. Par to, protams, nerunāja, bet varēja saprast, ka viņai radusies depresija un ka viņai bijusi nepieciešama ilgstoša atpūta. Pēc divām dienām avīzes paziņoja, ka mis Mandela slepeni devusies uz laukiem un ka pēc mēneša atkal atgriezīsies savā lomā.

—   Viņa vairs neatgriezās?

—   Tas notika pirms diviem gadiem, Boid. Pēc tam viņu neviens vairs nav redzējis. Neviens nezina, kur viņa atrodas, kas ar viņu noticis, vai viņa vēl dzīva.

—   Tiešām pēdas, kuras drīzāk varētu dēvēt par atdzisušām, — nedaudz norūpējies teicu es.

—    Mans rakstnieks tika runājis ar cilvēkiem, kas viņu labi pazina: ar uzveduma dalībniekiem, draugiem, impresāriju, režisoru, bijušo mīļāko, labāko draudzeni, un visiem bija viena un tā pati reakcija. — Viņa tumšās acis iegailējās. — Neviens no viņiem neinteresējās par Irēnu Mandeļu. Viņiem visiem nospļauties par to, kas ar viņu varēja notikt, viņi negrib par to neko zināt, un viņiem nav ne mazākās vēlēšanās palīdzēt jebkuram, lai kas tas būtu, uzzināt par to… It kā viņa vispār nebūtu dzīvojusi!

—   Jūs uzskatāt, ka es sasniegšu lielākus rezultātus, lietojot pārbaudītu Boida metodi, tas ir, ar laipnu toni un sitieniem pa ģīmi piespiedīšu viņus runāt?

—    Mani neinteresē metodes, ar kādām jūs varētu gūt rezultātus, Boid, — viņš teica. — Tikai gūstiet rezultātus! Tālāk: no visiem radiniekiem viņai bija palikusi tikai māsa — Eva Mandela. Tāpat neviens nezina, kur viņa atrodas. Domā, ka viņa dzīvo Nu j°r kā vai bijusi tur caurbraucot. Gribu jums pateikt, Boid… Man ir laba nojauta attiecībā uz reportāžām. Es vienkārši jūtu, ka ir kaut kas ļoti ārkārtējs šajā Irēnas Mandelas nesaprotamā nozušanā.

—   Bravo, — teicu es bez jebkāda prieka.

—   Vai jūs pats to nejūtat, vecais? — balss viņam iedrebējās no satraukuma. — Irēna Mandela bija slavena aktrise, ne gluži zvaigzne, tomēr talantīga aktrise un pret visiem atklāts cilvēks. Bet tagad, lūk, jau divi gadi, kopš viņa pazudusi, un visiem pilnīgi nospļauties par viņu! Taču ja tas varēja notikt ar viņu, tas var gadīties ari kuram katram no mums. Kas sāks uztraukties par misteru Diponu vai viņa sievu, kad viņi pazudīs? Jūs saprotat? Neviens nav pasargāts!

—    Man vajadzēs pirkt jaunu plāksnīti manas profesijas apzīmēšanai, — es teicu. — Mana gandrīz pilnīgi izdzisusi.

—    Mis Sungai ir pilnīgs dosjē. Jūs varat to saņemt. — Viņa balss pēkšņi atkal kļuva pilnīgi normāla, un es sajutos kā lauķis. — Tikko uziesiet mazākās pēdas, nekavējoties ziņojiet par to man, lai cik niecīgas tās jums rādītos. Dosjē ir visas ziņas, kas jums ļaus sazināties ar mani dienu un nakti. Es pieņemu, ka jūs pastāvīgi mani turēsiet lietas kursā. Tas arī viss, Boid.

—   Paldies, — es pieceļoties teicu. — Nekādus rokas spiedienus vai laba vēlējumus, pirms aizeju kaujā?

—   Dosjē pie mis Sungas, — ledainā balsī atkārtoja Harlingfords.

Aizvēru aiz sevis durvis un devos pie personiskās sekretāres galda.

Pa tērpa šķēlumu varēja redzēt sulīgu viņas ciskas gabalu. Man parādoties, mis Sunga atrāvās no papīriem.

—   Kā norisa saruna, mister Boid? — Viņas smaids bija gluži apburošs.

—   Teicami, — es atbildēju. — Viņš ēd mazus bērnus bifšteka vietā?

—    Misteram Harlingfordam ir maniere reizēm sevi parādīt nedaudz skarbāku, — viņa noslēpumaini stāstīja. — Uz viņu taču gulst milzīga atbildība.

—   Tāds uzvalks kā viņam? Peļņai jābūt satriecošai…

—    Es jums sagatavoju dosjē, mister Boid, — viņa pārtrauca mani, liekot mapi lielā aploksnē. — Šeit ir visi dati par Irēnu Mandeļu, ko mums izdevies iegūt.

—   Arī jūsu telefona numurs?

—   Piedodiet?

—    Misters Harlingfords, es teicu triumfējošā tonī, — pieprasīja, lai es sazinos tikai ar viņu vai viņa personīgo sekretāri. Ne tikai dienā, bet ari nakti. Tā, piemēram, ja viņš devies pavizināties ar automobili, kur es varu jūs nakti atrast?

Smaids viņas vaigos ievilka bedrītes.

—   Saprotu, mister Boid. Es uzrakstīšu jums sava telefona numuru.

—   Jūs darītu labi, ja uzrakstītu arī manu numuru, — es cerīgi teicu. — Nekad iepriekš nekas nav zināms. Kādā vakarā jūs varat atcerēties dažu labu sīkumu, kuru būtu steidzīgi nepieciešams…

—   Tas maz iespējams, mister Boid. Ja kaut kas tamlīdzīgs gadīsies, es tūlīt ziņošu misteram Harlingfordam, un viņš atradīs paņēmienu, kā ar jums sazināties.

—   Nešaubos. Viņš no tiem cilvēkiem, kas zina, ka dolārs, tas ir dolārs.

—   Viņam tāda tirāniska āriene, — viņa atzīmēja, — taču viņš vairāk rej, nekā kož…

—   Jūs runājat ar izpratni. Vai viņš trenējas pie jums?

—   Ja jūsu iekšējais „es" jūtas no šīs sarunas pazemots, mister Boid, — viņa auksti uzsvēra, — tad es ieteiktu parunāt ar administratori, bet ne ar mani.

—   Gluži vai sazvērestība, lai mestu mani administratores apkampienos! — es iesaucos. — Vai tiešām man ir tikpat muļķīgs izskats kā viņai?

—    Var teikt, jūs veidojat ideālu pāri, un paliksim pie tā, — viņa priecīgi piezīmēja.

—   Jūs gribētu teikt, ka „mēs" sastādīsim ideālu pāri? Es pastāvu uz to. Ja nu mēs kopīgi ieturētu pusdienas šodien?

—   Nav iespējams! — viņa iesaucās. — Jūs strādāsiet. Uz redzēšanos, mister Boid. Un neuztraucieties par savu profilu, kad iesiet projām. Es to jau apskatīju no dažādām pusēm.

2

Viņš sēdēja, atgāzies krēslā un uzlicis kājas uz rakstāmgalda, ar cigareti mutes kaktā un uz pakauša atbīdītu cepuri.

— … paklau, mana dārgā, — viņš runāja klausulē lūdzošā, sēcošā un čērkstošā balsī.

—   Es tev saku, ka tas nav labi, tas neskan. Šis, tā teikt, producents, šis garāmgājējs… Viņš nav īstais, manu mazulīti, un maksā grašus! Tā ka pamet šo neģēli un ļauj darboties vecajam Barnam. Labi? Es tev zvanīšu ne vēlāk kā rītdien.

Viņš nolika telefona klausuli un ar apakšžokļa lēnām kustībām pārvietoja degošo cigāru no mutes viena kakta uz otru, aizdomīgi raudzīdamies uz mani.

—   Tātad, jūs esat privātdetektīvs? viņš nepatikā noburkšķēja. Kāpēc jūs esat šurp atnācis? Es strādāju pie gluži reālām lietām, un man kļūst nelabi no glumajiem slepenpolicistiem, kuru tik daudz saradies televīzijā.

—   Jums ir tāds izskats, it kā jūs pats būtu izkāpis no filmas, — es pārliecinoši teicu. — No tūkstoš deviņi simti divdesmit astotā gada ražas. Arī jūsu zeķes slikti izraudzītas.

—    Un kas par to? — Viņš enerģiski paraustīja plecus. — Jūs esat nācis mani kritizēt?

—   Es meklēju vienu aktrisi, — teicu. — Viņa…

—   Jūs esat producents? Producents, kam vajadzīga aktrise? — viņš asi pārtrauca mani. — Jeb varbūt izdarīt dažus nekrietnus fotouzņēmumus ar savu maziņo atbaidošo aparātu?..

Es viņu sagrābu aiz abām potītēm, uzcēlu tās virs rakstāmgalda un uzreiz palaidu vaļā. Viņa kājas atsitās pret grīdu ar lādu sparu, ka viņš izrāva cigareti no mutes.

—    Esmu tikai nožēlojams privātdetektīvs, kas cenšas sev nopelnīt iztiku, — es pacietīgi skaidroju. — Un ja jūs vēl nedosiet man iespēju paskaidrot šī nāciena mērķi, es satriekšu jūsu zobus tik dziļi rīklē, ka jums vajadzēs teleskopisku suku, lai tos tīrītu!

—   Redzu, ka mēs abi esam civilizēti cilvēki, — viņš paziņoja svinīgā tonī. — Jums vajadzīga aktrise?

—   Jā, Irēna Mandela. Es gribu viņu atrast.

Viņš paraustīja plecus.

—    Es arī gribētu sameklēt Irēnu. Divu gadu laikā neviena vārda, neviena! Pat nevienas atklātnes!

Nodomāju, ka toņa svinīgums acīmredzot viņam ir hroniska slimība. Man nebija citas izejas, manā rīcībā bija tikai divi tūkstoši dolāru, tāpēc, novērtējis situāciju, es īsumā pārstāstīju visu, ko zināju par iemesliem, kāpēc viņa aizgājusi no skatuves.

—    Patiešām, tas tā ir, — viņš teica un drūmi pamāja ar galvu. — Katru vakaru viņai bija „jāzaudē pedāļi". Trešajā cēlienā viņa uz skatuves atradās no sākuma līdz beigām. Un sāka ar šādām tirādēm: „Ak Dievs, cik man slikti!" Viņai nācās būt nemitīgā transā! Pat sunim nevarētu vēlēt ko tādu.

—   Desmit pret simtu, ka jūs tas nemaz neuztrauca, ko? — es prasīju.

—    Jūs domājat, ka es strādāju prieka pēc, ko? — Viņa balss iedrebējās. — Taču Barnam Mikersam ir sirds. „Tu esi sensacionāla, — teicu viņai, — patiešām, sensacionāla. Bet astoņas nedēļas! Taisi pārtraukumu, bet pēc tam es tev atradīšu labu lugu, kas dos tev iespēju spēlēt, katru vakaru." Taču Irēna pat negribēja dzirdēt mīļo Barnu, un tad…

—   Jums zināms, kur viņa aizbrauca?

Mikerss noteikti pakratīja galvu.

—   Es jums jau teicu. Nevienas pasta atklātnes!

—   Un jūs nemaz pat neesat mēģinājis uzzināt, kas gan ar viņu noticis?

—   Man ir pārāk maz laika, lai audzētu puķes, — viņš enerģiski protestēja. — Šeit pastāv bizness, un man būtu grūti nopelnīt sev iztikai ar šiem nelaimīgajiem desmit reiz simts. Nerunājot nemaz par to, ka, labākā gadījumā, astoņas lugas gadā neiztur vairāk kā trīs dienas. Vai man pastāv iespēja atslābināties, kā jūs domājat?

—   Tas gan būtu pieskaitāms sporta jautājumiem, — es atbildēju. — Kas sagājās ar viņu?

Viņš man pateica vārdus, kas jau figurēja manā sarakstā, pēc tam, nedaudz šaubījies, piebilda:

—   Eva Mandela, viņas māsa.

—   Kas vēl? — es uzstāju.

—   Viņas personiskā dzīve piederēja viņai, tā nav mana darīšana. Prasiet citiem, varbūt viņi kaut ko zina.

—   Es domāju, ka tomēr likšu norīt jūsu zobus tikai prieka pēc, — es teicu piedraudot.

—    Es lūdzu, jūs! — Viņš lūdzoši pastiepa man rokas. — Nekādu vardarbību! Tie man izmaksāja veselu divsimt dolāru, neesmu pat vēl samaksājis par tiem! Bija kāda meitene, kas Irēnai palīdzēja apģērbties. Viņa pie Irēnas kalpoja arī par istabeni. Kāpēc gan jums negriezties pie viņas?

—   Kā viņu sauc?

—    Ļaujiet padomāt… — Viņš pabungoja ar pirkstiem pa pieri. — Ženija… Ženija Šana! Jā, jā, Ženija Šana!

—   Kur es viņu varētu satikt?

—    Neeesmu Dievs tas kungs! Pilsētā ar astoņiem miljoniem iedzīvotāju, kā es varu zināt?

Viņš sāka šūpoties krēslā uz priekšu un atpakaļ redzamā nepacietībā.

—    Jūs jau esat paņēmis man tik daudz laika un tagad vēl gribētu galīgi nobendēt manu dienu tikai tāpēc, ka es kādreiz esmu bijis Irēnas Mandelas impresārijs?

—   Ja jūs nezināt, kur viņa ir, tad kas gan varētu to zināt?

—    Varbūt māte? Vai man būtu jāzina viņas mātes adrese? Ko jūs vēl gribat no manis? Uzrakstīt jums scenāriju?

Es nesteidzīgi piecēlos un dažas sekundes klusēdams raudzījos viņam acīs.

—   Nevajadzēs. Spriežot pēc jūsu muldēšanas, diez vai jūs vispār protat rakstīt.

* *

Devos uz „Blekangusu" brokastot, pēc tam atgriezos savā kantorī. Frana Kordana, mana burvīgā sekretāre, ruda, ar zaļganām acīm, kas ārpus kantora sienām piekopj dzīvi, kurā man gandrīz nav nekādas lomas, pievērsa man viegli ieinteresētu skatienu.

—   Kā norisa saruna? — viņa nevērīgā tonī vaicāja.

—   Viņam ievajadzējies ģeniāla detektīva.

—   Kur jūs tādu dabūsiet?

—    Harlingfords nevar izdomāt nekā cita kā mani. Viņa liktenis ir manās rokās.

—   Kopš kura laika tad jūs esat pārgājis uz šādu žargonu, melkulis tāds? — Frana dusmīgi jautāja.

—    Kopš tiku sarunājies ar kaut kādu Barnu Mikersu, — es atbildēju. — Mums, mana dārgā, ir jāsameklē Ženija Šana, istabene.

—   Kur man viņu meklēt? Zem mūsu rakstāmgalda?

—   Pamēģiniet darba līgumos, — es ieteicu. — Jūs atceraties Irēnu Mandeļu?

—   Vēl kāda istabene?

—  Labi, sāciet ar meiteni Šanu, — es noguris piekritu. — Šajā aģentūrā acīmredzot mana profila ir par maz.

Frana lēnām un dziļi uzelpoja; tas lika stipri palielināties viņas korsetes priekšpusei.

—   Man šeit joprojām ir rekords krūšu apkārtmēra ziņā, — viņa apmierināta teica, — neaizmirstiet to.

—   Nekādu problēmu, — es atbildēju. — Ko jūs darīsiet šodien vakarā?

—   Neliela izmeklēšana, — piezīmēja viņa nevērīgā toni. — Ar kādu kalnraci no provinces.

—   Sešpadsmit gadu?

—   Kalnracis, kas iegūst urānu tieši zem savas mājiņas, kaut kur Kanzasā, — viņa teica. — Ja viņš būs manā gaumē, iespējams, es sev iegādāšos Geigera skaitītāju un pievienošos viņam.

Domīgs smaids joprojām plaiksnīja viņas lūpās, kad es iegāju savā kabinetā. Apsēdies pie galda, es izklāju uz tā dosjē. Dati bija ļoti trūcīgi: saraksts ar pieciem uzvārdiem, četras adreses un Irēnas Mandelas fotogrāfija.

Pirmais sarakstā bija Barna Mikersa vārds, Irēnas impresārijs.

Otrs bijs Zeroms Viljams — viņas režisors.

Nākamie, ar visām adresēm, bija viņas labākā draudzene Zeana Bertona un labākais draugs — Rodžers Louvels.

Saraksta beigās, bez adreses bija minēts viņas māsas — Evas Mandelas vārds.

Pieci nelaimīgi vārdi, četras nelaimīgas adreses un fotogrāfijas. Tas bija viss, ko vairāk nekā pēc piecu nedēļu meklējumiem varējis atklāt pieredzējis žurnālists. Tātad Harlingfords kaut ko no manis ir slēpis, un, ja es piezvanīšu un viņam jautāšu par to, šķiet, viņš atbildēs, ka tas viss mana paša labā. „Labāk būs sākt no nulles, Boid. Jūs sāksiet izmeklēšanu bez uztieptām idejām, kas jums varētu traucēt…" Tādējādi varu ietaupīt vienu telefona sarunu.

Uzmanīgi pētīju Irēnas Mandelas fotogrāfiju. Tas bija 24x36 lieluma portrets, uz spīdīgā papīra, labs profesionāļa uzņēmums, eksperta retušēts.

Portrets, katrā ziņā, savulaik būs karājies teātrā foajē pie sienas. No sejas bija noņemtas grumbiņas, un līdz ar to viss viņai raksturīgais. Vienīgi acis ar neīstajām skropstām palikušas bez retušas, tajās saglabājusies augstprātības izteiksme. Jo vairāk es uz tām raudzījos, jo vairāk šīs acis mani darīja nemierīgu, meitenei, kas tēloja vājprātīgo, tās bija pilnīgi dabiskas.

Es ieliku fotogrāfiju atpakaļ dosjē un vēlrezi pārlasīju vārdu sarakstu. Harlingfords iztaisījis no manis komivojažieri, kuram obligāti jāapmeklē daži klienti. Iespējams, man vajadzētu nodrošināties ar sukām un skrāpjiem nākamajiem klientiem.

Pēc Barna Mikersa seko režisors Zeroms Viljams, viņam varbūt vajadzīgs apkopējs. Galu galā kādam taču ir jāizslauka teātris pēc izrādes, vai ne tā?

*

Teātris atradās netālu no Brodvejas. Uz skatuves četri cilvēki, trīs vīrieši un sieviete, mēģināja kaut kādu gabalu, turot rokās manuskriptu. Viens no viņiem, spriežot pēc pašpārliecinātās uzvedības manieres, bija režisors.

Es ielavījos pirmajā rindā un apsēdos blakus kādam jaunam cilvēkam. Viņš raudzījās uz skatuvi ar rūpju izteiksmi vaigā, pabīdīji^ uz priekšu milzīgas brilles bruņrupuču raga ietvarā. Viņš bija tik trausls miesās, ka, brīnums, kā viņam ļauj iziet uz ielas stipra vēja laikā.

—    Vai Zeroms Viljams ir tur? — es viņam jautāju, pamājot uz skatuvi.

—    Klusāk! — viņš nočukstēja, un briļļu biezie stikli meta uz mani gaismas atspulgu. — Dieva dēļ, klusāk! Kas jums vajadzīgs?

—   Man vajadzīgs Zeroms Viljams!

—   Jā, tas ir misters Viljams! — slepkavnieka balsī čukstēja jaunais cilvēks. — Vai tagad varētu paklusēt? Lūdzu, jūs!

Es atkal palūkojos uz skatuvi, ieskatoties visos mēģinājuma dalībniekos.

—   Kas tā par aktrisi ar satriecošām krūtīm?

Jaunais cilvēks pēkšņi strauji iztaisnojās un aizvainots paskatījās uz mani.

—  Tā ir mana māsa, — viņš apvainotā balsī teica.

—   Jums pavisam nevajag atvainoties, — nolēmu viņu nomierināt. — Jūs varat lepoties ar to, ka jums ir tāda māsa. Kā viņu sauc?

—   Zeana Bertona. Ja jūs atļausieties vēl kaut vienu piezīmi, es jūs izmetīšu no teātra.

—   Jūs varat sevi parādīt kā rupeklis, jo zināt, ka esat daudz vājāks par mani, — es aizvainotā tonī teicu. — Vai viņi ilgi tur pļāpās?

No viņa balsenes vairākas sekundes lauzās kaut kādas svelpjošas skaņas, pēc tam viņam atkal atgriezās runasspēja.

—  Kas jūs tāds? Mans Dievs… — viņš prasīja ar izbrīnu balsī. — Un kā jums izdevās tikt garām vārtu sargam?

—   Mani sauc Danijs Boids, — es laipni atbildēju, — un man tas maksāja piecus dolārus.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Parunāt ar Viljamu. Un ar jūsu māsu.

—  Lieciet mierā manu māsu!

—    Kāda velna pēc jūs sevi iedomājaties par ģimenes tēvu? — es pārmetu. — Runa būs tikai par darīšanām.

—   Ko, jūs nodarbojaties ar baltās preces piegādi?

—   Nē, gatavojam speciālu izrādi. Mums trūkst dzīva skeleta, bet jūs lieliski noderētu. Piecdesmit „zaļie" nedēļā, un jūs varētu nopirkt visu, ko iegribas. Nu, ko?

Dialogs uz skatuves pēkšņi aprāvās, un dziļā klusēšana lika man pacelt acis.

Viljams iznīcinoši skatījās uz mums.

—   Ja mēs traucējām jūsu privāto sarunu, — viņš auksti ierunājās, — tad, lūdzu, atvainot.

Mazais blondīns uzlēca kājās.

—   Es esmu ļoti sarūgtināts, mister Viljams, bet šis nolādētais… Viņš saka, saucot viņu Boids un ka viņš atnācis sastapt jūs. Es centos viņu apklusināt, bet tas nav iespējams!

Viljams man veltīja ledainu skatienu.

—   Ko jūs vēlaties?

—    Nelielu sarunu. Bet es nekur īpaši nesteidzos, pagaidīšu, kamēr jūs beigsiet.

—    Nolādēts! — viņš noguris teica. — Katrā ziņā, mēģinājums norauts. — Viņš meta skatienu uz aktieriem. — Atpūtieties stundas ceturksni, mani bērni, kamēr es atkratos no šī apdrošināšanas aģenta.

Viljams nokāpa no skatuves un pienāca man klāt. Tas bija dūšīgs puisis, teicami noaudzis, lai gan, manuprāt, viņam nebūtu par ļaunu tikt vaļā no kilogramiem desmit. Bija jūtams, ka viņš prot sevi savaldīt. Ar tādu izturētību parasti izceļas aktieri un garāmgājēji, kas grib atstāt iespaidu.

—   Pazūdiet! — viņš pavēloši pamāja drebošajam blondīnam. — 2eanas kontraktā nav punkta, kurā būtu teikt, ka man jāpacieš viņas brāļa klātbūtne.

Bertons ko noteica un, salicis kā radioantena viesuļvētrā, aizmetās uz izeju.

—    Vai jūs tikai viņu neciešat jeb visus pēc kārtas? — es ar interesi jautāju Viljamsam.

—   Viņš pieder pie tās cilvēku kategorijas, kurus es nespēju ciest. Jā, un jūs ne vairāk, — viņš noburkšķēja. — Brīdinu, Boid, ja jūs man gribēsiet iesmērēt kādu preci, es ar jums izrēķināšos pa savam.

Es sāku skaidrot viņam savu misiju, taču Viljams pieņēma briesmīgi skumju izteiksmi agrāk, nekā es biju beidzis.

—    Irēna Mandela? — viņš nepacietīgi teica. — Iespējams, ka viņa atrodas kādā atpūtas namā vai kapā, kas to zin?

—    Es domāju, ka jūs varētu to zināt, tāpēc arī uzdevu tādu jautājumu.

—   Divi gadi prom no Brodvejas — tā ir vesela mūžība tādām aktrisēm kā viņa, — viņš paskaidroja nedaudz pamācošā tonī. — Irēna Mandela teātrim ir mirusi.

—   Jūs tiešām nevarat iedomāties, kur lai es tagad atrodu viņas līķi?

—   Nē, diemžēl. — Viņa tonis kļuva kategorisks. — Turpinādams šo sarunu, jūs tikai zaudējat savu laiku, Boid. Ari man atņēmāt tik daudz laika.

—    Katrā ziņā, esmu ļoti apmierināts ar to, ka redzēju, kā jūs mēģiniet, — es laipni teicu. — Jau sen nebiju tā uzjautrinājies.

—   Tā ir neotraģiska luga, — viņš čukstēja.

—   Apmēram tā es arī domāju, — piekritu, — vienīgi nekādi nespēju rast piemērotu vārdu.

Viņš nievājoši novērsās un kāpa uz skatuves. Nolēmis ar Zeanu Bertonu tikties pēc mēģinājuma, es devos uz izeju.

Nelielajā foajē mani gaidīja tas pats nīkulīgais puikiņš. Lai gan telpā bija vāja gaisma, es redzēju, ka viņam ir gaiši zilas, gandrīz ūdeņainas acis, kuru dzīlēs slēpās naids, jaukts ar bailēm.

—   Es gribētu jums teikt dažus vārdus, mister Boid, — viņš steidzīgi sāka. — Es dzirdēju visu jūsu sarunu ar misteru Viljamu…

—   Viņš jūs ne visai mīl, ko?

—   Jūs dzirdējāt, kā viņš mani apvainoja! Vēl sveša cilvēka klātbūtnē! — Viņa lūpas saviebās. — Nelietis! Esmu spiests būt viņa palīgs, bet viņš pret mani izturas sliktāk nekā pret mehāniķi! Tos vismaz aizstāv arodbiedrība.

—    Ne visus dzīve lutina, — es atbildēju. — Ja jūs esat aizturējis mani, lai paraudātu…

—   Pagaidiet! — Viņa kaulainā roka satvēra mani ar nebijušu spēku, un pirksti sāpīgi spiedās man ādā. — Tas ir svarīgi, mister Boid! Es dzirdēju, ka jūs teicāt misteram Viljamam, ka meklējat Irēnu Mandeļu. Mana māsa viņu ļoti mīlēja.

—   Kas no tā?

—   Kāpēc gan jums nesatikties ar viņu šodien vakarā? Viņa būs priecīga palīdzēt. Atnāciet pie viņas pulksten astoņos, es izkārtošu tā, lai viņa būtu mājā.

—   Ļoti labi, — es atbildēju. — Bet jūs pats zinājāt Irēnu?

—    Es viņu redzēju tikai divas reizes, — viņš atzinās ar zināmu nožēlu balsī.

—   Un viņas istabeni, Ženiju Sanu?

—   Ļoti miglaini.

—   Kā jūs domājat, kur viņa varētu tagad atrasties?

—   Diemžēl, nav pat priekšstata.

Viņš mans pateica māsas adresi, kas man jau bija, taču es viņam par to neteicu, nevēlējos sarūgtināt.

—   Tencinu jūs par palīdzību, Berton.

—   Mani sauc Jans, — viņš nosarcis teica. — Tas man patiesi sagādā prieku, mister Boid. Ja es jums vēl kaut kā varu būt noderīgs, paziņojiet man.

—   Jūs uzskatāt par vajadzīgu palīdzēt visiem vai tikai privātdetektīviem?

. — Zināt, man šķiet, ka Viljams nevēlas, lai tiktu atrasta Irēna Mandela? Iespējams, viņam tur ir savi iemesli.

—   Kādi, piemēram?

—    Es to nevaru pateikt. — Viņš paraustīja plecus. — Taču ceru, ka jūs tos atklāsiet.

3

Rodžcrs Louvels, Irēnas draudziņš, kas manā pieticīgajā sarakstā figurēja kā ceturtais numurs, dzīvoja Piektās avēnijas divdesmit devītās ielas sektorā.

Diena vēl nebija galā, un es nolēmu aizbraukt pie viņa, cerot to sastapt mājā.

Durvis man atvēra istabene, tērpta Holivudas stila uniformā, ieskaitot arī gaisīgu priekšautiņu. Taču kad viņa ierunājās, līdzība izgaisa. Viņai bija tīrs amerikānisks akcents.

—   Vai misters Louvels mājā? — es jautāju.

—   Jā, ser.

Istabene laipni pasmaidīja, atklājot skaistus zobus. Ne jau tūdaļ kinozvaigzne, tomēr pietiekami piemīlīga, lai liktu Louvelam regulāri griezties pie savas kalpones.

—   No kā jūs nākat? Kā man pieteikt?

—   Mani sauc Boids, — es atbildēju, — taču viņš mani nezina.

—    Lūdzu, pagaidiet mirkli, mister Boid. — Un, tikpat laipni smaidīdama, viņa aizvēra durvis man degungalā.

Aizsmēķēdams cigareti, es pārdomāju, kā labāk rīkoties: piezvanīt vēlreiz, izlauzt durvis vai gaidīt atbildi. Taču durvis atvērās, un problēma bija atrisināta.

—   Mister Boid, misters Louvels jūs tūlīt pieņems. Ienāciet, lūdzu!

Viņa veda mani cauri kvadrātveida hallei, atvēra durvis uz viesistabu

un skaļi pieteica:

—   Misters Boids!

Louvels izrādījās garš, plecīgs vīrietis, bet viņa uzvalks gandrīz neatpalika no Harlingforda uzvalka. Viņš stāvēja pie loga ar muguru pret mani.

—    Jūs esat privātdetektīvs, kas meklē Irēnu Mandeļu? — beidzot, viņš man prasīja sausā un asā balsī, joprojām vērdamies logā.

—   Jā, es atbildēju.

—   Nez vai es jums varēšu palīdzēt. Neesmu viņu redzējis divus gadus un negribu vairs redzēt. Viņa pieder tam manas dzīves periodam, ko es jau sen esmu apbedījis.

—    Mans klients ir citās domās, — es iebildu. — Man viņa jāatrod viņam, bet ne jums.

—   Man šķiet, ka jums jābūt gudram cilvēkam, — viņš vēsi teica. — Manuprāt, es izteicos pietiekami skaidri.

—   Kāpēc jums nepārbaudīt savu mīklu, veltot man savu skatienu? — es arī jautāju tikpat aukstā tonī. — Gudrs izskats tūlīt krīt acīs, vai nav tā?

Viņš klusām iesmējās, tad lēnām pavērsās pret mani.

—   Jums nav ne jausmas, Boid, kā es to gribētu!

Ar strauju kustību Louvels norāva tumšas acenes, un es ieraudzīju viņam acu vietā baltus plankumus.

—   Man ļoti žēl, — es satraukti teicu.

—   Nav par ko. — Viņš ātri uzlika atkal acenes. — Visnepatīkamākais aklam cilvēkam — kad citi neko nemana. Es jums nepalīdzēšu. Jūs velti tērējat laiku.

—   Kas jums teica, ka es meklēju viņu?

—  Jūs uzdodat jautājumus šaurā personu lokā, kur Irēnu zināja pietiekami tuvu, — viņš steidzīgi paskaidroja. — Viņiem nav noslēpumu vienam no otra.

—   Kur varētu būt viņas māsa?

—   Nezinu. Pirms diviem gadiem es gatavojos precēties ar Irēnu, bet viņa mani pameta, pat nepasakot „sveiki". Šī netīkamā manas dzīves lappuse jau aizvērta, un man nav ne mazākās patikas to no jauna atvērt. Domāju, jūs pats varēsiet rast izeju.

Es klusām iedziedājos, pārgrozīdams zināmās dziesmas vārdus:

„Lūk aklais zēns aiz rāmjiem saviem Velk blūzu savai Irēnai…"

—   Es nevaru jūs izmest pa durvīm, diemžēl, bet es varu atteikties no sarunas ar jums, Boid. Ja jūs mani neliksiet mierā, es palūgšu istabeni izsaukt policiju.

—   Neesmu no tiem cilvēkiem, kas jūtīgi pret gaisotni, — es teicu. — Labi, es aizeju. Tomēr man ir interesanti, kāpēc visi tā cenšas nepieminēt šo meiteni Mandeļu? Kas licis visiem aizmirst viņu? Slikta elpa no mutes vai kas cits?

—   Lēnām skaitīšu līdz pieci, — Louvels mierīgi runāja, — un ja jūs vēl būsiet šeit…

—   Tikai nesajauciet skaitu! — |auni atcirtu es uz sliekšņa.

Istabene mani gaidīja plašās halles vidū. Man šķita, ka viņu kaut kas

satraucis, un es nolēmu, ka nebūs nekas zaudēts, ja pārbaudīšu dažus pieņēmumus, kas man ienāca prātā.

—  Šī pieņemšana, ko jūs man izrādījāt, un ceremonija, mani pavadot līdz saimniekam, — es klusā balsī teicu, kad atrados viņai līdzās, — tika lieliski nospēlēta, pārāk labi tādai vienkāršai istabenei. Saderam, ka jums ir liela dzīves pieredze, Zenij, tiesa?

—   Viņš jums teica, ka es esmu Ženija Šana? — viņa čukstēja, norādot uz aizvērtajām durvīm.

—   Es pats uzminēju, — godīgi atzinos. — Viss, kas vajadzīgs manā darbā, — tā ir ģenialitāte!

—   Viņš jums kaut ko teica par Irēnu?

—  Neko. Viņš kā no dzīvas miesas atplēš savus vārdus. Viņa dzīves grāmatā Irēna Mandela ir aizmirsta nodaļa. Kad viņš kļuva akls?

Viņa nedaudz šaubījās, pēc tam apņēmīgi pamāja ar galvu:

—   Es jums pastāstīšu par Irēnu, mister Boid, bet ne pašlaik un ne

šeit.

—   Lieliski! Kad mēs varētu redzēties?

—   Es šodien vakarā esmu brīva, sākot ar pusastoņiemm, un varu ar jums kaut kur tikties.

Es atcerējos, ka astoņos vakarā mani gaidīs Žeana Bertona.

—   Man vēl kāds jāsatiek šovakar, — es atbildēju, — bet domāju, ka tas neaizņems daudz laika. Vai pulksten desmitos jums būtu pieņemams?

—   Kā vēlaties. Kur es jūs redzēšu?

—  Pie manis. — Es manīju viņas skatienā pēkšņu nepatiku. — Viss būs labi, un, ja es nedaudz nokavēju, pagaidiet mani.

—   Istabā ar jūsu sievu? — vaicāja viņa, un izsmejošs smaids uzplaiksnīja sejā.

—   Pavisam viena. Man no loga ir brīnišķīgs skats uz parku. — Es pateicu viņai adresi un, izņēmis no kabatas dzīvokļa atslēgu, iespiedu to viņai rokā. — Norunāts?

—   Norunāts, — viņa teica. — Bet tagad jums labāk aiziet. Viņam ausis allaž uzmanīgas. Loti viltīgs…

Viņas roka pēkšņi pamira centimetrus divdesmit no durvju roktura. Slēdzenē pagriezās atslēga, durvis atvērās, un priekštelpā ienāca blondīne, tērpta baltā vilnas kostīmā. Rokās viņa turēja dzīvu nutriju, ar ko acīmredzot pastaigājās pūdeļa vietā. Citādi viņa bija tipiska skaistule no Piektās avēnijas. Būtu bijis vilinoši iegrūst viņu dīķī un redzēt, kāda viņa iznāk no tā.

—  Piedodiet, misis Louvela, — drebošā balsī runāja Ženija Šana, — kad misters Boids aizgāja…

—  Jā? — Blondīne viegli pacēla uzacis. Pēc viņas auksto zilo acu izteiksmes es sapratu, ka viņa uzreiz nosaka manu sociālo statusu. — Manuprāt, mēs ar jums neesam pazīstami, mister Boid? Mani sauc Lorēna Louvela.

—   Danijs Boids, — es teicu, — taču nav nozīmes iepazīties ar mani. Mani tikko izsvītroja no savas atmiņas jūsu vīrs.

—   Lūk kā? Man šķiet, ka tas par daudz būs pat manam vīram. — Viņa pasmaidīja. — Jūs acīmredzot kaut ko pārdodat?

—    Sliktāk, pērku lietas neliela pasākuma vajadzībām. Ļoti priecājos, ka man izdevās jūs redzēt. Man allaž bijusi vājība uz pieradinātām nūtrijām.

Es būtu devies pie durvīm, taču jaunā sieviete nekustējās ne no vietas. Apstājos centimetrus desmit no viņas. Ja mēs vienlaikus dziļi ieelpotu, tad noteikti varētu viens otru skart.

—   Ženij! — teica viņa, nenovēršot no manis acis. — Jums tur kaut kas piesvilst…

—   Jā, misis Louvela, — noburkšķēja istabene un aizsteidzās tajā virzienā, kur, pēc manas saprašanas, atradās virtuve.

Lorēna Louvela turpināja vērot mani. Elpošana viņai nedaudz paātrinājās, kas varēja būt mana profila ietekmes sekas, taču viņas aukstais pētošais skatiens atgrieza mani īstenībā.

—    Vīrišķīgais mister Boid, — viņa klusām ierunājās. — Saderam, ka jūs nebūt neesat tik piejaucēts kā mana nūtrija. Vai jūs gribētu uzjautrināties?

Es izsmejoši paskatījos uz viņu:

—   Jūs gribētu uzjautrināties ar mani tieši hallē?

Viņa atkāpās tikai nedaudz sānis, un es viegli skāru viņu, atverot durvis.

—   Es jums piezvanīšu, — viņa teica nesamulsusi tajā brīdī, kad es pārkāpu slieksni. — Vai jūsu telefons ir uzziņu krājumā?

—   Varu pateikt jums savu parasto tarifu, ja ļoti gribat, — es laipni teicu.

—    Pēc trīsdesmit minūtēm, mans mīļais, jūs prasīsiet žēlastību, — viņa teica pavisam vienaldzīgā tonī. Viņas smalkie pirksti mīlīgi glaudīja nūtriju. — Jūs būsiet pieradināts ļoti īsā laikā, Danij Boid, vienā elpas vilcienā!

Aizverot durvis, dzirdēju, kā viņa smejas.

* * *

Apmēram pulksten piecos es iegriezos kantori. Frana Kordana posās ar Greigera skaitītāju, doties pie sava draudziņa no Kanzasas.

—    Man nepaveicās ar Ženiju Sanu, — viņa teica, — bet es varu ieteikt labu dienvidslāvieti, ja jums labpatīk. Viņa nerunā ne vārda angliski, bet par trīssimt dolāriem mēnesī tā būtu īsts atradums, kā man apgalvoja aģentūrā.

—    Es jau atradu viņu, — es nevērīgi atbildēju. — Lūk, ko nozīmē ģenialitāte.

—   Kurā cietumā? — Frana labvēlīgi jautāja. — Vai bruņota laupīšana?

—    Vai nekas sevišķs nav noticis? Manas prombūtnes laikā? — pavaicāju, īpaši necerēdams ne uz ko. Vašingtona, gadījumā, nav uz mani sarīdījusi FIB?

—    Zvanīja mis Sunga. — Frana izņēma no somiņas lūpu pomādi un sāka kopt skaistumu. — Prasīja jūs ar viņu sazināties, cik vien ātri iespējams. Taču pēc viņas balss, šķiet, nekas svarīgs.

—    Viņa ir tieši tas personiskās sekretāres tips, ko es ceru rast jūsos, — es teicu. — Kad jūs sāksiet nākt uz kantori pietiekami garā tērpā?

—    Kad jūs atnāksiet kamzolī, mans mīļais Danij, — viņa apņēmīgi atbildēja. — Kā es atceros, mēs ar jums norunājām, ka starp mums būs tikai dienesta attiecības!

—   Pilnīgi piekrītu, — es sirsnīgi teicu. — Ja jūs sāksiet nākt uz darbu tērpā bez rāvējslēdzēja, es būšu sajūsmā…

—   Visu labu, mister Boid, — Frana mani pārtrauca. — Ja jūs līdz rītam nogalina, man vajadzēs piesūtīt ziedus.

—   Vienīgi raugieties, lai kaps būtu pietiekami liels, — es atbildēju. — Kad ieradīsies visas meitenes * liet asaras par visskaistāko Menhetenas profilu, lai viņām iznāktu pietiekami vietas.

Taču es runāju tukšumā: Frana jau bija aizgājusi.

Iegāju kabinetā, iekārtojos krēslā un uzgriezu Harlingforda izdevniecības telefona numuru.

Pēc piecpadsmit sekundēm bija dzirdama Marijas Sungas skaidrā un melodiskā balss:

—   Paldies, ka piezvanījāt, mister Boid, — viņa priecīgi teica. — Ceru, ka misters Harlingfords būs sajūsmā.

—   Pēc jūsu domām, man ir izredzes saņemt viņa žurnālu bez maksas? — es satraukts vaicāju.

—   Kāda brīnišķīga humora izjūta, mister Boid! — viņa iesaucās. — Ja šodien uzzināt kaut ko svarīgu, zvaniet jebkurā laikā, nekautrējieties.

—   Jūs arī zvaniet, — es teicu, pat šajā ziņā bez nepieciešamības. Jums es allaž būšu brīvs, manu dārgumiņ. Mans telefona numurs…

—   Tas ir ļoti jauki no jūsu puses, mister Boid, — viņa mani pārtrauca stingrā balsī. — Ticiet, esmu jums ļoti pateicīga.

Viņa nolika klausuli. Es darīju to pašu, un tad izdzirdu klusu klepu. Pacēlis acis, ieraudzīju uz istabas sliekšņa kādu tipu.

īstens āžraga mūlis. Garš, vājš, nolaideniem pleciem un grumbainu seju. Biezs matu ērkulis, priekšlaicīgi nosirmojis un atpakaļ atglausts, piešķīra viņam labsirdīgu izskatu, kas neatbilda viņa blāvajām un drūmajām acīm.

—   Gumijas zoles? — es prasīju. — Jeb vai arī jūs ienācāt uz rokām?

—   Vai jūs esat Boids?

Viņa balss bija tāda pati nedzīva kā acis.

—    Ja jūs protat lasīt, tad izejiet ārā un izlasiet, kas uzrakstīts uz durvīm.

Viņš spēra dažus soļus — viņam bija nevērīga gaita — un apskatījās.

—   Neesiet slikti iekārtojies, teica viņš. — Darbiņš acīmredzot iet no rokas, ko?

—   Kas jūs tāds? Nodokļu aģents?

—    Mani sauc Karčs, — viņš gausi pavēstīja. — Vai tas jums kaut ko izsaka?

—   Nedomāju vis. — Es nievājoši nopētīju viņu. — Spriežot pēc ārienes, jums būtu vajadzējis nomirt ilgi pirms manas piedzimšanas.

—    Ļoti smieklīgi. — Viņš ar nepatiku paraustīja plecus. — Varbūt esat dzirdējis par Lū Kestleru?

9-538

—   Kcstlcru zinu. Viņš kontrolē pusi reketa šajā apkaimē, varbūt pat divas trešdaļas.

—   Jā, tā jau ir saruna, — Karčs atdzīvojās. — Es esmu viņa labā roka, soģa roka… Lūk tā!

Viņš izkampa no kabatas revolveri ar īsu stobru.

Sastindzis nekustīgi krēslā, es nodomāju, ja viņš nospiedīs gaili, tad lode no šāda attāluma manā paurī iztaisīs pamatīgu tuneli.

—   Tātad, — Karčs turpināja, — es esmu Lū Kestlera labā roka, un, kad Lū iegribas, lai tiktu kāds nošauts, ar to nodarbojos es.

—  Tu esi kļūdījies ar mērķi, draudziņ, — es skaļi protestēju, — man nav bijis gadījuma iepazīties ar Kestleru.

—   Lū nekad neaizmirst savus draugus. Viņu šajā reizē palūdza kāds paziņa, kas sniedzis viņam kaut kādu vienu pakalpojumu. Bet Lū precīzi maksā parādus. Viņš vienkārši prasīja: „Ko?", un paziņa atbildēja „Boidu!". Vai tagad pieleca?

—   Kas gan būtu šis nesavtīgais draugs, kas gribētu likvidēt mani gadus četrdesmit agrāk nekā nolemta mana pēdējā stundiņa? — es skumji prasīju.

—   Es to teicu konfidenciāli, — Karčs negribīgi atbildēja. — Tev ko, nav morāles?

Viņa roka pēkšņi ienira kabatā, un revolveris pagaisa.

—   Neneivozē! — Balss viņam kļuva gandrīz kā mātei. — Lū paziņa nav tik cietsirdīgs. Apsoli, ka izpildīsi viņa prasību — atteiksies no darba, un viss būs o'kei.

—   Darba?

—   Tu meklē Irēnu Mandeļu? — viņš jautāja. — Atmet, Boid! Gribi nepatikšanas? Kāpēc tev tērēties bērēm? Tu aizmirsīsi par Mandeļu, Lū paziņa aizmirsīs par tevi.

—   Tāpat kā mans klients, — es teicu. — Protams, viņš nepametīs divus tūkstošus dolāru, kurus man izsniedza iepriekš.

Karčs iebāza roku krūšu kabatā, izvilka no tās aploksni un uzmeta uz galda.

—   Tas man sagādā sāpes, — viņš žēlabaini teica. — Es, Manijs Karčs, kam ir deviņas sodāmības, tēloju Ziemssvētku vecīša lomu, tāds ar garu, baltu bārdu.

Es piesardzīgu atvēru aploksni. Iekšā bija divas tūkstošdolāru banknotes.

—   Tu dzirdi, kā skan Ziemassvētku zvani? — viņš iesmējās. — Lū paziņa ir puisis ar raksturu. Uzskati, ka tu esi pabeidzis darbiņu un saņēmis visu naudu. Piekriti?

—   Piekrītu, — es pamāju.

—   Es tā ir zināju, ka tu būsi prātīgs. — Karčs gandrīz ar mīlestību vēroja mani. — Ja tev kādreiz ievajagās manu pakalpojumu, nekautrējies. Izpildīšu vislabākā vizē!

—   Bez maksas? — es norūpējies vaicāju.

—   Viss būs teicami! — viņš pasmīnēja. — Es dārgi prasu, taču allažiņ daru labu darbiņu, vari paprasīt Lū.

Ļodzīgām kustībām Karčs virzījās pie durvīm, taču uz sliekšņa apstājās un pavērsās pret mani.

—   Tagad mēs esam draugi, vai ne? — Viņam atkal bija drūms izskats. — Viss nokārtots mīlīgi. Piedod, ka es to saku, es zinu, tu nepievilsi draugus, taču katram gadījumam… Otra šāda tikšanās vairs nebūs patīkama saruna ar diviem tūkstošiem piedevām.

Viņš aizgāja, bet es vēl ilgi sēdēju krēslā, cenšoties sakārtot savas domas un jūtas. Kaut ko tādu biju gaidījis, taču ne tik ātri. Tātad, nezināmais labvēlis piesūtīja man ar Kestlera cilvēka starpniecību tieši tik daudz, cik es biju saņēmis no Harlingforda. Tieši tas mani pašlaik mulsināja visvairāk.

4

Žeana Bertona acīmredzot sen bija mani gaidījusi, durvis atvēra pēc mana pirmā zvana.

Tuvumā viņa bija vēl pievilcīgāka. Ģērbusies melnos viegla zīda svārciņos virs izšūtām zīda biksēm. Viņas satriecošās krūtis tik stipri izcēlās, ka dzina karsonī pat tik rūdītu vīrieti, kāds biju es.

Rūsganie mati bija sastiprināti uz augšu ar divām sprādzēm un pēc tam līkumoja apkārt sejai. Kā rieksti apaļās acis rādījās ašas un dzīvīgas,

9

bet lūpas kustīgas un skaistas. īsts dinamīta lādiņš metru sešdesmit piecus augumā, tomēr tik labi veidots, ka neradīja masīvu iespaidu.

—   Vai jūs esat Danijs Boids? — vaicāja viņa siltā balsī.

—    Tieši tā, — es atbildēju, pieņemot gudru izskatu. — Bet jūs, Žeana Bertona?

—   Mans brālis stāstīja par jums, — viņa turpināja. — Jūs izskatāties daudz labāk, nekā man šķita pēc Jana apraksta. O, jā, man vajadzēja aizklāt spoguli pirms jūsu atnākšanas, tad jūs laiku pa laikam veltītu arī man pa skatienam, — viņa ironiski piebilda.

—    Es apskatu savas sejas profilu vienreiz dienā, — iebildu, — lai pārliecinātos, vai nav radušās grumbas. Bet ja es kaut sekundi pārstāju lūkoties uz jums, izsauciet ārstu, lai viņš izdara man hormonu injekcijas. Man šķiet, ka jūs man ļoti patiksiet, kad iepazīšu labāk.

—   Danij, — viņa domīgi teica. — Piemēram, pēc otrās glāzes…

Iegāju aiz viņas viesistabā, kuras mēbeles… Starp citu, viņa varēja

ietilpt dzīvokļa maksā.

—   Sākumā jūs pacienāšu ar glāzīti, — viņa teica. — Es parasti dzeru sauso burbonu ar ledu. Bet jūs?

—   Atbilst, — es atbildēju apskatīdamies. — Vai uz šī dīvāna drīkst sēdēt?

—   Uz tā var darīt visu, kas patīk, — viņa nepiespiesti atbildēja. — Kāds režisors man to pārdeva par lēto. Viņš domāja, ka tā izskats pārāk bieži viņam atgādina paša fizionomiju.

Es atlaidos uz dīvāna, mulsi nodžinkstot tā atsperēm.

Žeana pienesa dzērienus un piesēdās blakus, piespiežot man zīdā tērpto cisku.

—   Jana nav? — es vaicāju.

—    Jūs jokojat? — Viņa vēl stiprāk piespieda manu cisku. — Vai gan es ilgojos pēc brālīša palīdzības, pieņemot pie sevis privātdetektīvu?

—   Es nodomāju, ka man nāksies viņu terorizēt, kā to dara Viljams, un esmu laimīgs, ka mums ir vienāda jušana, Žean. Tas atvieglo gaidāmo darbu.

—   Nekārdiniet, mans mīļais, — ar vieglu ironiju viņa teica, — un lieciet mierā šo nelieti, Zeromu Viljamu.

—   Kas viņam ir pret Janu?

—   Tur jau tas joks, ka nekas, — viņa norūpējusies atbildēja. — Viņam tāda maniere — pazemot pakļautos. Labi, atstāsim to. Tātad, jūs cenšaties atrast Irēnu?

—    Nesekmīgi. Par viņu visi klusē kā norunājuši. Varētu domāt, ka viņa bijusi kādas bīstamas slimības baciļu nēsātāja.

—   Zināmā nozīmē tā arī bija, — pēkšņi paziņoja Zeana. — Es viņai biju tuva draudzene, taču nekad nesapratu viņu. Viņa bija ļoti dīvaina, pat nedaudz samaitāta, tomēr ne šī vārda parastajā nozīmē.

—   Varbūt viņa bija pārāk viegli iespaidojama, un tā loma, ko viņai nācās tēlot uz skatuves…

—   „Sapnis bez pamudinājuma", — Zeana čukstēja. — Man vienmēr likās, ka tāds nosaukums ir tieši Irēnai kā radīts. Es saprotu, ka tas izklausās muļķīgi, taču īstenībā man bija ļoti grūti viņu saprast. Viņas personiskās problēmas kļuva aizvien sarežģītākas, bet pašai viņai katru vakaru uz skatuves nācās tēlot ārprātu. Irēna bija brīnišķīga aktrise, bet šī loma viņu iztukšoja. Manuprāt, viss tā sajuka viņas smadzenēs, ka vienā brīnišķā dienā viņa vairs nespēja atšķirt savu lomu no īstenības. Viņa tēlojumā sasniedza tādu pilnību, ka sapnis par nāvi kļuva par viņas pašas sapni.

—   Labi, viņa kļuva psihopāte, — es nepacietīgi teicu. — Kas notika pēc tam?

—   Nezinu, Danij. — Zeana bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Varat ticēt, es ļoti vēlētos to zināt. Viņai bija nepieciešama atpūta, un viņa aizbrauca uz tādu vietu, kur viņu neviens nepazīst. Viņa pat man nekad neteica, kur domā braukt. Vienkārši aizbrauca, un es viņu vairāk neesmu redzējusi.

—   Atcerieties, lūdzu, kādus sīkumus no viņas personiskās dzīves.

—    Zinu, ka viņa sagājās ar Rodžeru Louvelu un Zeromu Viljamu. Abiem tāds nekrietns raksturs, ka viņi spēja novest līdz trakumam kuru katru. Bija vēl divi. Irēna nekad neminēja viņu vārdus un par viņiem allaž runāja noslēpumainā izskatā. Tiesa, vienreiz viņa man teica, ja es uzzinātu, kas viņi tādi, tad paģībtu. Toreiz es šiem vārdiem nepievērsu uzmanību, zināt, daudzas meitenes mīl izdomāt visādas blēņas. Taču kad viņa pazuda, es nodomāju, ka šie cilvēki būs tiešām bijuši.

—   Kāpēc?

—   Visi kaut kā dīvaini uzņēma viņas aiziešanu. Viljams pat nevēlējās runāt par viņu un uzvedās tā, it kā viņa nekad nebūtu dzīvojusi. Bet man uz maniem jautājumiem ieteica ātrāk aizmirst par viņu, ja es nevēloties lielas nepatikšanas. Barns Mikerss man teica apmēram to pašu. Abi uzvedās tā, it kā no kāda baidītos. Es nezinu, no kā.

—   Bet Louvels?

—    Rodžeram bija senas simpātijas pret Irēnu, — ar vieglu smaidu teica Žeana. — Viņš tiešām bija burvīgs, iekams nebija kļuvis akls. Man liekas, ka viņu nekādā ziņā nevar vainot, it īpaši pēc tā, kas ar viņu notika. Rodžers sacēla velnišķu troksni pēc Irēnas pazušanas. Es ar viņu runāju pēc kāda mēneša. Viņš bija pārliecināts, ka Mikerss un Viljams zina kaut ko tādu, ja spriež pēc tās manieres, kādā viņi atvairoties. Viņš piedraudēja, ka griezīsies pie policijas, pieņems privātdetektīvus un sacels tādu troksni avīzēs, ka visi metīšoties viņu meklēt, ja viņi arī turpmāk klusēs. Tolaik Rodžers bija tāds zēns, kas spējīgs pildīt savus draudus.

—   Kāpēc viņš atteicās no tā?

Žeana klajā neapmierinātībā pievērsās man.

—   Vai tad jūs neko nezināt?

—   Ak, pareizi, — es teicu. — Viņš ir slims.

—    Bet vai zināt, kā tas notika? Visās avīzēs savulaik rakstīja tikai par to.

—    Droši vien es biju izbraucis. Es strādāju Krīgera aģentūrā un daudz braukāju.

—   Tas notika trīs dienas pēc manas un viņa sarunas, teica Žeana, viegli drebēdama. — Viņš atgriezās mājās apmēram pulksten trijos nakti, izkāpa no mašīnas un devās pie ieejas durvīm. Bija tumšs, un šajā brīdī kāds iešļāca viņam sejā skābi!

Mani mati sacēlās stāvus.

—   Šodien es nemanīju viņa sejā nekādas pēdas.

—    Viņš sešus mēnešus pavadīja slimnīcā, — viņa neskanīgā balsī stāstīja. — Ar ādas pārstādīšanu izdevās atjaunot viņa seju, taču viņš palika akls.

—   Policija atrada to, kas bija vainīgs?

—   Nē. — Viņa pakratīja galvu. — Viņi nekā nespēja izdabūt no Rodžera. Viņš apgalvoja, ka uzbrucējs esot viņu pieņēmis par citu un ne ar vārdu nepieminēja Irēnu, nedodot policijai pieturpunktu, no kā tā varētu sākt noziedznieka meklējumus?

—  Jūs uzskatāt, ka viss šis noslēpumainais notikums saistīts ar Irēnas pazušanu?

—   Esmu par to pārliecināta, Danij, — viņa stingri atbildēja.

—   Un jums ir kādi pierādījumi?

—    Divas dienas pēc šī nolikuma, atgriezusies no teātra, es dzīvoklī sastapu kādu cilvēku, kas gaidīja mani. Es tā arī nesapratu, kā viņš šeit bija iekļuvis. Jocīgs tips! — Viņa uzelpoja. — Es nekad dzīvē nebiju tā izbijusies. Viņam bija mūmijas izskats.

—   Garš un sakumpis? — es jautāju. — Balti mati, bet seja kā šķirojamā stacija?

—   No kurienes jūs to zināt? — viņa platām acīm paskatījās uz mani. — Tas bija viņš.

—   Ko viņš gribēja?

—   O, tīrie sīkumi: aizmirst par Irēnu Mandeļu, pretējā gadījumā ar mani notikšot tas pats, kas ar Louvelu. Es biju paralizēta no bailēm un stāvēju nekustēdamās, klausoties viņa baismajā balsī! Bet viņa smaids bija vēl šaušalīgāks. — Drudzis pārņēma Zeanu. — Tā var smaidīt tikai nāve!

—   Jums ir nedaudz jāiedzer, manu mazulīt, — es teicu.

Piegāju pie galda, kur atradās pudele ar burbonu, un, piepildījis otru porciju, atgriezos pie dīvāna.

—   Paldies, — vāji smaidīdama Zeana tencināja un paņēma glāzi. — Danij, jūs viņu pazīstat?

—   Esmu redzējis vienreiz, — izvairīgi atbildēju. — Profesionāls slepkava.

—    Bet, ja nu viņš atkal atnāk, ja uzzina par mūsu sarunu? — izbijusies iesaucās Zeana. — Lai gan jau pagājis tik daudz laika… Ko jūs klusējat, Danij, sakiet, var tā gadīties?

—   Liekas, ka ne, — es nomierinoši paplikšķināju viņai pa cisku. — Viņai bija istabene, Ženija Šana. Jūs nezināt, kur viņa palikusi pēc saimnieces aizbraukšanas?

—   Nezinu. Iespējams, atradusi citu vietu.

—   Vai jūs kādreiz līkāties ar viņas māsu Evu?

—   Nē, — viņa noteikti atbildēja. — Irēna bieži runāja par viņu, taču es nekad viņu neredzēju. Viņa vienreiz esot bijusi uz izrādi teātri, pēc tam viņas abas aizgājušas uz kādu klubu. Tieši tajā vakarā es biju saslimusi, un man neiznāca viņu redzēt. Tomēr vīrieši pēc tam man teica, ka viņa bijusi brīnišķīga. Viena no tām neparasti kārdinošajām brunetēm ar kvēlām acīm un vasarraibumiņiem uz katra vaiga. Pavisam ne tāda kā Irēna.

—   Vai Irēna bija dabiska blondīne?

—   Jā, protams.

Es iztukšoju savu glāzi un drūmi paraudzījās uz to.

—   Rādās, ka mani galīgi pārliecinās par to, ka es dzenos pēc rēga, bet Irēna Mandela bijusi mans paša izdomājums. Tāpat kā arī viņas māsa.

—   Irēna dzīvoja īstenībā, — Žeana iesaucās satrauktā balsī, — tāpat kā bija skābe, kas Louvelu padarīja aklu.

Un tad viņa sāka raudāt, izgāžot glāzi uz paklāja. Es ātri noliku savu glāzi uz grīdas un maigi pievilku Zeanu sev klāt.

—    Nomierinieties, — es teicu. — Jūs nespējat mainīt to, kas bijis, mana mīļā.

Viņa nepretojās, un es jutu, kā viņas tvirtā krūts piespiedās manām krūtīm. Kad viņa pacēla savu seju, mitru no asarām, mūsu lūpas sastapās.

Pastāv Boida tehnika līdzīgām operācijām. Kosmiska eksplozija. Tā ir operācija no trīs darbībām un negaidīta rezultāta. Kad tiek sasniegta trešā stadija, meitene ir izvesta orbītā tieši ap jums. Rezultāts garantēts. Taču šoreiz tehnika nenostrādāja kā nākas. Nonākot līdz trešajai pakāpei, es pats jau biju gatavs izvietoties orbītā, bet Žeana palika pilnīgi pasīva un pat nemaz neskatījās uz manu pusi. Es ar nožēlu atlaidu apkampienus.

Viņa iztaisnojās un izberzēja acis ar mežģīņu malām, ko slēpa nomaļā vietā.

—   Piedodiet, Danij, — viņa klusi teica. Visa šī saruna par Irēnu… Es vairāk nespēju…

—    Nevajag uztraukties, — es teicu neīstā mundrumā. — Ceru, ka nekas briesmīgs ar viņu nav gadījies.

—    Vai gribat vēl iedzert? — viņa prasīja, jau manāmi nomierinādamās.

—   Labprāt, bet mani gaida, — atbildēju, pieceldamies no dīvāna. — Paldies, Žean, jūs man ļoti palīdzējāt.

—   Jūs ticat, ka atradīsiet viņu?

—   Nekā nezinu, — es noguris atbildēju. — Baidos, ka atklāšu tikai viņas kapakmeni.

Es devos pie durvīm. Man bija tāda brašuļa idiotiskais izskats, kuram atteikts uz viņa spēlīti. Pat kreisais profils nepalīdzēja. Plakstiņus man sāka raustīt tiks.

—   Danij! — klusi mani pasauca Žeana, kad es pieskāros durvju rokturim. — Esmu ļoti noraizējusies, bet apsolu jums, ka tas manī nekļūs par paradumu. Jūs piezvanīsiet man?

—   Noteikti, un ļoti ātri, — es apsolīju, pamājot uz savu profilu, ko apgaismoja plats smaids.

—    Es biju noskaņojusies skaistam vakaram, — viņa ar nožēlu teica. — Bet tagad raudāšu, kamēr aizmigšu!

—  To mēs piepildīsim nākamajā reizē, manu eņģelīt, — atbildēju ar

pārliecinātību, kuras man pašam nebija.

* * *

Bija pulksten desmit un piecpadsmit minūtes, kad es devos uz savu dzīvokli. Ja Ženija Šana ir atnākusi laikus, viņai nācies gaidīt ilgi, un, iespējams…

Dzīvoklī bija tumšs. Tātad, viņa nav atnākusi un diez vai tagad atnāks. Es nospiedu slēdzi un iegāju istabā.

Viņa atradās uz paklāja, acis, pilnas šausmu, pavērstas pret griestiem, tos neredzot. Platās asiņu pēdas veidoja uz paklāja celiņu no dīvāna līdz vietai, kur atradās ķermenis.

Es nometos pie viņas uz ceļiem. Tērps pārvērties sietā. Saskaitīju četru ložu caurumus, bet to varēja būt arī vairāk, jo tos slēpa tērpa krokas.

Pieskāros viņas rokai. Temperatūra šķita gandrīz normāla. Iespējams, viņa nomirusi pavisam nesen, ne vairāk kā pirms nepilna stundas ceturkšņa.

Iztaisnojies ieraudzīju somiņu uz grīdas, pie dīvāna. Visapkārt bija izmētāts tās saturs. Parasta kolekcija: lūpu krāsa, pūdernīca, suka, maciņš, apdrošināšanas karte, nedaudz naudas, kabatlakatiņš un atslēga no mana dzīvokļa.

Gausi aizsmēķēdams cigareti, es sev vēlreiz apliecināju, ka lietā, ko man uzticējis Harlingfords, vardarbība nav novēršama. Ne velti viņš man samaksājis tādu daudzumu naudas.

Karča vizīte mani bija galīgi pārliecinājusi par šo pieņēmumu. Iespējams, ka ar vardarbību viss arī būs sācies pirms diviem gadiem, kad pazuda Irēna Mandela. Tagad es esmu iebāzis degunu šajā notikumā, un vardarbība no jauna parādījusies ar briesmīgu cietsirdību.

Neesmu sentimentāls. Man vienlīdz patīk gan priecīgās zvanu skaņas svētkos, gan monētu tīkamā džinkstoņa jebkurā nedēļas dienā, arī 25. decembrī. Taču Ženijas Šanas sakropļotā ķermeņa skats noveda mani līdz trakumam.

5

Policisti jau sen bija aizbraukuši, atstājot mani vienatnē ar leitnantu. Viņš jau bija mani pratinājis pēc visiem noteikumiem, taču redzēju, ka grasās to sākt no jauna. Tādas viņam tiesības, tur nav ko teikt.

Leitnantu sauca Biksbijs. Viņš būtu gards kumoss piknikā pie kanibāliem. Vidēja auguma, sver, droši vien, ne mazāk kā deviņdesmit kilogramus. Tuklie vaigi piešķīra viņam tādu kā nevainības oreolu, bet viņa acis, cietas kā ahāts, pa daļai slēptas tauku krokās, sagrāva šo iespaidu.

— Ļoti labi, Boid, — Biksbijs stiepa vārgulīgā balsī, kas mani gan nespēja maldināt. — Pēdējo reizi pārbaudīsim faktus. Viņu sauca Ženija Šana, viņa kalpoja par istabeni pie kāda Louvela, kas dzīvo Piektajā avēnijā un kura adresi jūs neesat uzrādījis. Pareizi?

—   Pareizi.

—   Jūs atgriezāties mājā apmēram desmitos un piecpadsmit minūtēs un atradāt viņu mirušu… Un vairāk jūs neko nezināt?

—   Pilnīgi pareizi.

—   Jūs viņu Louvela mājā ieraudzijāt šodien pirmoreiz mūžā?

—   Jā.

—    Kādu tehniku jūs piemērojat attiecībā uz meitenēm? — Viņš sajūsmā iesvilpās. — Piecas minūtes sarunājieties gaitenī, un, lūk, viņa jau sajūsmā pieņem atslēgu no jūsu dzīvokļa, lai vakarā ierastos pie jums. Varbūt lietojāt kādas īpašas vīrieša smaržvielas, ko?

—    Man bija cita satikšanās pulksten astoņos, — es piesardzīgi atbildēju. — Ja viņai bija man nepieciešamās ziņas, tad man gribējās iespējami ātrāk tās saņemt. Mans dzīvoklis šķita vislabākā satikšanās vieta.

—    Precizēsim vēlreiz: kāds noalgoja jūs, lai atrastu aktrisi, kas pazudusi pirms diviem gadiem. Šodien Louvela dzīvoklī jūs sastapāt viņas bijušo istabeni vārdā Šana. Viņa teica, ka viņai ir dati, kurus var pateikt jums. Jūs vienojāties tikties ar viņu šeit desmitos vakarā un iedevāt viņai sava dzīvokļa atslēgu. Vai tā?

—   Tā.

—   Varbūt jūs šeit atnācāt nedaudz agrāk par pulksten desmitiem? — šķietami draudzīgā toni pieņēma Biksbijs. — Un pats viņu arī nomušījāt, ko?

—   Par ko? — es prasiju. — Par to, ka viņa atteicās man atdot atslēgu?

—   Kas jūs noalgoja, lai atrastu šo aktrisi?

Es aizsmēķēju cigareti, lai stieptu laiku.

—    Ļoti žēl, leitnant, — es lēnām teicu. — Mans klients negrib, lai tiktu pieminēts viņa vārds, nekādā veidā. Tagad, kad notikusi slepkavība, viņam, droši vien, vēl mazāk tas patiktu.

Leitnants mani auksti nopētīja.

—   Klausieties, Boid. Es nevaru teikt, ka ļoti jūs mīlu, taču jūs vismaz neesat garāmgājējs, kas izmanto fotogrāfijas, lai panāktu šķiršanos, vai noņemas ar mikrofonu paslēpšanu hoteļu istabās. Tādas operācijas izraisa furoru televīzijā, taču šī lieta — tā nav joks. Nav nozīmes jums to stāstīt, vai ne? Jūs slēpjat no mums vajadzīgās ziņas, cenšaties pasargāt savu klientu…

—   Jūs nevarētu man izdarīt mazu pakalpojumu? — bez sevišķas cerības vaicāju.

—   Piemēram?

—    Piemēram, dot man divas stundas, lai es varētu paziņot klientam, kas noticis. Es vēlētos, lai viņš par to uzzina no manis, bet nevis no jums.

Biksbijs paskatījās pulkstenī. .

—    Pašlaik ir pusdivpadsmit, — viņš paziņoja. — Dodu jums laiku līdz vienam naktī.

—   Paldies, — es nomurmināju, neticēdams savā ausīm.

—   Piekritu tam ne tāpēc, lai sniegtu jums pakalpojumu, — viņš noburkšķēja. — Man nepieciešams parunāt ar Louvelu un ar to pelīti, pie kuras jūs bijāt, liekas, Zeana Bertona?

—   Jā.

—    Pazvaniet man pa telefonu, — viņš teica, aulekšojot pie durvīm. — Ja jūs to neizdarīsit, es jūsu licenci pārvērtīšu par konfeti, bet jūs pašu — par cīsiņu putrā!

Viņš skaļi aizcirta durvis, atstājot sev pēdējo vārdu, taču tāda bija kruķu privilēģija. Ir divu veidu cilvēki, kam es piešķiru pēdējo vārdu, pirms nolaižas aizkars: kruķiem un vīriem.

Uzgriezu numuru, ko man bija devis Harlingfords, un nepacietīgi gaidīju atbildi. Beidzot, klausulē atskanēja balss, kas šķita bez jebkādas informācijas:

—   Mistera Harlingforda rezidence.

—   Man ar viņu jārunā, — es teicu.

—   Mistera Harlingforda nav mājā, — atbildēja balss, bet jau krietni vēsāk.

—   Mani sauc Boids, — es ļauni atcirtu. — Savas manieres atstājiet kalponēm un savienojiet mani ar misteru Harlingfordu!

—    Misters Boids! — Balss kļuva nedaudz siltāka. — Misters Harlingfords tiešām atstāja instrukciju, lai jūsu telefona ziņas nekavējoties nodotu viņam, taču, par nelaimi, ser, viņš ir izgājis no mājas, un mēs nezinām, kad viņš atgriezīsies.

—   Kur viņš ir?

—   Diemžēl, ser, to arī es nezinu.

—    Kad es saņemšu visa tā sarakstu, ko jūs nezināt, es nogriezīšu kuponu un piesūtīšu jums pa pastu.

—   Labi, ser.

—   Sakiet viņam, lai viņš piezvana man tūlīt, tikko atgriezīsies.

—   Noteikti, mister Boid!

—   Vai jūs gadījumā neesat metrdotels?

Es dzirdēju vieglu smiekliņu, tad balss vaicāja:

—   Mister Boid, vai tad es jums sūtīju kuponu pa pastu?

Pēc šiem vārdiem viņš nolika klausuli. Šķiet, visai pasaulei pieder pēdējais vārds, izņemot Danijam Boidam.

Izvilku no kabatas to vārdu sarakstu, kuru man bija iedevusi mis Sunga, atcerējies, ka viņa tur ierakstīja arī sava telefona numuru.

Sapņaina balss kā šūpļa dziesma ieskanējās manās ausīs.

—   Runā Danijs Boids, — es teicu. — Man vajadzīgs jūs nekavējoties sastapt.

—   Nav iespējams, — viņa sausi iebilda. — Jums tika skaidri teikts, ka nepieciešammības gadījumā jums ir jākontaktējas tikai ar misteru Harlingfordu.

—    Es mēģināju to darīt, — moži atbildēju. — Viņa nav mājās un neviens nezin, kur viņš ir. Esat tikai jūs. Kāda ir jūsu adrese?

—   Ja jums ir kādas ziņas, jūs varat tās man pateikt pa telefonu, — viņa tikpat sausi turpināja.

Mani sadusmoja viņas tonis.

—   Es atgriezos mājā apmēramm desmitos piecpadsmit minūtēs, lai satiktos ar Ženiju Sanu. Un ieraudzīju viņu uz paklāja ar četrām vai piecām ložu brūcēm, — es vēsi paziņoju, noskaldot katru vārdu.

Vada galā iestājās stindzinoša sanoņa.

—   Viņa bija mirusi? — vājā balsī pārjautāja Marija Sunga.

—    Pat nezinu, kā man atbildēt, lai neapvainotu jūs. Kruķis man atvēlēja laiku līdz vienam naktī, lai es pēc tam viņam pateiktu, kas mani nolīdzis. Tagad, ceru, jūs man dosiet savu adresi?

—    Hotelis „Margarita", Austrumu, Četrdesmit astotā iela, — viņa ātri atbildēja. — Jūs zināt, kur tas ir?

—    Un kā vēl, — es teicu. — Mēs ar lifta kalpotāju bijām lieliski draugi, iekams viņš apprecējās.

—   Numurs 807, — viņa izmeta. — Pasteidzieties, mister Boid!

* *

Bija piecas minūtes uz vieniem, kad es klauvēju pie viņas numura durvim, un viņa tūdaļ tās atvēra.

Viņas acīs vīdēja nemiers, vaigi bija bālāki nekā parasti un stipri kontrastēja ar melnajiem matiem, atvizot kā misiņš.

Tērpusies viņa bija kimono, kas uzvilkts virs zīda biksēm. Sarkanā krāsa viņai ļoti piestāvēja. Zem zīda nojaušamie izliekumi bija tīkami apaļīgi.

—   Nāciet iekšā, mister Boid, — viņa savā muzikālajā balsī teica. — Mēs jūs gaidām.

—    Paldies, Marija. — Es gāju viņai pa priekšu, lai nokļūtu istabā, bet pēkšņi apstājos.

—   Mēs?..

—    Pie velna, kas noticis, Boid? — aiz durvīmm atskanēja pavēloša balss.

Es iegāju un ieraudzīju krēslā sēdošu izdevēju karali, tērptu tumši zilā smokingā.

Nogājis pusi attāluma, kas mūs šķīra, es atkritu krēslā un aizsmēķēju cigareti.

—   Un tā, — nepacietīgi izmeta Harlingfords, — es gaidu atbildi.

—   Jūs būtu varējis taupīt manu laiku, ja metrdotelam atstājis savu adresi, — es teicu.

—   Nerunāsim par to. Gribu zināt, kas noticis?

—   Šodien vakarā Ženija Šana tika nogalināta manā dzīvoklī, un man nācās izsaukt policiju. Kāds leitants Biksbijs nodarbojas ar izmeklēšanu un grib zināt, kas man uzdevis atrast Irēnu Mandeļu.

—   Interesanti, ko jūs teicāt? — Harlingfords noburkšķēja.

—    Es vienojos ar viņu, — es steidzīgi skaidroju. — Viņš man atvēlēja laiku līdz vieniem naktī. Es domāju, ka labāk būs, ja jūs pats viņam par to paziņosiet.

—   Es negribu būt tur iejaukts, Boid, — viņš stingri noteica. — Liekas, es pietiekami skaidri jūs brīdināju.

—   Šodien no rīta mūsu rokās vēl nebija slepkavības, — es viņam atgādināju, nemulsdams no viņa toņa.

—    Klausieties! — Uz viņa pieres piepampa dzīslas, seja kļuva saspringta.

—    Ne pašlaik, — es pārtraucu viņu. — Vispirms pacentieties uzklausīt mani. Vienā dienā esmu atklājis vairāk, nekā jūsu reportieris sešās nedēļās. Un man sāk veidoties iespaids, ka tas viss bijis tikai jūsu iztēles auglis — gan žurnāls, gan šīs stāstiņš, ko jūs man izklāstījāt.

Es gaidīju eksploziju, taču tās nebija.

Harlingfords aizsmēķēja cigareti.

—    Taisnība. — Viņa balss skanēja samierinoši. — Esmu personiski ieinteresēts, lai atrastu Irēnu Mandeļu. Viss pārējais tiešām izdomājums. Taču tam tagad nav nozīmes. Jums jāatrod Ženijas Šanas slepkava.

—   Nojaušu, ka to izdarījāt jūs, — es pajokoju.

—   Ko?! — viņš acumirklī pietrūkās no krēsla.

—    Jūs pats pieprasījāt, lai es jums ziņoju par savas izmeklēšanas rezultātiem. Kas, izņemot jūs, varēja zināt, ka esmu norunājis ar viņu satikšanos, jo vairāk tādus sīkumus kā, vietu un laiku? Ko jūs teiksiet par to?

—   Jūs apvainojat mani šīs sievieties nogalināšanā? — Harlingfords sēcoši prasīja. Viņa iedegusi seja pārvērtās pergamenta krāsā.

—    Es, šķiet, jums skaidri pateicu. Un kur jūs bijāt, kad es jums zvanīju uz māju?

—   Viņš bija ar mani! — Marija iejaucās.

—   Aizveries! — Harlingfords ierēcās. — Es maksāju tev ne par to, lai tu man nodrošinātu alibi!

Viņš lēnām tuvojās man. Iekams es piecēlos, Marija metās viņam pie krūtīm.

—   Es lūdzu tevi, Frenk… Nu, klausi…

Gandrīz nesasprindzis, viņš cirta viņai tādu pļauku, ka viņa aizlidoja līdz pašai sienai un nokrita uz grīdas.

—   „Zelta cimdi", — vienmuļā balsī teica Harlingfords, uzmanīgi sekojot man. — Divus gadus pēc kārtas es piedalījos pusfinālos, bet neatceros, ka būtu jūs tur redzējis, Boid.

—   Redzu, ka jūs esat īstens sportists un cenšaties nelaist darbā dūres, kad ir darīšana ar sievieti…

Viņš atvēzējās ar kreiso roku mana profila virzienā. Es instinktīvi pieliecos, un tūdaļ viņa labā roka deva man spēcīgu sitienu pa saules pinumu. Kā miglā, visu redzot sev apkārt, es paspēju izvairīties no viņa kreisās, taču viņa dūre nobrāza gabalu ādas man no auss ļipiņas.

Protams, bokss — tā ir māksla, taču kas gan labprāt piekritīs būt par izmēģinājuma trusīti? Es manīju, jo tālāk es no viņa turos, jo viņam vieglāk mani sist.

Izdarot neticamu piepūli, es pielēcu un no visa spēka iecirtu viņam ar papēdi pa kājas pacēlumu. Ierēcies no sāpēm, viņš satvēra mani ar abām rokām aiz pleciem, taču es ieķēros viņā kā ērce, vienlaikus triecot ar ceļgalu viņam tieši cirkšņos.

Viņš nokrita uz visām četrām, tomēr gribēja tūlīt celties. Kad viņa seja atradās mana saules pinuma līmenī, es šajā mērķī devu tādu belzienu, ka Harlingfords aizverot acis, nokrita uz tepiķa un vairs nekustējās.

Tagad es, beidzot, varēju noņemties ar savu vēderu un sāku enerģiski to masēt, atjaunojot normālu elpošanu. Apskatījies ieraudzīju nelielu sienas bāru. Piegāju, paņēmu tuvāko pudeli un iekampu no tās milzīgu malku.

Izdzirdis aiz muguras aizdomīgu čabēšanu, es strauji apsviedos, pārmetot sev par modrības trūkumu, tad tūlīt nomierinājos: čaukstēja Marijas Sungas zīda tērps, nākdama pie samaņas, viņa ar grūtībām piecēlās kājās.

Ielējis glāzē nedaudz ruma, devu viņai to izdzert un palīdzēju nokļūt lidz krēslam.

—   To nevajadzēja darīt, mister Boid, — viņa lēnām teica. Viņas muzikālā balss skanēja nedaudz-izklaidīgi. — Viņš ir ļoti atriebīgs!

—   Es vairāk nestrādāšu šā nelieša labā. Tā sist sievietei!

—   Tāds ir Frenks Harlingfords, — viņa teica ar samocītu smaidu, — un tur nekā nevar darīt. Jums vajag iet, kamēr viņš nav atžirdzis.

—   Ko? Atstāt jūs vienatnē ar viņu?

—    Hm, es jūs ļoti lūdzu, ejiet! Viņš neaiztiks mani, esmu pilnīgi pārliecināta.

—   Labi, — es teicu, paraustīdams plecus. — Tomēr iepriekš piezvanīšu vienam paziņam.

—   Protams.

Es devos pie telefona, uzgriezu numuru un paziņoju dežurantam, ka man vajadzīgs leitnants Biksbijs. Nepagāja ne desmit sekundes, kad viņš pārņēma klausuli.

—   Runā Danijs Boids, — es teicu.

—   Ak jā! — viņa balsī nejauta sevišķa prieka. — Es redzu, ka esat piezvanījis pat agrāk par noteikto laiku. Tas ir visai prātīgi no jūsu puses.

—   Šajā pilsētā nav prātīgāka privātdetektīva par mani. Neesmu no tiem zēniem, kuri kož rokā, kas viņu baro. Vai gribat zināt, kāpēc?

—   Tāpēc, ka jūs neesat paspējis noklausīties mani, — viņš mundri piezīmēja.

—   Iespējams, ka jums taisnība. Manu klientu sauc Frensis Harlingfords.

Iestājās neliels klusums, tad atkal ieskanējās viņa balss, pārāk vienaldzīga, lai nojaustu, cik leitnants pārsteigts.

—  Jūs runājat par izdevēju Harlingfordu?

—   Tas ir vienīgais Harlingfords, ko es zinu.

—   Šobrīd viņš ir ar jums? — Biksbijs pārtrauca mani.

—  Jā. Tomēr viņš nespēj runāt pa telefonu.

—   Kāpēc?

—   Kāds uzkāpis viņam uz kājas, — es atklāti pateicu.

—  Tas ir viens no jūsu jociņiem?

—   Nē, tā ir taisnība. Pagaidām viņš guļ uz grīdas. Ja jūs pazvanītu pēc minūtēm desmit, iespējams, jums izdosies ar viņu runāt.

—   No kurienes jūs zvanāt?

—   No hoteļa „Margarita", 807. apartaments.

—   Aizkavējiet viņu, ja viņš grib aiziet, — Biksbijs sacīja.

Es noliku klausuli un piesardzīgi virzījos pie durvīm.

Marija Sunga raudzījās uz mani no sava krēsla.

—  Jūs pateicāt par Frenku leitnantam?

—   Man nebija citas izejas.

—   Frcnks jums to nekad nepiedos, — viņa klusām teica.

—   Katram jānes savs krusts, — es atbildēju. — Uz redzēšanos, Marij. Nevaru teikt, ka vakars bija patīkams, drīzāk mokošs.

Atstājis hoteli, es devos pie savas mašīnas, domājot par nesenajiem notikumiem. Un, lūk, nepatikšanas, kas rodas, ja neievēro zelta likumu: neaizmirsti vērot, kas tevi gaida un ielenc.

Es ielīdu mašīnā, nemetot ne skatu uz aizmugures sēdekli, un uzreiz tiku sodīts par šo k|ūdu.

Auksts pistoles stobrs piespiedās pie mana pakauša.

—   Mēs novienojāmies par nelielu, labu darījumu šodien no rīta, — klusiņām čukstēja man ausī krekšķoša balss, — un vajadzēja tev ari visu sabojāt, pie velna!

Man nevajadzēja piepūlēt atmiņu, lai pazītu šo balsi.

—   Manij, es…

—   Pārāk vēlu runām, draudziņ! Tagad tev uz to nav tiesību.

6

Es sēdēju pie stūres, un viņš pavēlēja, kur pagriezties.

—    Klausies, Manij, — es uzmanīgi sāku, nevēloties viņu nervozēt, kamēr vien viņš draudzīgi turēja revolveri pie mana pakauša, — zvēru, es šeit neesmu nekas!

—   Varbūt gubernators?

—   Es biju norunājis tikties ar Irēnas Mandelas istabeni desmitos vakarā savā dzīvoklī. Viņai bija mana atslēga…

—   Klāsti, nekautrējies, — piezīmēja Manijs. — Es nemēdzu aizbāzt muti puikām, ja tiem gribas papļāpāt.

—    Kad es iegāju savā dzīvoklī, viņa bija mirusi. Kāds viņā ietriecis piecas lodes tieši krūtīs. Es nodomāju, ka tas ir tavs darbiņš.

Dīvaina skaņa atskanēja man aiz muguras, un tikai pēc dažām sekundēm es sapratu, ka viņš smejas.

—   Es, savas lietas meistars, un piecas plūmes? Tev ir laba humora izjūta! Sen neesmu tā uzjautrinājies!

—   Es tikko sarāvu saistības ar savu klientu, tā ka tev nav iemesla mani nogalināt.

—   Gribi satraukt mani, draudziņ? — Viņa balss zaudēja labsirdību. — Vai tev ir mazi bērni, bet sievai plaša sirds?..

—   Man ir šādas tādas ziņas, kas interesēs tavu šefu, — es drebošā balsī teicu. — Bet ja tu mani likvidēsi, viņš tās nekad nesaņems.

Viņš nekā neteica, acīmredzot pārdomāja manus vārdus.

—   Pat nezinu, Boid, beidzot viņš teica. — Man pavēlēts tevi likvidēt. Labiņš gan es būšu, ja tevi nogādāšu pie Lū, bet tu sāksi malt niekus. Man jādomā par savu reputāciju!

—    Lū klausīsies abām ausīm, tikko sākšu runāt, — es viņam iegalvoju ar pārliecību, kuras īstenībā man nemaz nebija. — Es tev to garantēju!

—   O'kei! — viņš teica, šoreiz bez šaubīšanās. — Bet ja tu, draudziņ, man pūt, varu tev apsolīt vienu: tas notiks tik ilgi un tik mokoši, ka pats prasīsies, lai tevi ātrāk piebeidz.

—   Ko es tevī mīlu, Manij, — es teicu, — tā ir tava labā sirds.

—   Pagriezties, — viņš nočukstēja. — Mēs braucam pie Lū.

* * *

Virs durvīm mirdzēja zila neona izkārtne „Pie Maika". Kad mēs iegājām, iekšā valdīja zilgana krēsla.

Smagi elpojot man pakausī, Karčs pieveda mani pie kādām durvīm, aiz kurām stiepās šaurs un garš koridors. Izgājuši cauri tam un uzkāpuši vēl divus stāvus, mēs atkal apstājāmies pie durvīm.

Manijs nospieda zvana pogu, un durvis gandrīz momentā atvērās. Tips ar plakanu mūli un vērīgām acīm auksti ieurbās manī. Es sajutos vērša lomā, kas atvests nokaušanai.

—   Viss kārtībā, Džonij, — viņam apgalvoja Karčs. — Tagad jāredz

Lū.

Rīkļurāvējs atvēra durvis plašāk un atkāpās sānis, ielaižot mūs. Manas kājas iegrima paklājā, un es samirkšķināju acis, apžilbis no milzīga bāra, kas mirdzēja lampu gaismā.

Pagriezusies pret mums ar muguru, uz ķebļa sēdēja blondīne, apspīlētā zeltītā zīda tērpā, kura izgriezums stiepās gandrīz līdz sēžai. Viņa pavērsa galvu, un es ieraudzīju viņas neizteiksmīgo seju.

Aiz letes nēģeris stilīgā smokingā un kreklā ar kruzuļainu žabo smaidot pļāpāja ar blondīni, bet, ieraudzījis mūs, uzreiz izdzēsa smaidu no sejas.

—   Viņš grib ar tevi runāt, Lū, — Karčs glaimīgi teica. — Atvaino, es domāju, ka mēs cita nekā nezaudēsim, izņemot laiku.

Lū domīgi paskatījās uz mani.

—   Ej pastaigājies, Perla, — viņš vērsās pie blondīnes.

—   Nu, saki viens! — viņa protestēja spalgā balsī. — Viņš mani padzen!

—   Man ir darbs, — viņš pacietīgi skaidroja. — Lai Džonijs tevi pavada uz bāru un pacienā ar glāzīti. Atgriezīsies pēc pusstundas.

—   Man liekas, tev ir kabinets visādām darīšanām, — viņa neapmierināti atbildēja.

—   Perla, manu vistiņ! — Viņa sejā atkal parādījās sirsnīgs smaids. — Tu gribi, lai es tev izsitu vienu zobu vai divus, turklāt vēl viesa klātbūtnē?

Blondīne uzspurdza no savas taburetes un gandrīz skriešus atstāja istabu. Es sapratu, ka šeit visiem ir savas mazās privilēģijas, un man kļuva neomulīgi šajā sabiedrībā.

Kad durvis aiz blondīnes aizvērās, es atrados skumjās īstenības priekšā — pie Kestlera un Manija Karča. Nu gan ķeza, ko tur teikt!

Kestlers piepildīja savu pokālu ar kādu šķidrumu, līdzīgu „sausajam martīni".

—   Redzu, tu esi dūšīgi pastrādājis, lai piedabūtu Māniju vest tevi uz šejieni. Bet tagad tev nāksies pasvīst vēl vairāk, lai pārliecinātu mani. Manās acīs tu jau esi miris, es nemīlu mainīt savus lēmumus, citādi vēl galu galā sāks runāt, ka Lū Kestlers prātu izkūkojis.

… Kad es beidzu savu stāstījumu, Kestlers, šķiet, neizrādīja sevišķu ieinteresētību.

—  Manijs taču tevi brīdināja, — viņš gandrīz ar skumjām teica. — Es tev iedevu divus tūkstošus, bet tu… tu vienkārši iespļāvi man sejā!

—   Bet meitene, ko nogalināja manā paša dzīvoklī, — vai tad tā ir laba reklāma man? — es iebildu. — Ja es pametīšu izmeklēšanu pēc pirmajiem draudiem, man nāksies meklēt citu darbu.

—   No kā tu baidījies? — klusā balsī prasīja Kestlers.

—   Man bija vajadzīgs parūpēties par licenci, — es nevainīgi atbildēju. — Kad manā dzīvoklī notiek slepkavība, ko es varēju citu darīt, ja ne paskaidrot kruķim savu situāciju?

—   Tu viņiem teici par Māniju?

—   Nekādā gadījumā, — atbildēju mēreni drebošā balsī.

Kestlers pievēra acis, paberzējot ar pirkstiem degunu.

—   Ko tu gribi? — viņš asi jautāja.

—   Turpināt dzīvi. Neesmu prasīgs. Tā būs pietiekami.

—   Tā. Bet trīssimt metrus no šejienes mainīsi savus plānus? Ko vēl tu gribi, Boid?

—   Es gribu zināt, kas nogalināja Ženiju Šanu un kāpēc?

—   Piekrītu.

Viņš izdzēra līdz galam savu „martīni", pēc tam no jauna piepildīja glāzi, bet šķidruma līmenis mikserī gandrīz nepazeminājās. Man gribējās zināt, vai tā ir viņa porcija uz nakti, jeb vai „martīni" viņš sev sagatavojis visai nedēļai?

—    Tev ir viens trumpis, — viņš auksti teica. — Tā kā tu kruķim jau teici par Māniju, būs nedaudz par kautrīgu, ja rītdien atradīs tavu līķi. Tātad, tu esi brīvs. Taču nestiep pārāk stipri aukliņu, Boid. Manijs — viņš ir īsts aktieris. Savu darbiņu viņš māk nostrādāt ar piecdesmit pieciem dažādiem paņēmieniem, no kuriem divdesmit — nelaimes gadījumi.

—    Es piedāvāju veikalu, Lū, — teicu. — Ja Manijs nav nogalinājis istabeni, tevi jāinteresē, kas to izdarījis. Pieņem mani, un es viņu tev sameklēšu.

Aizmugurē atskanēja Karča asie smiekli, bet Kestlers pārsteigts paskatījās uz mani.

—   Tu man jau iedevi divus tūkstošus „zaļo", — es turpināju. — Un dosi vēl trīs tūkstošus, ja es tev atradīšu slepkavu. Ko tu par to visu saki?

—   Priekš zēna, kam jau jābūt mirušam, tu labi joko, Boid, — lēnām atbildēja Kestlers.

—   Padomā par to, ko tu ietaupīsi, anulējot kontraktu ar Māniju, — es runāju ātri. — Ja es atradīšu Ženijas Sanas slepkavu par trīs tūkstošiem, tad tas ir tīrais nieks!

—   Jā, — viņš piekrita, — bet ir viena maza detaļa. Tev ir pārāk liela rīkle, Boid, un tu to pārāk plaši atplēt kruķu acīs!

—   Es labošos, tikko tu kļūsi mans klients, — es iebildu. — Par trīs tūkstošiem dolāru tev būs visas priekšrocības.

—    Tā ir mana kļūda, bos, — norūpējies iejaucās Karčs. — Ja es viņu uzreiz būtu likvidējis, mums nebūtu nekādu problēmu!

—    Nekādu problēmu! — Kestlers viņam apliecināja. — Tu pareizi darīji, ka atvedi šurp Boidu. Viss iet labi. — Viņš pēkšņi pavērsās pret mani. — Sitam saujās, Boid! Trīs tūkstoši „zaļo", kad piegādāsi man preci!

—   Lieliski, — es teicu, — vai tagad es drīkstu iet?

—   Ej! Taču atceries, Boid, es varu atkal atjaunot kontraktu ar Māniju!

—   Jā, īstie draugi, — Manijs apstiprināja. — Ja tā turpināsies, tad

man nāksies raudāt pie tava kapa, manu puikiņ.

* * *

Bija nedaudz pāri pulksten diviem, kad es pārrados mājā. Nepaspēju ieņemt ne divus malkus, lai izskalotu pamatīgi aizkaltušo rīkli, kad pie durvīm piezvanīja.

Pirms atvērt durvis, es izņēmu no kumodes atvilktnes „māsteru 38" lai gan nekas nenorādīja, ka Kestlers varētu no jauna mainīt savu lēmumu.

Taču man tomēr vajadzēja pabrīnīties. Tiesa, tas bija patīkams pārsteigums Marijas Sungas izskatā. Viņa bija ģērbusies milzīgā kažokādu manto. Virs apkakles tikai pats degungaliņš un mirdzošās safrānkrāsas acis.

—   Vai drīkstu ienākt? — viņa kautri vaicāja.

—   Kas par jautājumu? — atbildēju, plaši atvērdams durvis.

Marija ienāca viesistabā un nokrita uz dīvāna.

—   Es gribētu ko iedzert, Danij, ja iespējams, — viņa pavisam klusi teica.

—   Ko jūs vēlētos?

—   Vienalga, tikai vairāk.

Es devīgi ielēju pokālā konjaku un pasniedzu.

—   Jums — tāds izmocīts skats, — es teicu.

Viņa vāji pasmaidīja un, pirms atbildēt, ieņēma prāvu malku.

—   Es jums ticu. Cigaretes ir?

—   Protams, — es pasniedzu viņai cigareti un aizdedzu sērkociņu. — Gandrīz vai jādomā, ka mans profils tomēr iedarbojies uz jums, taču baidos, ka esat atnākusi cita iemesla dēļ.

Viņa izdzēra konjaku un pastiepa man glāzi.

—   Lūdzu, vēl, Danij!

Es paņēmu pudeli, piepildīju glāzi un pasniedzu viņai, manīdams, ka viņai nedaudz dreb rokas.

—   Esmu redzējis apsūnojušus dzērājus, — es teicu, — taču jūs esat pirmā persona, kas sāk piedzerties, gaismai austot. Vai varbūt tāpat ciešat no bezmiega?

—    Notika katastrofa, — viņa teica, pa pusei smaidīdama ar drebošām lūpām. — Leitnants atnāca pirms tam, kad viņš atžirga. Kādu laiku viss bija labi, un es domāju, ka viņš būs saņēmies. Bet kad leitnants aizgāja, viss izmainījās…

—   Viņš atkal kļuva rupjš?

—   Viņš vienmēr ir bijis rupjš, — viņa atbildēja. — Šoreiz bija cita dziesma: es viņu esot nodevusi un tāpēc lai vācoties pie visiem velniem.

—   Tātad viņš izsvieda jūs?

—    Izsvieda ārā! — viņa iekliedzās. — Misteram Frensisam Harlingfordam vairāk nevajag sekretāres un mīļākās pakalpojumu. Nē, es nevaru teikt, ka viņš būtu rīkojies negodīgi, Danij. Viņš atstāja sev visu, par ko maksājis no savas kabatas: dzīvokli, mēbeles, manus tērpus… Šis manto, — viņa negribot pagrozīja plecus zem tā smaguma, — tas ir mans, un viņš atļāva man to paturēt. Starp mums runājot, šī ir nūtrijas imitācija, bet man tā bija jau pirms pazīšanās ar Frensi.

—   Tikai manto? — es pārsteigts jautāju.

—   Un tas, kas apģērbts zem manto.

Viņa lēnām noņēma manto. Mugurā viņai bija tikai biksītes un mežģīņu krūšturis. Uz labā pleca vīdēja atbaidošs nobrāzums.

—   Viņš nebija sevišķi korekts, vai ne, Danij? — viņa vaicāja gurdenā balsī.

—   Tas nav joks? — es neticīgi jautāju. — Viņš izmeta jūs uz ielas, tumšā naktī, apģērbtu tikai šajos nieciņos un kažokādu mētelī?

—   Jūs lēni aptverat, mister Boid. — Viņa centās smaidīt, taču bez sekmēm. — Es izstāstīju, kas notika. Es nezināju, kurp lai eju. Tad nolēmu, ka man ir izvēle: vai nu pārgulēt Centrālparkā vai ļauties jūsu žēlastībai!

—   Un jūs devāt priekšroku man, nevis krūmiem?

—   Jā, viņa vienkārši atbildēja. — Saprotiet mani pareizi, es nelūdzu žēlsirdību. Jūs man teicāt, ka es pie jums allaž būšu gaidīts viesis, vai ne? Esmu gatava maksāt parasto maksu un pat pagatavot jums brokastis. Vai tas nav prātīgs priekšlikums?

—    Pat lielisks! Bet tagad apģērbiet manto un nedaudz atgūstieties, kamēr es jums ieleju vēl glāzi. Jeb varbūt kafiju?

Viņas apakšlūpa ietrīcējās.

—   Jūs… jūs negribat mani?

Es ar vienu skatienu aptvēru visu: izsmalcināti skaista seja ar viegli izvirzītiem vaigu kauliem, pilnīgas lūpas, brīnišķīgs ķermenis, garas kājas, nelielas krūtis, harmoniska gūžu līnija skaidri ainojās zem vieglā baltā zīda…

• — Es tādā mērā gribu jūs, manu dārgumiņ, ka tas man sagādā sāpes. Bet saruna par nakstmītni un brokastīm atvēsināja mani. Abus tos jūs varat saņemt par velti.

Marijas acis iepletās. Viņa spēra dažus soļus un krita man uz rokām. Es uztvēru viņu, piespiedu pie sevis, un mani pirksti sajuta viņas zīdaino ādu.

Viņa paslēpa seju pie mana pleca, un viņas nadziņi iespiedās manās krūtīs.

—   Mīli mani, Danij, — viņa izjusti čukstēja. — Mīli mani, tāpēc ka es alkstu pēc tā, es prasu tev to!

Viņas ķermenis stiprāk un stiprāk piekļāvās manam augumam. Nebija nozīmes pretoties izsalkumam, kas bija sagrābis viņu…

7

Apmēram pusdesmitos no rīta es piezvanīju uz savu kantori un ar prieku klausījos Franas svaigo balsi.

—    Es gribētu, lai tu nekavējoties atnāc pie manis un atnes šādas tādas mugurā velkamas lietas, — es teicu.

—   Kāda apbrīnojama doma! — ieinteresēta iesaucās Frana. — Vēl viena fantāzija no tūkstoš un vienas nakts, manu mazo Danij?

—    Es runāju nopietni, — es dusmīgi teicu. — Tas ir pārāk garš stāsts, lai to izstāstītu pa telefonu. Un jūs tam, droši vien, pat nenoticētu. Pie manis atrodas jauna sieviete, kurai vajadzīgs apģērbs. Viss, kas viņai šobrīd ir, tā tikai veļa un kažokādu manto.

—   Es domāju, būtu muļķīgi prasīt, no kurienes viņai kažokādu manto, — Frana burkšķēja. — Vai nūtrija?

—     Viņai vajadzīga kleita, zeķes, ar vienu vārdu sakot, jums pašai jāsaprot, kas viņai vajadzīgs, — es dusmīgi atbildēju. — Un pārstājiet domāt, ka tas, ko jūs domājat… Jūs maldāties!

—    Es nekā nedomāju, — viņa pacietīgi iebilda. — Kāds viņai augums?

—   Jūsu drānas viņai derētu, — es sausi atteicu. — Bet izdariet to, cik ātri vien var!

—   Paļaujieties uz mani, patron, — entuziasma pārņemta, teica Frana. — Esmu pārāk ieintriģēta!

Noliku klausuli un notvēru smaidu Marijas sejā.

—   Jums nepatikšanas? — viņa jautāja nevainīgā izskatā.

—   Nekā nopietna, — es atbildēju.

Mans zīda halāts viņai bija pārāk liels, tomēr izskatījās daudz patīkamāk, nekā man pašam. Gaisotne bija tīkama un pat intīma. Marija man pasniedza kafiju un pat piedāvāja teicami sagatavotu olu kulteni ar šķiņķi.

Pabeiguši brokastot, mēs aizsmēķējām, un es, beidzot, uzdrošinājos uzdot viņai jautājumu:

—   Ko jūs domājat darīt?

—   Pat nezinu, — Marija godīgi atbildēja. — Harlingforda izdevniecībai jāizmaksā man alga. Saņemšu čeku un sākšu meklēt dzīvokli.

—    Šajā ziņā nav nekādas steigas, manu mīlulīt, — es kvēli ierunājos. — Jūs varat dzīvot šeit līdz tam, kamēr atradīsit ko piemērotu.

—   Jūs esat ļoti mīļš, Danij. — Viņa man uzsmaidīja. — Taču man nepieciešams zināmu laiku padzīvot vienai un ne jau tāpēc, ka jūs šodien naktī nebijāt lielisks, bet tāpēc, ka atmiņas par Frensu vēl pārāk svaigas.

—    Piekrītu, — es teicu, sirdij sāpot. — Bet ja Frensis jums tūlīt nedos kompensāciju?

—   Nebēdājiet par to, — viņa atbildēja. — Man ir solīds rēķins bankā.

—   Tad zināt ko, ļaujiet man aiziet pēc jūsu čeka. Bezmaksas pakalpojums.

—   Jūs tiešām to gribētu?

—    Man vajadzīgs iemesls, lai apmeklētu Harlingforda izdevniecību. Starp citu, kāpēc viņš nolēma sākt Irēna Mandelas meklēšanu?

Viņa lēnām pakratīja galvu.

—   Diemžēl tur ir jābūt pamatīgam iemeslam. Vai jūs nekā nezināt par to, kas varēja saistīt viņu un Irēnu Mandeļu?

—    Es viņu pazīstu tikai gadu, — Marija lēnām stāstīja. — Viņam vajadzēja divus mēnešus, lai iekārtotu mani dzīvoklī, bet pie viņa mājās esmu bijusi reizes divas, ne vairāk.

—   Kur viņš dzīvo?

—   Longīstlendā. Dzīvo viens pats, ir kalpone. Laiku pa laikam rīko pieņemšanas, un vairums ielūgto viesu paliek uz vīkendu.

Atskanēja skaļš zvans.

—   Atvainojiet, tai jābūt Franai.

Es devos atvērt. Dzīvoklī iegāja Frana ar labsirdīgu skatienu un koferi rokās.

Es vēl vēru ciet durvis, bet viņa jau pētīja Mariju tā, kā to spēj darīt tikai sievietes.

—   Frana, — es ziņoju pienākdams. — Iepazīstinu jūs ar Mariju Sungu. Marij, tā ir Frana Kordana, mana sekretāre.

—    Kleita varbūt būs nedaudz par lielu, — Frana kritiski atzina, — bet domāju, ka tā tomēr derēs.

—   Jūs esat |oti laipna, — ierunājās Marija savā maigajā, muzikālajā balsī. — Danij, jūs nekad man neesat stāstījis, ka jūsu sekretāre ir tik apburoša.

—    Pastāv daudzas lietas, kuras viņš rūpīgi slēpj no meitenēm, — atbildēja Frana, viegli smaidīdama. — Vai drīkstu jums uzdot tikai vienu jautājumu?

—   Visu, ko vien vēlaties, — priecīgi atbildēja Marija.

Frana nedaudz šaubījās.

—   Tikai ve|a un kažokādu manto? Taisnība?

—   Absolūta!

—   Kā tas gadījās? — Acis Franai mirdzēja, un viņa gandrīz nokrita uz krēsla, ko es atbrīvoju. — Pastāstiet man visu! Gribu zināt sīkumos. Neko neizlaidiet! Vai mirstu no ziņkāres, uzzināt šo notikumu.

Es ātri iejaucos:

—   Manas skaistules, es iešu un atvēlu jums darbības arēnu.

—   Lieliski! Uz redzēšanos, — Frana nevērīgi izmeta.

* * *

Pēc kādas pusstundas es biju pie Rodžera Louvela durvīm Piektajā avēnijā, gaidīdams, kad man kāds atvērs, taču noteikti zināju, ka tā nebūs Ženija Šana.

Durvis atvērās, un es ieraudzīju aukstās un pētošās Lorēnas I^ouvelas acis. Ģērbusies viņa bija baltā blūzē no bieza zīda un kašmira melnās ar baltu biksēs. Masīvas zelta pogas veidoja komplektu ar smagiem zelta auskariem. Sarkana zīda platjosla izcēla vidukļa slaidumu, bet skaistie mokasīni — viņas kāju nelielos izmērus.

—    Lūk kā? — iesaucās viņa, paceļot uzacis. — Vai tiešām tas esat jūs, mister Boid?

—   Man steidzīgi jāredz jūsu vīrs, — es nepacietīgi teicu. — Tā ka atmetīsim ceremonijas, labi?

Viņa klusējot pagriezās, un es sekoju viņai. Iegājusi viesistabā, misis Louvela devās pie dīvāna un ar noteiktu žestu aicināja mani pievienoties viņai.

Es divreiz pārlaidu acis istabai, bet nekur nemanīju Rodžera Louvela esamību.

—   Klausieties, man vajadzīgs jūsu vīrs, vai tad jūs nesapratāt? — es prasīju.

—   Viņš ir izgājis, — viņa sausi atbildēja. — Taču katrā gadījumā es negribu, lai jūs viņam būtu šobrīd līdz kaklam. Viņš ir pārāk satraukts.

—   Ak jā, nelaimīgā Ženija Šana!

—    Tas viss nenotiktu, ja jūs nebūtu šeit ieradies ar saviem muļķīgajiem jautājumiem, — viņa piezīmēja.

—   Kas jums dod pamatu tik noteikti to apgalvot?

—   Ja jūs nebūtu pierunājis viņu iet pie jums, viņa būtu dzīva.

—   Viņa tika nogalināta tāpēc, ka gribēja man sniegt ziņas par Irēnu Mandeļu. Jūsu vīrs zaudēja redzi tikai tāpēc, ka pirms diviem gadiem gribēja noskaidrot, kas noticis ar Mandeļu. Vai tiešām jūs pavisam neinteresē, kas tur par lietu?

—   Kāpēc jūs neapsēžaties? — Viņas balss tonis mainījās, kļuva gandrīz maigs. Es pietiekami ilgi vēroju šo vīrišķīgo sirdi, un tā mani iedvesmoja.

Es apsēdos viņai līdzās. Viņas lieliskā krūts atradās dažus centimetrus no manis.

—   Tā, tā būs labāk, Danij. Vai neiebilstat, ka es jūs tā dēvēju?

—   Tas ir labāk, nekā mani saukt par Oskaru vai Horāciju. Vismaz tā domāja mani vecāki.

—   Nesaprotu, kāpēc mēs visu laiku strīdamies. — Viņa pasmaidīja, atsedzot žilbinoši baltus kārumnieces zobus. — Varat mani saukt par Lorēnu.

—   Piekrītu, Lorēn. Ļoti priecājos, ka esam kļuvuši draugi. Vai Mandela nerada jums nekādu nepatiku?

Viņa pieliecās un piesardzīgi uzlika rokas uz mana kājas ceļgala, taču izskats viņai bija nopietns.

—   Danij. ļaujiet paskaidrot jums vienu lietu, labi?

—    Ja jūs vēlaties man pastāstīt, kā bērnus atrod kāpostos, tad es par to jau zinu! — es apgalvoju.

—    Es ar Rodžeru iepazinos apmēram trīs mēnešus pēc šī gadījuma, — viņa turpināja saspringtā tonī. — Viņš atradās privātklīnikā Vermontā. Mēs apprecējāmies divus mēnešus pēc viņa iznākšanas no slimnīcas. Viņš man daudz stāstīja par Irēnu Mandeļu, bet ne vārda par to, kas un kāpēc viņu padarījis aklu.

—   Un jūs nemēģinājāt noskaidrot iemeslu?

—   Ārsts teica, ka viņam bijis tik ļoti stiprs nervu šoks, un jebkura atgādināšanā par šo gadījumu varēja viņam izraisīt nervu slimību. Lūk, tāpēc es ari negribu, lai jūs tagad viņu mocītu, Danij.

Viņas pirksti saspieda manu stilbu. Viņa vēl vairāk pieliecās pie manis, un krūts skāra manu roku.

—   To gan es nesaprotu, — es teicu, kāpēc Ženija Šana šeit kalpoja par istabeni. Viņa taču bija Irēnas Mandelas istabene.

—  Es arī nesaprotu. Atgriezušies Ņujorkā, mēs apmetāmies šeit, viņa mājā, un devām paziņojumu, ka tiek meklēta istabene. Ženija piedāvāja savus pakalpojumus, taču ne ar savu vārdu. Viņu sauca Ženija Robertsa. Viņai bija labas rekomendācijas, un mēs viņu pieņēmām.

—   Rodžeram vajadzēja viņu redzet agrāk, pie Irēnas Mandelas. Dīvaini, ka viņš nepazina viņu pēc balss?

—   Kad esi aktrises līgavainis, es domāju, tad nepievērsīsi uzmanību viņas istabenei, — Lorēna domīgi prātoja. — Turklāt visas istabenes tērzē vienā manierē, vai ne tā?

—   Es nevaru spriest. Man nekad nav bijusi istabene.

—   Danij! — Viņas acis kļuva mazliet valgas. — Kāpēc mēs nevarētu nedaudz atslābināties. Gribat iedzert?

—  Jūs domājat, ka Rodžers to atbalstīs?

—    Nevajag uztraukties par Rodžeru, — viņa atbildēja, apmierināti nopūzdamās. — Šodien viņam kluba diena. Kāds no viņa draugiem iegriežas pēc viņa no rīta un atved atpakaļ tikai vakarā.

—  Vai starp viņa draugiem un paziņām nav, gadījumā, Frensisa Harlingforda?

—  Jā, jā, protams. Viņš ir tas, kas aizved viņu uz klubu katru nedēļu. Labākais Rodžera draugs.

Viņas nadziņi iecirtās man stilbā.

—    Redzi<t Danij, Rodžers atrodas ļoti labās rokās un būs aizņemts visu dienu. Tā ka mēs mierīgi varam iedzert pa glāzītei.

—   Un pēc tam?

—    Nu ko… — Viņas balss kļuva sēcoša, un viņa glaimīgi pasmaidīja. — Jūs taču man teicāt, ka jums esot vājība uz pieradinātām nūtrijām. Labākais paņēmiens likt nūtrijai murrāt, ir būt ar to jautram, bet ja tas attiecas uz mātīti, to nedaudz paplucināt.

—   Vai tā nav imitācija jums šeit zem blūzītes? — es rupji prasīju.

—   Nu ko, esiet vīrietis un pārbaudiet pats!

Viņa ņēma manu roku un stingri piespieda savai krūtij. Es jutu tās tvirtumu zem biezā zīda.

—    Nekas mūs šeit nesteidzina, vai ne? — viņa vaicāja. — Mums priekšā visa diena, kamēr Rodžers savā klubā spēlē aklos jūrniekus.

—   Viņš jūtas laimīgs, — viņa vienaldzīgi teica. — Pagaidiet, es atnesīšu ko iedzert.

—   Ļoti labi.

Viņa piecēlās un devās pie bāra.

—    Jūs mani intriģējat, Lorēn, — es teicu. — Kāpēc jūs gājāt par sievu pie Rodžera? Kas gan jūs spēja vilināt šajā aklajā un turklāt nervozajā zēnā?

—   Jūs varētu kaut uz brīdi aizmirst par to? — viņa neapmierināta iesaucās.

—   Zināt, jūs uzkurināt manī ziņkāri, Lorēna. Varbūt jūs gribējāt atlikušo dzīvi veltīt cilvēkam, kam nepieciešama pastāvīga kopšana?

—   Jūs sākat patiesi mani satraukt, — viņa stingri teica.

—    Vai varbūt jūs padomājāt: „Lūk, tips, kā maiss pilns skanošām monētām, turklāt vēl akls?". Mazā Lorēna paredzēja visos virzienos. Pilnīgs materiālais komforts un apartamenti Piektajā avēnijā, bet kad kļūs garlaicīgi… kā to teikt: „Tas, ko neredz acs, nespēj ievainot sirdi?"

Lorēna pavērsās pret mani. Viņas izteiksmīgās acis gailēja dusmās.

—    Vācieties prom! — viņa naidā iekliedzās. — Tūdaļ prom, pretīgais nelieti, izdzimtenis!..

—   Jūs neesat aizmirsusi labo seno dienu veco žargonu, mīlulīt!

Nepaspēju tikt līdz durvīm, kad Lorēna metās uz mani, naidā kratot

dūres. Es atgaiņājos, satvēru viņu aiz jostas un ar spēku atgrūdu no sevis. Viņa aizlidoja pāri istabai, atsitās ar ceļgaliem pret dīvāna malu un nokrita uz tā.

Viņa tā arī palika guļam, žēlabaini elsojot kā maza meitene, kurai nav izdevies izraut acis savai draudzenītei.

8

Kad es iegāju viņa kantorī, viņš sēdēja ar aizvērtām acīm, savā nemainīgajā, uz sāniem nošķiebtā cepurē, un ar noļukušu cigāru mutē, vai nu par kaut ko prātojot vai sapņojot par superzvaigzni, kas viņam varētu nodrošināt milzīgu peļņu.

—    Lai trīsreiz nolādēts, ja tas nav Barnijs Mikerss, mans vecais draugs un melis! — es jautri uzsaucu.

Barnijs izbijies nomirkšķināja acis.

—    Atkal atnāci! — viņš sarūgtināts iesaucās. — Ko tagad? Izkārtot jums angažementu?

—   Pēdējā mūsu tikšanās reizē, tas ir, vakar — es draudoši paskatījos uz viņu, .— jūs izvilkāt no savas cepures kādu vārdu — Ženija Šana. Dienas vidū viņa smaidīja man, apsolīja satikties ar mani, bet vakarā es tikos ar viņas līķi savā dzīvoklī…

—   Ko jūs gribētu pārmest Barnijam Mikersam? — viņš iespiedzās. — Vakar jūs mani mazliet izsitāt no sliedēm, bet man liela sirds un mazi muskuļi. Vai tiešām jūs domājat, ka es nogalināju mazo?

Es apgāju ap rakstāmgaldu, aiz kura viņš sēdēja, satvēru aiz žaketes atlokiem, pacēlu virs krēsla un atlaidu rokas. Viņš ar sāpīgu grimasi atkrita ar pēcpusi atpakaļ krēslā.

—   Kāpēc jūs man vakar neteicāt, ka pirms diviem gadiem pie jums ieradās kāds Manijs Karčs un piedraudēja, ja jūs interesēsieties par Irēnas Mandelas likteni, viņš tad sarīkos jums lēnu nāvi?

Barnijs, lūdzoši skatīdamies uz mani, paraustīja plecus.

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Es vienmēr esmu pēkšņas nāves piekritējs. Noraušu jums ausis un svilināšu jūsu pinkas. Dievinu vērša galvu etiķī.

Es izjāvu viņam no mutes cigāru un ar kvēlošo galu piespiedu to tieši pie kaklsaites taurentiņa.

—   Jums ir tikai viena iespēja, Barnij, — es laipni teicu. — Izstāstiet, kas toreiz notika ar māsām Mandelām, un ašāk, kamēr cigārs nav izdedzinājis jums balseni! Vai jūs gribētu kļūt mēmais impresārijs?

—   Lūdzu jūs! — viņš nesamaņā noburkšķēja. Mitējieties! Es pastāstīšu visu, ko zinu, lai gan zinu es maz.

Es atkal iebāzu cigāru viņam mutē. Viņš riebumā norāva no kakla taurentiņu, pareizāk, to, kas no tā bija atlicis.

—   Un lai šoreiz nebūtu nekādu atmiņas zudumu, Barnij, — es brīdināju. — Citādi es jūs pārvērtīšu par galda presi!

—    Labi, labi… Visu pastāstīšu, visu! Brītiņu… Longīstlendā rīkoja kaut kādus svētkus. Tas bija sestdien. Pēc izrādes Irēna un Eva devās turp, bet mani neviens pat neielūdza. Protams, tāds nieks…

—   Kas rīkoja svētkus?

—   Kāds grāmatu boss. Miljonārs, ko tur! Grezna jahta „Queen Mary" lielumā, milzu māja. Viņu sauca Harlingfords.

—   Labi, tuvāk lietai. Kas tad tur īsti notika?

—   Neesmu lietas kursā, — es teicu, ka mani neuzaicināja. Tur bija tikai šiki Jaudis, kam netrūkst skanošā, pat reketieri…

—   Tādi kā Lū Kestlers?

—   Līdzīgi.

—   Tālāk kas?

—   Zvēru, vairāk nekā nezinu!

—    Labi. Tagad nosauciet tos, kas bija ielūgti, es gribu ar viņiem tikties.

—   Jums nepietiek ar tiem, kurus es nosaucu? — viņš samulsa.

—   Baidos, ka šie ļaudis nemīl atklātību, ne tā kā jūs, Barnij. Dodiet man citus sarunbiedrus.

—    Nū, ka tu velns, visu dūšu izkratījis! — Barnijs vairījās. — Pamēģiniet runāt ar Žeromu Viljamu, viņš arī bija tur. Tikai ne vārda par mani!

—   Jā, tā būs labāk, es piekritu.

Es gandrīz biju aizgājis līdz durvīm, kad viņš pēkšņi iebļāvās:

—   Ei, bet ja nu viņš atkal ierodas pie manis?

—   Kas?

—   Nu tas, kas draudēja ar lēnu nāvi?

—   Manijs?

—   Jā, jā! Ko man tad darīt?

—    Lūgt Dievu par sevi, — es klusām teicu, juzdams pret Barniju zināmu žēlumu.

Izgājis no viņa kabineta, es sajutu vilka apetīti. Pēdējās divdesmit četras stundas pagājušas tādā sasprindzinājumā, ka tās līdzinājās divu nedēļu normālai eksistencei, un man bija nepieciešams uzturēt formā savu organismu.

Es devos uz „Teder Biku", kur bija lieliska virtuve, bet vīns kā sapnis! Pasūtīju savu iemīļoto kokteili „Nāves driskas" un sarīkoju nelielu mielastu.

Pie teātra Brodvejas tuvumā es pienācu apmēram pulksten trijos dienā. Tas pats vārtu sargs, kas mani atkal padarīja nabagāku par pieciem dolāriem. Tās pašas četras personas uz skatuves. Un tas pats viegli iespaidojamais jaunais cilvēks milzīgajās acenēs pirmajā rindā. Vispār, viss bija tāpat kā vakar.

Es ieslīdēju zālē un, novietojies blakus Janam, viegli viņu pagrūdu ar elkoni, baidīdamies izbiedēt ar jautājumiem.

—   Klusu! — viņš automātiski izmeta, bet tūlīt atdzīvojās: — Misters Boids! Kā veicas jūsu izmeklēšana?

—    Virzās pamazām, — es atbildēju, — bet ļoti, ļoti grūti. Vai zināt, jums ir paredzēšanas spējas?

—   Jā? — viņš nopriecājās.

—   Atcerieties, vakar jūs man teicāt, ka, iespējams, Viljamam ir iemesli, kāpēc viņš negrib, lai Irēnu atrastu?

—    Jā, acīmredzot, bet… — Pēkšņi viņa acīs atvizēja sajūsmas izteiksme. — Jūs viņu atradāt?

—   Vēl neesmu pilnīgi pārliecināts par to, tomēr ceru, ka jā, — es atbildēju. — Man vajag steidzīgi ar viņu runāt, protams, ne šeit. Viņam ir savs kabinets?

—   Misteram Viljamam ir viss, kas viņam nepieciešams, arī kabinets, — viņš sarūgtināti teica.

—   Jūs varētu man izkārtot satikšanos? Man nav laika gaidīt līdz mēģinājuma beigām.

—   Nezinu, — atbildēja Jans Bertons viegli drebošā balsī. — Tas ir nepanesams cilvēks.

Izjustais dialogs uz skatuves pēkšņi aprāvās. Es pacēlu acis. Viljams mani durstīja ar skatienu. Arī šajā ziņā atkārtojās vakardiena.

—   O, nē! — Viņš aizvēra acis ar traģisku vaibstu sejā. — Atkal jūs? Kas jums maksā par to, ka man traucējat?

10-538

—   Man ar jums ir jārunā, — es asi teicu.

—   Šoreiz es pavēlēšu jūs izmest ārā, — viņš nepatikā izsaucās. — Ja jūs kādreiz vēl parādīsieties teātri, es panākšu…

—   Vakar vakarā nogalināja Irēnas Mandelas istabeni, — es viņu pārtraucu. — Negribat ar mani runāt, Viljams? Tad varu izkārtot tikšanos ar kruķiem!

Viņš nedaudz padomāja, tad nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Labi, dodu jums piecas minūtes. Mūs jau pietiekami traucēja, tā tik vēl trūka, lai šeit iegāztos kruķi. Vienīgi nesaprotu, ko jūs gribat no manis!

Viņš nokāpa no skatuves, klusēdams pagāja man garām un pazuda aiz durvīm zāles dzijumā.

Radis īsto bridi parādit sevi no augstumiem, es pavērsos pret trim aktieriem uz skatuves, starp kuriem bija ari Zeana Bertona, un ātri pateicu:

—   Nu ko, teicami! Sadraudzība pārkāpta. Varat atpūsties, kamēr es galēšu nost jūsu režisoru. — Un pazudu aiz tām pašām durvīm, atstājot viņus ar vaļējām mutēm.

Viljams gaidija mani gaiteņa galā, nepacietīgi bungojot ar kāju. Es piegāju pie viņa, un viņš mani pavadīja uz kabinetu, aizverot aiz mums durvis. Kamēr viņš nosēdās aiz milzīga rakstāmgalda, pieņemot svarīgu izskatu, es aizsmēķēju cigareti un uzmanīgi apsēdos uz figurāla krēsla.

Režisors demonstratīvi paskatījās uz savu pulksteni, pēc tam pacēla uz mani acis.

—   Es teicu — piecas minūtes, — viņš sausi teica. — Jūs jau esat pazaudējis divas.

—   Šāds dialogs, iespējams, darītu laimīgu Janu Bcrtonu, jo visos ap: stākļos viņam nav bijis izvēles, — es teicu. — Taču, manuprāt, Viljams, tas ir labi tikai samazgām.

Viņš pietvīka.

—  Es negribu sēdēt šeit un uzklausīt jūsu apvainojumus, kā jūs tur…

—    Esmu pārliecināts, jūs lieliski atceraties manu vārdu — Boids! Pirms diviem gadiem Manijs Karčs jūs krietni nobiedēja, un jūs negribētu atgriezt pagātni. Taču bijušo Irēnas Mandelas istabeni nogalināja vakar-1 vakarā. Un kruķi zina vismaz piecpadsmit paņēmienus, lai piespiestu jūs runāt, ja jūs centīsieties slēpt to, kas jums zināms.

Viljams pēkšņi zaudēja savu pašpārliecinātību.

—   No kurienes jums zināms par Māniju Karču? — viņš pusbalsī vaicāja.

—   Tas ir mans darbs, — es piezīmēju. — Es zinu daudz lietu, tai skaitā par nedēļas nogali pie Harlingforda Longīstlandā un cilvēkiem, kas tur piedalījās. Tā, piemēram, jūs. Tur bija arī māsas Mandelas, Lū Kestlers… Barnijs Mikerss nebija ielūgts. Bet Rodžers Louvels?

—    Viņš bija. — Viljamss nervozi kodīja apakšlūpu. — Klausieties! Man nepatīkami, ka es kļūdījos attiecībā uz jums, Boid. Neapvainojieties uz mani, bet es uzskatīju, ka jūs bāžat savu degunu pagātnē, lai gūtu sev kādu labumu. Bet tagad, kad nogalināta Ženija Šana, es saprotu…

—    Pasargiet mani no sentimenta plūdiem, — es sausi pārtraucu viņu. — Tas viss var noderēt jūsu lugām. Es gribu zināt, kas notika tovakar. Kāpēc Irēna Mandela pazuda tieši toreiz?

Es aizsmēķēju cigareti. Viņa pirksti viegli drebēja.

—    Es pastāstīšu jums visu, ko zinu, un stāstīšu ļoti labprāt, Boid, bet zinu es ļoti maz.

—   Tad stāstiet!

—   Pat nezinu, kā sākt… Varbūt ar pašu Irēnu?

—   Ja jums tā vieglāk, parunāsim par Irēnu.

Viņš dziļi ievilka cigaretes dūmu, un viņa skatienu ietina atmiņu migla.

—    Irēna bija dīvaina meitene. Es viņu nekad labi nesapratu. Pēc skata mierīga un saprātīga, taču dziļāk viņas dvēselē slēpās kaislības, gandrīz šausminošas. Viņa bija lieliska aktrise, ļoti apdāvināta. Viņa būtu kļuvusi gluži ģeniāla aktrise, jo bija apveltīta ar visām tam nepieciešamajām īpašībām: dzelžainu gribu, disciplīnu, dziļu scēniskās tehnikas izpratni…

—    Mani tomēr vairāk interesē notikumi, kas norisa pie Harlingforda! — es teicu gandrīz lūdzošā balsī.

—    Vispirms nepieciešams, lai jūs saprastu Irēnu, — teica Viljams balsī, kuras stingrums mani izbrīnīja. — Viņai bija katalizatora loma notikumos, kas atgadījās tovakar.

Es kapitulēju:

—   Labi! Tas ir jūsu stāsts, un stāstiet to, kā uzskatāt par vajadzīgu.

—   Nepieciešams, lai jūs precīzi izprastu situāciju, — viņš mierīgi turpināja. — Irēna nebija skaista. Mazliet necila blondīne, viņa ātri taisīja aktierisko karjeru un guva milzīgus panākumus Brodvejā, it īpaši „Sapnī bez pamudinājuma", jūs atceraties šo lugu?

—   Tagad sāku atcerēties, — noburkšķēju.

—   Viņa bija līgava lieliskam zēnam Rodžeram Louvelam, skaistam, patīkamam un bagātam. Izņemot Irēnu viņš interesējās tikai par vienu lietu — burāšanu ar jahtu. Bet tad parādījās viņas māsa…

—   Eva?

—   Eva, Viljams apstiprināja. — Viņa bija pilnīgs pretstats Irēnai: sveloša brunete ar tādām krūtīm, ka acis sprāga no pieres, raugoties uz viņu, un ārkārtīgi pievilcīga. Eva ir vienīgā meitene no tām, kuras es zinu, kas pat kartupeļu maisā nezaudē savu pievilcību.

—   Eva bija pievilcīga, piekrītu. Bet kas tālāk?

—    Eva bija ne tikai skaistule. Viņa bija maza raganiņa, pilnīgi bez jebkādas sirdsapziņas. Tikko viņa uzzināja, ka Irēna ir Louvela līgava, tā sāka spēlēt lielo spēlīti. Mazāk nekā pēc divām nedēļām kopš ierašanās Ņujorkā, viņa sāka viņu vazāt aiz degungala. Viņš neprātīgi iemīlējās viņā, Boid. Nekad savā dzīvē es neesmu redzējis zēnu, kas meitenes dēļ būtu tādā mērā zaudējis prātu.

—   Kā uz to reaģēja Irēna?

—    Man šķiet, ka to neviens nezināja, — Viljams domīgi teica. — Viņa lieliski zināja, kas notiek. Taču viņai tas bija vienalga, pēc skata vismaz tā likās. Viņi joprojām runāja par to, ka tad, kad luga vairs neies, viņa apprecēsies ar Louvelu, un allaž bija laipna ar māsu. Līdz tam nozīmīgajam vakaram!

„Mans Dievs, — es nodomāju, — kad gan mēs, beidzot, nokļūsim līdz šim nolādētajam vakaram? Ka tik viņš vairāk neapstātos".

—   Eva vispār nedzēra. Neviens tam nepievērsa uzmanību. Viņai piemita tas dzīvīgums un personiskais šarms, kam nav nepieciešams alkohols. Tam bija nozīme tikai tajā vakarā.

Rodžers Louvels bija kaislīgs jahtsmenis, jūs par to jau zināt. Arī Frenks Harlingfords bija tieši tāds pats. Viņš ielūdza Rodžeru un viņa līgavu pavadīt nedēļas nogali, tāpat visas trupas locekļus, kurus viņai gribētos ņemt līdzi. Tā ka sanāca krietns bars, kas brauca uz Longīstlandu: Rodžers, Eva, Zeana Bertona un es. Nē, Zeana nevarēja braukt. Tur mēs ieradāmies svētdienas priekšvakarā, bet viņi acīmredzot bija sākuši jau kopš vakara.

Starp viesiem es manīju Kestleru ar kādu putniņu un Karču. Puspiedzēries Harlingfords uzreiz pieprasīja no mums, lai mēs atgūstam zaudēto laiku.

Viljamss apstājās, aizsmēķēja nākamo cigareti un vaicājoši paskatījās uz mani.

—    Jūs zināt, kā tas viss noris tāda veida ballēs, kad divu stundu laikā visi piedzeras. Viss viņiem tad šķiet smieklīgs. Un kad Irēna sāka Evai pārmest, ka viņa nedzēra, visi klātesošie atbalstīja viņu, sakot, ka Eva uzvedas nebiedriski. Irēna piesējās Evai, ērcinot viņu, un teica: viņa nedzerot tāpēc, ka baidoties sevi parādīt īstajā gaismā, kas būtu šausmīgs skats. Eva metās uz viņu, un viņas sāka vien otru plūkt aiz matiem. Kad viņas izšķīra, Eva palūdza glāzi. Pēc sešām glāzēm viņa briesmīgi noreiba.

—   Un tas ir viss? — es brīnījos.

—    Nē, — atbildēja Viljams, pakratot galvu. — Harlingfords sāka piecirst Evai, tikko viņa parādījās, bet kad redzēja, ka viņa pilnīgi noreibuši, neatkāpās no viņas ne soli. Es redzēju, kā Irēna ieveda viņu kaktā un kaut ko čukstēja ausī. Pēc tam viņš satvēra Evu uz rokām un aiznesa savā istabā. Viņa kliedza, lai viņš viņu laiž vaļā, bet neviens tam nepievērsa uzmanību, izņemot Louvelu. Viņš grasījās sekot viņiem, bet Irēna viņu aizturēja. Ar vienu dūres sitienu viņš Irēnu notrieca uz paklāja un metās Harlingfordam pakaļ. Taču Manijs Karčs nostājās viņam ceļā.

Viņš iztrina cigaretes izsmēķi, pacēla acis un man uzsmaidīja.

—    Pēc tam es pats kādu laiku biju aizņemts ar vienu mazulīti — bijušo Harlingforda mīļāko. Vienlaik pat šķita, ka es gūšu panākumus, tomēr galu galā, apmēram sešos no rīta, viņa aizbēga no manis. Man vajadzēja iedzert, un es devos viesistabā.

Piegāju pie bāra un sagatavoju sev labu maisījumu, kas varētu nogāzt pat zirgu, un atslēdzos ātrāk, nekā paspēju izdzert. Pēc divām stundām es pamodos, atrazdamies uz grīdas aiz bāra, un dzirdēju klusinātu Harlingforda sarunu ar Kestleru. Abi izrādījās pilnīgi skaidrā.

Es nedzirdēju Karča balsi, tomēr jutu, ka ari viņš ir šeit. Pēc viņu toņa sapratu, ka būšu nevēlams līdzdalībnieks, ja parādīšos.

Harlingfords lūdza Kestleru izdarīt viņam kādu pakalpojumu. Ieklausījies sapratu, par ko ir runa. „Es biju piedzēries, — teica Harlingfords, — viņa ari, un, visādā ziņā, es domāju, ka neesmu viņai nepatīkams. Pēkšņi viņa apklusa. Ko es varēju darīt, mans Dievs! Avīzes uzsāks pēdu dzīšanu, viņi neticēs man!" Viņš uzstāja, lai Kestlers viņu glābjot.

Galu galā Kestlers piekrita un teica, ka ķersies pie darbiņa, bet par sīkumiem viņi parunās vēlāk, bet Harlingfordam esot ātrāk jānogādā pa mājām savi viesi, stāstot viņiem, ka Eva jau atgriezusies Ņujorkā.

Harlingfords piebilda, ka Louvels neapmierināšoties ar tādu paskaidrojumu un ka nepieciešams kaut kas svarīgāks nekā šādi vārdi, lai tiešām viņu pārliecinātu.

Kestlers iebilda: „Labi, lai ar to noņemas Irēna. Saki viņai, ka visā, kas ar viņas māsu noticis, ir arī viņas vaina. Ja viņa spurosies, saki, ka es un Manijs esam gatavi par to zvērēt."

Pēc tam viņi vēl dažas minūtes runāja, un Harlingfords aizgāja, lai sastaptu Irēnu. Es paliku turpat, kur atrados, jo nebiju pārliecināts par Kestlera un Karča aiziešanu.

Viljams enerģiski paberzēja pieri.

—    Mēs atgriezāmies Menhetenā ap brokastīm. Irēnai izdevās Louvelu pārliecināt, tā ka viņš neizteica ne mazākās šaubas. Vismaz es nekā nedzirdēju. Pēdējo reizi es redzēju Irēnu, kad vedu viņu uz viņas dzīvokli.

—   Bet pēc tam, — es teicu, — kad viņa pazuda, jums neradās doma izstāstīt policijai par dzirdēto sarunu?

—   Protams, noteikti. — Viņš noslaucīja seju kabatlakatā. — Es pat gribēju to darīt, taču viens gadījums, pareizāk, divi, piespieda mani mainīt nodomu. Pirmais — kad Louvelam izdedzināja acis ar skābi, otrs — Manija Karča vizīte.

Viņš negribīgi nodrebēja.

—    Piekritu, es biju nobijies! Taču es nekādīgi nebiju parādā māsām Mandelām, Boid! Turklāt man nebija ne mazākās vēlēšanās būt lidz mūža beigām aklam kā Louvelam!

—   Un kam radās doma stāstīt, ka Irēnai ir nervu depresija un viņa aizbraukusi uz laukiem atpūsties?

—    Louvelam. Divas dienas pēc viņas pazušanas viņš piezvanija un ieteica izlaist baumas par viņas slimibu. Irēna viņam sacīja, ka Eva vairs negribot viņu ne redzēt pēc tās riebīgās saķeršanās. Louvels domāja, ka Irēna vēl ir pārāk satraukta, lai atgrieztos teātrī pie savas lomas, un nolēmusi kaut kur aizbraukt uz pāris dienām izklaidēties.

—   Galu galā, vai jūs guvāt rezultātus ar to maziņo, par ko stāstījāt? — es nevērīgi jautāju.

—    Es vairāk viņu nekad neesmu redzējis, — Viljams atbildēja. — Bā! Viena zaudēta, desmit jaunu rasts. Pašlaik es esmu aizrāvies ar Zeanu Bertonu. Kāpēc par viņu neieinteresējos agrāk? Šoreiz man visi trumpji rokās. Viņa kļūst kā medus, kad runa iet par viņas brālīti, bet es pamazītiņām mocīšu viņu. Esmu pārliecināts, ka tik tiešām drīz vien Zeana padosies, kamēr viņas brālītis pavisam nav novadējies.

Piecēlos. Viljams ātri pietrūkās no galda un pienāca pie manis.

—    Es jums pastāstīju visu, ko zināju, Boid, — viņš nobažījies apgalvoja. — Es uzticos jums un zinu, ka jūs nesāksiet pīt mani visā šajā lietā. Jā, Boid? Esiet taisnprātīgs! — Viņš pastiepa man nosvīdušu roku. — Un tā, spiedīsim viens otram roku kā vīrieši.

Viņš pieļāva kļūdu, pievirzot man zem deguna savu tīkamo seju. Pēc viņa atklātības es sapratu, ka savos iespaidos par šo cilvēku neesmu kļūdījies jau mūsu pirmās tikšanās reizē un ka pašlaik viņš sevi parādījis tā, kā es viņu iedomājos. Zellis, kas slēpis noziegumu un turklāt tiecas pēc sievietes mīlestības, šantažējot viņu ar savu lopisko izturēšanos pret viņas brāli.

Triecu savu labo dūri viņa taukpilnajā vēderā, un viņš lēnām sāka sašļukt pār manu roku kā medūza. Pa pusei sagumis un aptvēris vēderu ar rokām, Viljams iestenējās no sāpēm, bet pār viņa vaigu noritēja asara.

—   Par ko? — viņš iešņukstējās.

—   Par to, ka jums bija nekaunība domāt, ka es esmu odziņa no jūsu lauka, — es atbildēju. — Lieciet mierā Zeanas brāli, Viljam, pretējā gadījumā es atgriezīšos un izrēķināšos ar jums.

Es izgāju no kabineta un devos pa gaiteni līdz skatītāju zālei. Zeana un Jans mani gaidīja otrā durvju pusē.

—   Tātad? steidzīgi jautāja Jans, spīguļojot acenes. Vai viņam bija viens vai divi labi iemesli?

—   Pat trīs, — es teicu. — Jūsu vietā es nesteigtos. Man šķiet, ka misters Viljams ne tik ātri atgūs normālu stāvokli.

—   Danij! — Zeana uzlika savu roku uz manas un viegli saspieda to. — Es jums gribēju teikt, ka vairs nekad neuzvedīšos tik muļķīgi, kā iznāca vakarvakarā. Nekad!

—   Es to atcerēšos, manu dārgumiņ, — teicu, plati smaidīdams.

—   Es drusku cerēju, ka viņš atteiksies runāt, un tad jums vajadzētu viņu nedaudz padrebināt, — Jans sarūgtināts atzinās.

Es centos viņu nomierināt:

—    Nevar gribēt visu uzreiz, mazais! Pagaidām viņam sasāpējās vēders.

9

Atkal esmu Harlingforda kantori. Mani ieraudzījusi, blondīne tikpat augstprātīgi uzrāva uzacis.

—   Nē, tas ir izslēgts, — viņa vēsi paziņoja, izdzirdusi, ka es gribētu redzet Harlingfordu. — Misters Harlingfords nevienu nepieņem bez iepriekšējas vienošanās par tikšanos.

Viņa samulsusi blenza uz mani, gluži kā evaņģēliskais mācītājs, kuram ieteikts lūgt Dievu klusējot.

—   Klausieties, es taču jūs tagad redzu, vai ne?

—   Es jūs ļoti lūdzu, mister Boid, — viņa auksti teica, — nepūlieties izveidot starp mums kaut kādas privātas attiecības. Man ir daudz darba.

—   Lūk, jūs pat neprasāt man, ko es pārstāvu. Esmu pārliecināts, ka tas interesēs misteru Harlingfordu.

—    Šaubos. Labi, ja es jums uzdošu šo jautājumu, vai jūs apsolat aiziet?

—   Protams.

—    Tādā gadījumā, ko jūs pārstāvat, mister Boid? — administratore jautāja viegli smaidīdama.

—    Ar prieku atbildu, — es teicu, atgriežot viņai smaidu. — Mis Sungu.

Viņas acis parādījās izbrīnīta izteiksme, un viņa nocēla klausuli.

Pēc divām minūtēm es iegāju kabinetā, kur tagad Sungas vietā sēdēja blondīne ar gudru seju, gadus divdesmit piecus veca.

—   Misters Boids? Misters Harlingfords jūs gaida. Ejiet, lūdzu.

Viņš sēdēja aiz rakstāmgalda. Viņam joprojām bija pašpārliecināts

skats, vienīgi iedegusi seja nedaudz bālāka, nekā parasti.

Es ar prieku pamanīju plāksteri, kas greznoja viņa degunu.

—   Tātad, jūs, pārstāvat mis Sungu? — viņš izsmejoši teica. — Es minēju, kur gan viņa vakarvakarā varēja iet pēc tam, kad es viņu izmetu uz ielas, bet par jums pat neiedomājos, mister Boid. Man pat prātā nenāca, ka Marijai varētu būt tāda slikta gaume.

—  Jautājums ir par algas izmaksu viņai, — es teicu. — Esmu atnācis pēc tās.

Viņš skaļi iesmējās.

—   Sakiet viņai, ka aprēķinu viņa no manis varēs saņemt tikai caur tiesu.

Es apsēdos uz tuvākā krēsla un aizsmēķēju cigareti.

—    Baidos, ka tas jums ies secen! Pietiks tikai izstāstīt visu notikumu jūsu pieņemamā istabā un paskaidrot, kādu iemeslu dēļ Marija Sunga šeit vairs nestrādā.

Nedaudz paklusējis, viņš nospieda slēdzi. Kabinetā ienāca blondīne.

—    Mis Dena, — Harlingfords izmeta, — nekavējoties sagatavojiet čeku par trīssimt dolāriem uz Marijas Sungas vārda. Misters Boids to paņems, taču iepriekš lai parakstās.

—   Labi, ser, — teica mis Dena, pamājot ar galvu. — Tas viss?

—    Iespējams, jūs man būsiet nepieciešama šodien vakarā, — viņš sausi teica. — Es gribu iepazīties ar dažiem materiāliem attiecībā uz Irēnas Mandelas lietu. Tā man ir ļoti vajadzīga pirmajam numuram.

—   Labi, ser, — cienīgi teica viņa un izgāja, izaicinoši šūpojot gūžas zem šaurajiem rīta svārkiem.

Es paskatījos uz Harlingfordu ar pieklājīgu interesi.

—   Irēnas Mandelas lieta?

—  Tieši tā. — Viņš mani apveltīja ar bālu smaidu. — Tas jums kaut ko izsaka?

—   Spriežot pēc tā, ko es uzzināju, Irēnas Mandelas lieta varētu sastādīt sensacionālu sēriju, — es atbildēju. — Vispirms apraksts par satriecošu orģiju pie viena miljonāra, kā iznākums — mokoša sievietes nāve aiz slēgtām durvīm. Tas liktu publikai drebēt vairākas nedēļas. Otra epizode: darījums, ko noslēdz miljonārs ar noziedznieku pasaules karali, lai tiktu vaļā no līķa.

—    Jums būtu jākļūst rakstniekam, Boid, — viņš mierīgi teica. — Jums ir bagāta iztēle.

—   Nu ko, tad es savu stāstu piedāvāšu leitnantam Biksbijam, — es teicu. — Viņam iztēles nav pat tādā mērā, ka viņš spējīgs man ticēt.

—   Jūsu vietā es pārāk vis nepaļautos uz leitnantu, — viņš piesardzīgi bilda. — Pagājušā naktī es viņam izskaidroju, ka tiku jūs noalgojis, lai izmeklētu Irēnas Mandelas pazušanu sava jaunā žurnāla vajadzībām. Biju spiests pat pastāstīt viņam, ka jūs centāties mani šantažēt pēc Šanas nogalināšanas, draudot ziņot policijai, ka man bijuši citi izmeklēšanas iemesli un ka žurnāls pastāvējis tikai manās iedomās. Biksbijs piekrita, ka esmu pareizi rīkojies, atsakoties jums maksāt divus tūkstošus dolāru, ko jūs no manis pieprasījāt.

—    Vai jums neizmaksās daudz vairāk jaunā žurnāla izdošana tikai tāpēc, lai attaisnotu visus šos melus?

—   Katrs jauns izdevums — tas ir gājiens pokera spēlē, — viņš atbildēja gandrīz priecīgi. — Esmu pieradis riskēt.

Klusēdams kādu brīdi raudzījos viņam acīs, tad nesteidzīgi teicu:

—   Mister Harlingford, vai gribat, es nedaudz pafantazēšu par to slaveno nakti? Tikai tāpēc, lai uzjautrinātos, ko?

—   Nu ko, — viņš noburkšķēja, — ja tas jums dara prieku… Jo vairāk tāpēc, ka arī čeks vēl nav gatavs.

—    Un tā, — es sāku, — jūs sarunājāt ar Kestlcru, lai viņš jums palīdz tikt vaļā no līķa. Viņš to izdarīja, un kopš tā laika jās viņam kā uz āķa. Saderam, ka viņš šajos divos gados jau saņēmis kaudzēm „zaļo" un turpinās tāpat slaukt jūs līdz pat jūsu nāvei. Tad jums radās ģeniāla doma: nolīgt tipu, līdzīgu man, un noskaidrot, kur pazudusi Irēna Mandela. Jūs zinājāt, ka izmeklēšanas gaitā es noteikti nonākšu līdz Kestleram, un tas sāks nervozēt. Ja viņš nožmiegs mani, būs nelāgi, taču var gadīties tā, ka es viņu likvidēju pirmais. Protams, uz to bija maz cerību, bet jums atlika cerēt, ka es tomēr spēšu atrast Irēnu Mandelu un paziņošu jums, kur viņa atrodas. Pēc tā visa mans liktenis jūs vairs neinteresētu. Sākumā jūs pievāktu Irēnu, pēc tam prasītu no Kestlcra pārtraukt izspiešanu, citādi jūs ar Irēnu dosiet liecību par to, ka viņš nogalinājis Evu, bet agrāk to paziņot nevarējāt tāpēc, ka jums tika draudēts ar nāvi.

—   Es jau teicu, — viņš norūca, — ka jums ir neparasta iztēle.

Tomēr viņa balsī vairs nebija iepriekšējās pašpārliecinātības, un es

manīju zināmu nemieru viņa acīs. Acīmredzot viņš drudžaini centās saprast, no kurienes man šīs ziņas. Viņam varēja būt tikai divi izskaidrojumi: vai nu es tās esmu ieguvis no Kestlera vai jau ir atrasta Irēna. Tā ka viņam, man par pilnīgu apmierinājumu, vajadzēja būt lielā satraukumā.

—    Kaut kur, mans dārgais Frenk, es nevērīgi teicu, — atrodos Evas Mandelas līķis. Iespējams, ka tas jau atrasts, bet nav atpazīts, taču es to izdarīšu. Tā būs sensacionāla reportāža jūsu žurnālam, pat tad, ja jums to neiznāks izlasīt.

Es piecēlos un izgāju no kabineta, juzdams starp lāpstiņām viņa smago skatienu.

Mis Dcna bija visu sagatavojusi. Es parakstīju kvīti un saņēmu čeku.

—   Vai misters Harlingfords tagad ir brīvs? — viņa priecīgi prasīja.

—   Jā, Bet tas nebūs ilgi. Ja es atļautos citēt frāzi no sava jaunākā darba, tad tas skan tā: „Ātrāk plūciet dzīves ziedus". Vai vēl labāk: „Mīlestība — tā ir brīves bērns, bet nūtrijai ir cieta cena".

—   Man šķiet, jums visi nav mājās, mister Boid, — viņa auksti teica, tomēr viņas skatiens man likās domīgs.

—    Mums visiem ir jāsaglabā līdzsvars, — pabeidzu es. — Gribēju teikt, kontu bilance.

* * *

Kad es iegāju, Frana Kordana pacēla uz mani stingru skatienu.

—    Jau ir seši, — viņa teica ledainā tonī. — Mans kalnracis mani gaida.

—    To sauc par profesionālu noderīgumu, manu jaukumiņi Kāpēc es jums maksāju tik daudz. Esmu pat pārsteigts, ka jūs atgriezāties šeit. Šorīt jums bija tāds izskats, ka necerēju jūs ieraudzīt ātrāk kā pēc nedēļas.

—   Mēs ļoti sadraudzējāmies ar Mariju, — Frana nevērīgi paskatījās uz savām kājām. — Viņa tik tiešām ir lieliska meitene. Es domāju, ka nobeigšos no pārsteiguma.

—   Jā?.. Bet kas jauns kantorī?

—   Trīs reizes zvanīja leitnants Biksbijs. Viņš, šķiet, nav visai apmierināts ar jums un gaida jūsu zvanu.

—   Nu ko. Uzskatiet, ka manis nav. Kas vēl?

—   Marija teica, ka pagaidām viņa varētu nakšņot pie manis.

—   Bet kur viņa nakšņos šo nakti? es ātri jautāju.

Frana pamirkšķināja skropstas.

—   O-oo, Boid, — viņa stiepa. — Jūs man liekat sarkt.

* * *

Viņa sagaidīja mani platā tērpā ar milzīgām gundegām un pietiekami platu dekoltē, lai varētu redzēt viņas krūšu harmoniskās kustības. Mirdzošām acīm viņa vēroja manu reakciju.

—   Tev patīk? — viņa vaicāja.

—   Satriecoši! — es atbildēju aizsmakušā balsī. — Un neviena skūpsta, lai apsveiktu mani! Man liekas, ka tad, kad cilvēks atgriežas mājā pēc darba, viņš varētu cerēt, ka dievinātais cālēns dievina arī viņu…

Viņa ieslīga manos apskāvienos ar grācijas pilnām kustībām, un viņas skūpsta kaislīgums lika man saprast, kāpēc vīrieši nekad nesaņem gatavas pusdienas kopdzīves pirmo divu nedēļu laikā.

… Beidzot mēs sajūtām svētīgu nogurumu. Es devos sagatavot dzērienus, bet Marija tikmēr atguva elpu.

—   Es iekārtošos pie Franas, kamēr atradīšu sev piemērotu dzīvokli, — viņa paziņoja, joprojām nedaudz aizelsusies. — Viņa tev teica par to?

—   Protams. Katrā ziņā, esmu priecīgs, ka tu pārbrauksi jau šodien.

Apsēdos blakus viņai, un mēs iedzērām.

—   Jā, lūk, — es attapos. — Tavs čeks, turi!

Viņa paņēma čeku un pārsteigta paskatījās uz to.

—   Nevar būt!

—   Kā redzi, var.

—   Es domāju, tu joko, kad teici, ka iesi sastapties ar viņu.

—   Tas bija ļoti vienkārši, — es pieticīgi teicu. — Viņš nemaz neiebilda.

—    Tu esi lielisks, Danij! — viņa impulsīvi pieliecās pie manis, lai noskūpstītu, bet tūdaļ atrāvās. — Vai tiešām tev vienmēr jāstaipa līdzi pistole?

—   Es nebūt tā nedomāju. Ar tevi man tiešām nav nepieciešama tās palīdzība.

Iegāju guļamistabā, atstprādzēju pistoli un pakarināju to uz krēsla atzveltnes. *

Kad atgriezos viesistabā, Marija jautājoši paskatījās uz mani:

—   Kādi tev plāni šovakar, Danij?

—    Klausieties, Marija Sunga, — es teicu, atdarinot Franu, — jūs liekat man sarkt.

—   Es runāju par ēdienu, — viņa nenoturējusies iesmējās.

—   Ja nu mēs dotos uz vienu stilīgu un intīmu vietiņu, kur mūs gaida bagātīgas pusdienas? — es piedāvāju. — Vietiņa, kur pusdieno sveču gaismā un tāpēc nav iespējams izlasīt cenas. Šodien es gribu kaisīt naudu vējā!

—    Bet ja mēs pusdienotu šeit pat? — viņa klusām ierosināja. — Esmu nopirkusi lielisku teļa gaļas fileju un pudeli vīna. Nekādas sveces, ja nu vienīgi tu gribētu, tad es raustītu sērkociņus, kamēr tu ēd, bet pēc tam būtu tava kārta.

—   Lai notiek.

—   Tad eju visu sagatavot.

Viņa pietrūkās no dīvāna un draiskā gaitā aizsteidzās uz virtuvi.

—   Es tikmēr sagatavošu dzērienus, — es jautri atbildēju. — Man patīk tāda dzīve! Kas vēl vajadzīgs vīrietim?

Sagatavoju dzērienus un jau gribēju nogaršot savu kokteili, kad atskanēja zvans. Sirdij iesmeldzoties, devos pie durvīm pārliecībā, ka tas būs leitnants Biksbijs. Viņa vien vēl trūka!

Es atvēru durvis, un tūdaļ šaušalīgi iegribējās ieraudzīt leitnantu Biksbiju. Nedzīvas, dziļi iekritušas acis blenza uz mani bez vismazākās izteiksmes, un es nodomāju, ka tās, droši vien, pārstājušas būt dzīvas pēc pirmās slepkavības naudas dēļ.

—    Re kā, — es mazliet nervozi teicu. — Manijs Karčs… Vai kas atgadījies?

—   Neliela saruna, — Manijs čukstēja. — Piekriti?

Viņš ienāca viesistabā, nesagaidot atbildi. Kad es pievienojos viņam, viņš jau ņēma vienu no glāzēm.

—   Tu acīmredzot gaidi kompāniju, draudziņ? Neuztrauci es, es strādāšu ātri.

—   Tad viss ir kārtībā, — es cerīgi teicu. — Kas tevi uztrauc?

—   Svarīgi tikai tas, kas uztrauc Lū, — viņš auksti piezīmēja. — Tikko tu izgāji no Harlingforda kabineta, viņš piezvanīja Lū un teica, ka tu pārāk daudz zini. — Manijs iekampa krietnu malku viskija, delikāti turēdams glāzi ar abām rokām. — Tu samaitāji šim puikiņam aknas, draudziņ! Viņš grib, lai iejaucas Lū, tāpēc man jālikvidē tevi šovakar.

Krekla apkakle sāka mani smacēt.

—   Un ko atbildēja tavs boss?

Karčs nesteidzās ar atbildi un ripināja glāzi rokās.

—   Lū, domā, ka tu esi puikiņš ar galvu, Danij, — viņš beidzot teica. — Viņš pie viena otra ir apjautājies par tevi un uzskata, ka mēs ar tevi varētu sadarboties kā roka ar cimdu, ja vien cena būs piemērota.

—   Un konkrēti? — es aizsmacis noburkšķēju.

—   Viņš grib tev izteikt priekšlikumu.

—   Jau bija viens priekšlikums, — es teicu. — Trīs tūkstoši dolāru, kurus Lū gatavs samaksāt, ja es atklāšu, kas nogalinājis Sanu.

—    Piekrītu, — Karčs pamāja. — Tagad tev dod tāda paša veida priekšlikumu. Lū interesē, no kurienes tu uzzināji par to? Ne viņš, ne es, ne Harlingfords tev nekā nav stāstījis. Tādējādi ir vēl kāds cits, kas visu dzirdējis. Piekriti?

—   Piekrītu, — es čukstēju.

—    Viss var izgāzties, Lū vairāk nespēlēsies. Viņam liekas, ka viņš zina, kas nogalināja Sanu. Harlingfords! Sis tips domā, ka tagad, lai viņš varētu izsprukt no šiem mēsliem, vajag nogalināt. Vispirms meiteni Sanu, pēc tam… — Manijs bēdigi pakratīja galvu.

—   Un ko jūs gribat no manis?

—    Ļoti vienkāršu un prātīgu vienošanos, — Manijs ar vienu malku pabeidza glāzes saturu. — Tu vienosies ar to, kas dzirdējis sarunu, lai viņš klusē. Ja būs vajadzīga nauda, tu to saņemsi. Pēc tam es tev palīdzēšu atrast Mandelas ķermeni, un Harlingfordu arestēs par divām slepkavībām.

Es plati atvēru muti, taču viņš ar žestu apturēja mani:

—    Lū uzskata, ka tu jau esi veicis darbiņu, ko tev uzticēja: atrast meitenes Šanas slepkavu.

Viņš izvilka no kabatas smagu aploksni un pasvieda man. Es neveikli to satvēru. Nevajadzēja būt gaišreģim, lai uzminētu tās saturu.

—    Tie ir tavi trīs tūkstoši „zaļo", kas pienācās pēc kontrakta, — teica Manijs. — Tātad, darījums noslēgts.

Es vairākas reizes pasvārstīju aploksni delnās, apmierināts atzīmējot tās tīkamo smagumu.

—   Bet ja es teikšu „nē"?

—   Nū, nejoko tā, draudziņ, — Manijs saviebās. — Pats zini atbildi.

—  Jā-aa! Es iegrūdu aploksni kabatā. — Darījums noticis, draudziņ.

—   Lieliski. Es vienmēr esmu domājis, ka tu neesi mice! — Viņš ātri piecēlās. — Tātad iesim, Boid, ko? Jo ātrāk mēs tiekam ar šo lietu galā, jo labāk visiem.

—   Vai tagad ir jāiet? — es vārgā balsī prasīju.

—   Lū teica, ka jādarbojas žigli. Mana mašīna ir lejā.

Virtuves durvis pēkšņi atvērās, un Marija dejojošā gaitā iegāja istabā.

—    Pēc desmit minūtēm, dārgais, — viņa priecīgi izmeta, — varēs ēst. Sagatavoji dzērienus?.. — tad viņa pamanīja Māniju Karču. — O, es nezināju, ka tu neesi viens.

—  Es to arī nezināju, — teica Manijs, auksti paskatīdamies uz mani.

—   Tu man nedevi iespēju tev par to pateikt, — es sausi iebildu. — Tā ir Marija Sunga. Marij, iepazīstinu tevi ar Māniju Karču.

Šis vārds uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Viņa laipni pasmaidīja un pašūpoja galvu.

—   Priecājos iepazīties ar jums, mister Karč.

—   Būs labāk, ja tu viņu ņemtu sev līdzi, — paziņoja Karčs. — Harlingfords var ieņemt savā ķirbī likvidēt tevi pašu. Nedrīkst, lai meitene šeit būtu viena pati, kad viņš parādās.

—   Viņa var aizslēgties ar atslēgu un nevienu šeit nelaist.

—   Tu iedomājies, ka aizslēgtas durvis varētu aizkavēt šo nenormālo? — Manijs norūca. — Viņa brauks ar mums, nav nozīmes riskēt.

—   Labi, — es piekritu. — Ej pēc mēteļa, mana mīļā. Mums ir jābrauc.

—   Tūlīt? — viņa vīlusies paskatījās uz mani. — Danij… tāda lieliska teļa gaļa!

—   Ja jūs esat tik pārāk izsalkuši, tad apēdīsiet to arī pēc atgriešanās, — Manijs sausi teica. — Gājuši!

Marija bezcerīgi pakratīja galvu un iegāja guļamistabā pēc manto.

—    Esmu gatava, — viņa teica neapmierinātā tonī, iznākot no turienes. — Bet ja runa būs par kaut kādu tur jociņu, Danij Boid…

—   Nebaidies, — es teicu. — Mēs drīz atgriezīsimies. Vienu mirkli, es paķeršu žaketi.

Iegājis guļamistabā, es pastiepu roku, lai paņemtu no krēsla pistoli, bet Manijs, kas, neatkāpies ne soli, man sekoja, aizsmacis norūca:

—   Atstāj savu lielgabalu šeit, draudziņ. Tur, kur tu ej, tas tev nebūs vajadzīgs. Garantēju, ka šaudīšanās nebūs.

—    Kā vēlies, draudziņ, — es nepamicrināti piekritu un uzvilku žaketi.

Mēs izgājām uz ielas, un Manijs atvēra durvis mirdzošam, gandrīz jaunam „buikam".

—   Sēdies pie stūres, draudziņ, — viņš teica. — Cirkulācija man bojā nervus. Es apsēdīšos aizmugurē, bet meitene var sēsties tev blakām.

Viņš iespieda man rokā aizdedzes atslēgu un ietrausās aizmugurē ātrāk, nekā es paspēju ko iebilst.

—   Kur brauksim? — es prasīju.

—   Uz Longīstlendu, draudziņ, — čukstēja Manijs Karčs. — Šovakar mēs kārtīgi pastrādāsim.

10

Harlingforda muiža aizņēma apmēram desmit hektārus pakalna virsotnē, no kuras bija redzama jūra.

Es apturēju „buiku" bruģēta pagalma centrā, trīs biezu sienu ielogā, un izslēdzu motoru. Visapkārt bija tāds klusums, ka sāka sāpēt ausis.

—   Kur kalpotāji? — es jautāju.

—   Ar viņiem jau noņēmās, — Manijs atbildēja. — Barakā neviena nav. Tev nav par ko bažīties, draudziņ.

—   Labi, — es teicu. — Tev spēlēt, Manij!

—   Jā. — Viņš atvēra mašīnas aizmugurējās durvis. — Iesim, pastrādāsim. Iespējams, būs labāk, ja meitene paliek mašīnā, kamēr mēs pabeidzam darbiņu.

—   Es iešu ar jums, Danij, — Marija iejaucās. — Sī vieta man uzdzen šausmas.

—   Ja tu iesi ar mums, mana dārgā, — es vienaldzīgā tonī iebildu, — tad tev būs vēl šausmīgāk. Tā ka paliec šeit.

Es izrausos no mašīnas, iekams viņa paspēja ko iebilst, un sekoju Karčam, kas apņēmīgā gaitā šķērsoja pagalmu.

Acis man pamazām aprada ar tumsu, un es sāku izšķirt priekšmetus zvaigžņu gaismā. Mājas fasāde bija vērsta pret pagalmu, bet divi tās spārni veidoja taisnstūri.

Karčs apgāja ap kreiso spārnu un devās pa celiņu projām no mājas, iekams sasniedza kādu šķūni. Manijs pagrūda durvis un, ieiedams šķūnī, aizdedzu lukturīti. Šķūnī glabājās dārza instrumenti.

—   Nāc šurp, draudziņ, — viņš čukstēja. — Nem lāpstu.

—   Divas lāpstas, tu gribēji teikt? — es vaicāju.

—   Vai tad tu par trīs tūkstošiem „zaļo" nevari viens izrakt bedri?

Paņēmis pirmo pagadījušos lāpstu, es iznācu no šķūņa, bet, skatīdamies uz Māniju, nodomāju, ka viņš galīgi sajucis prātā.

Sasprindzināti apskatīdams stāvokli lukturīša gaismā, viņš pagriezās ar seju uz dienvidiem, pēc tam, nomērījis divdesmit soļus, pagriezās pret austrumiem, noskaitīja vēl piecpadsmit soļus un apstājās.

—   Nu gan tu parādi klasi! — es izbrīnījies teicu. — Kā īsts zemes mērnieks!

—   Aizveries! — viņš norēja.

Lukturīša stars apskrēja pusriņķi un atdūrās pret koku, kas atradās divarpus metru attālumā no mums. Piegājis pie koka, Manijs apskatīja stumbru.

—   Viss pareizi, — viņš apmierināti atzīmēja. — Tas ir šeit. Vai redzi, draudziņ?

Es ieskatījos un ieraudzīju koka stumbrā ar nazi iegrieztu lielo burtu

„X".

—   Velns parāvis, — es iesaucos. — Kā iknedēļas raidījumā par pirātiem. Gribi, lai es paceļu melnu karogu, pirms sākam rakt bedri?

—   Divi gadi, draudziņ, — vienaldzīgā toni runāja Manijs, — veseli divi gadi pagājuši, bet es viņu atradu uzreiz. Vai piemērotu vietu esam izraudzījušies, kā tu domā?

—   Iespējams. Tikai kāpēc tieši šeit?

—   Viņš gribēja tikt vaļā no līķa, un Lū ar prieku viņam palīdzēja. Un kā vēl, šis virs uzreiz saprata, kā viņš sāks izspiest „zaļos" no Harlingforda par klusēšanu. Padomā tikai, ja mēs būtu līķi noslīcinājuši vai ierakuši citā vietā! Tad pierādi, ka viņam bijusi kāda saistība ar to!

—   Es visu saprotu, Manij, tālāk nestāsti, — es pārtraucu viņu. — Harlingfords acīmmredzot gribēja pārtraukt maksājumus. Tad jūs piedraudējāt, ka tā spurojoties, kruķi saņems anonīmu vēstuli, kurā būs norādīta vieta, kur atrodas līķis.

—   Tieši tā, turklāt vēl paša muižā, — Manijs aizsmacis iesmējās. — Pirmšķirīgs pārsteigums! Bet ir vēl viens.

—   Ja nav noslēpums, kāds?

—    Nedzenies, izstāstīšu vēlāk, — viņš sausi atbildēja. — Sāc rakt, kur stāvi, apmēram metru divdesmit dziļumā.

Par laimi, zeme izrādījās mīkstāka, nekā es domāju, un es sāku enerģiski rīkoties ar lāpstu, iekams man galvā ienāca pēkšņa doma.

—    Kāda velna pēc, Manij, — es lēnām teicu, — ir taču pagājuši divi gadi, un mēs izraksim tikai skeletu. Kā pierādīit, ka tā ir Eva Mandela?

—    Viņu atpazīs pēc zobiem, — viņš vienaldzīgā tonī atbildēja. — Tev par to būtu jāzina, detektīvi

—   Labi, piekrītu. Bet kā pierādīt, ka viņu nogalinājis Harlingfords?

—  Tas arī ir otrs pārsteigums, par ko es tev teicu, — Manijs klusām iesmējās. — Saproti, draudziņ, kad mēs atbraucām šeit, viņa vēl elpoja.

—   Ko?

—    Katrā ziņā viņa bija pamatīgi sakropļota, un es neesmu pārliecināts, ka viņa būtu varējusi izdzīvot, — viņš vienaldzīgi teica.

—   Bet ja viņa bija vēl dzīva?..

—  Tas bija kontrakts, — Manijs čukstēja. — Viens no labākiem, kādi man bijuši pie Lū. Un šis draņķis man tik tikko neizjauca visu to!

—   Tātad, tu viņu novāci? — es nošļupstēju.

—   Loti akurāti, viņa nekā pat nejuta, — viņš atbildēja mierīgi. — Es viņai ietriecu lodi pakausī. Tādējādi nekādu sarežģījumu ar kontraktu. Pēc tam notīrīju pirkstu nospiedumus no pistoles un ieraku to šķūņa kaktā pie instrumentiem. Kruķi viegli atradīs to, ja mēs pateiksim priekšā, kur meklēt.

—    Tagad tam nav nekādas nozīmes, ja palicis tikai skelets, — es lēnām teicu. — Harlingfordam būs grūti izskaidrot līķa atrašanos šeit, ar lodi galvā, no ieroča, kas aprakts šķūnī.

—   Roc, roc, draudziņ, jātiek galā līdz gaismai, — Manijs nepacietīgi teica.

—  Jā, protams. Bet tu pagaidām aizej pārbaudi, kā tur Marija. Viņai, droši vien, tagad tur spokojas visādi mošķi.

—   Tas gan. Ja viņa no bailēm sāks bļaut, tad viņu šādā klusā nakti dzirdēs kilometriem tālu.

Viņš izgaisa tumsā, bet es, nedaudz nogaidījis, ielavījos šķūnī. Durvis bija atvērtas, tāpēc nevajadzēja baidīties, ka tās iečīkstēsies. Iekšā bija pilnīgi tumšs, taču es neriskēju uzraut sērkociņus, lai nesadzird Manijs, un piesardzīgi virzījos dziļāk.

Aptaustīju visus priekšmetus, cerēdams atrast kaut ko tādu, kas man noderētu par ieroci. Beidzot manas rokas uzdūrās kādam metāla priekšmetam, un es sataustīju, ka tā ir uzgriežņu atslēga. Laika bija maz, tūlīt, tūlīt ir jāatgriežas Mānijām, tāpēc nācās apmierināties ar šo atradumu.

Es steidzos pie durvīm.

Karčs vēl nebija atgriezies, tāpēc man vēl atlika laiks apdomāt, kur paslēpt centimetrus trīsdesmit garo atslēgu. Tā rādījās pietiekami smaga, un es nolēmu to paslēpt biksēs aiz jostas. Pēc tam aizpogāju žaketi, lai nebūtu redzams, kā bikses atkarājas zem atslēgas smaguma, tvēru lāpstu un sāku dedzīgi rakt, lai atgūtu zaudēto laiku.

Pēc kāda laika bija dzirdami soļi, un es apstājos, lai aizsmēķētu un nomierinātu savus nervus. Starp kokiem iznira divi silueti.

—   Labvakar, — aizelsusies teica Marija, kad viņi pienāca pie manis. — Misters Karčs nolēma, ka būs labāk, ja es pievienojos jums, nekā sēžu viena mašīnā. — Viņa iesmējās nervoziem smiekliem. — Bet tu, kā redzu, meklē bagātību?

—   Ja vēlies, — es atbildēju, tumsā saviebdamies. — Viss iet labi, Manij?

—  Teicami! — viņš pēkšņi raidīja man sejā lukturīša gaismu, uz brīdi apžilbinot mani, pēc tam apgaismoja bedri.

—    Atlicis apmēram trīsdesmit centimetru, — es teicu, juzdams trauksmi.

—    Labi, beidz šo lietu, draudziņ, — pavēlēja Manijs. — Jau pietiekami dziļš.

Atskanēja dobja skaņa, un Marija iekliegušies iegāzās bedrē ar seju uz leju.

—   Ko tas nozīmē?.. — es uzbļāvu, bet Manijs izstiepa labo roku, un lukturīša gaismā vizēja „magnuma" īsais stobrs.

—   Es gribu tos trīs tūkstošus „zaļo", draudziņ, — viņš teica. — Pamet man aploksni, tikai akurāti.

Lukturīša stars spēji pārvietojās, un es bedres dibenā ieraudzīju no šausmām pāršķobīto Marijas seju.

—    Saki savai meitenei, ja viņa mēģinās līst ārā no bedres, es tevi nošaušu, — Manijs mierīgi turpināja, virzot uz mani lukturīša gaismu. — Nu, kusties, kruķi! — viņš auksti pavēlēja.

Salūkoju kabatā aploksni un pasviedu viņam.

—   Kas noticis? — es prasīju. — Prātu esi izkūkojis vai?

—   Lū teica, ka tu neesi vienaldzīgs pret kruķiem, — viņš čukstēja. — Un Lū bija taisnība. Vajadzēja man pakratīt tava deguna priekšā šos trīs tūkstošus, un tu iekriti slazdā!

—  Mēs noslēdzām vienošanos, — es uzstāju. — Kāpēc jūs to lauzāt?

—    Tu pats pie visa esi vainīgs! — viņš rēca. — Sagrāvi vislielāko kombināciju, kādu jebkad ir sameistarojis Lū. Pieci tūkstoši katru mēnesi, un Harlingfords bija tikai priecīgs, tos izmaksājot. Taču tagad Sanas nogalināšana ir kruķus darījusi modrus, un Lū nolēma ieviest kārtību. Mēs kruķiem esam sagatavojuši labu pasaciņu, pietiekami ticamu.

—   Es vēl aizvien nesaprotu, par ko tu runā, — es dusmīgi teicu.

—   Tu pārāk daudz zini, draudziņ, — viņš paskaidroja, — un ir tikai viena izeja. Metra dziļumā atrodas Mandela, bet virsū būsi tu! Tālāk viss vienkārši. Kruķi ieradīsies šeit, atradīs tavu ķermeni un nolems, ka tevi nobendējis šis padibene — Harlingfords. Viņam atliks tikai nošauties, lūk, ar šo pistoli, kas vispirms apstrādās tevi.

—   Tu viņu pieklājīgi palūgsi nogalināt sevi vajadzīgajā brīdī? — es ironiski vaicāju.

—   Viņš ir tāds pats kā tu, draudziņ, — mierīgi atbildēja Karčs, — un viņam nav nekādas iespējas attaisnoties. Nu, liecies blakām savai meitenītei!

Es ielēcu bedrē un apņēmu raudošo Mariju, kas piekļāvās man.

—   Mani satrauc viņas klātbūtne, — viņš čukstēja. — Liecieties abi uz vēdera, ātri!

—   Nē! Es negribu! — Marija iekliedzās. — Danij, glāb mani!

—   Es varu nobeigt viņu, sevišķi nepūloties, — mierīgā tonī turpināja Manijs. — Kad es daru savu darbiņu, neviens man nesaka priekšā, kā to izdarīt, pat Lū. Tā ka saki, lai viņa gulstas, citādi viņas gals būs mazāk patīkams!

Es saņēmu Mariju aiz pleciem un uzmanīgi pieliecu viņu zemāk. Viņa vaidēdama sāka izmisīgi izrauties.

—   Klausies mani uzmanīgi, — es čukstēju viņai ausi. — Dari visu, ko es tev teikšu, un ne parko nedomā! Vai dzirdi mani, Marij? — Es stipri sapurināju viņu. — Uzticies man, un tev nekas nenotiks. Viss būs labi. Tu saprati mani?

—  Jā, — viņa novaidējās, un es dzirdēju, kā viņai klaudz zobi.

—   Tad gulsties un ne par ko neuztraucies, — es skaļi teicu.

—    Daudzas meitenes žēlos tevi, — Manijs aizsmacis iesmējās, — tu viņas veikli pierunā!

—   Pagriezies pret Karču ar muguru, es pārliecos pār Mariju, izlikos, ka palīdzu viņai, un uzmanīgi izvilku atslēgu no bikšu jostas apakšas.

—   Teicams darbs, — Karčs izsmejoši teica, — bet tagad tava kārta.

—   Jā, — es atbildēju, lēnām iztaisnodamies. — Pēdējais jautājums, pirms tu sāc darbiņu, labi?

—   Pasteidzies, draudziņ, man vēl daudz kas darāms, — viņš nepacietīgi teica.

—   Tu aizmirsi par zēnu, kas noklausījās sarunu starp Harlinfordu un Lū tajā rītā.

—   Neaizmiršu, draudziņ, — izsmejoši atbildēja Manijs. — Viņš klusēja divus gadus, vai ne? Tad ko gan viņš, tavuprāt, darīs, kad uzzinās, kas noticis ar tādu drosminieku kā tu?

—   Es pieņemu, ka viņš… — sāku es un it kā nevilšus tuvojos bedres malai, tuvāk bandītam.

Man laika bija ne vairāk kā sekunde, un vajadzēja gūt sekmes ar pirmo triecienu… vai arī atdot dveseli Dievam bedrē, kas izrakta paša rokām.

Atvēzējies es ar tādu spēku triecu atslēgu Manija virzienā, cenšoties trāpīt viņam pa žokļiem, ka nespēju noturēt to rokā, un tā nokrita kaut kur tumsā. Bija dzirdams neskaidrs krītoša ķermeņa troksnis, un lukturītis ievēlās bedrē, tieši pie manām kājām.

Pēc mirkļa es jau biju virspusē un divus metrus no sevis atradu nekustīgi gulošo slepkavu. Notupies pie viņa uz ceļgaliem, es pamēģināju viņu piepacelt, bet viņš tūlīt nogāzās uz sāniem kā liela smaga lelle. Ieskālījics uzmanīgāk, es sapratu, ka atslēga nav ķērusi žokli, bet trāpījusi viņam pa ādamābolu un sasķaidījusi kakla skriemeļus. Ne asiņu, ne skrambu. Tīri nostrādāts darbs!

Es nevilšus nodomāju, ka tāds darbiņš būtu Mānijām sagādājis apmierinājumu. Tāpēc es ar tīru sirdsapziņu pārmeklēju viņu, kamēr atradu aploksni ar naudu, kas man pienācās no tiesas.

11

Pēc tā, kas ar mums gadījies, es nolēmu vairāk neceremonēties. Sameklējis šķūnī lielu dzelzs lāpstu, es izcēlu visplatāko logu Harlingforda mājā un devos pie Marijas. Pamanījis uz bedres Manija revolveri, iebāzu to sev kabatā.

Marija bija bez samaņas, un man vajadzēja viņu nest līdz pašai mājai. Ieslēdzis gaismu, es noliku viņu uz dīvāna. Visa seja un pat kažokādas manto Marijai bija klāti ar lipīgiem māliem. Pašlaik viņa atgādināja personāžu no šausmu filmas.

Mans sestais sajūtu orgāns noveda mani tieši pie bāra. Paņēmis tuvāko burbona pudeli, es pielēju pusi lielas glāzes un iztukšoju to vienā vilcienā. Pēc tam piepildīju otru glāzi un devos pie Marijas, pa ceļam tīrīdams savus zābakus paklājā, kas, iespējams, bija atgādāts tieši no Persijas.

Marija jau bija pie samaņas, un tagad pūlējās piecelties.

—   Mierīgi, manu dārgumiņ, es teicu. Tagad viss ir labi.

—   Danij? — viņa man pievērsa jautājošu skatienu. — Es laikam zaudēju samaņu? Pat neatceros…

Pēkšņi viņa piecēlās un metās pie manis.

—   Tas briesmīgais tips! Šis ļaunais ārprātis! Viņš mūs nositīs!

—    Nomierinies! Es jau noņēmos ar viņu, tā ka tev nekas nedraud. Re, iedzer šo!

Pasniedzu viņai glāzi burbona. Viņa ieņēma vairākus malkus, tad pacēla galvu.

—    Man ir riebīga sajūta, — viņa novaidējās. Tāda sajūta, it kā nebūtu trīs mēnešus mazgājusies.

—   Mums pieliek laika, — es apgalvoju. — Kad lu izdzersi savu glāzi, es pameklēšu vannas istabu un tu varēsi nomazgāties. Man būtu jāpiezvana pa telefonu uz divām vietām.

Atgriezies atradu Mariju piesārtušu no izdzertā burbona un diezgan mundru. Paskaidrojis viņai, kā nokļūt līdz vannas istabai, es pielēju savu glāzi un iekārtojos aiz galdiņa ar telefona aparātu.

Mazliet iekampis no glāzes, lai balsij piedotu nepieciešamo aizsmakumu, es uzgriezu Harlingforda telefona numuru. Man nācās ilgi gaidīt, iekams vada otrā galā pacēla klausuli.

—   Mistera Harlingforda kabinets, — atsaucās sievietes balss, un es uzreiz to pazinu, lai gan tajā nejuta to mierīgumu, kādā mis Dena bija ar mani runājuši šodien dienā.

—   Man tūlīt jārunā ar viņu, — es aizsmakušā tonī čukstēju. — Dzīvības un nāves jautājums.

—   Piedodiet… — viņa sāka, bet es tūlīt piebildu:

—   Es esmu Manijs Karčs… nolādētie…

—   Lūk kā!

Viņa sparīgi nolika klausuli uz galda, ka man iedžinkstējās ausīs. Bija dzirdamas neskaidras balsis, pēc tam atkal klausule tika pacelta.

—   Pie telefona Frcnsis Harlingfords!

—   Manijs Karčs, — es ļoti centīgi čukstēju. — Notikusi kļūda, pareizāk kļūme, draudziņ, trieciens nesanāca.

—    Ko? — Iestājās neliela pauze. — Nelieciet nost klausuli! — dusmīgi teica viņš un novirzīja klausuli sānis, bet es turpināju klausīties viņa balsi. Glorija, man šeit ir darījumu saruna un ļoti konfidenciāla. Tā ka, dārgā, vai tu neizietu uz brītiņu aiz durvīm?.. Nū, mans Dievs, kas gan tevi tur redzēs?

Iestājās klusums, pēc tam atkal atskanēja Harlingforda skarbā balss.

—    Jums neizdevās viņu notvert? Es domāju, ar Kestleru tika viss norunāts?

—   Es arī, draudziņ, — es čukstēju. — Taču mēs abi tikām apmānīti, abi!

— Ko jūs melšat, mans Dievs! — Žēlabaina nots ieskanējās viņa balsī. — Kestlers uzdeva jums likvidēt Boidu, kas noticis?

—    Lū vienojies ar Boidu, — es noburkšķēju. Padibene, viltusdraugs! Es jau grasījos viņu novākt, vēl tikai divas sekundes, un viņš būtu bijis likvidēts, un tad Lū uzbruka man.

—   Viņš šāva uz jums? Jūs esat smagi ievainots?

—   Jā, — es čukstēju. — Man vajadzēja stundu, lai nokļūtu līdz mājai.

—   Kas īsti noticis ar Kcstleru? No prāta šķīries? — satraukti jautāja Harlingfords.

—   Lū nodomājis, ka es esmu beigts. Es dzirdēju, par ko viņi runāja. Šis padibene Boids visu paredzējis!

—   Paredzējis, ko? Runājiet taču, Karč, velns parāvis…

—   Tūlīt… — Es meistariski izlaidu vieglu vaidu. — Re, tā, viņš zina visu. Kā mēs noslēpām Mandelas līķi pēc jūsu lūguma, bet pēc tam piespiedām jūs maksāt mums par to. Tad jūs nolīgāt Boidu, lai piespiestu mūs, bet viņš pārāk tālu aizrakās, un jūs nolēmāt novākt arī viņu. Viņš zina, ka jūs nožmiedzāt to meitēnu Sanu, un tagad viņi kopā ar Lū grib visu novelt uz mani un jums.

—   Ko?.. Kā?.. Kā viņi sadomājuši? — Harlingfords iebrēcās.

—    Pašlaik viņi aizbrauca pie Lū. Mazliet iestiprināsies, bet pēc tam ķersies jums klāt. Boids jau izdomājis, ko viņš teiks kruķiem. Tā sacīt, kad viņš uzzinājis par to, ko jūs savārījāt, viņš nolēmis pagaidām neiejaukt policiju šajā lietā un braucis pie jums, lai noskaidrotu, vai tiešām jūs esat vainīgs. Bet tikko jūs viņu esat ieraudzījis, tā tvēris pistoli, un viņam nācies šaut uz jums. Likumīga aizsardzība!

—  Tātad, viņi brauks pie manis, lai mani nogalinātu? — viņš drebošā balsī prasīja.

—   Tikai viens pats Boids. Tā ka jūs vēl varat izrēķināties ar viņu, bet jāstrādā ātri.

—   Kas man jādara? — viņš žēlabaini taujāja.

—  Boidu pagaidām var neskaitīt. Viņu interesē tikai nauda, ko viņam samaksāja Lū. Bet, lūk, Lū tiešām ir bīstams. Viņš mūs abus piekrāpis!

—   Nelietis un šantāžists! — Harlingfords naidā iesaucās. Kad padomāju, cik naudas esmu viņam aizgrūdis divos gados… Nu, labi, ko jūs iesakāt?

—   Jums ir ierocis, draudziņ?

—   Protams.

—   Negaidiet Boidu, — es sausi čukstēju. — Brauciet pie Lū un atdodiet viņam parādu tajā pašā monētā…

—    Labi, — viņš paziņoja, nedaudz padomājis, — bet ko man tas

dos?

—   Klausieties, draudziņ, man ir lode mugurkaulā. Manas stundas ir skaitītas, bet es vēl drusciņ pavilkšu. Jūs brauciet pie Lū un nožmiedziet viņu, pēc tam paslēpieties kādā vietā. Pēc stundas es izsaukšu policiju un atzīšos, ka es esmu nogalinājis Lū, tāpēc ka biju spiests aizstāvēties. Es prasīšu viņus atbraukt ātrāk un nogādāt mani hospitālī.

—   Kālab tāda varonība, Karč? — viņš neuzticīgi ieprasījās. — Tas pavisam pēc jums neizskatās.

—  Jūs nožmiedziet Lū, bet es teikšu, ka to izdarīju es, un jūs varēsiet būt mierīgs, iedzeniet to reiz sev galvā, Harlingford! Nekas jūs netraucēs! Es jums to piedāvāju tāpēc, ka Lū mani piemānījis. Tāpēc ka viņš uz mani šāva, un tagad es laižu garu ārā. Es gribu tikai vienu — lai Lū saņem pēc nopelniem, bet jūs esat vienīgais puikiņš, kas spējīgs to izdarīt.

—   Piekrītu! — moži iesaucās Harlingfords. — Tikai vai jūs esat pārliecināts, ka varēsiet pēc stundas piezvanīt kruķiem? Ja nu jūs nomirstat agrāk?

—    Es dzīvošu ilgāk nekā Lū, draudziņ, — es aizsmacis teicu. — Neuztraucieties, es neatstiepšu kājas agrāk par telefona zvanu.

—   Labi, es tūlīt braukšu, — viņš saspringtā tonī teica. — Vēlu panākumus, Manij!

—   Jums arī, draudziņ!

Menhetenas izziņu krājumā es atradu bāra „Pie Maika" telefona numuru un uzgriezu to. Klausuli paņēma Perla.

—   Perla, pasauc Lū, jā, ātrāk! — es aizsmakušā tonī teicu.

Viņa spalgi iesmējās. Es iztēlojos viņu ar kailu muguru, uz taburetes, pie bāra.

—    Pasaukt tev Lū, stulbeni? — viņa čukstēja. — Ko tu, esi pārskaities vai piedzēries? Kāpēc traucēt Lū? Es varu tev izskaidrot visu, ko…

—   Pasauc man Lū, meitenīt! — es viņu pārtraucu.

—    Labi, labi, — viņa iztrūkusies atbildēja. — Tev nav ne mazākās humora izjūtas, ir gan posts! Ei, Lū, dārgumiņ! Tur Manijs, gribot ar tevi parunāt pa vīriešu vīzei.

—   Kas noticis, Menij? — atskanēja Lū mierīgā balss.

—    Nepatikšanas, — es nočukstēju. — Tevi piemānījuši, draudziņ. Harlingfords vienojies ar Boidu. Es gribēju, kā bija norunāts, viņu nožmiegt, bet Frensis izšāva uz mani no krūmiem, nelietis!

Es pārstāstīju Kcstleram apmēram tādu pašu pasaciņu kā Harlingfordam, protams, minēdams citus vārdus.

—   Vai tu esi viens, Lū? — es prasīju tādā pašā čukstošā balsī, ar ko jau sāku lepoties. — Pie tevis neviena nav, tikai Perla?

—   Nav, — viņš rupji atbildēja. — Es palaidu Džoniju pie viņa meitenes.

—   Tad esi piesardzīgs, draudziņ, Harlingfords grasās tevi nožmiegt.

—   Neuztraucies, Manij. Šis mērglis saņems savu.

—   Viņš pie tevis var ierasties kuru katru mirkli, — es teicu. — Es labāk lieku nost klausuli.

—   Bet tu, Manij? — viņš klusām prasīja.

—   Ar mani ir cauri, — es teicu, juzdams gandrīz asaras acīs.

—   Vai es varētu kaut ko darīt tavā labā?

—   Tu varēsi man sarīkot labas bēres, draudziņ, — nočukstēju.

—    Tu tādas neesi pelnījis, nekrictneli! — Viņa balss pēkšņi kļuva cieta.

—   Kā tā, draudziņ? — es nomurmināju.

—    Tu mani esi makten piešmaucis, — viņš zobus grieza. — Pieci tūkstoši dolāru tikai par to, lai likvidē šo nelieti Boidu, bet tu pat kļūdījies! Tas bija tavs pēdējais darbiņš, blēdi, tu tik un tā būtu dabūjis vilka pasi jebkurā gadījumā!

—   Tu esi bez prāta, Lū! — es krekšķēju.

—    Esmu sev atradis citu puikiņu. Uzmini, ko? Džoniju. Zēnam ir ambīcijas, un es jau viņam piedāvāju likvidēt tevi. Tas būtu viņa pirmais darbiņš. Es viņam apsolīju tūkstoti „zaļo". Un zini, ko viņš man teica? — Kestlers pēkšņi iesmējās. — „Lai tikai iegūtu godu likvidēt Māniju Karču, es to darītu bez maksas!" — Viņa balss atkal kļuva cieta. — Paliec sveiks, klaidoni! Nomazgājies, pirms atdod galus!

Viņš dusmīgi nolika klausuli.

Es nogaidīju stundas ceturksni, izsmēķējot divas cigaretes, tad piezvanīju Biksbijam.

Leitnanta uz vietas nebija, dežurants atteicās pateikt, kur viņš atrodas. Tad es viņam paziņoju, ka man ir svarīgas ziņas par Ženijas Šanas nogalināšanu, un viņš man iedeva Biksbija telefona numuru.

Viņš atsaucās tikai pēc ceturtā zvana.

—   Biksbijs! — viņš kā rietin norēja. -« Ko vajag?

—   Šeit Boids, Danijs Boids, es pieklājīgi teicu. — Jūs mani atceraties?

—    Es jūs meklēju visu dienu, — viņš diezgan vēsi atbildēja. — Bet jūs gaidījāt nakts vidu, lai zvanītu man?

—    Man liekas, esmu atradis Evas Mandelas līķi, — es teicu, nepievēršot uzmanību viņa vārdiem. — Tāpat ziņoju, ka šeit ir Manija Karča līķis; viņu es nogalināju pēc visiem likumīgas pašaizsargāšanās noteikumiem.

Šajā brīdī atgriezās Marija. Bez kosmētikas viņa šķita vēl pievilcīgāka. Viens skatiens uz viņas tērpu ar milzīgajām gundegām deva man vairāk spēka nekā asins pārliešana.

Es izklāstīju visu notikušo leitnantam Biksbijam, noklusējot viņam dažas detaļas: trīs tūkstošus dolāru, ko biju saņēmis no Kestlera, telefona zvanus Harlingfordam un Lū.

—    Mis Sunga apstiprinās jūsu vārdus attiecībā uz Karču? — viņš nīgri painteresējās.

—   Protams.

—    Kāpēc jūs uzreiz neziņojāt man par to, ko jums stāstīja Žeroms Viljams?

—   Es grasījos to darīt, leitnant, tajā pašā vakarā, — centos atbildēt ļoti pārliecinošā balsī, bet tikko pārrados mājā, ieradās Karčs un aizveda mani, tā ka kopš šī brīža es biju pārāk aizņemts, lai zvanītu pa telefonu.

—    Osterbcija nav manā sektorā, — viņš neapmierināti noburkšķēja. — Es brīdināšu pilsētas policiju, lai viņi nodarbojas ar Karča līķi. Tāpat būs jāsameklē Evas Mandelas mirstīgās atliekas. Jūs labi darītu, ja paliktu uz vietas.

—    Esat tik labs, leitnant, — es sāku lūgt. — Mis Sunga satriekta par visu notikušo un gribētu ātrāk atgriezties Menhetenā. Jāatzīst, ka arī es pats neesmu formā. Mēs pašlaik kruķiem nekādi nevaram būt noderīgi.

—   Mis Sungas dēļ es jums izdarīšu pakalpojumu, — viņš svinīgi teica. — Klausieties labi, Boid. Jūs dodaties tieši uz Ņujorku, aizvediet mis Sungu mājā un tūlīt ierodieties manā birojā, dzirdējāt?

—   Piekrītu, leitnant, es priecīgi atbildēju. — Esmu jums ļoti pateicīgs!

Es noliku klausuli un smaidot paraudzījos uz Mariju:

—   Re, es ari esmu draugos ar kruķiem! Bet tagad — mājup, mana dārgā!

—   Brīnišķīgi, — viņa atbildēja vienaldzīgā tonī. — Bet cik cilvēku mūs vajās?

Bija pusnakts, kad mēs piebraucām pie manas mājas. Es iedevu Marijai atslēgu un paskaidroju:

—   Man vēl jāierodas vienā vizītē. Ej augšā un atpūties, es ātri atgriezīšos.

—   Tu gan domā par visu, Danij. — Man šķita, ka viņas balsī ieskanas aukstums. — Paldies par šo brīnišķo vakaru. Es tik tiešām uzjautrinājos kā vājprātīga. — Viņa paskatījās uz mani ar dīvainu liesmiņu acīs. — Uz pasaules būs maz meiteņu, kurām bijusi laime izrāpties no pašas kapa!

—   Es nopirkšu tev citu kažoku, — es samierinoši apsolīju.

—    Mani uztrauc nevis manto, — viņa saērcināta iebilda. — Mani uztrauc tie desmit manas dzīves gadi, kurus esmu pazaudējusi šajā vakarā!

12

Lorēna Louvela atvēra durvis un paskatījās uz mani vieglā izbrīnā.

—   Atkal mūsu detektīvs, — viņa iesaucās. — Vai jūs bieži ejat vizītēs nakts vidū?

—   Tikai kad tas nepieciešams, piemēram, pašlaik, — es atbildēju. — Vai jūsu vīrs mājā?

—   Kur gan lai viņš būtu?

Viņa uzgrieza man muguru, un es sekoju viņai viesistabā. Viņa bija ģērbusies šampanieša krāsas blūzē un samta biksēs. Manas acis kā radari traucās pie viņas gāzelīgajiem gurniem.

Rodžers Louvels, sēdēdams krēslā pie loga, smēķēja cigāru. Tikko es iegāju istabā, viņš pavērsa galvu uz manu pusi, un man radās iespaids, ka viņš uzmanīgi mani uzlūko.

—   Tas ir misters Boids, dārgais, — Lorēna paskaidroja. — Viņš apgalvo, ka vajagot tevi satikt.

—   Es jau brīdināju misteru Boidu, ka neinteresējos par Irēnu Mandeļu, — viņš skaidri teica. — Un kopš tā laika nekas tāds nav noticis, lai es būtu sācis par to interesēties.

—   Izņemot jūsu istabenes nāvi, — es asi teicu.

—   Ko jūs gribat? Būšu jums pateicīgs, ja izteiksieties iespējami īsāk.

—   Piekritu.

Lorēna sēdēja uz divāna, sakrustojusi kājas. Pēkšņi viņa man uzsmaidīja un pamāja, lai es apsēžos viņai līdzās.

Tobrīd, kad es atrados viņai blakus, viņa iztaisnoja kājas un piespieda savu cisku pie mana gurna, vērojot manu reakciju ar izsmējīgu smaidu uz lūpām.

Jutos neveikli, tad sapratu, ka Louvels to nevar redzēt, un mans samulsums pārgāja.

Lorēna vērīgi pētīja mani, un mana reakcija viņai nepaslīdēja garām. Viņas ciska vēl stiprāk piespiedās pie manas, un nelāga uguntiņa iekvēlojās viņas ironisko acu dzīlēs.

—   Lielākā daļa no tā, kas man jums ir jāsaka, mister Louvel, baidos, atstās uz jums nospiedošu iespaidu. Taču es uzskatu, ka jums jābūt lietas kursā. Jums ir tiesības zināt vairāk nekā jebkuram citam, kas iepīts šajā notikumā.

—   Pēdējos divos gados, mister Boid, esmu pieradis pie smagiem pārsteigumiem. — Rūgts smaids skāra viņa lūpas.

—   Labi. Centīšos runāt īsi. Sāksim ar to bridi, kad Frensis Harlingfords pieņēma mani, lai sameklēju Irēnu Mandeļu vai vismaz noskaidroju, kas ar viņu noticis. Viņš teica, ka tas viņam nepieciešams ilustrētam žurnālam, un iedeva man to cilvēku sarakstu, kas viņu labi zināja.

Es apstaigāju viņus visus. Barniju Mikersu, impresāriju, kas man paziņoja par Ženiju Šanu — Irēnas Mandelas bijušo istabeni, Zeanu Bertonu — viņas draudzeni un Zeromu Viljamu — viņas režisoru, kuri apgalvoja, ka neko nezinot. Pēc tam Rodžeru Louvelu — zēnu, kas gatavojās viņu precēt. Jūsu istabene man rādījās tāda īpaša, viņa labi tēloja savu lomu, un tas mani darīja uzmanīgu. Kad es viņai tieši pateicu, ka viņa ir Ženija Šana, viņa pat nesāka to noliegt un bija gandrīz pat apmierināta, ka atradies kāds, ar ko parunāt par Irēnu Mandeļu. Mēs vienojāmies satikties tajā pašā vakarā desmitos pie manis mājā. Kā jums zināms, viņa bija jau mirusi, kad es pārnācu mājā.

—   Vai bija vērts nākt šeit naktī, lai paziņotu man to, ko es jau sen zinu, — Louvels neapmierināts iebilda. — Ja jums ir kaut kas jauns, izstāstiet ātrāk, ja ne…

—   Tūlīt būs arī jaunākais, — es apgalvoju.

Es izstāstīju viņam visu, sākot ar Manija Karča pirmo apmeklējumu, kas paziņoja man Kestlera draudus, līdz pat pēdējiem notikumiem.

Kad es beidzu, Louvels ilgi klusēja. Viņa seja, šķiet, pārakmeņojās. Pēc tam viņš, sataustījis tuvumā esošo pelnutrauku, saberza tajā cigaretes izsmēķi un teica:

—   Jūsu stāsts ir lielisks, Boid. Bet man precīzi zināms, ka tas nav Evas Mandelas līķis.

—   Kāpēc jūs tā domājat? — es brīnījos.

—   Es to zinu, — viņš vienkārši pateica.

—   Jūs par to varētu zināt tikai vienā gadījumā, — es uzstāju. — Ja jūs būtu redzējis Evu Mandelu pēc tās nedēļas nogales.

Šajā brīdī Lorēna noraidoši pakratīja galvu, adresējot man priecīgu smaidu, uzmanīgi palika manu roku zem savas matrožu blūzes un piespieda to pie kailā ķermeņa.

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās apstrīdēt, Boid, — Louvels sausi paziņoja, — bet es zinu, ja līķis tur arī būtu, tā nekādā ziņā nav Eva Mandela.

—  Jūs taču nedomāsiet, ka tāds tips kā Harlingfords maksātu piecus tūkstošus mēnesī šantāžistam divus gadus, ja nebūtu par to pārliecināts.

—   Es nevaru spriest par Harlingfordu, — viņš atbildēja.

—  Jūs spējat iedomāties, ka divi tādi profesionāļi kā Kestlers un Manijs Karčs varētu kļūdīties par līķa personību, ko viņi izmantoja tādai sensacionālai šantāžai?

Lorenas pirksti atkal vadīja manu roku un piespieda to pie labās krūts. Miklās acis, ar kādām viņa raudzījās uz mani, pusatvērtā mute — viss norādīja, ka viņa izjūt neizturamu vēlmi.

—   Rodžers ir noguris, mister Boid, — viņa gluži bez elpas teica. — Man liekas, labāk izbeigt sarunas. — Viņa stipri piespieda manu roku pie savas krūts un pievēra acis. — Es… Es jūs pavadīšu…

—    Vienu mirkli! — dusmīgi iejaucās Louvels. — Mēs neesam beiguši. Jūs mani uzskatāt par meli, Boid?

—   Es domāju, ka jūs vienkārši maldāties.

—    Es zvērēju, ka nekad dzīvē nerunāšu par to visu, — viņš dobji teica. — Bet tagad, kāda tam nozīme? Kā jums zināms, es biju Irēnas Mandelas līgavainis. Es mīlēju viņu, Boid. Pēc tam es iepazinos ar viņas māsu Evu un zaudēju galvu. Tā bija tāda kā apmātība, it kā mani pēkšņi būtu aizstājuši. Nekam vairs nebija nozīmes, izņemot viņu.

Es rupji izrāvu roku no Lorēnas tvēriena un piecēlos.

—   Jūs nebijāt vienīgais, kam tas gadījies, — es mierīgi teicu.

Viņš, šķiet, mani pat nedzirdēja.

—   Tajā vakarā, — turpināja viņš saspringtā balsī, — Irēna piespieda viņu dzert. Es nedrīkstu pārmest Irēnai par naidu pret māsu. Eva mani viņai vienkārši nozaga. Un tad…

—   Viņa zināja par Harlingforda sadistiskajām nosliecēm, it īpaši pret sievietēm, — es pārtraucu viņu, — un teica viņam, ka Evai ir tāda pati daba. Viņa uzjundīja Harlingfordā viņa nevaldāmo sadismu līdz tādai pakāpei, ka viņš nespēja vairāk savaldīties.

—   Šajā brīdī es pametu Evu, — Louvels čukstēja. — Es redzēju, kā Harlingfords pacēla viņu un aiznesa no viesistabas. Es mēģināju iejaukties, bet Lū Kcstlers un viņa gorilla aizšķērsoja man ceļu, un man nepietika drosmes kauties ar viņiem. Lūk, kāpēc Evai radās pret mani tāds naids: es taču biju viņai zvērējis, ka zaudēšu prātu, ja viņa nekļūs mana sieva. Viņai bija taisnība! Tāds nelietis kā Harlingfords viņu paņēma ar spēku, bet es biju tikai rātns skatītājs…

—   Rodžer, — Lorēna murmināja dziļajā krūšu balsi, — manu dārgo nabadziņ! Nevajaga vairāk par to runāt, tas tevi tā satrauc!

—   Nē! — viņš iebilda, enerģiski pakratot galvu. — Es to esmu sevi turējis tik ilgi… Varbūt pienācis laiks pateikt taisnību?

Viņa sejā atplaiksnīja visa jūtu gamma.

—    Es zinu, ka līķis, kas aprakts Osterbijā, nevar būt Evas līķis, — viņš paziņoja, — jo pirms tam, kad saņēmu sejā skābes šļācienu, es skaidri redzēju cilvēku, kas to izdarīja.

—   Eva? — vaicāju es ļoti klusi.

—    Jā, Eva! — viņš nikni iesaucās. — Taču, pat ciezdams no apdegumiem, es spēju viņu sparast, kāpēc viņa to darīja, un žēloju viņu. O, tā nebija sirds labvēlība vai kristīgā žēlsirdība, saprotat, Boid? Es pārdzīvoju novēršanos pašam no sevis. Es sevi neieredzēju tā, kā viņa varēja neieredzēt mani, un sapratu viņas atriebes taisnīgumu.

—   Mums visiem būtu jāiedzer, tā man šķiet, — teica Lorēna viegli saviļņotā balsī.

Viņa piecēlās un devās pie bāra, bet šoreiz neatstāja uz mani ne mazāko iespaidu.

—   Bet vai kļūdīties jūs nevarējāt? — es jautāju Louvelam. — Bija tumšs, viņa iznāca no ēnas, un jūs varējāt redzēt viņu ne vairāk kā sekundi.

—   Nē, — viņš stingri iebilda.

—   Kā viņa bija ģērbusies?

—   Neatceros. Lietusmētelis, šķiet…

—   Bet tieši pēc apģērba jūs pazināt viņu?

—   Viņas melnie mati… „Tumšais eņģelis". Tā es viņu dēvēju jokojot. Dzimumzīmītes uz abiem vaigiem, tās bija tik pamanāmas kā fabrikas marka.

Lorēna iespieda glāzi viņam rokā, pēc tam pasniedza glāzi man.

—   Paldies, pašlaik iedzert ir pašā reizē, — es pateicos.

—   Mēs visi to alkstam, — viņa atkārtoja un atgriezās pie bāra.

Viņas seja pilnīgi zaudēja seksualitātes un iekāres izteiksmi. Es pat

nodomāju, vai tas viss man nav tikai šķitis.

Louvels dzēra klusēdams. Atvieglojuma izteiksme pēkšņi iegūla viņa sejā, it kā viņš pilnīgi būtu pārstājis interesēties par sarunu. Es nedrīkstēju viņu atstāt tādā stāvoklī.

—    Labi, pāriesim pie Irēnas, — es steidzīgi teicu.— Pēc Viljama vārdiem, pēdējo reizi viņš redzējis viņu svētdien dienā.

—   Es nekad vairs neesmu redzējis Irēnu, — vienaldzīgā balsī atbildēja Louvels. — Viņa izgaisa, un pēc zināma laika varēja domāt, ka viņa nekad nav pat dzīvojusi. Tas ir dīvaini, vai nc? Un tagad es pat atcerēties nespēju, kāda bija viņa, Irēna Mandela!

—   Man ir teorija attiecībā uz Irēnu Mandeļu, — es piezīmēju, — un es to jums izklāstīšu.

Es turpināju aši, lai nedotu viņam iespēju mani pārtraukt.

—    Tajā svētdienā no rīta Viljams, starp citu, dzirdēja, kā Kestlers ieteica Harlingfordam stāstīt citiem, ka Eva jau ļoti agri aizbraukusi uz Ņujorku. Harlingfords protestēja, sakot, ka Louvels nekad tam neticēs un, protams, ne jau viņš varēšot viņu par to pārliecināt. Tad Kestlers deva padomu, teikt Irēnai, ka viņa tāpat esot vainojama savas māsas nāvē un tagad vajag pārliecināt Louvelu, ka Eva tiešām aizbraukusi uz Ņujorku. „Ja viņa sāk protestēt, saki viņai, ka es un Manijs esam gatavi zvērēt, ka viņa to visu organizēja," — teica Kestlers.

—   Ak, kungs! — Lorēna iesaucās. — Vai tiešām jums nav apnicis tik daudz reizes atkārtot vienu un to pašu?

—   Apklusti! — Louvels uzbrēca negaidītā naidā.

Pirmo reizi man bija izdevies pamodināt viņa ziņkāri.

—    Mana teorija ir tāda, ka, atgriezusies Ņujorkā, Irēna bija panikas pārņemta. Ja Kestlers un Karčs izpilda savus draudus, viņa tiks apvainota māsas nāvē kopā ar Harlingfordu, un viņš var likt viņai apklust uz visiem laikiem. Turklāt viņai vajadzēja uzmanīties no Lū Kestlcra, kurš jau bija licis Harlingfordam saprast, ka viņam būs jāmaksā par klusēšanu. Lū varēja likt maksāt ari Irēnai, tad viņa līdz mūža beigām būtu pārādu jūgā.

—   Kāpēc jūs nerakstāt grāmatu? — Lorēna drebošā balsi prasīja. — Mēs to varētu paši lasīt tā vietā, lai sēdētu un klausītos jūs?

Louvels saguma savā krēslā uz priekšu, uzmanīgs un sasprindzis.

—   Es klausos, Boid, — viņš nepacietīgi teica.

—   Es pieņemu, ka viņa patiešām aizbēga, lai kaut kur laukos paslēptos pirmajās nedē|ās, es teicu, — un aizveda sev līdzi arī Ženiju Sanu. Bet viņa atgriezās pēc tam, kad jūs apšļāca ar skābi. Viņa atgriezās pie jums un teica, ka joprojām mīl jūs un gribētu kļūt jūsu sieva.

—  Jūsu vārdu izvēle ir tiešām lieliska. Tā ir ļoti precīza, — Lorēna piesardzīgi atzīmēja. — Un kas bija tālāk?

—   Taču viņa baidījās, ka Eva varētu ar viņu izdarīt to pašu. Kamēr jūs atradāties Vermontā un bijāt pakļauts ķirurģiski plastiskām operācijām, Irēna ķērās pie savas sejas pārveidošanas. Es domāju, nekā sevišķa, nedaudz mainīja deguna formu, vaigus, sejas ovālu, tādējādi viņa pārvērtās par citu sievieti, Lorēnu Louvelu.

—   Ģeniāli, mister Boid! — Lorēna sāka aplaudēt. — Jums taisnība, es biju Irēna Mandela, bet kļuvu par Lorēnu Louvelu. Vai tad tas svarīgi? Abas šīs sievietes mīl savu vīru ar vienādu mīlestību.

— _Tas kļūs svarīgi, ja līķis, kas aprakts Ostcrbeijā, ir Eva Mandela, — es iebildu.

—    Es jums jau teicu, ka tas nav iespējams! Eva iešļāca man sejā skābi! — Louvels iebļāvās.

11-538

noslēpumaina pazušana

—    Ļoti žēl, bet jūs kļūdāties. Jūs redzējāt sievieti, iespējams, tērpušos lietus mētelī…

—   Es jums jau teicu, — Louvels bļāva, pilnīgi zaudējis savaldību. — Es redzēju melnos matus un divas dzimumzīmes! Tā bija Eva!

—    Protams, — es rupji atbildēju. — Jums arī vajadzēja to redzēt, vai tiešām jūs nesaprotat? Kas ir dzimumzīmes? Divi punkti, iezīmēti ar zīmuli! Bet melnie mati? Parūka!

Louvels atkrita pret krēsla atzveltni. Nāves bālums klāja viņa seju.

—   Viņš melo! — Lorēna iejaucās. — Netici viņam, Rodžer, viņš grib tevi apmānīt! Un es nezinu, kāpēc! Kad viņš vakarvakarā sastapa šeit mani vienu, viņš gribēja mani izvarot, viņš…

—   Aizveries!

Viņš to pateica klusā balsī, bet tik iespaidīgi, ka viņa izbijusies apklusa.

—   Pēdējā detaļa, — es noguris turpināju. Ženiju Šanu nogalināja, lai neļautu viņai runāt ar mani. Taču viņa nebija tovakar pie Harlingforda, viņa bija šeit, Ņujorkā. Tā ka viņa nevarēja zināt to, kas tur notika.

—   Un tad? — Lorēna sausi prasīja.

—    Kas gribēja viņai neļaut runāt ar mani? Harlingfords? Kestlers? Vai Manijs Karčs? Ko gan tādu viņiem bīstamu Ženija varēja zināt? Toties viņa zināja, ka Irēna Mandcla kļuva Lorēna Louvela. Es pieņemu, ka viņa sen bija uzminējusi, kas jūs padarīja aklu. Lūk, šajā lietā viņa tiešām varēja dot ļoti svarīgas ziņas. Viņa varēja pastāstīt, ka tajā vakarā, kad tas viss notika, Irēna atradās Ņujorkā. Iespējams, ka Ženija bija redzējusi parūku, ko lietoja Irēna, un kādreiz jautājusi par to?

Es turpināju, uzsvērdams katru vārdu:

—   Ja Ženija izdotu Irēnu, daudzi, sākot jau ar jums pašu. netaujātu, kur ir Eva Mandcla. Turpinājums būtu bijis tik loģisks, Louvel… Ženija pierāda, ka Lorēna — tā ir Irēna Mandcla. Irēna, nogrimmējusies par Evu, iešļāca skābi… Kur Eva bija redzēta pēdējo reizi? Pie Harlingforda. Tā pakāpeniski tika gatavota slepkavība… Ženija posās paziņot man lērumu svarīgu ziņu. Lorēna nedrīkstēja to pieļaut. Viņa uz manu dzīvokli atnāca agrāk par mani un nogalināja Ženiju Sanu. Piecas lodes lieši krūtīs! Vai tas nav tipiski sievietei, kas atriebjas savai māsai, nododot viņu piedzēruša sadista rokās? Kas atriebās savam mīļākajam, padarot viņu aklu?

—   Es nespēju ticēt… ka viņa nogalinājusi Ženiju… — Louvels šausmās izdvesa.

—   Vai jums ir revolveris? — vaicāju es.

—   Jā.

—   Kur jūs to turat?

—   Sekretāra augšējā atvilktnē. Es salūkošu to.

Viņš piecēlās, pārgāja pāri istabai tik drošā gaitā, kāda rodas ilga ieraduma rezultātā. Viņa smalkie pirksti sataustīja atvilktni, atvēra un sāka rakņāties pa to.

—  Tā šeit vairs nav! — viņš drebošā balsī teica. — Kāds to paņēmis.

—   Ļauj man paskatīt, — Lorēna iejaucās.

Viņa lēnām atbīdīja viņu, uz brīdi aizklājot sekretāru ar savu ķermeni, tad strauji pagriezās.

—   Tu kļūdījies ar atvilktnēm, dārgais, — viņa teica izsmējīgā balsī, turot ieroci rokās. — Tas bija trešā atvilktnē, tieši tur, kur es to noliku pēc atgriešanās no mistera Boida… pēc nabadzītes Ženijas nāves.

—   Liekas, tagad man būtu jāizsauc policija, — es pieklājīgi vaicāju.

—   Nevajaga steigties, Danij, — uzbudināti teica Lorēna, pavēršot pret manām krūtīm ieroci, ko tikko bija paņēmusi. — Nelieciet man nervozēt, skaidrs? — Viņa žilbinoši pasmaidīja. — Esmu ļoti impulsīva rakstura slepkava, cilvēks, kas ātri zaudē savaldu! Jūs redzējāt Ženijas līķi, vai ne?

—   Nabadzīte Ženija! — Louvels čukstēja. — Un nabadzīte Eva!

—   Viņas saņēma to, ko pelnījušas, — Lorēna sausi teica. — Es allaž raugu, lai ļaudis, kas mani apvainojuši, nepaliktu nesodīti, kā tas bija ar tevi, dārgais Rodžer!

Viņa atkal paskatījās uz mani, un ārkārtīgais naids, kas dzirkstīja viņas acīs, uz mani iedarbojās gandrīz ar fizisku spēku.

—   Jums bija daudz iespēju, mister Boid, vai ne? Taču jūs nolēmāt būt labvēlīgs pret aklu vīru! Tas ir ļoti bīstami no jūsu puses, mister Boid, tā izturēties pret mani, kā jūs to atļāvāties tovakar! Es varu panākt, lai jūs saņemtu to, ko esat pelnījis!

Louvels lēnām tuvojās viņai, ar labo roku balstoties pret sekretāru.

—   Lorēn! — viņš sašutis teica. — Es nekad neesmu devis sev norēķinu… Tu ārprātīgā!

ii*

—   Klusē! — viņa ļauni iebļāvās. — Nekad nesaki to, dzirdi!

—   Ārprātīgā, — viņš klusām atkārtoja, — Eva, Ženija, es pats… Es vaicāju sev, ko mēs tādu varējām izdarīt, lai izpelnītos tik šausmīgu likteni?

—   Apstājies, tu dzirdi mani? — viņa ieaurojās.

—    Apstājies vai arī es apstādināšu tevi, kā jau es apstādināju šo draņķi, kas nemitīgi izspiegoja mani!

—   Visus šos divus ilgos gadus, — Louvels izmisis turpināja, — pareizā atbilde man nekad nav nākusi galvā… Ļaunā, cietsirdīgā būtne…

—   Es piespiedīšu tevi apklust, — iebļāvās Lorēna un nesavaldīgi piespieda revolveri pie viņa krūtīm.

„Liktenis jau tā bijis netaisns pret Louvelu, un nedrīkst tagad pieļaut viņa nāvi," — pavīdēja man galvā. Izrāvu no kabatas Karča revolveri un rūpīgi nomērķēju Lorēnas labajā plecā.

Taču Louvels atradās tuvāk savai sievai, nekā es domāju. Sajutis stobra pieskārienu savām krūtīm, viņš instinktīvi svieda roku uz priekšu, pagrūžot Lorēnas plecu. Viņa zaudēja līdzsvaru, un šajā brīdī es nospiedu gaili. Vairākas sekundes viņa stāvēja nekustīgi. Viņas tērps priekšpusē ātri pārklājās ar sarkanas krāsas traipiem, tad viņa lēnām sabruka.

—   LorēnL — Louvels sauca aizsmakušā balsī. — Kur tu esi, Lorēn? — Viņš sāka grozīt galvu pa labi un kreisi ieklausoties. — Lorēna, kur tu esi? — Asaras lēnām ritēja pār viņa vaigu. — Ak, kungs, kas ar viņu notika?

—   Viņa nomira, — es klusi teicu.

13

Biksbijs nepacietīgi berzēja savus sārtos vaigus un naidīgi skatījās uz mani.

—   Ja jūs būtu tieši braucis pie manis uz biroju, kā es jums teicu, viņa, iespējams, būtu dzīva.

—    Man nebija nekādu pierādījumu, — es iebildu. — Mana vienīgā cerība bija izvest viņu no pacietības, lai viņai neizturētu nervi. Es jums paskaidroju, kādā veidā viņa tika nogalināta. Tas bija nelaimes gadījums. Jūs taču nedomāsiet, ka es apzināti nošāvu sievieti?

—    Es pilnīgi neko nezinu, — Biksbijs noburkšķēja. — Jums bija pilnvērtīgs liecinieks, kad jūs nogalinājāt Karču, lai gan tas izklausās neticami, ņemot vērā viņa reputāciju. Jums varēja piešķirt medaļu par to.

Viņš atkal pārvilka roku pār seju.

—   Iespējams, ka viss tā notika, kā jūs stāstāt. Jebkurā gadījumā viņai būtu slikti klājies: elektriskais krēsls vai trakonams. Es viņu nenožēloju. Taču mani satrauc jūsu metodes, Boid!

—   Manas metodes, leitnant? — es muļķīgi atkārtoju.

—   Par ko jūs sevi uzskatāt, mans kungs! — viņš gaudās. — Jūs domājat, ka tādā veidā drīkstat spriest taisno tiesu un šaut cilvēkus pēc savas iegribas? Jūs iedomājaties, ka jūsu privātdetektīva licence jums to liek?

—   Nē, ser, — es pazemīgi teicu. — Taču fakti liecina, ka man nebija citas izvēles.

—   Varbūt tā ir slimība? — Viņš vilka gaisu caur nāsīm. — Un visi cilvēki, kas iejaukti šajā notikumā, saslimuši ar to? Pretējā gadījumā, kāpēc Frensis Harlingfords būtu traucies pie Lū Kestlera, degot vēlmē ietriekt lodi viņa galvaskausā?

—   Vai viņš to izdarīja? — es satraukts prasīju.

—    Vēl dīvaināk, — turpināja Biksbijs, — ka Lū sagaidīja viņu ar pistoli rokā. Tā vien liekas, ka viņi grasījušies cīnīties divkaujā.

—   Jūs aizvedāt Harlingfordu, leitnant? — es vienaldzīgi prasīju.

—   Jā, protams. — Viņš aizdomīgi paskatījās uz mani. — Gaļas furgonā. Viņš, padarījis savu darbiņu, gāja ārā, kāpjoties atpakaļ no Lū dzīvokļa, kad uz kāpnēm parādījās Džonijs Statinī. Šķiet, viņš nomainījis Karčji slepkavas amatā, veicot šovakar savu pirmo un pēdējo darbu. Viņš vienkārši apstājās, turot rokā revolveri, netraucējot Harlingfordam atkāpties, un, kad viņa pauris pieskārās stobram, nospieda gaili. Divas reizes.

—   Jūs… e… aizturējāt Džoniju? — es nervozi prasīju.

—   Jā, — atbildēja Biksbijs. Viņa balss pauda satraukumu. — Mēs tur ieradāmies tieši tajā brīdī, kad viņš nogāza Harlingfordu.

—   Jā, tā gan ir lieta, — es teicu. — Kas attiecas uz diviem draugiem, tad tas nav liels zaudējums.

Biksbija sejas vaibsti atmaiga.

—   Es aizturēju Viljamu, lai viņu nopratinātu, — viņš teica. — Pašlaik man rokās daudz liecinieku parakstītu liecību. Kāds gan nelietis šis zēns! Viņš jau tajā rītā, kad tas notika, zināja, ka meitene bija mirusi, bet nevienam par to neziņoja. Viņš ļāva tādam krietnam zēnam kā Louvels, ticēt, ka sieviete, ko viņš dievināja, padarījusi viņu aklu. Esmu atļāvies gandarījumu apvainot misteru Viljamu divos pārkāpumos.

—   Ļoti labi, leitnanti — es sajūsmā iesaucos.

Viņš paraudzījās uz mani, saraucis uzacis.

—   Bet tagad ejiet. Jūs man traucējat strādāt!

—   Eju, — es neapmierināti atbildēju.

Kad biju pie durvīm, viņš sēcoši pasauca mani.

—   Jā, leitnant? es pagriezies jautāju.

—   Divas telefona sarunas no Harlingforda mājas reģistrētas pilsētas telefonstacijā. Viena pusvienpadsmitos, otra — pēc stundas ceturkšņa. Visdīvainākais, pirmā saruna bijusi ar Harlingforda kabinetu, bet otrā — ar Kestlera kabinetu.

—   Un es tā lauzīju galvu, ko darīja Manijs, kamēr es raku, — es domīgi teicu.

—   Es nezinu, ko darīja Manijs pusvienpadsmitos, — teica Biksbijs, un pēkšņs smaids atvizēja viņa sejā. — Taču, katrā ziņā, varu pateikt, ko viņš nav darījis: viņš nav zvanījis Harlingfordam. Policijas ārsts noteica Manija nāves laiku. Viņš nomiris ne vēlāk kā desmitos.

—   Dīvaini, — es izjusti teicu.

—    Ir vēl kas daudz dīvaināks, — viņš klusi teica. — Viena no telefonistēm uz brīdi pieslēgusies līnijai pirmās sarunas laikā — parasta līnijas darbspējas pārbaude. Viņa atcerējās balsi, jo tā viņai likusies ļauna un draudoša. Kaut kādi čuksti, kas rada trīsas. Jā, viņa dzirdējusi, kā sarunbiedrs ļaunā čuksta īpašnieku divreiz nosaucis par Māniju. Ko jūs domājat par to?

—    Nezināmie spēki, — es pārliecinoši teicu. — Dzīvības un nāves okultie spēki. Ļauns individuālisma risinājums, kas sev izvirzījis mērķi to izdarīt un pabeidzis jau pēc savas nāves. Mistika…

—  Jā, jā! — viņš mani strauji pārtrauca. — Man ir jūsu draudzenes Marijas Sungas liecība.

—   Lieliski, — es neticīgi atbildēju.

jz,/

—    Viņa man stāstīja par jūsu drošsirdību. — Viņš ironiski iesmējās. — Bet pēc tam jums notikusi reakcija. Tā, piemēram, kad jūs runājāt pa telefonu, jums gandrīz neesot bijusi balss, jūs esat bijis spiests gandrīz visu laiku čukstēt.

—   Es to neatceros, — es stingri atbildēju.

—    Viņa man stāstīja par trīs tūkstošiem dolāru, kurus jums iedevis Karčs, lai pārliecinātu jūs, ka darījums ir godīgs. — Biksbijs sajūsmā pakratīja galvu. Tā un tā! Mūsu atraitņu un bāreņu kase rēķinās ar daļu no šīs summas.

—   Tūkstoti? — es jautāju bez sevišķas cerības.

—   Neesiet skopulis, Boid! — viņš pārmetoši paraudzījās uz mani. — Piecpadsmit simtus!

—   Rīt pat atsūtīšu čeku, apsolu. Vai tagad es varu iet?

—   Protams, — viņš plaši pasmaidīja. — Un paldies par sensāciju!

—   Sensāciju? — es izbrīnījies vaicāju.

—   Es vienmēr esmu sapņojis par sensāciju, kas dzimst, kad atmasko šantāžu.

* * *

Viņš joprojām vēl apmierināti smējās, kad es aizvēru aiz sevis durvis.

Nakls pēkšņi kļuva svaigāka, un, kamēr es gaidīju taksometru, mani sagrāba drebuļi.

Manija „buiks" joprojām stāvēja pie trotuāra. Taču es izšķīros par tā neaiztikšanu. Līdz ar veiksmi, kas mani pavadīja visu šo vakaru, mani varēja aizturēt par mašīnas zagšanu ātrāk, nekā es paspētu aizbraukt līdz savai mājai

Taksometrs beidzot parādījās, un pēc stundas ceturkšņa es jau biju savā dzīvoklī.

Uzmanīgi atvēris durvis, lai nepamodinātu Mariju, es zeķēs žagos uz viesistabu.

Galda lampa meta gaismu uz dīvānu, rādot skaistu kailu kāju pāri. Piegājis tuvāk, redzēju, ka Marija, uzģērbusi pasaulē brīnišķīgāko pidžamu, cieši aizmigusi. Tikai zinātnisku apsvērumu dēļ cs papliķēju viņas pliko vēderu. Man aiz muguras pēkšņi atskanēja sievietes balss. Tas iznāca tik negaidīti, ka es gandrīz vai salecos.

—   Ei, novāc ķepas!

Es spēji pagriezos, nodomādams, ka sāku jukt prātā, un ieraudzīju pretim krēslā otru pāri kāju, tikpat skaistu un tikpat kailu.

—   Frana? — es nočukstēju. — Kā jūs šeit nokļuvāt?

—   Marija baidījās palikt viena pēc tā, kas viņai bijis jāpārdzīvo šonakt, — Frana auksti atbildēja. — Viņa piezvanīja man, un es atnācu, lai viņai būtu kompānija. Mēs nolēmām būt augstsirdīgas un guļamistabu piešķirt jums.

—  Tas tiešām ir ļoti mīļi no jūsu puses, — es izjusti atzinu. — Turklāt Marijai uz šī dīvāna ir ļoti komfortabls izskats.

Es vērīgi paskatījos uz Franu, viegli nopūtos un pakratīju galvu.

—   Kas ar jums noticis? — viņa nemierīgi vaicāja. — Vai man roka vai kāja kļuvusi nenormāla, ko es pati vēl nebūtu pamanījusi, vai kas cits?

—  Es nezinu, kā jums, — es izbrīnā teicu, — bet ja man nākas gulēt krēslā, es visu dienu jūtos kā salauzts.

—  Jūs neesat viens tādā stāvoklī, — Frana mundri atsaucās.

—    Man ir ģeniāla ideja, — es padevīgi teicu. — Tiešām būtu žēl traucēt Mariju, viņa tik saldi guļ. Kāpēc gan guļamistabu nesadalīt starp mums abiem?

Kādu brīdi viņas skatiens palika ledains, tad viņa pasmaidīja.

—    Šis Boids… — viņa nomurmināja. — Viņš allaž, ne ar ko nerēķinoties, iet uz mērķi…

Viņa graciozi pietrūkās kājās un devās uz guļamistabu.

Protams, es viņai sekoju, kāri vērodams viņas gūžu ritmiskās kustības.

D. Kīns. DĪVAINAIS LIECINIEKS

.

1. nodaļa

Pa nakti pavasaris bija pārvietojies nedaudz uz dienvidiem. Saule sildīja stiprāk. Tīrumos bija izkūņojušies mazītiņi zaļi asni. Sarkangalvītis, kas droši vien bija kļūdījies kalendārā, nolaidās uz ozola zara ar piebriedušiem pumpuriem, kurš pletās pār cietuma sienu, un aplūkoja apkārtni savām dzīvajām ačelēm.

Kamēr uzraugs vēra vārtus, Harts Džeksons ar interesi novēroja putniņu.

Uzraugs pasmīnēja:

—   Liekas, jums nav palicis sevišķi labs iespaids par mūsu cietumu, vai ne, Džekson?

Garais un plecīgais Džeksons melanholiski pasmaidīja un dziļi nopūtās. Te, cietuma sienas otrajā pusē, pat gaiss šķita pavisam citāds.

—   Ne sevišķi labs, — viņš piekrita, — bet, neskatoties uz to, esmu nolēmis pasūtīt pie jums numuru uz vēl vienu termiņu.

Smīns tūlīt nozuda no uzrauga sejas. Bet šis joks atbildē likās nākam no putniņa ar dzīvajām acīm. Tas nolieca galvu un nočivināja: „Taču tik vienkārši es vairs nepadošos".

—   Nedari vairs muļķības, zēn.

Uzraugs noņēma naģeni un noslaucīja no pieres sviedrus. Harts cieši saknieba lūpas.

—  Jā-ā, — uzraugs novilka, — bet tu esi spēcīgs zēns, Džekson, un neatlaidīgs.

Harts aizsmēķēja cigareti.

—  Tas tik ātri neaizmirstas. — Viņš pārlaida skatienu laukumam cietuma priekšā. Neviens nebija atnācis viņu sagaidīt, taču viņš neko tādu arī negaidīja. Viņš nezināja nevienu, kas varētu interesēties par viņa likteni.

Harls paņēma rokā savu smago cūkādas čemodānu.

—   Nu, ko lad, tādā gadījumā — hosta li vista.

—   Ko tas nozīmē? — cietumsargs painteresējās.

—   Uz redzēšanos. — Harts noburkšķēja.

Uz stūra atradās autobusa pietura, un Džeksons lēni devās uz to. Septiņi gadi — tas nav mazs laiks. Viņam jābūt gatavam uz to, ka brīvē pa šo laiku daudz kas mainījies. Viņš juta apkārtējās pasaules nerealitāti. Un tikai viens tāpat kā agrāk bija reāls: kaisma sajūta par netaisnību, kas bijusi vērsta pret viņu. Pa šiem septiņiem gadiem viņa naids pret Flipu Evansu nebija rimis. Resnulis Flips bija tik liels nelietis, ka tam līdzīga vairs nav.

Džeksons, gaidot autobusu, nervozi smēķēja. Interesanti, kāda gan garša būs tagad tiem cigāriem, kurus viņš smēķēja agrāk, pirms cietuma?

Viens no uzraugiem, kam todien bija izejamā diena, pievienojās grupai, kas gaidīja pilsētas autobusu. Viņš Džeksonam draudzīgi pamāja:

—   Pametat mūs?

—   Tā tiešām ir.

Džeksons sataustīja kabatā piecu dolāru banknoti. Kārdinājums bija liels. Tagad viņš nedrīkst atgriezties Čikāgā.

Viņš palūkojās uz savu dārgo rokaspulksteni. Ja pārvērstu šā pulksteņa un sava čemodāna vērtību naudā, tad lieliski pieliktu līdz Losandželosai. Talants viņam nebija zudis, viņš bija tikpat labs aktieris kā agrāk. Bet par savu nepatieso grēku viņš jau sabiedrībai atmaksājis. Dienvidos viņš varētu sākt jaunu dzīvi un, iespējams, apprecēties.

Tā domājot, viņa pieri pārklāja sviedri. Septiņi gadi bez sievietes — tas ir ārkārtīgi ilgs laiks. Viņš veltīgi pūlējās atbrīvoties no šādām domām, vēl jo vairāk tādēļ, ka tieši šajā brīdī pieturai tuvojās jau sieviete. Džeksons neuzkrītoši to uzlūkoja. Blondīne, veselības un enerģijas pārpilna — tieši tas tips, kas viņam patika.

Džeksonam kādu brīdi šķita, ka šī sieviete sāks ar viņu sarunāties, taču sieviete klusēja.

Gaidot autobusu, Džeksons nenovērsa no viņas skatienu. Laikam jau arī šai sievietei dzīve nav bijusi salda. Iespējams, šeit cietumā sēdējis viņas vīrs vai draudziņš, un tieši tagad viņa atgriezās no tikšanās, kur saruna caur režģiem abiem sagādāja tikai ciešanas, turklāt tas tika atļauts tikai reizi mēnesi. Džeksons bija priecīgs par to, ka viņu neviens nekad neapmeklēja.

Pie viņa draudzīgi griezās uzraugs:

—   Vai jums ir kaut kādi plāni, Džekson?

—   Gan jā, gan nē, — izvairīgi atbildēja Džeksons.

—   Puiši bez jums skums.

—   Iespējams.

Džeksons nopriecājās, kad beidzot pienāca autobuss un viņam vairs nevajadzēja runāt par pagātni. Viņš pašķielēja uz meiteni. Viņa apsēdās tālu priekšā, un Džeksons varēja tikai pārlaist skatienu tās zeltainajiem matiem. No autobusa izkāpa un tajā iekāpa pasažieri, un viņš ar interesi visu novēroja.

Uzraugs domīgi uzlūkoja bijušā ieslodzītā uzvalku. Tāds apģērbs tagad jau bija izgājis no modes, bet savā laikā tas maksāja pieklājīgu naudu.

—    Tādiem kā jums ne sevišķi veicas, un tādu Steitvilā ir maz, — viņš beidzot pateica. — Lielākā daļa no tiem, kas pie mums sēž, savu soda laiku ir nopelnījuši. Jūs — tas ir kas cits. Jūs esat džentlmenis. Jūs esat pieradis pelnīt lielu naudu, turklāt godīgi. Cik jūs nopelnījāt nedēļā, Džekson?

Džeksons padomāja.

—   Labākajā vietā es nopelnīju divus ar pusi tūkstošus, bet caurmērā iznāca tūkstotis nedēļā.

Uzraugs klusu iesvilpās.

—    Divi simti piecdesmit tūkstoši gadā! Trīs reizes vairāk nekā cietuma priekšniekam.

—   Un kas par to? — Džeksons izaicinoši jautāja.

Uzraugs viņu uzlūkoja un pietuvojās, uzlikdams uz viņa ceļiem savu smago roku.

—    Skatieties, nenokļūstiet te vēlreiz, draudziņ. Es, protams, saprotu jūsu stāvokli. Jūsu sirdi māc naids. Taču tad, ja nostāsieties pret viņiem, jūs tikai kaitēsiet sev un neko citu nepanāksiet.

Džeksons dziļi ieelpoja. Viņam ļoti gribējās aizsmēķēt cigāru.

—   Jūs esat līdzjūtīgs. … Bet, ja tā padomā, — kāpēc?

—   Tāpēc, ka jūs man patīkat. Mēs bieži savā starpā runājām, ka jūs esat godigs cilvēks, taču ar Flipu Evansu ir grūti cīnities. Nedariet to, Džekson, nepazudiniet sevi.

Kādai sievietei rokās sakustējās bērns, un šķita, ka tieši viņš negaidīti sacīja:

—   O'kei! Es viņam to pateikšu…

Sieviete ārkārtīgi izbrīnījās:

—   Jūs dzirdējāt? Mana mazulīte sākusi runāt.

Uzraugs paraustīja plecus un iegrima avīzes lasīšanā. Harts atkal pievērsa skatienu meitenei, kas sēdēja pie ejas priekšā.

Galapieturā Greinhaundā valdīja rosīgums. Autobuss uz Čikāgu gāja pēc pusstundas.

Harts nopirka biļeti un devās uz tualeti. Tās kalpotājs sagatavoja viņam tīru dvieli un ielēja mazgājamā traukā siltu ūdeni. Mazgājoties Harts aplūkoja savu seju spogulī.

Acis bijs skaidras un gaišas, melnajos matos parādījies sirmums, taču seja nebija bāla, kā tas mēdz būt cilvēkiem, kas pastāvīgi strādā naktī.

Cietuma laiks nācis par labu viņa organismam, viņš pat pieņēmies svarā. Septiņus gadus viņam bija labi iekārtota dzīve: viņš laikā ēda un gulēja vai vismaz mēģināja gulēt. Tiesa, uzvalks izgājis no modes, taču pats tā nēsātājs nav zaudējis savu pievilcību. Varbūt vienīgi tumšie loki zem acīm bija nodevīgi.

Un viņu mocīja viens jautājums: nogalināt vai ne Flipu Evansu?

No naida nevar tik viegli atbrīvoties kā no netīra krekla, ja šis naids tevī slēpies veselus septiņus gadus. Viņam jāatceras Elena un Džerijs. Ja viņš piebeigs Flipu, tad būs atmaksājis par tiem. Tādi cilvēki kā Flips nekad nemainās. Un, kamēr Flips ir dzīvs, viņš nesīs sev līdzi ļaunumu kā lipīgu slimību.

Džeksons domās pasvieda uz augšu monētu un tomēr nekādi nespēja izšķirties.

—   Lai velns mani parauj, es pat pats nezinu, ko darīt, — viņš griezās pie sava attēla spogulī.

Harts iedeva tualetes kalpotājam ceturtdaļdolāru un atgriezās uzgaidāmajā zālē. Viņam bija patīkami atkal atrasties brīvībā, starp cilvēkiem, kas var darīt visu, ko grib. Cilvēkam nav raksturīgi sēdēt aiz restēm kā pērtiķim zoodārzā. Ieslodzījums pārvērta viņu, vēl vairāk tāpēc, ka Hartu bija ieslodzījumi bez jebkādas vainas.

Avīžu kioska pārdevēja ar nožēlu paziņoja, ka paši dārgākie cigāri, kādi viņai ir, maksā dolāru par trim. Džeksons par pēdējiem diviem dolāriem nopirka sešus un ar baudu vienu no tiem aizsmēķēja. Ja viņš klausīs uzrauga padomam, tad arī turpmāk varēs smēķēt dārgus cigārus. Savu laiku viņš ir jau atsēdējis un savos trīsdesmit astoņos gados vēl nebija vecs. Kā saka, spēka gados. Un viņa priekšā atvērās visa plašā pasaule.

Džeksons palūkojās apkārt, meklēdams blondīni, un tūlīt to ieraudzīja. Viņa stāvēja pie ceturtā numura izejas, it kā arī gatavodamās doties uz Čikāgu.

Džeksons ar baudu smēķēja cigāru un ar tādu pašu baudu aplūkoja sievieti. Viņai bija apmēram divdesmit pieci divdesmit astoņi gadi, šauri gurni, pilnīgas krūtis, slaidas kājas. Viņa izskatījās veselīga, it kā augusi uz laukiem fermā. Tikai acis izskatījās vecākas par seju. Dzīve lielā pilsētā bija uzspiedusi savu zīmogu arī viņai. Sievietes pelēkais kostīms droši vien maksāja pieklājīgu naudu, bet uz viņas pleciem bija uzmesta sudrablapsa.

Džeksons nosvīda: viņš ievēroja, ka meitene viņam uzsmaida. Bet nākamā doma uzdzina aukstas tirpas: Flips Evanss zināja, ka viņš iznāk no cietuma! Šī treknā blakts neko nepalaida garām. Iespējams, ka viņš arī atsūtījis uz šejieni šo sievieti — kā ēsma viņa ļoti noder!

Viņš aizvēra acis un pūlējās atcerēties, no kādas puses sieviete atnāca. Vispār jau viņa nevarēja nākt no cietuma. Lai nokļūtu pie autobusa pieturas, blondīne šķērsoja ielu. Iespējams, ka viņa bija gaidījusi Hartu mašīnā. Tad viņš mēģināja atcerēties, vai pretējā pusē nestāvēja kāda mašīna, taču tas neizdevās. Tajā brīdī viņš vienkārši nebija tam pievērsis uzmanību.

Džeksons mīcīja zobos cigāru. Viņam jāzina, kas viņu sagaida, un, iespējams, tieši šī tikšanās palīdzēs pieņemt lēmumu.

Harts paņēma savu čemodānu un piegāja pie blondīnes.

— Vai mēs gadījumā neesam pazīstami?

Blondīne uz viņu uzmanīgi paskatījās. Viņas krūtis kairinoši pacēlās un nolaidās.

—   Domāju, ka ne. — Viņa pārlaida mēli pār lūpām. — Taču to var labot. Ja jūs esat tieši tas, ko es gaidu.

—   Un ko tad jūs gaidāt?

—   Hartu Džeksonu.

—   Esat trāpījusi mērķī, — viņš vēsi izmeta.

Sieviete negaidīti cieši satvēra viņa roku.

—    Tādā gadījumā man ar jums jāparunā. Īstenībā es jau atbraucu, lai jūs satiktu. Bet pēc tam… es vienkārši nebiju pārliecināta, ka tas esat jūs. — Viņa vēlreiz uzmanīgi uzlūkoja Džeksonu. Bet jūs izskatāties tik elegants, tik… godīgs, it kā nebūtu septiņus gadus sēdējis cietumā. Kad ieraudzīju jūs sarunājamies ar uzraugu, nolēmu, ka esat no cietuma personāla. Un es neuzdrošinājos uzsākt ar jums sarunu, nobaidījos.

Meitene izskatījās lieliski, to nu nevarēja noliegt.

—   Skaidrs…

—   Vai varat pierādīt, ka esat Harts Džeksons?

Sudrablapsai bija preparēta galva, mutē tā turēja kuplo asti. Džeksons aizvēra lapsas muti.

—   Varu pierādīt… — šķita, ka to saka lapsa.

Meitene apburoši pasmējās.

—    Iznāk, ka jūs tiešām esat Harts Džeksons. Es dzirdēju par jūsu vēderrunātāja spējām, bet tikai tagad ieraudzīju, cik jūs esat labs cilvēks. Pat labāks, nekā es domāju.

Džeksons noņēma meitenes roku no sava pleca.

—   Jūs neesat izvēlējusies pareizo ceļu.

Viņas zilās acis satumsa.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Tieši to jau ari domāju. Jums nekas neiznāks.

—   Kas neiznāks?

—   Tas, ko esat iecerējusi. — Džeksons paņēma savu čemodānu, un tieši tad tika izziņota iekāpšana Čikāgas autobusā. — Ēsma nav slikta, pat ierosina apetīti. Un es labprāt uzķertos uz jūsu valdzinošās miesas… Tikai tas man var dārgi maksāt.

Iesēdies autobusā, viņš atskatījās. Meitene palika stāvam tajā pašā vietā. Lūpas viņai trīcēja, viņa bija gatava tūlīt sākt raudāt. Pēc tam priekšā aizstājās pasažieru pūlis, un Harts pat neredzēja, vai viņa iekāpa autobusā. Starp citu, viņam tas bija pavisam vienaldzīgi.

Brauciens likās bezgalīgs. Džeksons skatījās pa logu, viļāja pa muti apdzisušu cigāru un centās par meiteni nedomāt. Žēl, ka viņš ar to iepazinās tādos apstākļos. Viņš bija priecīgs, kad autobuss atstāja aiz sevis dzeltenos laukus un atkal brauca caur māju rindām. Kad autobuss apstājās, viņš jau bija pie durvīm.

Meitene arī bija autobusā. Viņa izspraucās līdz Hartam un satvēra to aiz rokas.

—   Hart, es jūs lūdzu, uzklausiet mani, — viņa lūdzoši teica.

Viņš rupji atgrūda roku.

—   Jūtu jums līdzi, — Harts noburkšķēja un izkāpa no autobusa uz cilvēku pārpildītas ielas. Tā bija Rūdolfstrīta.

Cik patīkami atkal atrasties Čikāgā!

Pa pagājušajiem septiņiem gadiem pilsēta gandrīz nebija pārvērtusies. Debesskrāpji bija tikpat augsti. Krustojumos tāpat nikni pūta vējš. Un tāpat kā agrāk tikpat jaukas bija meitenes.

Džeksons devās uz upi. Pa to gāja ledus. Šķita, ka te pavasaris vēl nebija atnācis, ne tā kā tur aiz pilsētas.

Džeksons pagāja garām vairākiem veikaliņiem, līdz atrada to, kas viņam vajadzīgs: maziņš veikaliņš, pavisam neievērojams starp tiem, kuriem viņš pagāja garām.

Džeksons iegāja veikalā un uzlika čemodānu uz letes.

Večuks bez kaut kādas intereses paskatījās uz čemodānu.

—   Ko vēlaties, jaunais cilvēk?

—   Es gribētu pārdot čemodānu ar visu tā saturu. Man vajadzīgs ierocis. Ja iespējams, īsstobra 38. kalibra pistole.

Večuks atvēra čemodānu un uzmanīgi izvilka no turienes lelli vēderrunātāju.

—   Tāda manta man neder, — viņš teica, šūpodams galvu. — Zinu, tā maksā lielu naudu, bet no manis jūs par to neko nedabūsiet. Bez cilvēka, kas liek lellei runāt, tā nav neko vērta. — Pēc tam viņš izvilka no čemodāna vakara uzvalku un ar redzamu cieņu aplūkoja izgatavotāja birku. Tad ar nožēlu nopūtās.

—   Arī no šādas mantas šajā rajonā grūti tikt vaļā. — Viņš paskatījās uz Džeksonu un samirkšķināja acis.

—   Turklāt es netirgojos ar ieročiem.

—    O'kci, — pavisam vienaldzīgi noteica Džeksons. — Tad uzvalks un jaka ies kā piedeva šim te. — Viņš noņēma no rokas pulksteni un uzlika to uz letes.

—   Čemodāns vien jau maksā divsimt dolāru. Dodiet man par to simtu un piecus simtus par pulksteni.

Vecais apskatīja pulksteni ar lupu.

—   Vienosimies par četriem simtiem.

—   Pieci simti. Par pulksteni un čemodānu.

Lelle uz letes negaidīti pacēlās un paskatījās pārdevājam acīs.

—    Nejokojieties, mister! Tas taču jums ir izdevīgs darījums. — Lelle pagriezās, it kā gribēdama paskatīties, vai kāds nenoklausās. Tad pieliecās un iečukstēja pārdevējam ausī: — Bez tam Vitijs mums teica, ka jūs tirgojaties ar ieročiem. Protams, tikai saviem cilvēkiem. Vai nav tiesa? — Un lelle pārdevējam pamirkšķināja.

Pārdevēja skatiens no lelles pievērsās Džeksonam. Nodzisušais cigārs bailīgi trīcēja viņa lūpās. Beidzot viņš bija pazinis Džeksonu.

—   Tagad es zinu, kas jūs esat. Kad iznācāt?

—   Šorīt.

Večuks salika mantas atpakaļ čemodānā un paņēma no letes pulksteni.

—    Domāju, ka labāk dosimies uz dibenistabu. Tur, iespējams, mēs arī vienosimies.

2. nodaļa

Džeksons iznāca no vecu lietu veikaliņa un lēni aizsoļoja pa Klarkstrītu.

Iela nemaz nebija pārvērtusies. Nakts restorāni gandrīz uz katra stūra tāpat reklamēja skaistas dejotājas. Vitrīnās tāpat karājās dažādā pakāpē izģērbtu meiteņu fotogrāfijas.

Džeksons paskatījās uz reklāmu. Neviena no meitenēm nebija tik pievilcīga kā apetītlīgā meitene, ko Flips bija atsūtījis kā ēsmu. Viņš jautāja sev, kādu gan uzdevumu Flips tai bija devis. Visticamāk, meitenei vaja-

dzēja ievilināt Hartu kādā no lētajām viesnīcām, kur lo sagaidītu Mūks ar kādu no saviem rokaspuišiem.

Džeksona roka kabatā bija aptvērusi revolvera spalu. Iegādājoties ieroci, viņš jau bija pārkāpis noteikumus, uz kuriem viņu atbrīvoja ar nosacītu pārbaudes laiku. Ja nejaušā tvarstīšanā policija atklās, ka viņam ir ierocis, tad viņš atgriezīsies cietumā atsēdēt savus divdesmit gadus. Bet par šādu iespēju Džeksons pat nedomāja. Ja viņš atkal nokjūs Steitvilā, viņam vairs nebūs atpakaļceļa.

Pēkšņi viņš jutās bezpalīdzīgs, it kā atrastos kails uz laužu pilnas ielas. Katram policistam, kas viņu pazītu, būtu tiesības to izkratīt, un tad Flips galīgi uzvarētu, nepakustinot pat pirkstu.

„Jā, tas nav sevišķi gudri no tavas puses, Hart Džekson," viņš nodomāja. Vienkārši naids pret Flipu ir nedaudz aptumšojis prātu. Priekšā ilgas gaidīšanas stundas. Flipa studijā, kas atrodas zem paša jumta, viņam diezin vai izdotos iekļūt. Bet savā naktsklubā Flips nekad agrāk par pusnakti neparādās.

Vējš kļuva svaigāks.

Uz tuvākā stūra atradās viesnīca ar bāru. Kad viņš tuvojās viesnīcai, no nelielas kravas mašīnas tur izkrāva jaunās avīzes.

Džeksons nopirka avīzi un iegāja bārā. Arī tas viņam bija aizliegts, bet te tomēr atradās jumts virs galvas. Viņš tikai gribēja izdzert vienu vai divas glāzītes un pēc tam atrast pajumti un paslēpties līdz naktij.

Vēl bija agrs. Un tomēr pie viņa jau tagad pielīgoja kāda meiča.

—   Vai skumsti, dārgais?

—   Ne sevišķi, — viņš lakoniski atbildēja.

Meiča pievirzījās viņam tuvāk.

—   Esi tik mīļš un pacienā mani.

No viņas lēto smaržu aromāta kļuva pretīgi. Lai izvairītos no viņas uzmākšanās, Džeksons pasūtīja viņai glāzīti un iedziļinājās avīzē. Kas tad īsti tagad notiek?

Spilgti virsraksti ziņoja par kaut kāda Filmera Pīrsa pazušanu, un šis vārds Džeksonam nezin kādēļ likās pazīstams. Tad viņš atcerējās. Pīrss — novecot sācis pleibojs, mantinieks milzīgam Pīrsu īpašumam, ko čaklie senči sapelnījuši.

Džeksons izlasīja pārskatu, tad ieraudzīja kādu plašu rakstu un arī to izlasīja.

Tad viņš ievēroja rakstiņu arī par sevi. Harts Džeksons, pazīstamais vēderrunātājs un naktskluba īpašnieks, šodien atbrīvots no Steitvilas, kur pavadīja septiņus gadus un tika atbrīvots nosacīti. Viņš tāpat kā agrāk uzskata, ka notiesāts netaisnīgi, un paziņojis, ka viņam ir savi plāni, bet viņš uzskata par tiem labāk klusēt. Džeksonu notiesāja par slepkavību — viņš nogalināja skaisto Elenu Adeli, dziedātāju bagātajā Veli klubā…

Tad viņš sajuta pieskārienu savam celim, taču pat necentās pacelt acis.

—   Pazudi no šejienes, dārgā. Domāju, ka ar vienu glāzīti pietiks. Es taču teicu, ka nemeklēju piedzīvojumus.

Bet tad Džeksonam bija skaidrs: viņš saprata, kas tā ir. Smaržas bija svaigas un kairinošas.

—   Kā jūs šeit nokļuvāt? — Džeksons viņai vaicāja.

—   Es tev sekoju no autobusa pieturas.

—   Kāpēc?

—   Es taču teicu, ka man vajag ar tevi parunāt.

—   Par ko?

—   Par mums.

—   Nesaprotu, — Džeksons pašūpoja galvu un ievēroja, ka viņai trīc lūpas un seja no uztraukuma kļuvusi plankumaina.

—   Un ja cs tev pastāstīšu, kas man ir zināms: Evanss tevi iesēdināja aiz restēm, apvainojot slepkavībā?

—   Kā tu to zini?

—    Pieņemsim, ka Flips pats man izstāstīja, kā viņš visu vainu uzgrūdis tev.

Džeksons paskatījās uz meiteni ar interesi.

—   Un tu piekristu dot par to rakstisku liecību?

—   Jā, tikai ar vienu noteikumu.

—   Un kādu tieši?

—   Ja tu šodien ar mani apprecēsies. Nekavējoties!

Džeksons noņēma platmali un norūpējies pārlaida ar roku pār matiem. Tad pasauca bārmeni.

—   Vēl dubulto viskiju man. Un ko tu dzersi?

Bārmenis jau gandrīz atvēra muti, bet apdomājās un noteica:

—   O'kei! Dubulto viskiju jums un skotu ar sodu mis Vinstonai.

—   Kā redzams, jūs viens otru pazīstat, — Džeksons pasmaidīja.

—   Mani daudzi pazīst, — viņa atbildēja ar smaidu, kurā nebija nekāda prieka. — Un mani sauc Telma, ja tas tevi interesē.

Džeksons nolēma turpināt spēli. Viņu interesēja, kas aiz visa tā slēpjas, velns lai parauj…

—   Priecājos ar tevi iepazīties, Telma. Un tā, pie kā mēs palikām?

—  Ja tu mani apprecēsi, tad esmu gatava uz visu un arī darīšu visu, ko tu gribēsi.

—    Pareizi. Tieši pie tā mēs palikām. Un ka tas jāizdara noteikti šodien.

—   Jā, vēl šodien.

Džeksonam radās sajūta, ka viņa galva nokļuvusi dzelzs spīlēs. Viens no viņiem abiem droši vien ir jucis. Taču ne jau viņš, un arī viņai nemanīja nekādas ārprāta pazīmes — veselīga meiča, tas arī viss. Ja nu vienīgi lūpas trīc.

—   Ja es pareizi saprotu, pirms laulāšanās vēl par šo to jāparūpējas. Piemēram, par laulības licenci.

Viņa izvilka no kabatas papīru.

—   Es jau vakar to izdarīju. — Lūpas viņai ietrīcējās vēl vairāk, viņa uzlika uz galda papīru un uz tā kaudzīti naudas. — Es tev maksāju piecsimt dolāru. Vēlāk tu saņemsi vēl vairāk. Precīzi sakot, desmit tūkstošus.

—   Vai tas ir neizdevies joks?

—   Es runāju pavisam nopietni. Nenāk ne prātā jokot.

Uz ielas trokšņoja kravas mašīnas gāzes izpūtējs. Telma sarāvās. Pēc visa spriežot, viņa no kaut kā baidījās. Un acīm redzot jūtas, kas bija spēcīgākas par bailēm, spieda viņu tā rīkoties.

Pēkšņi Džeksons sajuta pret viņu žēlumu. Viņš uzlika savu roku uz viņas mazās rokas, kas gulēja uz galda.

—   O'kei! Pasaki man tikai vienu. Kāpēc tu gribi apprecēties tieši ar mani?

Viņa diezgan valšķīgi atbildēja:

—  Tāpēc, ka es zinu… nejautā, kā es zinu, … ka tu esi kārtīgs cilvēks, Hart Džekson. — Meitene skatījās uz viņu miklām acīm. — Tieši tādu es iedomājos cilvēku, kuru kādreiz iemīlēšu. Cilvēku, kas cīnās par to, kas viņam liekas taisnīgs. Tādu, kas rūpējos par saviem tuvākajiem…

Džeksons paglaudīja viņas roku.

—   Kāpēc gan tu nevari man izstāstīt visu patiesību?

Viņa pakratīja galvu.

—    Nevaru… Te ne… Tas ir pārāk garš stāsts. Bet līdzko mēs apprecēsimies, es tev izstāstīšu visu. Tu zināsi visu.

Viņa apklusa un pēc tam piebilda:

—    Atdod man ieroci, kas tev ir. Tā būs labāk. Tevi taču izlaida nosacīti.

Džeksons aizvāca savu roku. Viņš ar dusmām nodomāja, ka viegli uzķēries uz makšķeres. Viņš jau gandrīz bija noticējis šai sievietei un nodomājis, ka viņai ir iemesls apprecēties. No šīs mazās iznāktu lieliska aktrise. Daudz netrūka, ka viņa to būtu nolikusi uz abām lāpstiņām. Viņai nevajadzēja Džeksonu, bet viņa revolveri, ar kuru viņš gatavojās piebeigt Evansu.

Viņš pašūpoja galvu.

—   Nekas neiznāks. Un tik tālu, lai mani kāds noķertu, nemaz neiznāks.

—   Bet vai precēsies ar mani?

Džeksons pēkšņi sajuta nogurumu. Cik gan dīvaini iekārtota šī pasaule. Maza skaistulīte piedāvā viņam sevi apprecēt, lai iemānītu lamatās — par tādu triku viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Droši vien šī sieviete pa īsāko ceļu aizvedīs viņu pie Evansa… Bet to jau tikai ari vajag! Viņš taču vēlējās satikties ar Evansu.

Džeksons nolēma turēt viņu pie vārda.

—   Esmu ar mieru! Mēs apprecēsimies jau šodien.

Tagad viņam viss šķita notiekam it kā kādā dīvainā sapnī. Nekas tāds īstenībā nenotiek. Tūlīt atskanēs zvans, un viņš atmodīsies savā kamerā.

Nekas tāds taču tiešām īstenībā nenotiek.

* * *

Maza mājīga istabiņa garīdznieka mājā. No virtuves nāk ceptu sīpolu smarža, bet jaunā garīdznieka balss gluži kā ieaijā.

—    … Pamatojoties uz pilnvarām, ko man dod štats, es pasludinu Hartu Džeksonu un Telmu Vinstonu par vīru un sievu Tēva un Dēla, un Svētā Gara vārdā. Āmen!

Jaunā gaišmatainā sieviete pavērsa pret Džeksonu saraudāto seju, un viņš viegli noskūpstīja to uz lūpām. Tad viņš pastiepa garīdzniekam vienu no tām banknotēm, ko saņēma par pulksteni.

Garīdznieks apsveica viņus ar laulības noslēgšanu un pavadīja līdz durvīm. Kādu brīdi Džeksons pastāvēja verandā, ielūkodamies aizvien pieaugošā krēslā. Tad ātri aizsmēķēja cigāru, piesedzot ar roku sērkociņa liesmu.

Viņa jaunā sieva notrausa no sejas asaras.

—   Nu, lūk, tagad es vairs neraudāšu. Vai tu man tici?

Viņš palīdzēja sievai nokļūt lejā pa kāpnēm, vēl aizvien neko nesaprazdams.

—   Ko nu tur, tu savu panāci, — viņš izmeta. — Un kas tālāk?

Telma ieskatījās viņam tieši acīs.

—   Ko gribi. Visādā ziņā esmu tava sieva.

—   Vai tev ir dzīvoklis?

—   Jā… Bet negribētos tur būt.

—   Kādēļ?

—    Es tev to paskaidrošu vēlāk. Kādēļ gan mēs nevarētu doties uz viesnīcu?

—   Tu to nopietni?

—   Jā.

—   Uz kādu viesnīcu?

—   Tu vēl vienmēr man neuzticies, Hart?

—   Iespējams.

—   Bet tev man jātic, — viņa lūdzoši teica un noskūpstīja Hartu.

Vai tādā brīdī var būt kāds naids? Viņam taču nebija sievietes veselus septiņus gadus, bet viņas mīkstais, padevīgais ķermenis maigi piespiedās vīram. Telmas acis spīdēja.

—   Es tevi lūdzu, Hart, tici man, — viņa lūdza. Un tad viņš ievēroja mašīnu.

Harta roka momentāli ieslīdēja kabatā. No mašīnas loga izliecās Mūks, turēdams gatavībā blāvi spīdošu automātu.

—   Laipni lūdzam mājās, manu zēn! — viņš apsveica Džeksonu.

Tas nolamājās.

—    Es zināju, ka tu mani nodosi, mazā odze! — Džeksons atgrūda Telmu un noliecās pēc izkritušā revolvera, kas spīdēja zālē.

Mūks šāva.

Džeksons dzirdēja, kā rēca Evanss:

—   Nost no ccļa, tu, mazā idiote! Vai dzirdēji, ko teicu…

Garīdznieka mājiņā atvērās durvis, atskanēja kliedzieni. Uz stūra atskanēja policijas svilpe. Tai atsaucās policijas mašīnas sirēna. Mašīna atradās tuvu.

Šāvieni apklusa, Evansa mašīna pagriezās un pazuda tumsā.

Ar zemi notrieptām rokām un netīriem ceļgaliem Džeksons ar pūlēm piecēlās, taču lāsti noslāpa uz viņa lūpām.

Viņš saprata, kāpēc Tclma izrāva viņam ieroci un aizlika priekšā kāju. Saprata arī, kādēļ rēca Evanss. Lai viņu glābtu, meitene bija nogāzusi viņu pie zemes un piesegusi ar savu ķermeni.

Viņa gulēja netīrā zālājā blakus celiņam. Uz viņas baltās blūzes izplūda sarkans traips. Harts noliecās un pacēla viņu uz rokām.

—    Es… man tas bija nopietni, Hart, viņa ar grūtībām nočukstēja. — Un es to negribēju… to, kas nupat notika. Es nezināju, ka viņi man seko…

Harts saudzīgi piekļāva viņu sev klāt.

—   Es tev ticu, Telma.

Policijas sirēna skanēja aizvien tuvāk.

—   Tu nedrīksti vairāk runāt, kamēr atbrauks ātrā palīdzība.

Viņa pakratīja galvu.

—    Nē… man tev kaut kas jāpasaka. Es ļoti paļaujos uz tevi. Tev jāparū…

—   Kas man jādara?

—   Tev jāparūpējas par Olgu, — Telma aiz sāpēm nodrebēja. — Viņa atrodas Loganskvēra viesnīcā 410. numurā.

Pirmā patruļmašīna, bremzēm nokaucot, spēji apstājās viņiem blakus.

—   Kas noticis? — uzsauca viens no kruķiem.

—   Uz manu sievu tikko kā šāva.

3. nodaļa

Jau vairākas stundas Džeksonam likās, ka viss notiek briesmīgā sapnī, un viņš nekādi nevar atmosties. Gaisma, kas bija vērsta viņam tieši acīs, vairs nešķita nekāds apgaismojums. Tā iespiedās viņam smadzenēs kā urbis — aizvien dziļāk un dziļāk.

Ja tikai viņš zinātu, vai Telma ir dzīva. Pirms dažām stundām ārsti viņam bija paziņojuši: ir tikai divdesmit procentu cerību, ka Telmu dzīvu nogādās līdz operāciju zālei.

—   Cigareti, Hart?

—   Jā, paldies.

Viņš juta, kā viņa satūkušajās lūpās iespiež cigareti, dzirdēja, kā nošvirkstēja sērkociņš, un dziļi ievilka dūmu. Bet dūmi neaizgāja līdz plaušām — viņš saņēma sitienu sejā, kas gandrīz nogāza no krēsla.

—   Tā vietā, lai smēķētu, — neapmierināts teica leitnants Makrīnijs no slepkavību izmeklēšanas nodaļas, — tu labāk mums pasaki, kāpēc šāvi uz Telmu.

—   Es uz viņu nešāvu.

—   Tā jau mēs tev ticēsim.

—    Bet tā ir patiesība. Uz viņu šāva Mūks. Īstenībā, viņš šāva uz mani, bet trāpīja viņai.

—   Mūks? Vai tu domā Džeku Votsu?

—   Jā.

—   Vai Votss bija mašīnā viens?

—   Nē, pie stūres bija Flips Evanss.

—   Vai jūs jau nopratinājāt Evansu, Džek? — leitnants sauca tumsā, kas Džeksonu ieslēdza no visām pusēm.

—   Jā, — atskanēja balss no tumsas. — Tikko kā atgriezos. Evanss apzvēr, ka no sava dzīvokļa nekur nav izgājis. Un ka Votss bijis kopā ar viņu visu dienas otro pusi. Viņa vārdus apstiprina abi lifta kalpotāji un vārtu sargs.

Taču leitnants Makrīnijs bija pieredzējis.

—   Viņu liecības neko nenozīmē. Tie ir viņa cilvēki.

—  Tā jau ir… Taču tā viņi tomēr teica.

Makrīnijs atkal pievērsās Džeksonam.

—   Kāpēc jūs nesakāt mums patiesību, Hart? Tad taču tiesā jums būtu vieglāk, velns lai jūs rauj!

—  Tiesā?

—  Jā. Procesā, kas jums paredzams… Lieta par slepkavību…

—   Es nekad neesmu nogalinājis.

—  Ja meitene nomirs, jums tiks izvirzīta apsūdzība par slepkavību.

Džeksonam šie vārdi skanēja kā salda mūzika: tātad ārsts ir kļūdījies

un Telma ir dzīva.

—   Vai varat pateikt, cik sen jūs jau pazīstat Telmu?

—  Es viņu vispār nezināju. Viņa sāka uzstāties Flipa klubā pēc mana aresta.

—  Tātad pie pieturas cietuma priekšā jūs viņu redzējāt pirmo reizi?

—  Jā.

—   Un sekoja jums līdz šejienei, Čikāgai, un vienā no Klarkstrītas bāriem viņa piedāvāja precēties?

—  Jā, tieši tā viss bija.

—   Vai jūs domājat, ka zvērinātie norīs šo pulverīti?

—   Bet tā ir patiesība…

Džeksons drīzāk izdzirdēja, nekā sajuta sitienu. Viņa jau tā smagā galva bija kļuvusi nejūtīga pret sāpēm.

—  Jūs melojat, — Makrīnijs lietišķi noteica. — Vairāk ir ticams tāds variants, ka jūs jau ilgāku laiku slepus sūtījāt viņai vēstules no cietuma ar lūgumu kļūt par jūsu sievu. Vai šis variants netika izdomāts kā atriebība Flipam Evansam?

—   Muļķības…

—  Un jūs apgalvojat, ka viņa pati atnesa laulības licenci, līdzko bijāt iznācis no cietuma?

—  Jā, tā tas bija.

—   Kādēļ Telmai Vinstonai vajadzēja kļūt par jūsu sievu?

—  To viņa man neteica… Kaut gan šo to minēja, — Džeksons atcerējās. — Es arī viņai par to jautāju, un viņa atbildēja kaut ko tādu, ka viņai ir zināms par manu godīgumu. Viņa piebilda, ka tieši tādu iedomājusies cilvēku, kuru reiz iemīlēs. Cilvēku, kas cinās par to, ko uzskata par taisnigu, un rūpējas par saviem tuvākajiem.

Istabā atskanēja ņirdzīgi smiekli.

—   Lūk, tā sākas lielā mīlestība!

—    Jā, dzīvē tā mēdz būt, — Makrīnijs sausi noteica un papūlējās visu pagriezt no citas puses. — Starp mums, Hart, cik jūs apsolījāt cilvēkam, kuram vajadzēja jūsu uzdevumā viņu nošaut? Sakiet, tas netiks pierakstīts.

—   Neko.

—   Jūs gribat teikt, ka tas bija tikai draudzīgs pakalpojums? Tātad tas bija kāds no cietuma draugiem?

Džeksons no spilgtās gaismas aizvēra acis, taču aizmugurē stāvošais policists rupji stavēra viņu aiz matiem, tā ka viņš bija spiests atkal atvērt acis.

—   Leitnants tev kaut ko jautāja.

—   Es jau teicu, ka uz viņu šāva.

—    Jūs domājat, ka es ticēšu šādām muļķībām? — Makrīnija seja apmācās, un viņš pavicināja Džeksona deguna priekšā kādu papīru. — Vai zināt, kas tas ir?

—   Nē.

—   Apdrošināšanas polise, Hart. Telmas dzīvība bija apdrošināta par desmit tūkstošiem dolāru. Un jums par labu. Mēs to atradām Telmas somā.

Džeksons pūlējās koncentrēties. Telma tiešām bija minējusi par naudu, teikusi, ka vēlāk viņš saņems vairāk — tieši desmit tūkstošus. Pēc visa spriežot, viņa zināja, ka viņas dzīvība ir apdraudēta, un baidījās no tā. Bet viņa gribēja apprecēties… Jā, Olgas dēļ…

Džeksons domāja par šo vārdu. Laikam gan te slēpās atslēga visam notikušajam. Policija viņam neko nevarēja izdarīt. Tā pat neatrada pie viņa ieroci un maldījās tumsā, cenšoties kaut mazliet šo to noskaidrot.

—   Vai jūs zinājāt par šo polisi?

—   Nē.

Makrīnijs pūlējās savaldīties.

—    Izturieties taču prātīgi, Hart. Vai tiešām jūs domājat, ka mums sagādā prieku jūs sist? Taču mūsu profesija liek mums noskaidrot patiesību par jebkuru cenu. Tātad saņemieties…

—   Ko jūs ar to domājat?

—    Atzīstieties, ka nolīgāt cilvēku, kam vajadzēja nogalināt Telmu. Tad mēs pacienāsim jūs ar sendvičiem un kafiju, esiet drošs, Džekson.

Viņš juta, ka lūpās atkal tiek iesprausta cigarete. Šoreiz dūmi nokļuva plaušās.

—    Esam vienojušies? — Makrīnijs teica tādā balsī, it kā sarunātos ar slimnieku. — Tūlīt paaicināsim stenogrāfistu, un jūs izstāstīsiet tam visu patiesību.

Džeksons pašūpoja galvu.

—   Nekas nesanāks!

—   Kas nesanāks? — leitnants brīnījās.

—   Lai es atzītos par to, ko neesmu darījis. Kāda jēga man bija viņu nogalināt? Es taču iepazinos ar viņu tikai šodien.

Atkal spēcīgs sitiens sejā. Cigarete izlidoja no mutes. Pratināšana turpinājās.

—  Tātad jūs atgriezāties Čikāgā?

—  Jā, lai nogalinātu Flipu.

—  To jūs atzīstat?

—  Jā.

—   Kāpēc?

Džeksonam galva plīsa vai pušu, un viņš uzskatīja par saprātīgāku teikt patiesību.

—  Tāpēc, ka Flips Evanss, būdams piedzēries, nonāvēja Elenu Adeli, bet pēc tam centās uzvelt vainu manam brālim Džerijam.

—   Uzvelt vainu jūsu jaunākajam brālim Džerijam? Tad kādēļ gan es uzskatīju, ka par šo slepkavību tieši jums piesprieda divdesmit gadus?

—  Tā arī iznāca. Kad sapratu, ka Džerijam šī lieta kļūst bīstama, es viņu noslēpu drošā vietā un visu vainu uzņēmos pats.

—  Ar kādu nolūku?

So jautājumu Džeksons ne reizi vien bija uzdevis ari sev pašam, un katru reizi viņš domāja, ka to darījis tādēļ, ka Džerijs vēl bija nenobriedis jauneklis, bet godīgam cilvēkam vienmēr jārūpējas par saviem tuvākajiem.

—  Ar kādu nolūku? — Makrīnijs atkārtoja. — Un kāpēc jūs runājat par to tikai tagad?

Džcksona uztūkušās lūpas savilkās rūgtā smīnā.

—   Tāpēc, ka tagad tam vairs nav nozīmes. Džcrijs ir miris.

—   Lauza kaklu uz tūkstošdolāru banknotes? — leitnants ņirgādamies pajautāja.

—   Viņu nogalināja. Vakar cietumā es saņēmu oficiālu paziņojumu.

Piesmēķētajā istabā kādu bridi valdīja klusums.

—    Lūdzu piedodiet, leitnants Makrīnijs beidzot teica. — Bet tagad paklausieties, Hart. Jūs bijāt nepārspējams profesionālis, pat talants. Jūs pelnījāt vairāk nekā citi. Divās nedēļās jūs saņēmāt tik, cik jebkurš cits, atkārtoju — jebkurš šeit sēdošais — saņem gadā. Un jūs esat gudrs cilvēks, to nevar noliegt. Jūs nepiederat to ļaužu lokam, kurus mēs parasti sēdinām lampas priekšā. Bet pašlaik jūs esat iesēdies dziļā peļķē. Jūsu versijā nav ne kripatas patiesības, un — jo ātrāk jūs atzīsieties, jo labāk būs jums pašam.

—   Bet ko jūs no manis gribat, Makrīnij? — Džeksons iesaucās. — Es jums nevaru pateikt neko citu! Nekad līdz šim nebiju redzējis Telmu Vinstonu, nekad — līdz mūsu tikšanās reizei autobusa pieturā, lai stāvus icbrūku zemē!

—   Blēņas! — leitnants atcirta.

Džeksons aizvēra acis, un aizmugurē stāvošais policists atkal parāva viņu aiz matiem.

—   Bet vai jūs atzistat, ka šis revolveris pieder jums?

Džeksons brīdi padomāja. Ja viņš atzīsies, ka revolveris pieder viņam, tad ar pārbaudes laiku būs cauri. Tagad viņš saprata, kāpēc Telma izrāva no viņa rokas revolveri. Divkaujā ar Mūku viņam nebūtu nekādu izredžu nekādā gadījumā, bet Telmai neviens nepalīdzētu, ja viņu atkal iebāztu cietumā. Tikai būdams brīvibā, viņš spētu palīdzēt tai noslēpumainajai Olgai.

Un pirmoreiz visas nopratināšanas laikā Džeksons nolēma melot.

—   Nē. Šo revolveri nekad neesmu redzējis.

Kāds no policistiem, kas viņu bija ielenkuši puslokā, nikni norūca:

—    Jāizbeidz, velns lai viņu rauj! Viņš vienalga neatzīsies, bet man jau notirpušas kājas.

Makiīnijs viegli pagrūda Džeksonu un jautāja:

—   Tātad, ja meitene nomirs, tad jūsu aizstāvēšanās balstīsies uz to, ka viņu nogalinājis Mūks vai Flips?

—   Jā.

—    Man tas liekas neticami. Kāpēc gan Evansam jānogalina sava draudzene?

Kādu bridi Džeksona acis viss satumsa, taču viņš ātri atguvās.

—   To es nezinu.

—   Bet ko jūs zināt?

—   Es nezinu, vai Telma Vinstona bija viņa draudzene.

Makrīnijs skaļi iesmējās.

—   Varat mierīgi tam ticēt. Kur tad citādi viņa ņemtu naudiņu sudrablapsai un piecsimt dolārus kabatā? Un viņas elegantais dzīvoklis — kur tas rastos? — viņa balsī izskanēja tāda kā skaudība. — Šis resnītis bija nolēmis sagrābt savās netīrajās rokās visas skaistules. Jums to vajadzēja zināt labāk par jebkuru citu. Jūs taču divus gadus bijāt konferansjē Veli klubā…

Iedomājoties par to, ka Evanss skāvis Telmu ar savām taukainajām rokām un uzgūlies tai ar savu trekno guzu, Džeksonam iesāpējās vēders. Lai kāda arī Telma nebūtu, kopā ar Flipu Evansu viņu iedomāties nevarēja. Džeksons zināja, ko Flips spēj pastrādāt ar savām meitenēm, kas ar viņām notiek.

Džeksons satvēra galvu rokās. Neviens to neliedza, neviens nesita un nerāva aiz matiem. Leitnants izslēdza apžilbinošo prožektoru un ieslēdza parasto apgaismojumu.

—   Tā, puiši, ar to arī beigsim, — viņš noteica. — Pirmajā vēlēšanu kārtā Džeksonam nav veicies. Taču mēs turpināsim vēl un vēl, domāju, ka tā vajadzēs. Paņem viņu sev līdzi tur augšā, Čārlij, — viņš pievērsās vienam no policistiem. — Parastais iemesls: aizdomas par slepkavību.

Džeksons ar grūtībām piecēlās un pajautāja:

—   Kā viņa jūtas?

—   Kas?

—   Telma, protams.

Leitnants sagumis pašūpoja galvu.

—    Es neteiktu, ka labi. Kad pēdējo reizi zvanīju uz slimnīcu, man paziņoja, ka viņa diezin vai izķepurosies.

—   Jūs nerunājāt ar viņu?

—   Nē. Un vai zini — kāpēc? — Makrīnijs naidīgi pasmīnēja un piebilda: — Tāpēc, ka viņa ir tādā stāvoklī, kad sarunāties nedrīkst, tā, lūk.

Bet jūs esat viltnieks, Džekson. Ja ari viņa izķepurosies, ar viņu sarunāties nedrīkstes vismaz nedēļu.

Čārlijs uzlika Džeksonam rokudzelžus.

—   Nu, ejam, draudziņ.

Džeksons sakustējās.

—   Vēl kaut kas, Makrīnij…

—   Kas tad vēl?

—   Jūsu vietā es norīkotu divus policistus viņas apsardzībai. Tikai ticiet, ka es jums nemeloju. Man ienāca prātā doma, ka Flipam ir svarīgāk nogalināt viņu nekā mani.

—   Kāpēc tad viņiem vajadzētu to nogalināt? — Makrīnijs pasmīnēja.

Džeksons vērīgi palūkojās uz leitnantu.

—   Iespējams, ka sakarā ar Olgu.

—   Un kas tad, velns jūs parāvis, ir Olga? — tīši mierīgā balsī jautāja leitnants.

—   Es arī pats to gribētu zināt, — Džeksons nevarīgi atbildēja.

4. nodaļa

♦

Tclma neparādījās jau divas naktis, un Olgai vienai pašai bija bail. Turklāt vēderā tā burkšķēja, ka viņa nevarēja gulēt.

Viņa aplūkoja sevi drēbju skapja spogulī. Olgai bija laba figūra, un Telmas labākajās zeķēs, tās mazajās biksītēs un krūšturī viņa atzina sevi par ļoti elegantu. Lai tikai tagad paskatās uz viņu meitenes no Šelbijas! Tad gan pārgrieztu acis!

Olga pārbaudīja savu kosmētiku. Vai viņa nav pārāk bāla? Viņa padarīja seju mazliet sārtāku. Tagad bija tā, kā vajag.

Taču no tā burkšķēšana vēderā nemazinājās. Viņas nokrāsotās lūpas sašķobījās. Olga bija gatava raudāt. Tclma taču apsolīja šodien atnākt, bet viņas vēl joprojām nav.

Pie tā paša spoguļa Olga uzrāva zeķes mazliet uz augšu. Drīz atkal būs nakts, tad atkal rīts. Viņa vēl vienmēr nemācēja noteikt pēc pulksteņa, cik pašreiz ir laiks.

Olga ielūkojās Telmas pulkstenī, kas bija rotāts ar briljantiem. Divdesmit minūtes pāri septiņiem? Ak jā, tas taču lielais rādītājs. Olga centīgi turpināja aprēķināt. Ā, tātad divdesmit piecas minūtes pāri četriem. Tēvoča Džona fermā visi jau piecēlušies un ,sāk strādāt. Cik ļoti viņa gribētu tagad būt fermā! Taču izsalkuma sajūta kļuva aizvien nepanesamāka.

Viņa piesardzīgi pacēla žalūzijas un palūkojās ārā.

Aiz tā tramvaju sliežu pagrieziena, ar kuru viņa ar Telmu atbrauca, skaidri bija redzama gaismas reklāma: „Stacijas restorāns. Bifšteki, sendviči".

Tēvocis Džons brokastīs bieži ēda bifšteku vai sacepumu. Tikai to iedomājoties vien, viņai mutē saskrēja siekalas.

Olga pārskaitīja naudu, kas atradās uz tualetes galdiņa. Viens, divi, četri… septiņi dolāri. Nebija labi, ja Telma atstāj naudu un aizliedz to izlietot.

Olga sāka domāt. Šelbijā viņa vairākkārt bija ēdusi restorānā. Nemaz nerunājot par kokakolu un saldējumu. Ja viņa pasteigsies un tur neaizkavēsies, tad Telma nemaz neuzzinās, ka viņa ir izgājusi.

Olga atkal palūkojās pa logu. Dienas otrajā pusē bija silts, bet tagad nāca sniegs. Visa iela, ciktāl viņa varēja redzēt, bija klāta ar sniegu. Olga izlēmīgi piecēlās. Krūšturis un biksītes noslīdēja lejup. Olga nopūtās. Jā, Telmas apģērba gabali viņai vēl par lieliem. Būs jāuzģērbj kaut kas savs. Siltā veļa, mīkstās vilnas mētelis un kleita, akurāti salikti, atradās uz krēsla.

Olga uzvilka kājās bikses. Ja viņa ilgāk paliks pilsētā, tad pratīs pieaugt, un tad Telmas apģērba gabali būs pašā laikā.

—    Es gribu ēst un iešu uz restorānu, — viņa nopietni sacīja savam attēlam spogulī un parādīja tam mēli.

Bet tad viņa atcerējās savu solījumu.

„Apsoli man, dārgā," Telma, cieši viņu piekļāvusi, bija teikusi, „apsoli, ka tu nekādā gadījumā neiziesi no šīs istabas. Dod man godavārdu!"

Un viņa svinīgi bija devusi vārdu:

—   Es neiziešu no šīs istabas, kamēr tu nebūsi atgriezusies.

Un, lai tas izskanētu pārliecinošāk, bija uzspļaudījusi uz rokas.

Pāri vasaras raibumiem, kurus nespēja piesegt pat uzliktais sārtums, noritēja asaras. Olgai ļoti gribējās turēt vārdu, bet viņa taču bija tik izsalkusi!

Un tad viņai ienāca prātā cita doma. Olga pat pabrīnījās, kāpēc nebija iedomājusies par to agrāk. Viņa taču varēja piezvanīt. Telefona numurs bija uzrakstīts uz tā gaisa baloniņa, kuru Olga bija paķērusi līdzi no lieliskā restorāna, kur Tclma tik skaisti dziedāja.

Olga centās atcerēties, kā to vietu sauca: Bali vai varbūt Vali klubs… Tā bija vietiņa pie dienvidu ezeriem.

Telefona numurs bija viegli iegaumējams. Burts, tad sešnieks un četri vieninieki. Viņa pacēla klausli un nosauca šo numuru viesnīcas telefonistei.

—   Veli klubs, — klausulē atskanēja vīrieša balss.

Olga lēni un iespaidīgi, kā viņu bija mācījusi krustmāte Sonija, runāja klausulē:

—   Es ļoti vēlētos parunāt ar Telmu.

Līnijas otrā galā uz bridi bija klusums, tad vīrietis sacīja:

—   Protams! Tūlīt pasaukšu viņu pie telefona.

Olga bija lepna par sevi. Taču šis lepnums tūlīt pagaisa, līdzko viņa atkal izdzirdēja balsi. Tā nebija Telmas balss, bet drīzāk gan tā resnīša balss, kurš pastrādāja asinsdarbus pie sirmmatainā.

—   Lūdzu mani atvainot, bet tieši pašreiz Telma ir aizņemta, — viņš draudzīgi nomurrāja. — Bet es varu viņai visu pateikt. Ko man viņai paziņot? Un kas runā?

—    Olga, viņas māsa. Lūdzu, pasakiet Telmai, lai viņa ātrāk nāk mājās. — Olga pūlējās neraudāt, taču viņa nevarēja noslēpt nodevīgi drebošo balsi. — Pasakiet viņai, ka man ir bail un… es ļoti gribu ēst.

Rcsnītis bija pati laipnība.

—   Protams, mana mazā. Es viņai tūlīt pateikšu, lai viņa pasteidzas. No kurienes tad tu īsti zvani?

—   Es… — Olga apmulsa.

Pēkšņi viņa skaidri saprata, ka Telma negribēja, lai kāds uzzina, kur viņa atrodas. Tieši tāpēc Telma no sava greznā dzīvokļa pārveda viņu uz šejieni, uz viesnīcu, lai neviens viņu nevarētu atrast.

—   Atbildi! — resnltis ierēca klausulē. — Vai tu mani nedzirdi? Kur tu atrodies? No kurienes runā?

12-53«

Uz bridi iestājās klusums, tad kāds klusi jautāja:

—   Kas tad nu, viņa nesaka adresi?

Resnītis jau bija noskaities ne pa jokam un izgrūda kaut ko necenzētu…

—   Nē… — Olga nolika klausuli.

Viņas pleci drebēja. Olga iemetās gultā un rūgti raudāja. Viņa bija viena, viņai bija bail un ļoti gribējās ēst. Viņa vairs negribēja tēlot pieaugušu un Telmu. Kad tēvocis Džo pēc krustmāmiņas Sonijas nāves aizsūtīja Olgu uz pilsētu pie Telmas, viņai bija septiņi gadi. Agrāk viņa

nekad nebija redzējusi lielu pilsētu.

# * *

Kamerā bija ieslēgts nakts apgaismojums: pie griestiem dega viena vārga spuldzīte.

Džeksons ar rūgtumu nodomāja, ka pirms septiņiem gadiem viņam nebija pilnīgi nekāda priekšstata par to, kas viņu šķir no brīvības. Tagad viņš lieliski zināja visas smalkākās izmeklēšanas cietuma metodes un paņēmienus.

īsā gaiteņa galā, pielicis krēslu pie sienas un noliecies pār avīzi, sēdēja — Džeksons to zināja — sargs, turpat pār saviem papīriem bija pārliecies rakstvedis, kaut ko rakstīdams žurnālā. Aiz viņiem pie režģiem atdalītas sienas atradās lifts. Tieši tur viņam vajadzēja nokļūt. Turklāt to vajadzēja izdarīt ļoti gudri. Ar vardarbību te pat nebija ko domāt, tādas lietas vienmēr beidzās slikti.

Šajā naktī bija diezgan klusu. Atskurbtuves kameras droši vien bija pārpildītas, bet kopā ar viņu noziedznieku kamerā atradās tikai viens cilvēks.

—   Cigareti? — Džeksons piedāvāja.

Cilvēks, kas sēdēja otrpus režģiem kāri pastiepa roku, cenzdamies satvert paciņu.

—   Paldies, draugs.

—   Vari paturēt visu paciņu, — Džeksons pasmaidīja, — bet es no šejienes izlocīšos.

Cilvēks sāka smieties.

—   Vai esi jucis? Mēs atrodamies vienpadsmitajā stāvā! Ja arī tu izklūsi no šī sprosta, tev jātiek garām uzraugiem, rakstvedim un lifta kalpotājam

—   Ko tu stāsti! — Džeksons ar izsmieklu noteica. Viņš satvēra restes ar rokām un uzkliedza snaudošajam sargam:

—  Paklau! Pārved mani uz citu kameru, te man nedod miera žurkas!

Sargs pieceldamies apgāza krēslu.

—   Liecies gulēt, Džekson. Tās ir tikai iedomas. Mums te žurku nav, lai mani parauj…

—   Nav? Bet jūs paklausieties…

Džeksons lūkojās sargam tieši sejā. No tumšā stūra aiz viņa atskanēja kaut kādi pīkstieni. Tādas pašas skaņas atskanēja no visiem stūriem.

—   Velns, lai parauj! Tas tik ir pārsteigums! — sargs brīnījās.

Arestants blakus kamerā skaļi smējās:

—   Gluži kā Apvienoto Nāciju Organizācijā.

—   Es vienkārši pieprasu, lai mani pārved uz citu kameru!

Sargs pāršļūca pāri gaitenim un ienāca Džeksona kamerā. Zem gultas turpināja atskanēt pīkstieni. Sargs atkal bija izbrīnā.

—    Apgabala cietumā ir pilns ar žurkām, — viņš paziņoja Džeksonam. — Bet te es kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi. Varbūt tās ir te iekļuvušas pa atkritumu vadu?

—   Viss var būt, — Džeksons neiebilda.

Sargs noliecās, lai paskatītos zem gultas, un tajā brīdī Džeksons izdarīja sitienu pa viņa ausi. Sargs nepaspēja nokrist, Džeksons viņu veikli satvēra.

—   Augsta klase, draugs, kaimiņš uzslavēja. — Ar tādām spējām tu varētu uzstāties uz skatuves.

—   To es arī darīju, — Džeksons lakoniski atbildēja.

Viņš sasēja sargu ar strēmelēs saraustītu palagu un iebāza mutē vīkšķi. Tad uzvilka sarga mēteli, uzlika viņa cepuri un mierīgi izgāja no kameras.

—   Bet vai tu negribi padauzīties ar sievišķiem? — viņš griezās pie kaimiņa.

Tas pakratīja galvu.

—    Viņi man neko nevar piešūt. Bez tam, lai bēgtu, daudz kas jāsagatavo, un arī tev neizdosies no šejienes izkļūt.

12'

—   Var jau būt, ka tev taisnība, — Džeksons piekrita.

Uz brīdi viņš piespiedās pie tās kameras režģiem, no kuras tikko bija izkļuvis. Varbūt viņš patiešām dara muļķības. Viņam arī nevarēs piešūt nekādu apsūdzību, ja Telma paliks dzīva. Taču Džeksons par to nebija pārliecināts, un Makrīnijs viņam neticēja. Un pamēģināt novērst iespējamo Flipa uzbrukumu Telmai viņš var tikai brīvībā.

Un pie visa tā vēl šī Olga…

—   Baidies? — viņš pajautāja kaimiņam.

—   Nē… vienkārši nav jēgas.

Džeksons paspēra dažus soļus pa gaiteni un noslēpās stūrī blakus durvīm. Tad viņš ierunājās, atdarinādams vecā uzrauga balsi. Viņa balss skanēja satraukti un asi. Vienlaikus viņš dauzīja ar dūrēm dzelzs durvis.

—   Paklau, Džim, vai neienāksi uz brītiņu? Man šķiet, ka puisis, kuru atsūtīja Makrīnijs, sadomājis pakārties.

Atskanēja troksnis, ko rada krēsla atbīdīšana.

—   Kādā tad veidā?

—   Viņš plēš palagu strēmelēs.

—   Nu tad neļauj viņam to darīt, vecais idiot, gāz viņam pa žokli! — rakstvedis noburkšķēja. Atslēga slēdzenē pagriezās. — Ja kas notiks, mums labi neklāsies…

Tikko rakstvedis grasījās ieiet pa durvīm, Džeksons iegāza viņam pa galvu ar gumijas steku, ko bija paņēmis no sarga.

—    Lieliski nostrādāts! Puiši nenoticēs! — kameras biedrs viņu uzslavēja.

Džeksons paņēma no samaņu zaudējušā rakstveža revolveri un iebāza kabatā. Tad viņš piestiprināja pie jakas ārējā atloka dienesta nozīmi un aizbīdīja dzelzs durvīm bultu.

Sainis ar viņa personīgajām mantām vēl atradās uz rakstveža galda. Džeksons paņēma naudu un atvēra durvis uz halli. Cilvēks, kas apkalpoja liftu, atradās otrā galā. Džeksons pacēla jakas apkakli, it kā gribēdams aizsargāties no aukstuma, un, pagriezies pret liftu, uzsauca:

—   Tev sendviču ar rupjmaizi vai ar balto?

—    Ar rupjo, — rakstveža balss viņam neizraisīja ne mazākās aizdomas. Imitācija vienmēr bija Džeksona stiprā puse. — Un neaizmirsti ieiet prokuratūrā un atnest tā puiša papīrus, ko atsūtīja Makrīnijs.

Šurp un turp steidzās ierēdņi no kriminālpolicijas. Ieraudzījis dienesta zīmi, dežurants tikai laiski nožāvājās un turpināja savu ieprekšējo nodarbošanos.

Džeksons naski nospieda lifta pogu.

Lifta kalpotājs bija padzīvojis cilvēks. Viņš Džeksonu uzlūkoja bez intereses.

—   Kļuvis aukstāks, — viņš teica.

Džeksons centās izturēties mierīgi.

—   Jā?

Vecais pamāja.

—    Un jau atkal krīt sniegs. Es domāju, ka šāds siltums ilgi nenoturēsies.

Lifts apstājās astotajā stāvā, tad piektajā, ceturtajā, un visur iekāpa un izkāpa ierēdņi formas tērpā vai parastā uzvalkā. Neviens nepievērsa uzmanību Džeksonam. Makrīnija un viņa cilvēku maiņa acīmredzot bija beigusies.

Izgājis no lifta atvērtā hallē, kuras sienas bija klātas ar mitru sniegu, Džeksons pacēla apkakli vēl augstāk. Viņa zābaki skaļi čīkstēja uz katra soļa.

Neviens viņu nepazina, neviens neuzsauca, neviens necentās aizturēt.

Bija tumša nakts. Viņam sejā iesitās salts vējš. Bez dažām dežūrmašīnām pie ietves stāvēja arī vientuļš taksometrs.

Pa brīžam no nama kāds iznāca, sakumpa, sagriezās, dodamies pret vēju. Bet vispār ielas bija tukšas.

Džeksons kādu brīdi nevarēja izšķirties, ko darīt. Pirms viņu saķer, jāizdara trīs lietas: pārliecināties, ka Telma ir drošībā, parunāt ar Olgu un izpildīt cietumā pieņemto lēmumu: nogalināt Flipu Evansu.

Vispirms viņš nolēma tikties ar Olgu un tādēļ devās pāri ielai pie taksometra. Viņš atvēra durvis un teica:

—   Uz Logan… — vārds sastinga uz Džeksona lūpām.

Mašīnai bija ieslēgts signāls, ka tā ir brīva, bet tur tomēr kāds jau sēdēja. Salona tumsā kvēloja divas cigaretes.

Džeksons tvēra pēc ieroča, ko bija atņēmis rakstvedim, un vienlaikus vienu soli atkāpās.

—    Bez jokiem, — kāda balss viņu brīdināja. — Mans lielgabals ir notēmēts tev tieši vēderā. Kā, velns lai parauj, tev izdevās izkļūt no šīs žurku alas?

—   Uz savām divām, — Džeksons dobji atbildēja.

—    Malacis! — Džeks Votss viņu paslavēja. — Mēs te nīkstam, salstam un lauzām galvu, kā tevi no turienes izķeksēt, bet tu nonāc mums rokās kā kāzu torte. Mēs tikko runājām, ka tu esi ciets rieksts, un tu to pierādīji.

Džeksons domāja, ka tūlīt viņam ielaidīs lodi vēderā, bet nekas tāds pagaidām nenotika.

—   Sēdies! — Votss pavēlēja. Sākumā viņš atvirzījās, tad pārdomāja un norādīja uz vietu sev priekšā. — Zini, labāk sēdies pie Sema.

—   Nelauzies kā nevainīga meita, sēdies. Sems pēc tevis ir ārkārtīgi noilgojies.

—   Kurp brauksim, Mūk?

—   Uz klubu. — Tad viņš piespieda pie Džeksona galvas revolveri. — Flips uzskata, ka mūsu supermens var mums pateikt, kur atrodas Olga.

5. nodaļa

Brokastojot leitnants Makrīnijs ar interesi vēroja lielās, mitrās sniegpārslas, kas griezās aiz loga.

—    Dēls būs priecīgs, ja sniegs līdz rītam nenokusīs, — viņš vērsās pie sievas. — Varēs paslēpot. Mēs abi aiziesim uz parku.

Betija Makrīnija sagrieza cepeškrāsnī izcepto gaļu.

—   Tas būtu brīnišķi gi! Bet kāpēc tu šodien atnāci tik vēlu? Vai kas noticis?

Makrīnijs ar atbildi mazliet kavējās. Viņu maz iespaidoja notikumi, un viņš aizmirsa par darbu, tiklīdz beidzās maiņa. Bet šodien viss bija it kā citādāk. Viņu mocīja doma: un ko tad, ja Džeksons nav melojis un teicis patiesību?

—   Pratināju kādu Hartu Džeksonu, — beidzot viņš atbildēja.

—   Vai viņš kādu nogalinājis?

—   Meitene vēl nav mirusi. Vismaz bija vēl dzīva, kad es pēdējo reizi zvanīju uz slimnīcu.

Makrīnijs nodomāja, ka laikam gan nebūs nekas slikts, ja viņš apspriedīsies ar sievu.

—   Paklausies, dārgā…

—   Jā.

Makrīnijs nolēma izstāstīt viņai visu notikumu, taču pēkšņi saprata, ka nezin, ar ko sākt. Un jo vairāk viņš par to domāja, jo ticamāki viņam šķita Džeksona paskaidrojumi.

Neviens kaut cik normāls cilvēks neuzdrošinātos veselam baram policistu izklāstīt tik neticamu stāstu. Ja vien šis stāsts neatbilstu īstenībai.

—   Harts Džeksons… — domīgi novilka misis Makrinija. — Šķiet, tā sauca slaveno vēderrunātāju, kuru mēs redzējām toreiz klubā. Atceries, tas notika, kad mēs atzīmējām mūsu kopdzīves piekto gadadienu? Viņš ir mazliet līdzīgs Tonijam Ketrisam, tikai nedaudz vecāks.

—   Tas tiešām ir viņš.

—   Es domāju, ka viņš sēž cietumā.

—   Šorīt viņu nosacīti atbrīvoja.

—   Un viņš paspēja atkal kaut ko nodarīt?

—   Iespējams, ka tā.

—   Un ko tieši?

—   Mēs uzskatām, ka viņš pats šāvis uz kādu meiteni vai arī uzpircis slepkavu.

—   Kāpēc?

—   Lai atriebtos Flipam Evansam. Tagad Džeksons apgalvo, ka Flips Evanss nogalinājis Adeli, bet vainu uzvēlis viņam, pareizāk, viņa jaunākajam brālim, kuru viņš ļoti mīlējis. Tāpēc Džeksons uzņēmies vainu uz sevis.

—   Kur tagad ir viņa brālis?

—    Džeksons teica, ka viņu nonāvējuši. — Makrīnijam pēkšņi zuda apetīte, un viņš atstūma šķīvi. — Pēc viņa vārdiem, šī meitene viņu apturējusi autobusu pieturā un ierosinājusi apprecēties. Bet tagad meitene guļ smagi ievainota. Diezgan dīvains notikums, vai nav tiesa?

—   Vai meitene viņu agrāk pazinusi?

—   Džeksons apgalvo, ka līdz pat šai dienai nav meiteni pazinis un ka viņi viens ar otru nav tikušies.

—   Kāpēc viņa gribēja ar Džeksonu apprecēties?

—    To arī viņš pats nezina. Džeksons stāstīja, ka jautājis viņai par to, bet meitene atbildējusi, ka viņš ir godīgs puisis un spēj parūpēties par saviem tuviniekiem.

—   Tādā gadījumā viņa zināja, ka Džeksons netaisnīgi ieslodzīts cietumā — par to, ka uzņēmies vainu jaunākā brāļa vietā.

Par to Makrīnijs nebija padomājis. Tagad viņš šai domai nepievērsa uzmanību, lai atgrieztos pie tās vēlāk.

—   Iespējams, ka tā tas bija.

—   Vai viņa ir simpātiska, šī meitene?

—   Ļoti. Turklāt viņa ir paša Evansa draudzene.

—   Un, neskatoties uz to, Džeksons ar viņu salaulājās?

—   Jā, šodien puspiecos.

—   Bet kas notika tālāk?

—    Pēc Džeksona vārdiem, viņi stāvējuši pie tā garīdznieka mājas, kas viņus salaulājis. Un tajā brīdī pie viņiem piebraucis Evanss ar savu rokaspuisi — gangsteri Vatsu, kas izšāvis kārtu no automāta. Džeksons apgalvo, ka šāvuši uz viņu, bet pēc tam padomājis nolēma, ka ticamāk gan meklējuši šo sievieti.

—   Tu viņus arestēji, tos gangsterus?

Makrīnijs pašūpoja galvu.

—   Nē, Evanss ir liels putns. Viņam pieder Veli klubs. Bez tam viņam ir liels zemes gabals.

—   Un tu atstāji viņu brīvībā un nodarbojies ar nabaga Džeksonu?

—   Gluži tā nebija. Džeks pārbaudīja Evansa alibi un neatrada neko apsūdzošu. Kā viņi apgalvo, abi nav atstājuši dzīvokli visu dienas otro pusi. — Makkrīnijs domīgi paberzēja ceļgalu. — No otras puses, jāņem vērā, ka nams taču pieder Evansam. Un neviens nebija redzējis mašīnu, kurā, kā apgalvo Džeksons, sēdēja gangsteri. Bet šī treknā blakts Evanss nošaus arī pats savu māti, ja no tā kaut ko iegūs.

—   Kāpēc tādā gadījumā tu netici Džeksonam?

—   Tāpēc, ka viņa versija ir pārāk neticama, un, lūk, ko es tev vēl pateikšu. Simpātiskā meitene, kas par zināmiem pakalpojumiem var dabūt no Evansa visu, ko vien viņa grib, diezin vai nolems saistīt savu dzīvi ar puisi, kuram pie dvēseles nav ne graša, tikai tādēļ, ka viņš ir godīgs cilvēks. Tālāk… Mēs atradām Telmas kabatā apdrošināšanas polisi par desmit tūkstošiem dolāru par labu Džeksonam.

—    Tas vēl nepierāda, ka Džeksons gribējis viņu nogalināt un šim nolūkam nolīdzis cilvēku.

Makrīnijs aptvēra krēsla atzveltni.

—   Jā, laikam tiešām tā.

Betija nostājās vīra priekšā un jautāja:

—   Bet kas tevi pašlaik uztrauc, Mak?

—    Es ar lielāko prieku šim puisim noticētu. Viņš man likās godīgs cilvēks. Tāpēc arī nebiju pret viņu cietsirdīgs. Tas pirmkārt.

—   Bet otrkārt?

Makrīnijs smagi nopūtās.

—   Otrkārt, man ļoti gribētos atbrīvoties no Flipa Evansa. Viņu medī visa mūsu nodaļa, taču nekādi nespēj nekur pieķert. Turklāt viņam ir liela politiska ietekme, un tik vienkārši viņu nevar iesēdināt. Viņš nodarbojas ar lielām lietām. Lai viņu piespiestu pie sienas, mums nepieciešami neapgāžami pierādījumi.

—   Tad redz, kādas tās lietas, vīriņ…

Atskanēja telefona zvans. Makrīnijs nolamājās un devās uz guļamistabu pie telefona. Tur bija tumšs.

—   Tas esi tu, papu? — kāda balstiņa jautāja.

Makrīnijs apsēdās uz gultas malas, bet klausuli nepacēla.

—   Tev jau jāguļ, — viņš dēlam maigi sacīja un noskūpstīja tā tīro sejiņu. — Un ātrāk, lai labi atpūstos.

—   Bet kāpēc, papu?

—   Tāpēc, ka nāk sniegs, un mēs varēsim paslēpot.

—   Tas ir labi! Es tūliņ aizmigšu, — septiņgadīgais dēliņš atbildēja.

Leitnants pacēla klausuli.

—   Pie telefona Makrīnijs.

Atgriezies virtuvē, viņš sāka ātri ģērbties. Sieva norūpējusies uz viņu noskatījās.

—   Kas noticis, Džon?

Makrīnijs paņēma mēteli.

—  Tagad šī jautājuma vairs nav.

—   Kāda jautājuma?

—   Vai Džeksons šāva, vai ne.

—   Kas noticis?

Makrīnijs uzlika galvā vēl mitro platmali.

—   Viņš tikko kā aizbēdzis no izmeklēšanas cietuma. Vai saproti? Viņam izdevies aizbēgt no vienpadsmitā stāva un turklāt viņš gandrīz nogalinājis sargu.

* * *

Pēc aukstuma uz ielas taksometrā viņam šķita silti. Smaržoja pēc lieliskas tabakas un viskija.

Advokāts Dismonds no aizmugures sēdekļa stingrā balsī paziņoja:

—  Ja lieta nonāks līdz roku palaišanai, atbrīvojiet mani no šāda skata un izsēdiniet pie Lūkas.

Mūks skaļi iesmējās.

—   Roku palaišana! Nebaidieties, mister advokāt, mēs tikai mazliet pamasēsim Džeksonam pakausi, ja viņš klīrēsies un nepateiks mums, kur atrodas Olga.

Džeksons vēroja sniegpārslas, kas dejoja aiz priekšējā stikla. Pie pakauša viņš juta nepatīkamo revolvcta pieskārienu. Ja viņš mēģinās bēgt, Mūks ilgi nedomās, tūlīt nospiedis gaili.

Jā, viņam trakoti nebija laimējies, kad viņš no tūkstošiem Ņujorkas taksometru izvēlējās tieši šo, kur atradās Džeks Dismonds un Džeks 'Votss. Bet vai to var saukt par nejaušību?

Votsu zināmās aprindās un klubā dēvēja tikai par Mūku, tāpēc ka viņam bija gluda seja un dievbijīga acu izteiksme. Un pie visa tā viņš nēsāja melnas drēbes. Votss taču tiekoties bija Džeksonam teicis, ka viņi jau sen to gaida un ir pat nosaluši, nezinādami, kā viņu atbrīvot no ieslodzījuma.

Tātad viņi bija nolikuši posteni pie policijas ēkas un lauzīja galvu, kā Džeksonu atbrīvot. Bet kādēļ? Tādēļ, ka viņi bija pārliecināti: Džeksons zina, kur slēpjas Olga. Tādēļ, ka kaut kādam nolūkam Evansam Olgu vajadzēja.

Kad taksometrs pagriezās uz pilsētas autostāvvietu, Dismonds palūkojās uz Mūku un painteresējās:

—   Kas tad tas, joks?

—   Par ko jūs runājat? — Mūks jautāja.

—   Ka jūs pamasēsiet viņam pakausi, ja viņš nerunās.

Džeksons drīzāk juta, nekā redzēja, kā Mūks pašūpoja galvu.

—   Ja viņš nepateiks, kur atrodas Olga, viņam klāsies slikti.

—  Tādā gadījumā atļaujiet man izkāpt no mašīnas, — Dismonds norūpējies teica. — Es braukšu ar citu taksometru.

—   Baidāties no sarežģījumiem? — Mūks pasmīnēja. — Nekas, par Evansa naudu jūs varat arī mazliet paciest. Iespējams, jūs vēl būsiet mums vajadzīgs.

Dismonds gribēja protestēt, taču sapratis, ka tas neko nelīdzēs, klusēja.

Džeksons nodomāja, ka šis advokāts ir tipisks Evansa upuris. Ja kaut reizi paņemsi naudu no šī treknā tārpa, pēc tam viņš tevi salauzīs, un varēsi uzskatīt sevi par pazudušu. Tas pats notika arī ar Džeriju. Bet tagad tam nebija nozīmes. Viņa brālītis bija beigts, un tikai kara ministrijas sarakstos stāvēja rakstīts, ka Džerijs gājis bojā kaut kur Vjetnamas rīsu laukos.

Mūks viegli piedauzīja Džeksona galvai ar revolveri.

—    Kā tev tas izdevās, draugs? Ka tu esi veikls puisis, to mēs nojautām jau sen. Bet to, ka tu varētu izkļūt no policijas cietuma, — to pat sapni nekad neredzēsi.

—    Vienkārši uzvilku mēteli, uzliku platmali un izgāju, — Džeksons viņam labprāt paskaidroja. Un viņš stāstīja gandrīz īstenību.

—   Muļķības…

Džeksons gribēja kaut ko sacīt, bet tad pēkšņi pagrieza galvu. Atskanēja griezīgs policijas mašīnas sirēnas kauciens.

Autovadītājs palūkojās atpakaļ.

—   Tā tikai mums vēl trūka! Ko darīsim, Mūk?

—   Neko, — Mūks mierīgi atbildēja. — Neuztraucies.

—   Bet es dzirdu policijas sirēnu.

—   Es arī neesmu kurls, taču tas ir Harts. Viņš ir spējīgs uz daudz ko. Kad viņš bija mūsu klubā par konferansjē, taisīja ne tādus jokus vien.

Atceros, striptīzā kāda meitiņa izģērbās līdz pat ādai, un viņš sarīkoja tādu koncertu, ka visi nodomāja — kruķu ielenkums. Apmeklētāji panikā izlauza durvis.

Sirēnas kaucieni pēkšņi apklusa.

—  Tev ir laba atmiņa, Džek, — Harts norūca. — Taču labāk pasaki man, kas tā par Olgu un kāpēc viņas dēļ tāds troksnis.

—  Tu pats to lieliski zini.

—   Nav ne jausmas.

Šoreiz sitiens ar revolveri bija spēcīgāks.

—   Tik lēti mani ap stūri neapvedīsi. Telma tev droši vien par viņu pastāstīja, kad autobusā atgriezāties uz Čikāgu. — Mūka balsī izskanēja neapzināts izbrīns. — Maziņā ir ne tikai gudra, bet arī viltīga. To nevar noliegt. Kamēr mēs pārmeklējām pilsētu, meklēdami Olgu, viņa mierīgi iekāpa autobusā un piedāvāja gultu cilvēkam, kas ir pietiekami drosmīgs un uzņēmīgs un turklāt septiņus gadus nav ticis pie sievietes. Un kā atalgojumu prasa, lai viņš izvelk Olgu no Čikāgas. Kur tu gribēji viņu aizvest, Hart? Atpakaļ uz fermu, no kurienes viņa atbrauca?

—    Vai Telma ir tā skaistulīte, kas uzstājas ar mīlestības dziesmiņām? — autovadītājs vaicāja.

—  Jā. Mums ļoti paveicās, ka kāds no puišiem viņu ievēroja autobusa pieturā, — Mūks ņirdza. — Tev arī būtu paveicies, Hart, ja tu būtu paspējis ar viņu iepazīties gultā. Telma ir kā uguns un liesma.

Hartam ļoti gribējās pagriezties un iegāzt pa Mūka nešķīsto purnu, lai asinis izdzēš viņa ņirdzīgo smīnu. Ja vien viņš būtu autobusa pieturā Telmu uzklausījis! Tad Telma viņam visu būtu izstāstījusi vēl pirms laulībām. Taču viņš visu laiku domāja, ka Telma viņu krāpj, ka viņa atsūtīta kā ēsma.

—   Kā viņai klājas? — Harts mierīgā balsī jautāja.

Mūkam acīmredzot tāds jautājums patika.

—   Slikti. Policija baidās, ka viņa vairs neizķepurosies. Bet tagad tu vari par to neuztraukties. Līdzko mēs noskaidrosim, kur slēpjas Olga, tu uz visiem laikiem pazudīsi no mūsu pilsētas.

—   Tā nerunājiet, — iejaucās Dismonds. — Advokātam nav tiesību klausīties tādas lietas.

—   Labi gan, ka es jūs neizlaidu, — Mūks ņirgādamies noteica. — Jūs jau esat pietaisījis bikses, kaut gan vēl nekas nav noticis.

—   Bet ja es nezinu, kur ir Olga? — apjautājās Džeksons.

—   Tas būtu |oti nepatīkami. Tev, — Mūks strupi noteica. — Tāpēc ka mēs tev tik un tā neticēsim. Tev taču nav darīšana ar amatniekiem, Hart. Flips jau tad bija profesionālis, kad aizvadīja tevi uz Steitvilu. Bet tagad jau nu gan viņš labi zina, ko dara. Un Telma tev droši vien pateica, kur meklēt Olgu.

„Viņa pateica," Harts domāja, „taču ne tūlīt, bet gan tikai pašās beigās."

Viņš aizvēra acis un atkal redzēja, kā viņa guļ putekļainajā zālājā ar asiņainu blūzi.

Un tad Telma nočukstēja, ka no viņas puses viss bijis pavisam nopietni.

—   Nu, tad kur viņa slēpjas? — Mūks draudīgi prasīja.

—   Nav ne jausmas, — Harts nikni norūca.

Mūks sita ar revolvera rokturi pa Džeksona galvu.

—   Lai atsvaidzinātu tavu atmiņu. Un tici man, labāk visu atceries, kamēr vēl neesam klubā. Tie taču mums būs īsti svētki — izlaist tevi cauri mūsu gaļasmašīnai. Atklāti sakot, es tevi vienmēr apskaudu.

Tumsa un pretīgums it kā viļņiem apņēma Hartu. Viņš piespiedās pie loga stikla, un tas mazliet atvēsināja viņa karsto pieri.

Pēc „apstrādāšanas" policijā otrreiz viņš diezin vai to izturēs. Džeksons lieliski saprata, ka viņi neceremonēsies. Šie cilvēki pielieto jebkuras metodes un spīdzinās viņu tik ilgi, kamēr viņš neizturēs.

„Vienalga neko neteikšu," Džeksons ar niknumu nodomāja.

Vienošanās ar Telmu palika spēkā, kaut arī tagad viņai nebija iespējas visu izskaidrot. Un viņa izpildīja šo vienošanos. Viņa piekrita iet kopā ar viņu uz viesnīcu kā misis Džeksone, taču tagad viņa cīnījās ar nāvi, un nebija zināms, vai viņa paliks dzīva. Viņš nevarēja pamest Telmu likteņa varā.

Džeksons nedaudz iztaisnojās.

—   Zēnam sāp? — Mūks jautāja.

—   Nedaudz.

Kad galva kļuva skaidrāka, viņš sāka vērot mašīnas, kas brauca pretī. Viņš gaidīja, kad šajā plūsmā parādīsies „logs". Nepārtraukti krita sniegs. Logu tīrītāji vienmērīgi slaucīja mitro sniegu no priekšējā stikla.

Džeksons negribēja, ka viņa nodoma dēļ ciestu nevainīgi cilvēki.

—    Ja tu nepārdomāsi, galva sāks sāpēt vēl stiprāk, — Mūks garlaikoti noslīga.

Tagad viņi atradās apmēram piecpadsmit jūdzes no Veli kluba. Bet no tā karuseļa viņš diezin vai dzīvs iznāks. Ja Flips Evanss nodomājis no Džeksona kaut ko izspiest, diezin vai viņš to palaidīs brīvībā. Bet varbūt Makrīnijs tomēr noticēs viņa stāstītajam?

Uzmetis skatienu spogulītim, Džeksons ievēroja, ka Mūks atkal atvēzējis roku ar revolveri. Viņš zibenīgi nolaidās no sēdekļa uz grīdas. Revolvera spals ietriecās sēdeklī.

Mūks nolamājās.

Tajā pašā brīdī Džeksons ar visu spēku trieca kāju pa autovadītāja kāju, kas atradās uz bremzes pedāļa, pēc tam satvēra stūri un asi to pagrieza.

Taksometrs strauji sagriezās. Šoferis pūlējās izraut stūri no Džeksona rokām un gaudoja:

—   Nositiet viņu! Nositiet viņu, velns lai parauj! Viņš laikam sajucis prātā!

Mūks izrausās no aizmugures sēdekļa, kur, inerces triekts, bija atkritis un sāka dauzīt Džeksonam pa muguru.

—   Laid vaļā, idiot! Tu taču mūs visus pazudināsi, plušķi! Laid vaļā!

Džeksons cik spēdams izvairījās no Mūka sitieniem un, notriecis vadītāja kāju no bremzes pedāļa, te nospieda šo pedāli, te atkal atlaida to. Tādā veidā virzoties uz priekšu, taksometrs slīdēja pa piesnigušo ceļu un sāka griezties ap savu asi, nokļūstot ielas otrā pusē — pretimbraucošu mašīnu plūsmā.

Atskanēja trauksmaini signāli. Visās pusēs neganti nokauca bremzes. Divām mašīnām tomēr izdevās izvairīties no sadursmes, kad Džeksons virzīja taksometru uz betona barjeru.

Priekšējās riepas pārplīsa. Džeksons spieda grīdā gāzes pedāli, un mašīna nesās tālāk, griežoties un slīdot, kamēr ietriecās stabā.

Atskanēja metāla šņirkstoņa. Mašīna apgāzās uz sāniem, un betona stabs ar drausmīgu troksni uzgāzās tai virsū.

6. nodaļa

Džeksons sajuta mutē asins garšu. Viņam pie kājām gulēja autovadītāja nekustīgais ķermenis. Kaut kur aizmugurē atskanēja Mūka balss, kas apveltīja Džeksonu ar lāstiem.

Dismonds nekustējās, viņš bija bez samaņas vai, visticamāk, miris.

Džeksons pūlējās sataustīt stūri, bet tās nebija. Bija palikusi tikai ass. Tumsā viņš sataustīja durvju rokturi un nospieda to. Durvis bija iestrēgušas. Viņš mēģināja vēlreiz. Ārpusē atskanēja to autovadītāju balsis, kas bija apstājušies, lai sniegtu palīdzību.

Uz mašīnas uzrāpās divi cilvēki un ar spēku atrāva durvis. Ar viņu palīdzību Džeksons kaut kā izrāpās no mašīnas.

—   Cik tur vēl iekšā? — viņam jautāja.

—   Trīs. Vadītājs un divi pasažieri.

—   Kā tas gadījās? Vadītājs bija piedzēries? Tas lops man gandrīz uztriecās virsū!

—   Jā, man liekas, ka viņš bija jautrā prātā, — Džeksons teica un nolēca no mašīnas.

Viens no tiem, kas viņam palīdzēja, pa to laiku aizsūtīja otru pēc lukturīša. Ap apgāzto mašīnu salasījās ziņkārīgo pūlis, taču kustība turpinājās uz abām pusēm.

Džeksons uzmanīgi pacilāja rokas, salieca pirkstus. Pēc tam spēra soļus — viņš nebija cietis. Tad viņš apstājās un pa gabalu paskatījās uz tiem diviem, kas bija ieradušies viņam palīgā. Tagad kopā ar trim citiem viņi pētīja, kas ir automobiļa iekšpusē.

—   Liekas, vadītājs un viens aizmugures sēdeklī ir beigti… miruši. Bet trešajam lauzta roka.

—   Izvelciet mani no šejienes! — Mūks šajā brīdi ierēcās. — Izvclciet mani no šejienes, velns jūs rāvis! Un neskatieties uz mani kā uz pērtiķi krātiņā.

Ziņkārigie pienāca pie pašas mašīnas, un viņu aizsegā Džeksons aizlavījās uz. pēdējām rindām.

—   Kas noticis? — kāds no visvairāk ziņkārīgajiem jautāja.

—   Mašīna slīdējusi.

Drīz vien ieradās policija. Džeksons ieraudzīja mirgojošo signālu, kad mašīna vēl bija vesela kvartāla attālumā.

Viņš lēni attālinājās no aizvien pieaugošā pūļa un devās Ohaiostrītas virzienā.

Nekādus sirdsapziņas pārmetumus viņš nejuta. Gluži otrādi, viņš juta lielu atvieglojumu un prieku. Šajā izmisīgajā cīņā viņš bija ticis uz spēles savu dzīvību un uzvarējis. Un, ja autovadītājs un advokāts atstājuši šo pasauli, tad tas jau arī ir viņiem īstais ceļš. Savu vainu viņš nejuta.

Kaut kas spieda Džeksona galvu, viņš pieskārās pierei. Izrādījās, ka avārijas laikā platmale uzdzīta pāri ausīm. Džeksons to noņēma un steidzās tālāk prom no šīs vietas. Sniegpārslas patīkami atsvaidzināja viņa sakarsušo seju.

Tagad uz avārijas vietu steidzās jau vairākas policijas mašīnas. Džeksons indīgi iesmējās. Beidzot arī Mūks nokļuvis grūtā stāvoklī. Viņš neuzdrošināsies pateikt, kas bija ceturtais mašīnā. Citādi policija viņu arestēs par līdzdalību bēgšanā.

Džeksons automātiski paskatījās uz roku un tūlīt atcerējās, ka savu pulksteni ir pārdevis.

Kad tas bija? Pa to laiku bija tik daudz pārdzīvots, ka Džeksonam šķita: viņš pametis cietumu vismaz pirms gada.

Viņš bija pārdevis pulksteni, lai iegādātos ieroci. Un tagad šis ierocis atrodas policijas rokās. Ja arī viņam izdotos piekļūt Flipam Evansam, būtu viss jāizdara kailām rokām. Bet vispirms jāparūpējas par šo noslēpumaino Olgu.

Džeksons paātrināja soli. Mičiganas bulvāris bija platāks un gaišāks nekā uz to vedošās ielas. Viņš šķērsoja bulvāri un devās tālāk pa Klarkstrītu. Uz ielas stūra atradās restorāniņš. Žalūzijās bija nolaistas, taču caur tām izlauzās gaisma un bija dzirdama viegla mūzika.

Džeksons nevilcinoties atvēra durvis un iegāja. Zāle bija piesmēķēta tā, ka tur bija grūti elpot. Taču pēc savas agrākās pieredzes viņš zināja, ka pie tā ātri var pierast.

Neskatoties uz vēlo stundu, visi galdiņi bija aizņemti. Aizņemti bija arī ķebļi pie letes. Maza meitene uz paaugstinājuma it kā negribīgi izpildīja striptīzu.

Džeksons devās uz bāru.

—   Dubulto viskiju un alu, — viņš pieprasīja.

—   Vai plūcāt vijolītes? — bārmenis painteresējās.

Džeksons izbrīnījies uz viņu palūkojās un aptaustīja savu seju. Kreisā acs bija uztūkuši, un pēc laika ar to būs vēl sliktāk.

Viņš iesmējās.

—  Jā. Un ne bez panākumiem.

Viskijs iedarbojās labvēlīgi. Viņš vienā rāvienā izdzēra alu un devās uz tualeti. Pa to laiku meitene, šķidru aplausu pavadīta, beidza savu priekšnesumu.

Uzlūkojot meiteni, Džcksonam iesāpējās sirds, viņam kļuva pretīgi. Viņš pazina tādus krodziņus labāk, nekā pašam to gribētos. Tieši tādos krodziņos viņš arī sāka, kamēr neizsitās uz augšu.

Cilvēks, kas apkalpoja tualeti, pasniedza viņam mazgājamo bļodu, dvieli un ķemmi. Džeksons nomazgāja seju un sasukājās. Viņa kreisā acs rotājās visās varavīksnes krāsās, taču, ja neņem vērā šo sīkumu, viņš bija viegli ticis cauri.

Džeksons pasniedza apkalpotājam dolāru un ienira atpakaļ bārā.

—   Atkārtot, — viņš griezās pie bārmeņa.

Šoreiz uz paaugstinājuma parādījās cita meitene, blondīne. Viņa noņēma cepuri ar platām malām un ķērās pie sava ģērba rāvējslēdzēja. Meitenei bija patīkama balss, taču piedzērušie apmeklētāji to neklausījās. Viņa Džeksonam lika atcerēties Telmu. Ko tur īsti teica autovadītājs? It kā Telma uzstājusies ar saldām mīlestības dziesmiņām programmā pēc pusnakts.

Tajā restorānā, kur ar Telmu sāka runāt bārmenis, laikam viņu pazina. Nu, bārmenis jau pazina noteikti." Viņš nosauca to vārdā. Pilnīgi iespējams, ka Telma izpildīja striptīzu Klarkstrītā līdz tam laikam, kamēr nokļuva Veli klubā. Atšķirība starp šo dzertuvi un Veli klubu bija tāda, ka dzērieni klubā maksāja trīskārt dārgāk.

Džeksonu aizvien vairāk pārņēma nospiestības sajūta, un viņš saprata, kāds tam ir cēlonis. Viņam bija ļoti iepatikusies tā blondīne, kuru šodien bija ieraudzījis pirmo reizi. Tieši tagad būtu viņu pirmā laulību nakts, bet viņa cīnās ar nāvi un, iespējams, jau ir mirusi. Džeksonu medī visa Čikāgas policija.

Kad Džeksons izdzēra otro viskija porciju, viņam pienāca klāt kāda jauna prostitūta.

—   Vai jūties vientuļš, mazais? — viņa nočivināja.

Džeksons pamāja: jā, viņš jutās vientuļš.

Meitene pienāca vēl tuvāk.

—   Dīvaina sagadīšanās. Es arī jūtos vientuļa.

Viņa paskatījās uz atlikumu, ko Džeksons saņēma no desmit dolāriem, un aplaizīja lūpas.

—   Es zinu lieliskas zāles pret vientulību. Pēc pusstundas es beidzu darbu, un, goda vārds, gultā es esmu laba.

Džeksonam bija pretīgi dzirdēt tādus vārdus no šīs simpātiskās izkrāsotās meitenes, tomēr viņš teica: jā. Viņš taču bija nosēdējis cietumā septiņus gadus, un šī meitene par kaut kādiem divdesmit dolāriem var sniegt viņam apmierinājumu. Lai pārmeklētu visas viesnīcas, policijai vajadzēs vairākas dienas, bet šī mazā viņu paturēs līdz tam laikam, kamēr viņam būs nauda. Viņi varētu labi papriecāties, ja vien viņš nav aizmirsis, kā to dara.

Atkal atskanēja šķidri aplausi.

Džeksons ātri pārlaida skatienu blondīnei, kas stāvēja uz paaugstinājuma iekārdinošā pozā. Tā bija pilnīgi kaila, ja neņem vērā niecīgās biksītes. Viņas mīlīgajā sejā atspoguļojās samulsis smaids.

Meitene viņam pieglaudās gluži kā kaķēns.

—   Nu, mazais, vai neesi pārdomājis?

Džeksons pastūma izdoto naudu uz viņas pusi.

—   Nekas neiznāks, manu mazulīt. Es tikko kā šodien apprecējos, un mana sieva ir ārkārtīgi greizsirdīga. Vismaz es uz to ceru.

Cauri troksnim un dūmiem Džeksons devās uz izeju un atviegloti ieelpoja svaigu gaisu.

Kaut arī bija agrs, Klarkstrīta bija ļaužu pilna: dzērāji un dīkdieņi, pederasti un lezbietes, suteneri un dažādi piedzīvojumu meklētāji, īsāk sakot, visu netikumu pārstāvji.

Džeksons ar pretīguma sajūtu uzlūkoja šo publiku. Pa to laiku, kamēr viņš bija cietumā, iela nemaz nebija mainījusies. Šodien tāpat tā atgādināja milzīgu vitrīnu ar vilinošu reklāmu, kas līksmi aicina: pie mums jūs atradīsiet visu, ko vien vēlaties. Nāciet, un par savu naudu jūs iegūsiet visu.

Cauri krītošajam sniegam Džeksons devās uz Lupu un pa kāpnēm nokļuva pilsētas dzelzceļa stacijā Deikstrītā. Viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk nokļūt pie noslēpumainās Olgas. Viņš dotu priekšroku taksometram, bet visiem taksistiem bija paraža ierakstīt savus braucienus grāmatā.

Siltajā zālē bija telefona kabīne. Džeksons atvēra telefonu izziņu grāmatu lappusē, kur bija rakstīts „Viesnīcas". Tur bija uzrādīta tikai viena Ļoganas viesnīca un tā atradās Keci bulvārī. Viņš griezās pie vecā ka siera, uzzināja, kad attici vilciens, un nopirka biļeti līdz Ļoganas skvēram.

Kasieris deva viņam vēl vienu padomu:

— Tikai sēdieties pirmajā vagonā, otrais vagons ir pilns ar dāmām un iet tālāk uz Humbolta skvēru. Tagad vilciens būs pēc četrām minūtēm.

Džeksons pateicās vecītim, nopirka dažus cigārus — par ccturtdaļdolāru gabalā — un avīzi, pēc tam izgāja uz pieputinātā perona.

Viņš nopriecājās, kad pienāca vilciens. Pasažieru nebija daudz. Vagonā sēdēja kāds piedzēries tips, kas krāca visu ceļu, divas izkrāsojušās meičas, snauda silti ģērbies strādnieks.

Džeksons jutās galīgi neaizsargāts. Jebkurā stacijā vagonā var iekāpt kruķi un… Labāk tomēr vajadzēja braukt ar taksometru. Viņš steidzās un nebija visu labi apdomājis. Varēja taču taksometru apturēt viesnīcas tuvumā un tālāk iet kājām.

Viņš saspieda dūrē neaizdedzināto cigāru un atvēra sev priekšā avīzi.

Viņa bēgšana no cietuma un avārija uz šosejas vēl nebija nokļuvuši līdz presei. Droši vien tas parādīsies pēdējā izlaidumā. Bet vienalga — visu pirmo lappusi aizņēma viņa fotogrāfija. Viņi bija dabūjuši un iespieduši fotogrāfiju, kur Džeksons sēž ar runājošo lelli klēpī, vakara uzvalkā. Toreiz viņš vēl strādāja klubā… Cik tas bija sen! Vismaz pirms simts gadiem…

Tajā laikā Džeksons nemaz nedomāja kļūt par slavenu aktieri. Un tad viņš vēl nebija saistīts ar Flipu Evansu. Un ne viņš, ne Džerijs, tad vēl nepazina meiteni, ko sauca Elena Adele, un viņš vēl nezināja, ka nāksies nosēdēt septiņus gadus tur, kur pie viņa gultas vārda vietā piekarinās birku ar numuru.

Vispirms Džeksons pavirši pārskatīja visu avīzi. Dīvaini, cik labi iekļāvās fakti šajā safabricētajā notikumā. Reportieris par katru cenu centās pierādīt, ka Džeksons nogalinājis Telmu. Viņš pat izdomājis motīvu. Džeksons ilgojies atriebties Flipam Evansam un, zinādams, ka Telma Vinstona ir Flipa draudzene, nolēmis to nogalināt.

Tāpat kā Makrīnijs reportieris ticēja, ka Džeksons no cietuma sūtījis viņai vēstules. Reportieris apgalvoja, ka šajās vēstulēs Džeksons centās pārliecināt Telmu par to, ka viņa nodomi ir nopietni, un prasīja, lai viņi apprecētos, kad viņš iznāks no ieslodzījuma. Un viņa noalgotais, vēl neatrastais slepkava gaidīja Telmu iznākam no garīdznieka mājas. Šo slepkavību Džeksons esot domājis uzvelt Flipam Evansam.

Bet vienu kļūdu Džeksons tomēr it kā pieļāvis. Starp citu, šādu kļūdu izdara deviņi no desmit noziedzniekiem. Savā alkatībā Džeksons piespiedis upuri apdrošināties par prāvu summu, bet varbūt, ka ar šo naudu viņš bija nodomājis atpirkties no noalgotā slepkavas. Policija atrada šo polisi pie Telmas. Ja meitene nomirs, no kā diemžēl jābaidās, tad pietiks ar šo polisi un citiem pierādījumiem, lai Džeksonu iesēdinātu cietumā. Un tad nu vairs nevienam neienāks prātā izlaist viņu brīvībā par labu uzvedību. Vispār, sievietes slepkavu, kurš jau reiz sodīts, gaidot elektriskais krēsls.

—   Kāda nelietība! — Džeksons nolamājās.

Viena no sievietēm pacēla galvu.

Džeksons pat nebija ievērojis, ka skaļi runā, kaut gan par katru cenu centās palikt neievērots.

—   Piedodiet, — viņš nomurmināja.

Džeksons atvieglojumā uzelpoja, kad atvērās vagona durvis un stacijas dežurants pavēstīja:

—   Damenstrīta. Pēdējais vagons iet līdz Humbolta skvēram.

Abas sievietes pārsēdās pēdējā vagonā, bet piedzērušais turpināja bezrūpīgi krākt.

Džeksons pa logu palūkojās sniegotajā naktī. Kad vagons sāka kustēties, viņš atkal iebāza degunu avīze un tā sēdēja, kamēr vilciens atstāja apgaismoto platformu.

Lai īsinātu laiku, viņš turpināja iedziļināties īsajos rakstiņos, kuri viņam bija krituši acīs jau bārā.

„… Advokāts Džons Masters, būdams firmas „ Pīrss" pārstāvis, teica, ka ir ļoti norūpējies par pazīstamā jokdara, dzīves notriecēja un uzdzīvotāja Filmera Pīrsa pazušanu. Miljonu mantinieku Pīrsu pēdējo reizi redzējuši ceturtdien, kad viņš agri no rīta atstājis naktsklubu kādas nezināmas blondīnes sabiedrībā. Iespējams, ka šis pleibojs, kas jau bijis vairākkārt precējies, devies kādā romantiskā ceļojumā, kā tas noticis jau agrāk."

Džeksons nolaida avīzi un ielūkojās tumsā aiz loga. Viņam pietiek savu rūpju, kāda viņam daļa par kaut kādu seksuālu maniaku. Tomēr interesanti, vai Dismonds un šoferis ir pagalam, vai nē. Bet pat tad, ja ir miruši, viņi šādu likteni pelnījuši.

Tad Džeksons atcerējās, ko viņš bija teicis, iekams gatavojās iekāpt taksometrā pie cietuma. Un, neskatoties uz to, ka vilcienā bija diezgan vēsi, viņš uzreiz nosvīda. Džeksons tad teica: „Uz Ļoganas…" un tikai tad ievēroja, ka automobilī ir cilvēki. Telefonu grāmatā bija tikai viena Ļoganas viesnīca.

Mūks pēc avārijas palicis dzīvs, bet viņš nav muļķis. Evanss nepalaidīs gar ausīm šo vārdu, ja vien to jau nav izmantojis. Tas varēja nozīmēt, ka Mūks vai vēl kāds no viņu bandas jau steidzas uz viesnīcu.

Džeksonam šķita, ka vilciens velkas lēnāk nekā gliemezis. Tagad Džeksons nožēloja, ka bija iegājis iedzert viskiju. Vajadzēja tūlīt braukt pie Olgas.

Viņš pūlējās iedomāties Olgu. Iespējams, ka tā ir Telmas māsa. Džeksons nolēma, ka Olgai jābūt jaunākai par viņa sievu — nevainīgai būtnei ai lielām kalnu kazas acīm. Viņa atbrauksi ciemos no savas fermas.

Flips. kas sievietes mainīja kā cimdus, pameta Telmu tāpat kā pirms tam pameta Elenu Adeli un uzplijās ar zemiskiem piedāvājumiem Olgai. Telma uz to reaģēja un tūlīt aizvāca māsu no bīstamās zonas.

Džeksons izņēma no mutes mitro cigāru un tūlīt iebāza vietā citu. Nē, tas bija kas cits. Kādēļ tad Telma gribēja ar viņu precēties? Un arī Flipam nebija vajadzīgas nepatikšanas sievietes dēļ, tas viņam nederēja. Makrīnijam taisnība: visas meitenes ir viņa rokās.

Tātad tā tas nebija, bet kādēļ Telma tomēr vēlējās, lai viņš to apprec? Kāpēc viņa parakstīja apdrošināšanas polisi par desmit tūkstošiem dolāru galīgi nepazīstamam cilvēkam? Kāpēc viņu centās nogalināt Mūks un Flips Evanss? Kāpēc viņiem (ik Joti vajadzīga Olga?

Džeksons ar rokām pamasēja vēl tik ļoti sāpošo galvu. Lai atbildētu uz visiem šiem grūtajiem jautājumiem, viņam nebija nekāda izejas punkta. Turklāt viņš nebija nekāds gaišreģis. Ja viņš varētu parunāt ar Telmu kaut piecas minūtes! Tagad Džeksons vēl vairāk nožēloja, ka neparunāja ar Telmu autobusā.

Taču pašlaik Olga vēl nebija aizsniedzama, Telma gulēja hospitālī bezsamaņā, un nebija zināms, vai viņa izdzīvos. Un varbūt tieši šobrīd viņas skaisto, jauno ķermeni uz morgu aiznes pie visa pieradušie sanitāri.

Beidzot vilciens strauji nobremzēja.

— Ļoganas skvērs! Galastacija! — nokliedza stacijas dežurants.

Džeksons grūti nopūtās un steidzīgi atstāja vagonu.

7. nodaļa

Sniegpārslas krita uz viņa sejas. Bija ļoti auksti. Džeksons gribēja doties pa ielu tālāk, taču pagriezās un palūkojās uz stacijas restorānu, kas atradās zem pilsētas dzelzceļa arkas.

Ja Olga slēpusies viesnīcā līdz tam laikam, kad Telma devās Džeksonu satikt pie cietuma, tad viņa ir ļoti izsalkusi. Un Džeksons steidzās uz restorānu.

—   Es gribētu paņemt līdzi dažus scndvičus, — viņš griezās pie meitenes, kas stāvēja aiz letes. — Vienalga ar ko. Galvenais — ātrāk. Es steidzos. Bez tam vēl gabalu šokolādes tortes un puslitru kafijas.

Meitene pamāja un pasauca apkalpotāju:

—    Divus sendvičus ar šķiņķi un divus ar vistu. Līdzņemšanai… ar baltmaizi… un ātrāk. — Viņa atkal pagriezās pret Džeksonu. — Kafiju ar cukuru un krējumu?

—    Pats nezinu. Labāk dodiet man krējuma paciņu un cukuru atsevišķi, sajaukšu pēc tam.

—   Labi, — meitene laipni pasmaidīja.

Viņa nolika uz letes cukura un krējuma paciņu, ielēja kafiju paketē un visu ielika celofāna maisiņā. Pēc tam nogrieza gabalu šokolādes tortes un ietina to iesaiņojamā papīrā. Pa to laiku bija gatavi sendviči, un viņa visu sapakoja kopā.

Džeksons steidzīgi samaksāja un izgāja.

Cilvēki jau sāka savu darbadienu. Uz letes gulēja rīta avīze, un, kad viesnīcā ienāca Džeksons, administrators to lasīja. Pirmajā lappusē bija redzama Džeksona iedegusi seja. Fotogrāfijā viņš bija redzams, tikko atgriezies no atvaļinājuma, un no viņa sejas vēl nebija izzudis iedegums. Un tomēr viesnīcā neviens viņu nesazīmēja. To iemītnieki lielākoties domāja, ka slepkavas sastopami tikai avīzēs un televīzijas uzvedumos. Tiem četros no rīta nav ko darīt viesnīcās un restorānos.

Viesnīca bija maza un ļoti moderna. Jauns kalpotājs aiz administratora lodziņa iepazinās ar presi.

Džeksons nokratīja sniegu no mēteļa un platmales.

—   Suņa laiks, vai nav tiesa? — jaunais cilvēks teica. — Visi domāja, ka iestājies pavasaris, bet kā par spīti atkal gāžas sniegs!

Džeksons nolika malā savu paciņu.

—   Kas tiesa, tas tiesa. Es vilkos pie savām paziņām, bet man salūza mašīna. Vai varu pie jums dabūt istabu, — kaut velns visu parāvis!

—   Protams. Ar vannu vai bez tās? — kalpotājs nolika viņam priekšā formulāru.

—   Var ari bez.

Džeksons pierakstījās ar Džona Korbeta vārdu un minēja savu pēdējo adresi Čikāgā.

—   Trīs sešpadsmit, — jaunais cilvēks teica ar smaidu un pasniedza atslēgu. — Ja jums nav iebildumu, iemaksa ir pieci dolāru.

Kad Džeksons meklēja naudu, uz administratora galda negaidīti ierunājās radio:

—   Uzmanību! Uzmanību! Visām patruļmašīnām… Atkārtojam…

—    Es to noskaņoju uz policijas viļņa, — jaunais cilvēks paskaidroja. — Lai zinātu par visu, kas notiek. Turklāt mūsdienās ir tik daudz atgadījumu viesnīcās… Gangsteri uzbrūk uzreiz piecām vai sešām viena rajona viesnīcām. Tā, lūk, es arī uzzinu, kas notiek visapkārt.

Džeksons nolika viņam priekšā divdesmitdolāru banknoti.

—   Un ko tad jūs darīsiet, ja draudēs briesmas?

—   Man ir revolveris! — jaunais cilvēks pašpārliecināti atbildēja, lepni skatīdamies uz Džeksonu.

Atkal ievaukšķējās radio.

—    Visas patruļmašīnas saņēmušas pavēli meklēt Hartu Džeksonu. Viņš var atrasties jebkurā pilsētas rajonā. Uzmanību: vecums — trīsdesmit pieci gadi, augums — simt astoņdesmit seši, svars — aptuveni simt septiņdesmit mārciņas. Melni, mazliet iesirmi mati, iededzis, gludi skūts. Iespējams, ka avārijā ievainota seja. Pēdējā laikā bija ģērbies labi šūtā vecmodīgā mētelī ar samta apkakli un gaiši brūnā uzvalkā.

Jaunais cilvēks drebošām rokām izdeva Džcksona atlikumu. Tas iebāza labo roku kabatā un izstiepa to.

—   Neko darīt, puisi.

—   Jā, — jaunais cilvēks bailīgi izdvesa un šķībi palūkojās uz Džeksona izstiepto kabatu. — Ko jums no manis vajag? Naudu?

Džeksons papurināja galvu.

—   Ar tevi nekas nenotiks, ja neiedomāsies sevi pataisīt par varoni.

Jauneklim bija tāds izskats, ka kļuva skaidrs: to darīt viņš netaisās.

—   Ko jūs, ser!

Džeksons paņēma paciņu un naudu.

—   Kurā stāvā ir veļas mazgātava?

—  Trešajā.

—   Apskatīsim to kopā.

Mazajā veļas mazgātavas telpā Džeksons pavēlēja jaunajam cilvēkam nogulties ar vēderu uz grīdas, tad sasēja viņam rokas un kājas un paņēma no plaukta lielu saini.

—   Tu man iepatikies, zēn, taču esmu spiests tev aizdarīt muti. Taču tas, ko es teicu lejā, paliek spēkā. Nedomā kaut ko iesākt, kaut kādus jokus. Ja tu mierīgi te nogulēsi kādu pusstundu, ar tevi nekas nenotiks.

Džeksons aizslēdza durvis no ārpuses. Nonākdams atkal hallē, viņš atklāja, cik stipri nosvīdis, un nodomāja, ka ir galīgi nederīgs gangsteris. Viņš noslaucīja sviedrus ar tādu pašu mitru mēteļa piedurkni un kājām devās uz piekto stāvu.

410. istaba atradās gaiteņa galā priekšējā piebūvē. Durvis bija baltā krāsā un saskaņojās ar sienu.

Džeksons ar skatienu sameklēja rezerves izejas sarkano signāllampiņu. Tā atradās tieši virs viņa galvas. Iespējams, ka meitene bārā nebija sevišķi uzmanīga, kad pa radio pārraidīja viņa pazīmes. Bet viņa pēdas medīja Mūks un Evanss.

Džcksons ātri aizgāja pa gaiteni un pieklauvēja pie vajadzīgās istabas durvīm.

Durvis tūlīt atvērās.

—   Es jau domāju, ka tu nekad vairs neatnāksi, — Olga teica. Tad viņa saprata, ka tur nav Telma, un sāka raudāt.

Džcksons vērīgi skatījās uz raudošo bērnu. Gaišie mati sapīti bizēs. Mazais, apaļīgais augums ietērpts pidžamā. Vasaras raibumiem klātajā sejiņā manāmas pūdera un sārtas krāsas pēdas. Kaut arī vecuma ziņā bija starpība, līdzība ar Telmu šķita pārsteidzoša. Tā varēja būt tikai viņas māsa.

Džcksons iegāja istabā un aizslēdza durvis.

—   Neraudi, mazulīt, — viņš maigi teica. — Viss kārtībā. Es nāku no Telmas.

Viņš nometa paciņu ar ēdamo uz gultas un pietupās bērna priekšā.

—   Nu, tagad izšņauc degunu, Olga.

Meitene paklausīgi izšņauca degunu, taču viņas sejiņā joprojām bija manāma piesardzība.

—   Kā tu mani atradi un kā tu zini, ka es esmu Olga?

—   Es jau teicu, ka nāku no Telmas.

Olga atkal sāka raudāt.

—   Bet kāpēc viņa nenāca pati?

—   Viņa nevarēja.

Olga bija nogurusi, izsalkusi un nobijusies.

—   Kā lai es zinu, ka tu neesi ļauns?

Harts apskatījās visapkārt.

—   Vai tu te esi viena, mazā?

Olga pamāja ar galvu.

—   Jau divas dienas. Un nav nekā ēdama. — Viņa izskatījās tik maziņa un ļoti nelaimīga. Olga atkal iešņukstējās un ar galvas mājienu norādīja uz lielo plīša zaķi, kas bija nolikts uz krēsla. — Un es sarunājos tikai ar viņu.

Džcksons zaķim uzsmaidīja.

—   Labdien, zaķēn!

—   Labdien, Hart, — zaķēns atbildēja. — Cik negaidīti, ka mēs satiekamies!

Olga pavērās Hartā, tad zaķēnā un pat centās pasmaidīt.

—   To tu pats runāji, — viņa ar pārmctummu teica. — Protams, rotaļlietas nespēj runāt, pat zaķi.

—   Ko tu saki? — Harts iesmējās.

Asaras Olgas sejā uzreiz nožuva. Viņa pat apmierināta iespiedzās.

—   Pamēģini vēlreiz!

—   Varbūt vēlāk, — Harts meitenei uzsmaidīja. Viņš apsēdās uz gultas malas un nosēdināja Olgu uz ceļiem. — Paklau, mazā, mani atsūtīja Telma, un tev man jāuzticas.

Olgas zilās acis nopietni lūkojās viņam sejā.

—   Bet kāpēc viņa neatnāca pati?

—   Neiznāca, — Džeksons izvairīgi atbildēja, — tādēļ atnācu es.

Olgas zilajās acīs atplaiksnījās cerību stariņš.

—   Tad tu esi tas lielais Tclmas brālis, ko viņa gribēja atrast?

—   Jā, tas esmu es, — viņš nopietni atbildēja.

—   Jā, tas ir viņš, — zaķēns apstiprināja.

Olga priecīgi sasita plaukstas.

—   Viņš atkal ierunājās. Tu viņam liki runāt.

—    Man neviens nelika, — zaķēns apvainots teica. — Man neviens nevar pavēlēt.

Džeksons atvēra paciņu ar ēdamo.

—   Vai tu ilgi te atrodies kopā ar zaķēnu, Olga?

—   Divas dienas un divas naktis… Un es tik ļoti gribu ēst… — Viņas acis atkal aizdomās iezibsnījās. — Ļoti neglīti, ka Telma tik ilgi mani pameta. Pat tad, ja viņa gāja meklēt lielo brāli. — Mazais augumiņš ietrīsējās raudās.

—   Nu, esi laba meitene, — atskanēja no krēsla, kur sēdēja zaķis. — Kā tad tik liela meitene var tā raudāt?

Olga pārstāja šņukstēt un pasmaidīja.

—   Kā tev tā iznāk?

—   Es tev izstāstīšu, ja tu labi uzvedīsies, — Džeksons apsolīja.

Taču Olgu Džeksona vārdi līdz galam nepārliecināja.

—   Kāpēc viņa tik ilgi meklēja lielo brāli?

—   Nu-u, — Džeksons kā taisnodamies teica, — labu lielo brāli nemaz nav tik viegli atrast. Tie taču kokos neaug. — Viņš izņēma sendviču ar vistu. — Bet vispirms mēs paēdīsim.

Viņš nolika paketi ar kafiju uz naktsgaldiņa.

—   Te ir kafija.

Olga kāri paķēra sendviču, piedzēra kafiju tieši no paketes. Tad viņa ieraudzīja torti un kāri pastiepa pēc tās rociņas.

—   To pēc tam, kad būsi apēdusi sendviču.

Mazā uz viņa ceļgaliem nemierīgi sakustējās un uzmeta viņam neapmierinātu skatienu.

—   Tu runā tāpat kā Telma.

Džeksonam bija patīkami turēt meiteni uz. ceļgaliem. Viņš viegli to sev piespieda klāt.

—    Tas ir pats labākais kompliments, kādu vien tu varēji man pateikt.

—   Tev patīk Telma, jā? — viņa jautri pajautāja.

—   Ļoti.

Olga paklausīgi apēda sendviču.

—   Vai tagad drīkst kūku?

—   Protams, kā norunājām.

Džeksons izdzēra kafiju un paņēma vienu no sendvičiem, bet Olga steidzās notiesāt kūku. Tagad viņš atklāja, ka arī pats ir izsalcis. Pēc brokastīm cietumā viņa vēderā nekas nebija nokļuvis.

Kad Olga beidza ēst kūku, Džeksons paņēma otru sendviču.

—   Gluži kā piknikā! — Olga priecājās.

—   Tikai skudru nav, Džeksons piebalsoja.

Viņš nosēdināja meiteni gultā, samērcēja vannas istabā dvieli un noslaucīja no viņas sejiņas pūderi un sārto krāsu. Vasaras raibumi kļuva vēl redzamāki, un tas padarīja viņu vēl līdzīgāku Telmai.

Džeksons labprāt būtu viņai šo to pajautājis, taču vispirms vajadzēja meiteni dabūt prom no viesnīcas. Jebkuru bridi istabā varēja parādīties Flips vai policija.

—   Nu, bet tagad ģērbies, mazulīt, — viņš pavēlēja.

Olga sasita plaukstas.

—   Mēs brauksim pie Telmas!

Džeksons izvairījās no atbildes.

—    Iespējams, bet vēlāk. — Viņš paņēma no galda viņas zilās slēpotāja bikses un mazo zilo jaciņu. — Esi laba meitene un ģērbies.

—   To mēs nopirkām Šelbijā no lauku tirgotāja. Tur dzīvo arī mans tēvocis Džons un krustmāte Sonija. Bet krustmāte Sonija tagad ir mirusi, un tēvocis mani aizsūtīja pie Telmas. Taču es pazaudēju adresi, kuru misis Villisa iebāza man mēteļa kabatā. Vēl nebiju iekāpusi autobusā, bet jau pazaudēju.

Olga visu laiku pļāpāja. Viņa bija priecīga, ka kopā ar viņu atradās cilvēks, ar kuru var parunāt.

—   Taču es nenobijos. Nu, daudz nenobijos, tāpēc ka Telma bija uzrakstījusi vēstuli krustmātei Sonijai, līdz tam, kad viņa nomira, krustmāte Sonija, protams. Telma rakstīja, ka dzied skaistas dziesmas. Un es pajautāju kādam policistam, kur tas atrodas. Viņš man visu izstāstīja, un es devos tieši uz turieni. Telma par mani ļoti nopriecājās, piespieda pie krūtīm un noskūpstīja. — Meitene pēkšņi kļuva nopietna. — Bet tad notika nelaime, un mēs ar Telmu aizbēgām.

Džeksons, kas aizsprādzēja zābaciņu meitenītes kājā, izslējās.

—   Vai nelaime notika ar tevi, mazā?

Viņa papurināja galvu.

—   Es apsolīju Tclmai, ka nevienam par to nestāstīšu. Nevienam! Es viņai devu godavārdu.

Džeksons neuzstāja un turpināja apģērbt meiteni.

Bet Olga atkal sāka raudāt.

—    Es apsolīju Telmai, ka nekur no šejienes neiziešu, kamēr viņa atnāks. Bet tu saki, ka man jāapģērbjas. Kad atnāks Telma, viņa taču nezinās, kur es atrodos.

—   Neuztraucies, — zaķēns teica.

—   Neuztraucies pats! — meitenīte sadusmojās. — Es pat zvanīju uz Veli klubu un tur kāds nikns tēvocis, ar ko strādāja Telma, negribēja viņu pasaukt pie telefona.

—   Tu zvanīji uz klubu? — Džeksons asi jautāja.

Meitene pamāja.

—   Taču es viņam neteicu, kur atrodos. Ai, kā viņš sadusmojās!

—    Skaidrs, — Džeksons teica. Viņš uzvilka Olgai mētelīti un aizpogāja to.

Aina kļuva skaidrāka. Viss bija sarežģītāk, nekā viņš bija domājis. Krustmāte, pie kuras Olga dzīvojusi, nomirusi, un tēvocis aizsūtījis Olgu pie Telmas. Bērns pazaudējis adresi un devies taisni uz klubu, un tur redzējusi kaut ko tādu, kas Flipam Evansam licis no šā bērna baidīties. Taču pirms Flips paspējis kaut ko uzsākt, Telma pievāca bērnu un pazuda. Lai kas tas arī būtu bijis, mazās meitenītes acīm tas vēl nebija domāts. Bet Telma bija gatava uz visu, viņa pat nebaidījās sniegt roku katordzniekam, lai tikai māsai un viņai būtu kaut kāda aizsardzība.

Pagaidām tas viss ir skaidrs. Kas un kā ir noticis, to viņš uzzinās vēlāk, kad Olga kļūs runīgāka. Pašreiz Telmas minikopija bija iebaidīta un tik ļoti gribēja gulēt, ka viņu iztaujāt bija bezcerīgi.

Olga varonīgi cīnījās ar asarām, taču tās vienalga ritēja.

—   Es gribu ņemt līdzi zaķēnu, — viņa šņukstēja.

Harts paņēma no krēsla zaķēnu un iedeva Olgai. Viņa sāka to glaudīt.

—    Nāc nu, skaistulīt, tu taču jau esi liela, — Džeksons Olgu mierināja. — Tādas lielas meitenes neraud.

Jā, tas nemaz nav tik vienkārši — būt lielai meitenei. Istabā bija karsti un oda pēc kaut kā nepatīkama. Pēc sātīgā ēdiena Olgai jau vērās ciet acis. Ar grūtībām paskatījusies uz Džeksonu, viņa pārmetoši sacīja:

—  To visu dari tu. Zaķītis mani nekad nesauc par skaistulīti. To visu

tu.

—   Bst tagad paklausies mani, meitenīt, — Džeksons iesāka, taču tūlīt apklusa un piegāja pie loga. Viņš pēkšņi bija dzirdējis, ka lika aizcirstas mašīnas durvis.

Viņš nedaudz pacēla žalūzijas un paskatījās ārā.

Uz pieputinātās ietves stāvēja melns automobilis. Pie lā mīcījās četri cilvēki. Vienā no tiem Džeksons pazina Mūku. Viņa roka iesieta karājās kaklā.

Visi četri cieši kopā devās uz viesnīcas ieeju. Izdzirdējuši policijas mašīnas sirēnu, viņi apstājās. Patruļa vēl bija tālu, un vispār nevarēja jau zināt, uz kurieni šī mašīna dodas.

Džeksons vēlreiz paskatījās lejā. Mašīna stāvēja tajā pašā vietā, bet četrinieks jau bija pazudis.

8. nodaļa

Džeksons piespieda sev pusaizmigušo bērnu kopā ar zaķēnu un piegāja pie balkona durvīm, kur vienlaikus bija arī izeja uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Viņu vēl vienmēr mocīja nelaba dūša un tagad arī bailes par bērnu. Vai viņš spēs ar meitenīti nolaisties pa šīm kāpnēm?

Metāla kāpšļi bija auksti. Turklāt uz tiem bija sasnidzis sniegs. Otrajā stāvā Džeksons paslīdēja un gandrīz novēlās lejā.

Olgas rociņas cieši apvija viņa kaklu.

—   Kāpēc mēs nevaram iet pa īstajām kāpnēm?

—   Tāpēc, ka viesnīcā ir ļauni cilvēki.

Kaut gan bija auksts, uz Džeksona pieres izspiedās sviedri. Viņš piespieda meitenīti sev vēl ciešāk.

—   Mēs iesim pie Telmas?

—   Varbūt, ja tu labi uzvedīsies.

Džeksons uzmanīgi nolika kāju uz pēdējā kāpšļa. Atlika tikai cerēt, ka šarnīrs neiečīkstēsies, kad viņš ar savu svaru no kāpnēm pārvietosies uz zemes. Par laimi mehānisms strādāja labi, un arī sniegs slāpēja troksni. Bet par to, lai noliktu sargu pie viesnīcas aizmugures sienas, Mūks nebija iedomājies.

Uz brīdi Džeksorts apstājās un pavērās augšup: pagaidām viss mierīgi.

Pavisam netālu atskanēja policijas mašīnas sirēna. Dažus soļus no vārtiem, kas veda uz ielas, Džeksons atskatījās un ieraudzīja pie viesnīcas stāvošo mašīnu. Tā bija tā pati mašīna, ko Mūks un Flips izmantoja uzbrukumam viņam un Telmai.

Mašīnā neviena nebija. Laikam gan Flips nebija varējis nociesties ātrāk sagrābt Olgu. Viss četrinieks atradās namā.

Džeksons piesardzīgi ielūkojās hallē. Labi ģērbies gangsteris, ko Džeksons agrāk nepazina, stāvēja pie administratora pults un pārskatīja formulārus. Mūku un abus pārējos nemanīja. Džeksons nolēma, ka tie devušies izjautāt viesnīcas kalpotājus. Jā, vēl kādu laiku tie viņu pameklēs.

Džeksons gribēja pāriet plato ielu, taču pēkšņi pamanīja policijas mašīnas mirgojošo signālu un tūlīt nogriezās tumšā pavārtē.

Mašīna apstājās pie restorāna ielas otrajā pusē. Izrādās, ka tā meitene bārā nemaz nebija tāda muļķe. Viņa bija pazinusi Džeksonu un, tiklīdz viņš izgāja, paziņoja policijai. Par nelaimi, viņa droši vien ievēroja, ka Džeksons iegāja viesnīcā.

Ar brīvo roku Džeksons noslaucīja no pieres sviedrus. Tagad policisti ieies viesnīcā, un mazā draudzīgā tikšanās ar Mūku uz kādu laiku viņus aizturēs. Bet pēc tam viņi pa rāciju izsauks papildspēkus un aplenks visu apkārtni, izķemmēs to, un katram, ko viņi saņems, būs jāpapūlas pierādīt savu personību. Un nekādi triki nepalīdzēs viņam izkļūt no šī rajona. Un, ja policija viņu atkal iesēdinās aiz restēm, atpakaļceļa vairs nebūs. Dievs vien zina, ko viņiem sastāstīs Mūks par notikumu taksometrā. Un bez ievainotās Telmas viņa rēķinā būs vēl divas slepkavības: advokāts un autovadītājs.

Džeksons piespieda mazulīti sev ciešāk.

—    Ko tu īsti redzēji klubā, mazā? Kāpēc Telmai vajadzēja bēgt no turienes?

Par atbildi viņš dzirdēja tikai aizmiguša bērna vienmērīgo elpošanu. Džeksons uzlūkoja viņas skaisto sejiņu. Garajās skropstās mirdzēja asaras, taču viņa bija cieši aizmigusi.

Džeksons paskatījās uz zaķīti, ko Olga turēja sev cieši klāt. „Nu, kas būs tagad?" likās, ka tas jautātu.

—    Man šķiet, ka vislabākais ir pēc iespējas ātrāk no šejienes pazust, — Džeksons viņam atbildēja.

Viņš gāja pa sniegu, kas sniedzās līdz potītēm, apgāja melno mašīnu un atvēra durvis. Aizdedzes atslēga bija savā vietā.

Džeksons iekāpa mašīnā, saudzīgi nolika meitenīti uz priekšējā sēdekļa, paskatījās uz viesnīcas apgaismotajām durvīm un restorāna logiem. Kas pašlaik notiek restorānā, to viņš nevarēja redzēt. Taču hallē parādījās Mūks un Evanss, kuri vilka pa grīdu jauno administratoru.

Tam stipri tecēja asinis pa muti un degunu, bet viņš enerģiski purināja galvu. Viņš arī bija dzirdējis policijas mašīnas sirēnu un acīmredzot nolēmis pievaldīt mēli.

Džeksons redzēja, kā viņš pūlas atbrīvoties no saviem mocītājiem, redzēja arī to, kā Mūks ar revolvera spalu iesita viņam pa galvu.

Džeksons iedarbināja mašīnu un lēni brauca prom. Šajā brīdī policisti iznāca no restorāna. Droši vien scēna starp policistiem un gangsteriem būs aizraujoša. Mūkam būs sarežģīti atrast piemērotu paskaidrojumu, kāpēc viņš atrodas viesnīcā.

Trīs kvartālus aiz viesnīcas Džeksons iededza ugunis un pagriezās uz dienvidiem, uz Lupu. Viņam nepieciešams cits apģērbs. Tajās drēbēs, kas viņam tagad bija mugurā, viņu tūlīt pazītu. Bet pēc tam viņam jāpazūd, jāaizved Olga drošā vietā, jāiegūst viņas uzticība un jāuzzina, kas tad īsti noticis Veli klubā. Tā bija atslēga visiem notikumiem un arī attiecībā uz Evansu.

Katrā gadījumā vajadzēja steigties, jo kļuva jau gaišāk. Džeksons vadīja mašīnu ar vienu roku, ar otru pieturēdams meitenītes mazo augumu.

Džeksons pēkšņi indīgi pasmīnēja. Vakar apmēram šajā pašā laikā viņš sēdēja cietumā, jau nomazgājies un apģērbies, un gaidīja modinātāja zvanu.

Vakar vakarā viņš vēl bija neprecējies arestants, kurš gaidīja, kad viņu — iesēdinātu aiz restēm par slepkavību, ko viņš nebija izdarījis un par kuru bija ieslodzīts septiņus gadus, — izlaidīs brīvībā. Toreiz viņam galvā bija tikai viena doma: nogalināt Evansu. Tagad viņš bija precējies un viņam bija ģimene: sieva blondīne un sievas māsa.

Džeksons pagrieza raidītāja pogu. Ja mašīna pieder Evansam, tad raidītājs droši vien noskaņots uz policijas viļņa. Tiešām, akcija Ļoganas skvēra viesnīcā noritēja pilnā sparā.

— … 26. un 32. mašīna ziņo, ka ieradušās Ļoganas skvērā. Te leitnants Makrīnijs Runājam no Ļoganas viesnīcas, kas atrodas iepretī

tramvaja lokam… 19. mašīna ziņo centram…

Džeksons nogriezās vēl vairāk uz dienvidiem. Te vienā, te otrā vietā naktī pavīdēja viesnīcu un restorānu reklāmas, bet lielākā daļa dzertuvju jau bija izpumpējušas no saviem klientiem visu, ko vien varēja, un tagad grima tumsā. Zem līdzenā un baltā sniega pārklāja iela izskatījās tīra un taisna.

Džeksons apturēja mašīnu pie veco lietu tirgotāja veikaliņa, kur bija atstājis čemodānu un pulksteni. Kādu brīdi viņš nekustīgi sēdēja pie stūres, lūkodamies uz tumšo vitrīnu.

Vecis dzīvoja mazajā dibenistabā. To Džeksons bija uzzinājis jau pirms tam, kad ieradās te pirmo reizi, lai iegādātos revolveri. Starp veikaliņu un istabu bija šaura eja.

Džeksons nobrauca vēl vienu kvartālu un apstājās. Tad viņš paņēma rokās mazulīti un atgriezās atpakaļ pie šaurās ejas. Pie mājiņas viņš tagad nonāca no aizmugures. Olga sapņodama klusi kā kaķēns ņurdēja un nepamodās, kad Džeksons pieklauvēja pie veikala aizmugures durvīm.

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja veča balss:

—   Te neviens neiekļūs! Pazūdiet!

Džeksons pieklauvēja vēlreiz. Aiz nolaistajām žalūzijām iemirdzējās gaisma, un durvis, kurām priekšā bija aizlikta ķēdīte, nedaudz pavērās. Starpā parādījās veča grumbainā seja.

—   Ko tas nozīmē? Es taču teicu, lai jūs pazūdat!

Lielais cilvēks ar gulošo bērnu uz rokām pašūpoja galvu.

—   Nevaru.

—   Ak, tas atkal esat jūs.

—   Jā, atkal es.

—   Ko jums vajag?

—   Pārģērbties. Bez tam man atkal vajadzīgs revolveris.

—   Man žēl, bet nekā nevaru jums palīdzēt, — vecis kategoriskā toni pavēstīja.

—   Ja es paziņošu policistiem, ka jūs pārdevāt man revolveri, jums būs jānožēlo šis atteikums. Bet, ja parūpēšos, lai tas nonāk Flipa Evansa ausīs, tad nebūs ari ko nožēlot. Viss pārējais atkarīgs tikai no jūsu fantāzijas.

Vecis nikni nolamājās.

—   Netīrais suns! Kuņa!

Zaķītis Olgas rokās paliecās uz priekšu un iebāza sārto degunu durvju šķirbā:

—   Varbūt tev ir taisnība, vecīt, bet, ja tev ir mazliet saprašanas, tad tomēr atvērsi durvis netīrajam sunim un kuņai.

Uz veco zaķīša vārdi sevišķi neiedarbojās.

—   Un ja es neatvēršu?

—   Tādā gadījumā Džeksons vienalga pārkāps šim slieksnim, kaut arī ar grūtībām, — zaķītis draudot atbildēja.

13-538

Durvis aizvērās, un nošķinda ķēdīte. Tad durvis atkal atvērās, un Džeksons iegāja aukstā, piekrāmētā istabā. Agrāk viņš bija cerējis tajā atrast patvērumu kaut uz neilgu laiku paslēpties. Savas pirmās vizītes laikā, kad Džeksonam svarīgākais bija iegūt ieroci, viņš nebija ievērojis, cik šī telpa nolaista, un arī pats vecis bija nolaidies. Nē, te viņš Olgu atstāt nevarēja.

Vecis grozīja jakas pogu. Jaku viņš bija uzmetis netīrai apakšveļai.

—   Tā ir vienmēr, kad tu izdari cilvēkam kādu pakalpojumu. — Viņš bija tā izbijies, ka rokas viņam trīcēja. — Es lasīju, ko par jums raksta avīzēs. Arī pa radio izsludināta meklēšana. Vai jūs maz apjēdzat, kas notiks, kad jūs te atradīs kruķi?

—    Jā, jūs esat nokļuvis velnišķīgi sarežģītā situācijā, — Džeksons līdzjūtīgi teica.

—   Un ko jūs tagad gribat no manis?

—   Apģērbu un revolveri.

—   Bez maksas?

—   Par lupatām es samaksāšu skaidrā naudā.

—   Nu ko, — vecis pielaidās, — ja jau jūs tā sakāt…

Džeksons mometa savu platmali uz galda, uz kura atradās netīri alumīnija trauki.

—    Man vajadzīga tumša platmale. Nav svarīgi, kā tā izskatās, velns lai parauj! — Viņam negribējās likt Olgu netīrajā gultā. Beidzot viņš novilka savu mēteli, izklāja to gultā un tad tur nolika meitenīti. — Un apģērbs, bet ne melnā krāsā. Man patiktu ādas jaka. — Džeksons nosauca savu izmēru.

—   Jāapskatās, kas man tur ir, — vecis sadrūma. Viņš iegāja kambarī un kādu laiku rakās pa to.

Džeksons pacietīgi gaidīja.

Viņš aizsmēķēja cigareti un ilgi skatījās uz savandīto gultu un tajā gulošo bērnu. Kā lai viņš iemanto Olgas uzticību, velns parāvis? Viņam jāzina, kāpēc Evanss tik ļoti baidās no šā bērna. Ko viņa redzēja klubā? Parasti taču Flipam nospļauties par to, ko par viņu domā policisti.

Vecis atgriezās ar platmali platām malām un panēsātu jaku. Džeksons pārģērbās un uzmeta skatienu netīrajam spogulim. Jā, tagad viņš izskatās pavisam citādi. No grūtā nometnes darba seja kļuvusi tumšāka un raupjāka. Tagad viņš bija līdzīgs fermerim, kas atdzinis uz pilsētu lopus.

—   Un kā ar revolveri?

Vecis no savas nosmulētās jakas kabatas izvilka automātisko koltu.

—   Par visu divsimt dolāru.

Džeksons izņēma no mutes cigareti.

—   Vai nav par daudz?

Vecis paraustīja plecus.

—   Ja ņem vērā risku, tad ir pat par maz. Ja policija uzzinās, ka esmu pārdevis revolveri… — vecis vēlreiz paraustīja plecus un apklusa.

Džeksons noskaitīja divdesmit desmitdolāru banknotes no paciņas, kas aizvien kļuva mazāka. Bet tagad nebija laika domāt par naudu. Viņu meklēja policija, meklēja Evanss. Tuvākajā laikā viņam jāpieņem kāds svarīgs lēmums.

Viņš izvilka no revolvera magazīnu, lai pārbaudītu, vai tā ir pielādēta, un ielika to atpakaļ.

—   Un neiedomājieties atnākt pie manis vēlreiz, — vecis brīdināja. — Vienalga neielaidīšu.

Džeksons izcēla Olgu no gultas un izgāja. Vecais ar troksni aizvēra aiz viņa durvis. Šķērsielā starp mājām bija tumšs kā dziļā akā. Asās sniegpārslas sitās sejā. Jā, bērns kaut kur jāiekārto. Jā, bet kur?

No centra attālajā ieliņā vējš pūta vēl stiprāk. Džeksons pagāja garām mašīnai, ko bija aizņēmies pie Ļoganas viesnīcas.

Viņš centās iedomāties, kā rīkosies viņa pretinieks. Flips bija bagāts, un viņam ir labi sakari. Taču par gudru viņu nosaukt grūti, tāpat kā Mūku. Ja viņi atradīs mašīnu, tad diezin vai domās, ka Džeksons atrodas kaut kur tuvumā. Gluži otrādi, viņi nodomās, ka Džeksons aizgājis no mašīnas pēc iespējas tālāk.

Normālos apstākļos viņš tā arī darītu, bet ar mazo meitenīti uz rokām viņš nevarēja iespiesties ne viesnīcā, ne pansionātā. Viņu tūlīt ievērotu, vēl vairāk tāpēc, ka viņam nebija pat bagāžas.

Džeksons juta, ka salst. Jebkuru brīdi viņam blakus varēja apstāties patruļmašīna ar gaudojošo sirēnu.

Džeksonam kļuva karsti. Ar to tad arī viņa spēle beigtos. Revolveris kabatā nozīmētu to, ka viņu iebāztu cietumā uz visu atlikušo laiku. Ja

13' nomirs Tclma, viss būs vēl sliktāk. Viņam būs jāatbild arī par autovadītāja un Disinonda nogalināšanu. Ja arī viņš ncnokļūs uz elektriskā krēsla, — kas notiks ar Olgu?

Ja viņš zinātu kaut tās jaunās prostitūtas adresi, kas ar viņu koķetēja bārā. Varbūt par trīsdesmit dolāriem Džeksons varētu pie viņas pavadīt atlikušo nakts daļu. Varbūt viņa labprāt pieņemtu Džeksonu. — bez savstarpēja pakalpojuma no viņa puses.

Tad Džcksonam ienāca prātā vēl kāda doma. Puskvartālu no viņa pie sarkanas izkārtnes „Viesnīca" taksists izsēdināja kādu piedzērušo, un tas nedrošā gaitā devās pie durvīm. Taksometrs joprojām stāvēja ar ieslēgtu skaitītāju.

Džeksons apstājās pie durvīm. Viesnīca atradās otrajā stāvā. No halles uz augšu veda diezgan tīras kāpnes.

Viņš pastūma durvis un iegāja. Gaisā vēdīja lētas parfimērijas un dezinfekcijas aromāts. Par to, kam domāti šie apartementi, šaubu nebija.

Džeksons pārlika Olgu uz labās rokas un devās augšup pa kāpnēm. Otrajā stāvā bija maza halle. To piedzērušo uz kāpnēm vadīja kāda enerģiska meitene caurspīdīgā kleitā.

Uz dīvāna pie galda ar izrakstītu galdautu sēdēja simpātiska jauna rudmate. Blakus viņai bija vīrietis ar vēju appūstu seju. No citas istabas, kuras durvis bija atvērtas, atskanēja izaicinoši sievietes smiekli.

Sieviete izbrīnīta uzlūkoja Džeksonu.

—   Kaut ko tādu nekad nebiju gaidījusi, — viņa teica.

Džeksons mierīgi pārgāja pāri hallei, nolika Olgu uz rakstāmgalda un pievērsās vīrietim:

—    Es vēlētos noīrēt istabu sev un šai mazulei. Ne jau sevišķi dārgu, ja tas iespējams. — Un, cenzdamies runāt nevērīgi, Džeksons it kā atvainodamies piemetināja: — Esmu no Eimsas ar lopu baru un jau apjautājos tuvākajās viesnīcās, taču tur par nakti prasa deviņus dolārus. Tad es ieraudzīju jūsu viesnīcu un nolēmu izmēģināt laimi te. — Viņš samulsis pasmaidīja. — Esmu gatavs samaksāt piecus vai sešus dolārus. — Viņš piespieda sev Olgu. — Pats galvenais, lai bērns kaut nedaudz stundas atrastos siltumā.

Plīša zaķēns izslīdēja no meitenes rokām, viņa atkal piespiedās pie Džeksona ādas jakas un turpināja gulēt.

—   Atvainojiet mani, mister, — cilvēks aiz galda pašūpoja galvu. — Jūs taču saprotat…

Sieviete ar sarkanīgajiem matiem piecēlās, lai paceltu novēlušos zaķēnu.

—   Vai tu dzirdēji, Čārlij, ko tas cilvēks teica? Dod viņam istabu.

Sis cilvēks protestēja:

—   Stella, bet vai… ?

—   Kas te ir saimnieks? — sieviete viņu pārtrauca.

—   Tu. Kādu istabu?

—   Dod viņam 101. istabu par četriem dolāriem.

Vīrietis paraustīja plecus un sāka meklēt rakstāmgaldā reģistrācijas kartīti. Atradis kartīti, viņš to pasniedza Džeksonam kopā ar zīmuli.

—   Jāiztiek ar zīmuli, cienītais. Pildspalvas izbeigušās.

Reģistrācijas kartītē Džeksons ierakstīja: Dzims Berouzs un meita.

Eimsa no llinoisas, Rulandloks 3.

Sarkanmatainā aizvēra durvis istabai, no kuras atskanēja sievietes smiekli, tad domīgi un mazliet skumīgi paskatījās uz Olgu.

—   Jums ir simpātiska meita, mister.

—   Mans lepnums, — Džeksons noteica.

Mazajā hallē bija smacīgi. Sieviete noglaudīja Olgas galvu.

—   Cik viņai gadu?

—   Pagājušajā mēnesī palika septiņi, — Džeksons lepni atbildēja. — Brauciens uz šejieni bija viņai svētku dāvana. — Viņš nolika uz galda četras banknotes un pielika divus pirkstus pie platmales. — Ļoti pateicos, mis, mūsu abu vārdā. Ir |oti patīkami, ka jūs vēlaties par mums parūpēties.

Sieviete ielika Olgas rokās zaķēnu.

—   Nav par ko. Ar labunakti!

Džeksons paņēma atslēgu.

—   Pirmās durvis pa kreisi, — vīrietis teica.

Iegājis Džeksons aizslēdza durvis. Istabas logi bija Klarkstrītas pusē. Istaba bija plaša un ietilpīga, acīmredzot domāta bagātiem viesiem.

Džeksons nolika gulošo meiteni uz gultas, noģērba mētelīti, novilka zābaciņus un bikses. Tad novietoja viņu starp diviem spilveniem, noskūpstīja uz pieres, un atkal viņam ienāca prātā, cik ļoti Olga līdzīga māsai.

Olga miegā sakustējās, taču neatmodās.

Džeksons izslēdza griestu lampas un apsēdās uz gultas malas, glaudīja meitenes plecus un matus, kamēr viņa sāka elpot pavisam vienmērīgi.

Neona izkārtne pie viesnīcas iespidināja istabā rožainu gaismu. Kad Džeksons pārliecinājās, ka Olga guļ, viņš aizsmēķēja cigāru, kuru līdz tam bija valstījis pa muti, piegāja pie loga un paskatījās ārā.

Pa ce|u aizbraukušā patruļmašīna sniegā bija atstājusi dziļas pēdas. Kāda cita mašīna bija apstājusies aiz taksometra pie ietves. No tās izkāpa trīs puiši un tuvojās viesnīcas durvīm. Drīz vien no halles atskanēja sievietes smiekli un jautri saucieni.

Džeksons dzirdēja, kā sarkanmatainā teica:

—   Protams, es taču esmu darbā, manu dārgumiņ.

Džeksons uztraukts sūca cigāru, ar rokām atbalstīdamies pret palodzi. Viņam bija grūti koncentrēties. Ja vien viņš zinātu, ka Telma ir dzīva un ko tieši Olga redzēja klubā! Ja vien, ja vien, ja vien — viss būtu citādi! Ja vien viņš būtu saticis Telmu, kamēr tā vēl nebija tikusi zem resnā Evansa!

Džeksons pacēla plīša zaķēnu no krēsla, kur tas atradās.

—   Ko teiksi par mūsu stāvokli, zvērēn?

Zaķītis noliecās uz priekšu un pavērās uz ielu.

—   Pavisam sarežģīti, Hart.

Džeksons izpūta dūmus griestos.

No halles atskanēja skaļi smiekli.

Zaķēns pagrieza galvu un pārskatīja istabu, bet tad atkal pievērsās cilvēkam ar nekustīgān lūpām, kas lika tam runāt.

—   Pagaidām mums briesmīgi neveicas, — zaķēns pieļāva. — Un tomēr es šaubos, ka Flips vai policija varētu mūs izsekot līdz lētajai viesnīcai, kur…

—   Tss… — Džeksons viņu pārtrauca, tikai ne meitenes klātbūtnē, manu draudziņ.

Zaķēns aizsedza muti ar ķepu.

—   Atvaino, bet vai tu zini, ko es domāju?

Džeksons noslaucīja no pieres sviedrus.

—   Jā, es saprotu, ko tu domā.

9. nodaļa

—   Vai nu tā bija vakara krēsla, vai rīta ausma — Džeksons uzreiz nespēja orientēties. Debesis, ko viņš vēroja virs namiem, visur bija vienādi pelēkas. Pakausis bija notirpis.

Viņš atrāvās no krēsla atzveltnes, kur bija iesnaudies, un paskatījās uz gultu. Kad viņš pēdējo reizi bija atmodies, Olga gulēja, bet tagad viņa sēdēja uz gultas un centās pierunāt ierunāties zaķēnu.

—   Tu gulēji?

—   Laikam gan.

Džeksons piecēlās un paskatījās uz Klarkstrītu. Tagad tā izskatījās ne tikai nepievilcīga, bet gan arī piemēslota. Kamēr viņš bija gulējis, abās ielas pusēs bija sadzītas kupenas. Ņemot vērā dzīvo kustību, laikam gan bija jau pusdienlaiks.

Džeksons piegāja pie durvīm un ieklausījās: hallē valdīja klusums. Viņš atkal apsēdās uz gultas malas.

—   Es atkal gribu ēst, Olga atzinās.

Džeksons paglaudīja zodu. Atkal bija jāsāk spēlēt paslēpes. Te viņš nedrīkstēja palikt. Lopkopis no Eimsas, kura kravas mašīnas sabojājusies pa ceļam, nevarēja ilgi palikt šaubīgas reputācijas viesnīcā. Un Olgas dēļ arī ne. Galu galā sarkanmatainā varēja šo to nojaust un uzrīdīt viņiem policiju. Un vēl — viņu arestētu jebkurš policists, līdzko viņš ar Olgu gaišā dienas laikā izlīdīs no šīs alas.

—   Es gribu ēst, — Olga atkārtoja un savilka lūpas uz raudāšanu. — Tu mani apmānīji. Mēs negājām pie Telmas.

Džeksons paberzēja notirpušo kāju.

—    Mēs tūlīt nokļūsim pie Telmas, bet es drīz sadabūšu kaut ko ēdamu.

Interesanti, kas noticis Ļoganas viesnīcā pēc viņa bēgšanas? Un vai policija zina, ka tur slēpusies Olga? Laikam gan nē. Pēc eksekūcijas, ko pārcieta jaunais adminisdtrators, viņš diezin vai uzdrošināsies runāt. Bet Mūks velns zina ko samelos, lai attaisnotu savu ierašanos viesnīcā, un neteiks taisnību.

Olga Džcksonam aizvien vairāk iepatikās. Šķita, ari viņai patika tās jaunais radinieks. Olgas zilās actiņas ar interesi vērās Džeksonā.

—   Ko es varētu ēst brokastis?

Harts paglaudija zaķēnu.

—   Visu. Ja vispirms apēdīsi auzu tumi.

Olgai tas patika, tāpat kā iepriekšējā vakarā.

—   Tu pats liec zaķēnam runāt, — viņa pārmetoši sacīja. — Viņš man neteica ne vārda, kamēr tu gulēji.

Harts noglaudīja viņas zīdainos matiņus.

—   Paklausies, mazulīt…

—   Jā?

—   Vai tev ir skaidrs, ko nozīmē vārds „svarīgi"?

Viņa bridi padomāja, tad pamāja.

—    Tas ir tas, kam jābūt. Ja krusttēvs Džons grib spēlēt kārtis, bet viņam jāstrādā fermā, tad tas ir ļoti svarīgi.

—   Pilnīgi pareizi, — Harts centās atrast vārdus, lai nesajauktu meitenītei prātu. — Man ir ļoti sva… Telmai ir ļoti svarīgi, lai tu pastāstitu par to, ko redzēji klubā.

Olga nešaubīdamās atbildēja:

—    Es devos uz turieni tāpēc, ka pazaudēju adresi, ko man iedeva misis Villisa.

—   Un pēc tam?

Olga nopietni atbildēja:

—  Tur bija cilvēks kādā dīvainā formā, gluži kā teātrī. Un viņš negribēja mani ielaist. Tad es viņam teicu, ka te dzied mana māsa. Viņš lika man pagaidīt, taču es negaidīju. Kad šis cilvēks devās kādam atvērt vārtus, es vienkārši iegāju un sāku meklēt Telmu.

—   Tad, lūk, kā tas bija.

Olgas sejiņa noskaidrojās.

—   Pēc tam es viņu ieraudzīju. Viņa tik skaisti dziedāja un bija spilgti apgaismota. Un, kad viņa beidza, ļaudis sāka aplaudēt. Tad es garām visādiem galdiem devos pie tām durvim, kurās pazuda Telma. Tālāk bija halle un daudz durvju. Vienas es atveru, bet tur Telmas nebija; tur bija kaut kāda pults un krēsli ar dzeltenu ādu.

Džeksons nobraucīja zodu. Ja vien Veli klubā pa šo laiku nekas nebija mainījies, tad tas bija Evansa kabinets.

—   Un kas notika tālāk, mazulit?

—   Tur bija divi vīrieši, — meitene lietišķi turpināja, — viņi drausmīgi kliedza viens uz otru. Apsaukājās lamuvārdiem, gluži kā tēvocis Vils fermā, kad viņš aiz zirgu sta|Ja gribēja pievārēt tanti Flo, taču viņa izrādījās spēcīgāka, izrāvās un aizbēga. Krusttēvs Džons saka, ka Flo ir veselīga kā ķēve. Nu, tad resnītis pagrūda to otro tēvoci, izdarīja kaut ko briesmīgu, un tas tēvocis nogāzās uz mīkstā paklāja. Viņa seju klāja asinis. Tad resnītis ieraudzīja mani, nolamājās un gribēja man iesist. Bet tad ieskrēja Telma. Viņa bija dzirdējusi, kā es kliedzu, un ilgi runājās ar resnīti. Tas gribēja sist arī Telmai, taču māsa satvēra mani, un mēs kopā aizbēgām no kluba. Tad mēs ar taksometru aizbraucām uz Telmas dzīvokli, paņēmām tur naudu un dažādas lietas un devāmies uz viesnīcu, kur tu mani atradi. Es apsolīju Telmai, ka nekur no turienes neaiziešu, tāpēc ka tā resnīša cilvēki grib mani atrast un nodarīt man pāri. — Olga sāka klusi raudāt. — Bet Telma tā arī neatnāca.

Džeksons nosēdināja meitenīti sev uz ceļiem.

—   Un ko tas resnītis izdarīja ar to otro?

Olga paslēpa seju pie viņa krūtīm.

—   To es tev nedrīkstu sacīt, — Olga iešņukstējās.

—   Kādē|?

—   Es apsolīju Telmai, ka par to nevienam neteikšu.

—   Bet man taču tu vari pasacīt. Telma droši vien uzticētos man, — Džeksons vēlreiz mēģināja.

Mazā galviņa pie Džeksona krūtīm pašūpojās gan uz vienu, gan uz otru pusi.

—   Nē, es to nedrīkstu sacīt, — viņa atkal sāka šņukstēt. — Es apsolīju. Es devu godavārdu, un to nedrīkst lauzt, citādi būs slikti. Džeksons vēl stiprāk piespieda meitenīti pie krūtīm. Nebija jēgas viņu vēl vairāk mocīt. Laikam gan tikai Telma varēja piespiest viņu izstāstīt visu līdz galam.

—   Labi, labi, mazā, — Džeksons viņu mierināja. — Vari man neko nestāstīt.

—   Es |oti gribu ēst, — mazā atkal žēlojās.

Džeksons nolaida viņu uz grīdas.

—   Labi, līdzko tu apģērbsies, mēs iesim paēst.

14-53«

Olga ģērbās, un Džeksons palīdzēja. Pagaidām bija skaidrs tikai viens: Flipa zvaigzne ir norietējusi. Šī treknā, smirdošā blakts iekļuvusi sprukās. Bet Olga un Telma bija bīstamas liecinieces. Par to, ka viņas dzīvībai draud briesmas, Telma zināja jau tad, kad ieradās Steitvilā, lai satiktu Džeksonu.

Telma iegādājās apdrošināšanas polisi uz Džeksona vārda un piedāvāja Džeksonam sevi dēļ māsiņas drošības tikai tādēļ, ka viņš bija godīgs puisis un pieradis rūpēties par saviem tuvākajiem.

Telmas loģika bija tīri sievišķīga, un domāšanas veids tikpat primitīvs kā Olgai. Kad Džeksons uzņēmās brāļa vainu, viņš rīkojās kā godīgs cilvēks. Un kaut arī Džeksons bija apprecējies pirms tam, kad visu uzzināja, tagad viņam vienalga vajadzēja atbildēt par Telmas māsas likteni.

Soļojot pa istabu, Džeksons neviļus pasmaidīja. Viss izrādījās mazliet citādi. Telma šo dēku ar apdrošināšanas polisi bija izdomājusi, lai viņš par visām pūlēm saņemtu kādu atalgojumu, taču pagaidām viņš nebija saņēmis neko. Jā, viņš tiešām būtu ar Telmu papriecājies, viņš nebūtu licis Telmu mierā un būtu nostrādājis pa vienu nakti to, kas krājies visos septiņos gados…

Jā! Tagad Džeksons sēdēja uz palodzes un vēroja, kā viņa sievasmāsa apģērbās. Taču pats muļķīgākais šķita tas, ka viņš jutās atbildīgs par Telmu, it kā būtu ar viņu kopā nodzīvojis vairākus gadus.

Domas par skaisto blondīni izraisīja gandrīz fiziskas sāpes. Nomāca kauna sajūta, taču viņa jūtas palika tās pašas.

Viņš palīdzēja Olgai apģērbties un aizpogāja tās mēteli. Varbūt tad, ' kad sasūksies kafiju, turklāt daudz, viņš kaut ko izdomās.

Mazā halle bija tukša. Vēl joprojām oda pēc dezinfekcijas un lētām smaržām. Tādēļ vēl patīkamāks bija svaigs gaiss.

Blakus mazajam uzkožamo veikaliņam atradās avīžu kiosks, kur Džeksons nopirka avīzi. Pēc tam viņš iegāja veikaliņā.

Bija vēl agrāks rīts, nekā domāja Džeksons. Pulksteņa rādītāji vēstīja, ka ir bez ceturkšņa vienpadsmit. Vēl bija laiks, līdz pusdienas pārtraukumā saradīsies apmeklētāji.

Viņš pasūtīja Olgai grauzdētas maizītes un auzu pārslu putru, bet sev grauzdētas maizītes ar kafiju. Paplāti ar ēdienu viņš aiznesa uz tukšu galdiņu stūrī.

Tad Džeksons iegrima avīze. Tūlīt acīs iekrita virsraksta lielie burti:

NOSLĒPUMS PILSĒTAS VIESNĪCĀ.

Šoreiz pirmajā lappusē centrā rēgojās viesnīcas fotogrāfija. Pārskats bija vēl vairāk samudžināts, nekā viņš bija gaidījis.

Kā vēstīja avīzes raksts, Džeksonu pazinusi kāda no Ļoganas viesnīcas oficiantēm, kad viņš tur pircis sendvičus. Viņa tūlīt piezvanījusi policijai. Dežurants tūlīt nosūtījis uz turieni patruļmašīnu un pārraidījis ziņojumu pa radio.

Makrīnijs, leitnants, kas vadījis operāciju, ieradies policijas pārvaldē pēc dažām minūtēm.

Džeksonu bija redzējuši ieejam Ļoganas viesnīcā, bet, kad ieradās policija, viņa tur vairs nebija. Pirms tam viņš paspējis piekaut jauno viesnīcas administratoru.

Avīze bija publicējusi piekautā fotoattēlu. Tātad Mūks un viņa cilvēki tomēr bija pastrādājuši savu netīro darbu.

Vienā no reģistrācijas formulāriem bijis rakstīts Telma Vinstona un viņas māsa — 410. istaba. Taču māsa, kuras vārds joprojām nav zināms, laikam aizbēgusi kopā ar Džeksonu.

Viesnīcas kalpotājs atteicies aprakstīt, kāda meitene izskatījusies.

Policijai lieta likusies vēl aizdomīgāka un sarežģītāka, kad tā viesnīcā aizturējusi zināmās aprindās pazīstamo Votsu un kopā ar viņu vēl trīs aizdomīgus cilvēkus. Visi četri atteikušies sniegt kādus paskaidrojumus.

Džeksons padomāja un vēlreiz pārlasīja pārskatu, taču daudz uzmanīgāk. Bija sīki aprakstīta viņa bēgšana no izmeklēšanas cietuma. Tika pieminēts, ka neilgi pirms aresta Mūks nokļuvis autokatastrofā netālu no cietuma. Bojā gājuši divi. Par to, ka mašīnā atradies Džeksons, minēts nebija.

Tam visam bija tikai viens loģisks izskaidrojums: Flipam Evansam zem kājām nebūt nebija drošs pamats. Viņi gribēja saķert Džeksonu un izspiest no viņa visu par Olgu līdz tam, kad Džeksonu saņems policija.

— Tu taču neko neēd, — atskanēja Olgas balss.

Džeksons ar grūtībām norija gabaliņu grauzdētās maizītes, lai nomierinātu meiteni, un pāršķīra avīzi. Tur bija mazs, acīmredzot no veca

14 •

arhīva izvilkts Makrīnija foto. Tur bija viņš, viņa sieva un meita Olgas vecumā.

Apakšvirsrakstā bija teikts:

„Leitnants Makrīnijs, atbildīgais par izbēgušā katordznieka notveršanu, šaubās par viņa vainīgumu."

Rakstā bija teikts, ka Makrīnijs un viņa cilvēki vairākas stundas pratinājuši Džeksonu, taču tiem nav izdevies piespiest apsūdzēto atteikties no savas fantastiskās versijas, ka viņš nevilcinoties apprecējies ar skaisto dziedātāju, kuru agrāk nekad nav redzējis. Sakarā ar turpmākajiem notikumiem leitnants uzskata, ka šī versija nemaz nav tik neticama.

Džeksons viņam nosaucis divus noziedzniekus, bet pašreiz leitnants neuzskata par vajadzīgu šos vārdus darīt publiski zināmus.

Džeksons atvēra citu lappusi un pievērsa uzmanību virsrakstam:

SLEPKAVĪBAS MĒĢINĀJUMS.

Viņš tūlīt atdzīvojās. Tātad runa nav par slepkavību, bet par tās mēģinājumu. Tātad Telma ir dzīva. Protams, arī Flipam avīzes ir pa rokai un viņš saprot, ka jānovāc Olga un Telma.

Džeksons apņēmīgi piecēlās. Viņām visur draudēja briesmas.

—  Tu paēdi?

Olga rūpīgi noslaucīja muti un rokas salvetē un paņēma no krēsla zaķīti.

—  Zini ko? Tu man patīc.

—  Tu man arī patīc. Es vienmēr esmu ilgojies pēc tādas mazas māsiņas kā tu.

Džeksons samaksāja, nopirka dažus cigārus un pa Klarkstrītu ātri devās pie lielās, melnās mašīnas, ko viņi tur vakar bija atstājuši.

Džeksons pūlējās domāt loģiski. Ja var ticēt avīzēm, Mūks piespiedis jauno administratoru visu vainu uzvelt Džeksonam. Bet patiesību par savu vizīti viesnīcā, protams, noslēpis. Un, ja Mūks vēl joprojām sēž kamerā, tad ļoti ticami, ka viņš nav paspējis paziņot par melno automobili, jo viņu taču aizveda ar patruļmašīnu. Tātad šī mašīna vēl nav ierakstīta nozagto sarakstā. Policija meklēja Džeksonu, bet Olgas vārds tai vēl nebija zināms.

Džeksons rūpīgi apskatīja mašīnu. Vispakārt nelikās nekā aizdomīga. Beidzot viņš nosprieda, ka tā nav bīstamāka par taksometru vai kādu citu satiksmes līdzekli. Olga painteresējās:

—   Kurp mēs dodamies tagad?

—   Pie Telmas.

10. nodaļa

Kļuva siltāks. Laikam pavasaris centās nepārprotami pierādīt, ka viņa laiks tomēr ir klāt.

Uzpūta vējš no dienvidiem, pelēkie mākoņi izklīda, un parādījās saule. Netīrā sniega kupenas abpus ielai saplaka. Grāvjos iešalcās ūdens. Uz nesakoptajām ietvēm sniegs pārvērtās netīrā masā.

— Tā laikam ir droša zīme? — Džeksons domāja.

Viņš brauca lēni un akurāti, ievērojot visus ielu satiksmes noteikumus. Viņam bija patīkami atkal atrasties Čikāgā. Šī pilsēta bija līdzīga sievietei: te karsta, te auksta, te drūma, te kaislīga, ar omu, kas bieži mainās, taču vienmēr jauna, saviļņojoša un skaista.

Džeksons apstādināja mašīnu trīs kvartālus no lielā, pēc saviem apmēriem gandrīz fantastiskā Haunti hospitāļa kompleksa.

Kādu brīdi viņš nepakustējies sēdēja mašīnā. Viņa roka bija satvērusi revolvera spalu. Taču mašīnai neviens netuvojās, neviens neapstājās aiz tās, neatskanēja policijas sirēna. Pēc visa spriežot, viņam neviens nesekoja.

Džeksons izkāpa no mašīnas un palīdzēja izkļūt ārā Olgai. Kā jau visiem bērniem, Olgai tūlīt radās vēlēšanās iebrist sniega kaudzē. Viņa varēja saslapināt kājas, turklāt Džeksons ļoti steidzās. Viņš apgāja apkārt mašīnai.

Džeksons vērīgi sevi apskatīja vējstiklā un atzina, ka viņa platmale un jaka maskēšanās nolūkā bija labākas nekā laba slēptuve. Viņa mētelis

kādreiz bija maksājis divsimt dolāru, bet par jaku nedotu ne desmit. Ar bārdu apaugušo seju un meitenīti uz rokām Džeksons izskatījās pēc īsta fermera Džima Berouza no Ilinoisas štata.

Slimnīcā apmeklētāju istabā drūzmējās norūpējušies radinieki — vīrieši un sievietes. Viņus visus apvienoja tikai viena doma: te cieš cilvēks, kuru viņi mīl.

—   Vai šī ir slimnīca? — Olga čukstēja.

—   Jā, šī ir slimnīca.

Tagad, kad Džeksons bija pie mērķa, viņš īsti nezināja, ko iesākt. Viņš iejuka apmeklētāju pūlī.

—    Vai Telma arī ir te? — Olga sāka klusi raudāt. — Tātad viņai nodarītas sāpes?

Džeksons uzplikšķināja pa Olgas mazo apaļo dibentiņu.

—    Ne sevišķi. Tiesa, sākumā viņai nedaudz sāpēja, tāpēc ari viņa nevarēja pati pie tevis atnākt. Driz Telma izveseļosies, un tu satiksies ar māsiņu.

—   Patiešām?

Viņa pārstāja raudāt, un viņas bērnišķīgajā balsī ieskanējās dusmu pilnas notis.

—    Kas viņai nodarijis pāri? Kas? — Tā kā Džeksons nezināja, ko darīt, Olga turpināja: — Droši vien tas ir tas resnais vīrs, kas lamājās ar vīrieti baltajiem matiem.

Džeksons aizturēja elpu. Viņš cerēja, ka meitene pateiks vēl kaut ko, taču tā vietā Olga sāka raudāt, un viņam vajadzēja bērnu nomierināt maigiem vārdiem un liegiem glāstiem. Turot meitenīti rokās, Džcksonu pārņēma kaut kādas neizskaidrojamas jūtas. Tagad, kad viņš ir Telmas likumīgs vīrs, arī Olga ir viņa radiniece un ģimenes daļiņa.

Beidzot Olga nomierinājās un enerģiski noslaucīja asaras.

—   Tas noteikti bija viņš.

—   Kas?

—   Pretīgais treknais resnītis. -Tas. ir viņš, kas nodarījis Telmai sāpes. Viņš kaut ko gribēja arī no manis, un, ja mēs nebūtu aizbēgušas, nodarītu arī man sāpes.

Kopā ar citiem apmeklētājiem Džeksons ar Olgu soļoja pa garu krāsotu gaiteni, galigi nezinot, kur varētu meklēt Telmu. Pa ceļam viņi ielūkojās visās palātās. Tajā pašā laikā Džeksons nemitīgi domāja par meitenītes pēdējiem vārdiem.

To, ka Olga ieradusies Veli klubā negaidot, viņš jau saprata. Tas acīmredzot bija vēlu vakarā, jo Telma jau bija beigusi savu priekšnesumu un šveicars negribēja meiteni ielaist. Un, lūk, meklējot Tclmu, Olga iegāja Flipa Evansa kabinetā tieši tajā brīdī, kad starp Flipu un sirmo kungu iedegās strīds.

No Olgas vārdiem Džeksons saprata, ka otrajam strīdniekam bijuši sirmi mati. Flips viņu ievainojis vai varbūt arī nogalinājis. Flips tūlīt sapratis, kādus draudus var radīt mazās meitenes liecība.

Resnītis panikā centās pierunāt Olgu, lai viņa klusē, bet tikai nobaidīja bērnu. Viņa sāka kliegt un, kliedzienus izdzirdusi, atskrēja Telma, pēc tam viņas abas pazuda. No tā brīža Telma sāka meklēt palīdzību ārpusē. Viņa zināja, ka Hartam Džeksonam ir pamats ienīst Flipu, un nolēma atrast iemeslu, lai ar Hartu satiktos.

Saniknotā Olga bija vēl pateikusi kādu nozīmīgu frāzi.

—   Ja man būtu tēvoča Džona lielā šautene, kura atrodas aiz virtuves durvīm, es nošautu to resnīto tāpat, kā viņš izdarīja ar to otro.

Džeksons neuzdrošinājās pajautāt, kā tad sauc to otro. Olga taču varēja nejauši dzirdēt viņa vārdu. Taču Olga bija devusi vārdu, ka neko par to nestāstīs.

Un tad Džeksonam pēkšņi kļuva viss skaidrs. Nu kā tad, tas taču bija Filmers Pīrss, kas pirms dažām dienām pazudis. Tam taču bija sirmi mati, ieradums vienmēr apgrozīties Veli klubā. Vēl pirms tam, kad Džeksons nokļuva cietumā, šis vecais pleibojs vienmēr apgrozījās klubā, piesienoties jaunām meitenēm. Ja Flips tiešām nogalinājis Pīrsu, tad viegli varēja saprast viņa uztraukumu. Pret miljonāru Pīrsu nevarēja nostāties neviens kluba īpašnieks, lai kāda būtu viņa politiskā ieteksme.

Gaitenī atradās telefona automāts. Džeksons nosēdināja Olgu uz soliņa, pāršķirstīja telefonu grāmatu un, iemetis monētu, uzgrieza numuru AK 3-4300.

—   „Sun-Times", — klausulē atskanēja.

—    Savienojiet mani ar vietējo jaunāko ziņu redakciju, — Džeksons palūdza un, kad klausulē bija dzirdama vīrieša balss, pajautāja:

—   Pasakiet, lūdzu, vai Filmers Pīrss nav jau atrasts.

Cilvēks līnijas otrā galā skaļi iesmējās:

—   Ir, viņš ir piecēlies no mirušajiem.

—   Jūs… to noteikti zināt?

—    Protams. Mēs paziņosim par to nākamajā izlaidumā un ievietosim kārtējās Pīrsa līgavas fotoattēlu. Šodien no rīta Pīrss piezvanīja no Floridas savam advokātam un lūdza pārtraukt viņa meklēšanu. Pēc visa spriežot, šis donžuāns atkal uzķēries uz kādu baleta palaistuvi. Šoreiz to sauc par Elisu Villeri. Viņa ir no Veli kluba, — redaktors atkal iesmējās. — Advokāts paziņoja, ka vecītis bijis piedzēries kā mārks. Turklāt viņš paziņojis, ka tā uzmanības pievēršana, kas veltīta viņa personai, traucējot pavadīt medusmēnesi. Cik viņam to jau bijis? Astoņi vai deviņi?

—   Jā-ā… man nav veicies, — Džeksons vīlies novilka.

Redaktors samanīja sensāciju.

—   Jūs tas ne sevišķi iepriecina.

—   Tā tiešām ir.

—   Varbūt jūs pats esat ieķēries tajā skaistulītē Villerē?

—   Nē, viņai ir līkas kājas un atkāries dibens. Novēlu jums labi pavadīt laiku, — Džeksons pakāra klausuli un iebāza mutē cigāru.

—   Mēs taču gribējām iet pie Telmas, — raudulīgi atgādināja Olga.

Džeksons atkal paņēma viņu aiz rokas.

—   Tagad arī iesim pie viņas.

Taču viņš palika stāvam pie automāta. Blandīties pa gaiteņiem, nezinot, kur Telma atrodas, bija bezjēdzīgi. Beigsies apmeklētāju laiks, un viņi Telmu t.ī ari neatradīs. Vajadzēja kādam pajautāt, velns lai parauj!

Gaiteņa galā apkalpotājs iestūma liftā ratiņus ar ēdiena atliekām. Džeksons piegāja pie viņa. Viņa balss skanēja nedroši un pat lūdzoši. Džeksons teica, ka viņu sauc Džims Berouzs un ka viņš ieradies no Eimsas. Vai sanitārs nevar viņam mazliet palīdzēt?

Sanitārs paskatījās uz Džeksonu un Olgu un pasmaidīja.

—   Labprāt, ja varēšu. Ko jūs gribat zināt?

—   Es jau apakšā mēģināju noskaidrot, Džeksons mānījās, — bet laikam esmu apmaldījies.

—   Kāda nodaļa jums vajadzīga.

—   Tieši to jau es nezinu. Mums vajadzīga misis Vinstona, uz kuru vakar šāva.

—   Vai jūs domājat dziedātāju no kluba, kura apprecējusies ar katordznieku?

—   Kādu katordznieku? — Olga brīnījās.

—   To es tev pēc tam paskaidrošu, mazulīt, — Džeksons ātri atteica un paskatījās uz sanitāru. — Jā, tieši viņu.

—   Spriežot pēc visa, viņa atrodas ķirurģiskajā nodaļā. Brauciet ar liftu… — Un, it kā kaut ko atcerējies, pajautāja:

—  Jūs esat radinieki?

—   Viņa ir mana masa! — Olga enerģiski paziņoja.

—    Nu, tad, protams, jums viņa jāapmeklē, — sanitārs labsirdīgi pasmaidīja un aizlāčoja tālāk.

Lifts bija pārpildīts. Kad Džeksons tur iespraucās ar Olgu, viņš centās ne uz vienu neskatīties. Taču, kā likās, neviena pazīstama tur nebija. Neviens nelīdzinājās gangsterim, bet vai tad var pēc purna noteikt, kas tas par cilvēku.

Iespējams, viņš pieļāvis kļūdu: varbūt mašīnu tomēr pazinuši un viņam seko? Džeksons piesardzīgi, taču uzmanīgi tomēr aplūkoja katru, kas atradās liftā. Ja vēlreiz gadīsies sastapt kādu no šiem cilvēkiem, viņš to noteikti pazīs.

Džeksons izkāpa vajadzīgajā stāvā kopā ar nelielu apmeklētāju grupu. Izņēma kabatlakatu un noslaucīja pieri. Jā, drīz vien viņam rēgosies, ka viņiem abiem pa pēdām seko visi.

Pie durvīm stāvēja medicīnas māsa iestīvinātā halātā, bālu, halātam līdzīgu seju, uz priekšu izriestām krūtīm un ar labiem citiem dotumiem.

Vīrieši no lifta visi kā viens pasmaidīja, sievietes centās izlikties lepnas.

—   Lūdzu mani atvainot, bet bērniem ieeja palātā aizliegta. Par viņiem vajadzēja jums pateikt jau lejā.

Olgai ietrīcējās lūpas.

—   Bet es gribu redzēt savu māsu.

Medicīnas māsa cieši uzlūkoja Džeksonu.

—   Kā sauc viņas māsu?

—   Telma! — Olga izkliedza.

—   Tā ir meitene, ko vakar ieveda ar šāviena brūci, — Džeksons papildināja.

—   Pareizi, mis Vinstona, — māsa teica. — Viņa guļ atsevišķā boksā gaiteņa galā. Taču nedomāju, ka jums izdosies ar viņu tikties.

Medicīnas māsas skatiens automātiski pārslīdēja sienai līdz boksa durvīm, un Džeksons to izsekoja.

Palātas durvis bija atvērtas. Gultu Džeksons neredzēja, bet viņš ieraudzīja Telmu spogulī virs galdiņa. Viņas acis bija aizvērtas, zeltainie mati, sapīti bizēs, bija pārklāti pāri krūtīm. Seja bez kosmētikas likās tikpat jauna kā Olgai. Uz galdiņa līdzās gultai atradās groziņš ar dzeltenām narcisēm.

Olga satvēra Džeksonu aiz rokas un no prieka iespiedzās:

—   Skaties! Skaties! Telma!

Džeksons juta, kā viņam sirds sāka sist aizvien straujāk. Viņš jau bija sācis aizmirst, cik viņa skaista. Bet šī sieviete gultā taču bija viņa sieva.

Džeksons atcerējās, kā Telma teica: „Es tādu arī iedomājos to cilvēku, ko varētu iemīlēt."

Viņš nevarēja izteikt ne vārda. It kā kaklā būtu iestrēdzis kamols. Beidzot Džeksons izmocīja:

—   Kā ar viņu ir, māsiņ?

—    Stāvoklis nav stabils, — māsa labprāt atbildēja. — No sākuma mēs domājām, ka viņa neizķepurosies, tad sāka atlabt, bet tagad atkal kļuva sliktāk. Kamēr nebija parādījušās šīs puķes, viss bija labi. Bet tagad viņa, šķiet, zaudējusi gribu dzīvot.

Džeksonam likās, ka kāds viņam aizžņaudz kaklu.

—   Kas atsūtīja tos ziedus?

—    Esmu aizmirsusi vārdu. Kartiņu paņēma leitnants Makrīnijs. — Viņa paskatījās uz Olgu. — Tu tātad esi viņas māsa?

—   Jā.

—   Un kas jūs viņai esat?

Olga apsteidza Džeksona atbildi.

—   Tas ir mans lielais brālis. Vakar viņš mani paņēma no viesnīcas, un kopš tā laika mēs pastāvīgi slēpjamies no ļauniem cilvēkiem.

—    A-a-a, — māsa, šķita, atbildi nebija saklausījusi. — Nu, es gan nezinu, vai varēsiet pie viņas ieiet, bet tūlīt parunāšu ar seržantu Kaltsonu… — Un tikai tagad viņa aptvēra Olgas teikto. Viņa uzmanīgi paskatījās uz Džeksonu. Māsa iedomājās Harta seju noskūtu, matus sasukātus un jaku novilktu. — Vienu mirkli, — viņa nočukstēja un pēkšņi kliegdama aizdrāzās pa gaiteni: — Seržant! Šurp! Šurp, velns jūs parāvis! Džeksons! Grābiet viņu ciet!

Spogulī, kas atradās gaiteņa galā, parādījās seržanta platie pleci. Džeksons pazina vienu no tiem cilvēkiem, kas viņu pratināja.

Džeksons stāvēja uz sliekšņa un atkal ieraudzīja Telmu. Viņa atvēra acis un uzlika roku uz kakla.

—    Kas noticis, māsa? — seržants skaļi jautāja un tūdaļ arī pazina Hartu Džeksonu. — Jūs?!

Brīdi Džeksons stāvēja, gatavs pamatīgam lēcienam, bet viņam jau bija nācies tik daudz bēgt, ka šoreiz gribējās padoties likteņa žēlastībai. Taču viņam nebija uz to tiesības. Viņam bija Olga. Telma viņam uzticējās.

Varbūt arī policijā vēl nebija nekas nolemts. Evansa apsūdzībai taču stāvēja pretī Džeksona apsūdzība. Viena liecība atspēkoja otru, kaut gan Makrīnija paziņojums laikrakstā varēja būt arī lamatas. Vēl vakar leitnants taču Džeksonam neticēja un vienkārši piekāva viņu.

Gaiteņa pretējā galā atradās rezerves izeja. Tajā brīdī, kad seržants jau ķērās pie revolvera, Džeksons parāva durvis.

—   Neuzdrošinieties te šaut! — māsa histēriskā balsī iekliedzās.

Kad Džeksons nokļuva līdz kāpņu laukumam, viņam šķita, ka viņu

sauc Telma, taču dobjie sirds puksti un soļu troksnis apklusināja smadzenes caururbjošās skaņas. Viņš ar grūtībām noturēja Olgu, kas centās izrauties.

Tagad bija sabojātas visas attiecības arī ar Olgu. Džeksons skrēja uz priekšu, neko neredzēdams, bet Olga cik spēka dauzīja viņu ar abām rociņām.

—   Tu taču man apsolīji! — viņa spiedza. — Tu man apsolīji! Apsolīji aizvest mani pie Telmas, riebīgais brāli!

„Lūk, tādas ir visas sievietes," Džeksons ar rūgtumu nodomāja.

11. nodaļa

Beidzot meitene viņa rokās pārstāja dauzīties un klusi raudāja. Seržants, kas apsargāja Telmu, droši vien jau paziņojis, kur vajag, un nepieciešamie pasākumi jau tiek veikti: visas ieejas un izejas bloķētas.

Tas taču bija ārprāts no viņa puses — rādīties slimnīcā! Un pat tagad viņš vēl nezina, vai Tclma izdzīvos, vai nē. Un no kā gan bija šie ziedi? Kas bija parakstījies kartiņā?

Taču vienu patīkamu vēsti Džeksons tomēr bija uzzinājis. Makrīnijs taču bija ņēmis vērā viņa liecību un norīkojis sardzi pie Telmas gultas.

Džeksons soļoja tālāk. Ceļu slēdza aizvērtas durvis. Viņš tās atvēra un iegāja lielā pirmā stāva ēdamistabā. Pie galdiņiem sēdēja dažas māsas baltos halātos, vairāk neviena zālē nebija. Kad Džeksons gāja tām garām, dažas uz viņu palūkojās, taču neviena neko neteica. Vajadzēja tikai priecāties, ka slimnīcas telpas bija tik plašas.

Paies labs laiks, kamēr trauksme aptvers visu celtni.

Kādas no durvīm veda uz virtuvi, un kā visu lielu iestāžu virtuvēs tur pretī sitās tvaiks un oda pēc trauku mazgājamā ūdens. Dažas virtuvenes stāvēja pie plīts, citas tīrīja kartupeļus, grieza gaļu, uz galdiem bija salikti vakariņu trauki. Kāds bezzobains vecs vīrs baltās biksēs tīrīja traukus elektriskajā trauku mazgātājā.

Džeksons ar savu sasārtušo roku viegli piegrūda meitenītei pie pleca.

—   Ar ko tu esi nemierā, maziņā?

—   Liec mani mierā!

Džeksons uz brīdi apstājās, lai orientētos, tad lēni devās pie durvīm cerībā, ka tās izvedīs viņu no šī nama, un atvieglots nopūtās, kad atradās pie caurbrauktuves.

Tagad Džeksons izdzirdēja policijas sirēnas gaudošanu. Acīmredzot ziņa par to, ka viņš atrodas slimnīcā, jau tikusi pārraidīta pa radio. Likās, ka uz slimnīcu no visām pusēm traucas patruļmašīnas. Pie pašām durvīm maizes mašīnas šoferis ielādēja kravas nodalījumā pēdējās tukšās kastes un sēdās pie stūres.

Džeksons uzlēca blakus šoferim.

—   Aiziet! — viņš aizsmacis teica.

—   Kas tie par jokiem! — šoferis gribēja protestēt. — Mana firma man aizliegusi ņemt pasažierus. Bez tam…

Tajā brīdī viņš ieraudzīja Džeksona rokā revolveri un aizmirsa, ko gribējis sacīt. Ādamābols noraustījās, seja piesarka.

—    Es neesmu no tādiem… — viņš izmocīja. — Es izdarīšu %isu, ko jūs teiksiet.

Šoferis izbijies nospieda gāzes pedāli un izbrauca no pagalma. Kvartālu tālāk no slimnīcas viņam nācās piebremzēt, lai nesadurtos ar patruļmašīnu, kas traucās trakā ātrumā. Policists pie stūres nemitīgi spieda sirēnas pogu un nepievērsa nekādu uzmanību furgonam ar maizi.

Patruļmašīna apstājās pie vārtiem, pa kuriem tikko izbrauca Džeksons. No tās izlēca divi policisti, turēdami ieročus gatavībā, un pievērsās gājējiem uz ielas.

Maizes mašīnas šoferis bija spiests apstāties pie luksofora.

—   Līdzko iedegsies zaļais, laid pa ielu līdz Harisonstrītai un pagriezies uz austrumiem.

Pārbiedētais šoferis bez iebildumiem paklausīja un ar mokām bailīgi pavaicāja:

—   Vai tas esat jūs, ko meklē policija?

—   Nav izslēgts, — Džeksons lakoniski noteica. — Nākošajā kvartālā samaziniet ātrumu… Nē, ne šajā…

Melnā mašīna stāvēja tajā pašā vietā, kur Džeksons to bija atstājis. Viņš gribēja izkāpt, bet tad pārdomāja. Ātrāk jāizkļūst ārā no šī rajona, kamēr to nav bloķējusi policija.

Viņš atkal iesēdās ērtāk.

—   Brauciet taisni, es pārdomāju.

Šoferis gandrīz sāka raudāt.

—   Tā man vēl nekad nebija bijis. Tas man var maksāt vietu.

—   Un kas par to? Varbūt man šādā gadījumā sākt kaukt?

Plīša zaķītis bija nokritis uz kabīnes grīdas. Džeksons to pacēla un ielika Olgai rokās, taču tas viņu nenomierināja.

—   Tu taču apsolīji, ka es varēšu apmeklēt Telmu.

—   Piedod man, mazā, — Džeksons sadrūmis atvainojās.

Olga atkal sāka raudāt. Tā laikam bija viņas vismīļākā nodarbošanās brīvajā laikā.

—   Nesauc mani tā… Es tevi vairs nemīlu…

—   Bet es vienalga tevi mīlu, — Džeksons iebilda, un ar to saruna pārtrūka.

Furgonam garām atkal aiztraucās policijas mašīna. Džeksonam šķita, ka tajā sēd Makrīnijs, taču viņš nebija par to pārliecināts. Lai nu kā tur būtu, viņš tomēr ir krietni parūpējies, lai policija neskumtu.

Furgons atkal apstājās pie luksofora, un šoferis no uztraukuna tikko nenoslāpēja motoru. Tagad, kad viņi bija izkļuvuši no bīstamās zonas, Džeksons ar skatienu meklēja taksometru.

Policisti ir dumji. Tādu apgalvojumu viņš simtiem reižu bija dzirdējis cietumā. Un tas viņu vienmēr iepriecināja. Taču cilvēki, kas to apgalvoja, pašlaik atradās aiz restēm, bet policisti, kuri viņus bija tvarstījuši, tagad dzēra tēju ar sievu vai draudzeni, vai varbūt vienatnē sūca alu. Un katru mēnesi saņēma savu algu.

Var jau, protams, vienu otru reizi apmānīt kādu policistu, bet pret sistēmu visi ir bezspēcīgi. Kad trauksme būs izskanējusi visā slimnīcā, droši vien kāds atcerēsies, ka Džeksons izgājis cauri ēdnīcai. Vecais atcerēsies par Olgu. Droši vien kāds redzēja maizes furgonu. Patruļmašīna, kura tikko nesadūrās ar viņiem, arī atcerēsies par šo furgonu, un tad visa Čikāgas policija saņems rīkojumu pārbaudīt maizes furgonus.

Šoferim tā trīcēja rokas, ka viņš ar grūtībām vadīja mašīnu pa slapjo

ielu.

—   Vai man vēl ilgi jūs jāvadā?

—    Nē, — Džeksons viņu mierināja. Viņš jau bija ieraudzījis divus taksometrus, kuri stāvēja pie krodziņa Kcnalstrītā. — Izsēdiniet mūs uz tuvākā stūra, bet pēc tam brauciet taisni un neiedomājieties paskatīties atpakaļ. .

Džeksons iebāza revolveri atpakaļ kabatā, bet šoferis no televīzijas filmām zināja, ka viņš ir gatavs uz visu.

—   Labi. Uz tuvākā stūra es jūs izlaidīšu un pats rullēšu tālāk.

Stāvēdams gandrīz līdz potītēm netīrajā sniegā un turēdams rokās

Olgu, kas bija sev piespiedusi plīša zaķēnu, Džeksons noskatījās uz furgonu, kurš attālinājās. Tad piegāja pie taksometra un atvēra durvis.

Vadītājs nolika avīzi un neuzticīgi paskatījās uz bārdas rugājiem noaugušo pasažieri.

—   Jums uz kurieni?

r

Džeksona domas šaudījās kā dzīvsudraba lodītes. Vajadzēja nosaukt adresi, bet viņš galīgi nezināja, uz kurieni doties.

—    Uz lauku muzeju, — viņš uz labu laimi noburkšķēja, — uz to, kas atrodas pie paša ezera.

Vadītājs ieslēdza signālu — zīmi, ka mašīna aizņemta.

—   Jūs domājat, ka es nezinu, kur tas atrodas? Es taču, cienītais, kā nekā esmu taksometra vadītājs. Kaut gan tagad to sauc citādi: Čikāgas vēstures muzejs.

Džeksons atlaidās mīkstajā krēslā. Garīgais un fiziskais sasprindzinājums bija spēcīgāks, nekā viņš varēja iedomāties. Džeksona rokas drebēja tā, ka viņš ar pūlēm iebāza mutē cigāru. Nē, šo kaķa un peles spēlīti viņš ilgi neizturēs. Agri vai vēlu viņu sagrābs vai nu policija, vai Evansa ļaudis. Viņam cīņā pret tiem taču nekā cita nebija kā tikai bēgšana.

Varbūt saprātīgāk būtu izmest no galvas atriebības domas un padoties policijai?

Ja Telma ir pie pilnas apziņas un var runāt, — tad kāpēc viņa neizstāstīja Makrīnijam visu patiesību? Kāpēc nepateica, ka uz viņu šāva Mūks un Evanss? Tas viss Džeksonam likās bezjēdzīgi.

Tad pēkšņi viņš visu saprata. Protams, Telma baidījās sacīt patiesību. Viņa taču nezināja, ka Olga ir Džeksona aizsardzībā. Viņa domāja, ka bērns ir pie Evansa un baidījās par savas māsas dzīvību.

—   Kāds cūka, — Džeksons nočukstēja.

Olga ar izbrīnu uz viņu paskatījās.

—   Tas taču ir slikts vārds!

—   Piedod, — Džeksons sadudzis nopūtās. — Es atcerējos to slikto cilvēku klubā.

—   Redz kā!

Džeksons piespieda Olgu sev klāt.

—   Un man tiešām ir ļoti žēl, ka tev neizdevās redzēt Telmu. Es jau arī ļoti gribēju viņu redzēt, tāpat kā tu.

—   Nopietni? — Olga viņam jautāja.

Džeksons sakoda cigāru zobos un lika savā vietā atbildēt zaķītim:

—   Protams, jo tas muļķis ir Telmā iemīlējies.

Olga sasita plaukstas un priecīga smaidīja.

—   Kā tu to izdarīji?

—    O, tas ir triks, — zaķēns nopietni atbildēja. — Bet, ja tu labi uzvedīsies, es to tev kādreiz parādīšu.

Taksometrs brauca cauri Lupai. Kad viņi apstājās pie luksofora pie krustojuma ar Lasalstrītu, Džeksons pretējā pusē ieraudzīja puķu veikalu. |

—   Lūdzu apstājieties pie puķu veikala.

—   Kā vēlaties, — šoferis paraustīja plecus.

Džeksons ieveda Olgu veikalā, nosēdināja uz letes un pārskaitīja naudu. No tiem piecsimt dolāriem, ko viņš bija saņēmis par čemodānu un mēteli, palika aizvien mazāk. Sis viltībnieks bija izspiedis no viņa piecdesmit dolāru par revolveri, ar kuru viņš gatavojās nogalināt Evansu. Desmitnieks bija izgājis, pērkot dzeramo jaunajai prostitūtai, seši dolāri — par istabu Ļoganas viesnīcā, četri — par ēdienu, cigāriem un citiem sīkumiem. Turklāt šīs revolveris, kas Džeksonam tagad piederēja, platmale un jaka bija izmaksājuši divus simtus. Katram gadījumam viņš naudu pārskaitīja un atklāja, ka palikuši simt piecdesmit dolāru.

Pārdevēja bija laipna, bet nepacietīga.

—   Ko jūs vēlaties, mister?

Džeksons norādīja uz lieliskajām sarkandzeltenajām orhidejām, kas atradās vitrīnā.

—   Cik tās maksā?

Meitene nicinoši palūkojās uz Džcksona apvalkāto jaku.

—    Domāju, ka šie ziedi nav domāti jums, mister. Tie ir karaliskie ziedi.

Džeksons pasmaidīja. Agrāk viņam patika meitenēm dāvāt orhidejas.

—   Zinu, ka karaliskie. Bet, cik atceros, es jautāju par cenu.

—   Piecpadsmit dolāru gabalā, ser, — meitene izbijusies atbildēja.

Džeksons nolika uz letes četrdesmit piecus dolārus.

—   Es gribētu iegādāties trīs ziedus. Un aizsūtiet tos, lūdzu, uz Kukhaunti hospitāļa 313. palātu. Bet pasteidzieties!

Meitene ierakstīja adresi un vārdu savā bloknotā.

—   Bet kartīti?

—   Vienu mirkli, — Džeksons paņēma kartīti un uzrakstīja: „No plīša zaķēna uzticības personas". — Viņš palūkojās uz Olgu. — Tu proti uzrakstīt savu vārdu?

—   Jā, bet tikai drukātiem burtiem.

—   Lieliski! — Džeksons pasmaidīja. — Uzraksti to, lūk, te, un mēs aizsūtīsim ziedus Telmai, lai viņa zinātu, kā mēs viņu mīlam un atceramies, kaut arī nespējām apmeklēt.

Izbāzusi sārto mēlīti un' šņākdama no piepūles, meitenīte uzrakstīja savu vārdu.

Džeksons pielika vēl piecus dolārus pie naudas, kas atradās uz letes pie pārdevējas.

—   Tas ir izsūtāmajam. Ziediem jābūt nogādātiem pēc pusstundas.

—   Tiks izdarīts, ser, — meitene apsolīja.

Džeksons kopā ar zaķīti aiznesa Olgu atpakaļ uz taksometru. Kad viņi iesēdās, šoferis gribēja kaut ko sacīt, bet tad pārdomāja un iebrauca mašīnu plūsmā. Taču, kad viņi šķērsoja Seinstrītu, ziņkārība ņēma virsroku.

—    Ceru, ka jums nedzenas pakaļ? Vai varbūt… Bet bērns taču ir jūsu?

—   Protams! — Olga patiesi sašuta. — Esmu viņa mazā māsa. Vai skaidrs?

Džeksonam atkal sažņaudzās kakls, sāka klauvēt deniņos. Viņam ļoti gribējās pagriezties un paskatīties pa aizmugures logu, taču viņš nolēma to nedarīt.

—   Kāpēc jūs par to jautājat?

—   Man šķiet, ka mums visu laiku seko kāda mašīna. Kopš tā brīža, kad jūs pie manis pārsēdāties no maizes vedēja. Kad mēs apstājāmies pie puķu veikala, arī tā mašīna pieturēja. Arī tagad tā lēni velkas mums astē.

Džeksons pārvarēja sevi un pagriezās. Viņš tūlīt saprata, ka tie nav kruķi, citādi viņus tūlīt apturētu.

—   Aiz mums ir melna mašīna, — šoferis teica. — Melns „kadilaks". Pašlaik tas iziet no rindas.

Džeksons palūkojās uz mašīnu. Izrādās, viņš par agru priecājies. Acīmredzot naktī kāds no Evansa ļaudīm ievērojis melno mašīnu un sacēlis trauksmi. Tātad viņam sekoja jau tad, kad viņš ieradās slimnīcā un pēc tam iesēdās furgonā.

Iznāk, ka viņam ir mazāk prāta nekā ierindas gangsterim. Vajadzēja nevilcinoties izlasīt pēdējā izlaiduma avīzes. Vajadzēja iedomāties, ka Evanss izmantos visus savus sakarus un pacentīsies panākt, lai Mūku izlaistu pret jebkādu drošības naudu.

—   Vai jūs pazīstat tos puišus? — šoferis painteresējās.

—   Mazliet, — Džeksons īsi noteica.^— Tie divi aizmugurē man nav pazīstami, bet pie stūres sēd Deivs Breijs. Viņam blakus — tas ar to pārsieto roku — Mūks.

Šoferis iepriecināts to apstiprināja.

—   Jā, tagad es viņu pazīstu. Mūku arestēja vakar Ļoganas viesnīcā, kad šis nolādētais katordznieks gribēja nogalināt skaistulīti… — šoferis palūkojās spogulī, tad uz Džeksonu un neviļus iztēlojās šo vīru bez bārdas rugājiem. — Ak Dievs! — viņš iesaucās.

—   Pievaldi mēli! — Džeksons nošņāca. — Te ir arī bērns!

Džeksons noslaucīja sviedriem klāto seju un bezpalīdzīgi pūlējās iedomāties, kāpēc sekotāji viņus neapdzen un neraida nāvējošo šāvienu kārtu. Taču padomājis Džeksons saprata, ka tik ilgi, kamēr dzīva Telma, viņiem kā ķīlniece vajadzīga Olga. Tad Telma klusēs. Tāpēc viņi nedrīkstēja nošaut Olgu turpat uz ielas — Tclmai piekļūt taču nebija nemaz tik viegli.

Šoferis pagriezās pret Džeksonu tikpat stipri izbijies kā furgona vadītājs.

—    Paklausieties, man taču ir ģimene! — šofera balss trīcēja, kad viņš pamāja uz Olgas pusi. — Man ir tāda pati meitenīte. Es nedrīkstu iekļūt apšaudē. Ko jums no manis vajag?

Džeksons izvilka revolveri un nolika to sev blakus.

—    Man viss rūpīgi jāapdomā, bet jūs pagaidām mierīgi turpiniet braukt uz priekšu.

12. nodaļa

Džeksons sēdēja taksometra neapgaismotajā salonā, turēdams uz rokām mazulīti.

Dzīve tomēr ir dīvaina padarīšana. Sievietes vienmēr spēlē pirmo vijoli. Ja viņš toreiz autobusu pieturā nebūtu saticis Telmu, tad droši vien vai Flips, vai viņš vairs nebūtu dzīvs. Bet bez Elenas Adeles, kluba dziedātājas, Džeksons nebūtu iepazinies ar cietumu un būtu liels vīrs žilbinošajā šovbiznesa sfērā. Jebkurš restorāns vai klubs, kam viņi tagad brauca garām, būtu uzņēmis Džeksonu ar atplestām rokām. Taču tagad viņš pat nedrīkst ieiet bārā un nopirkt sendviču vai izmest glāzīti viskija. Un arī tagad vainīga sieviete Olga.

Džeksons skāņi pasmaidīja, kad šoferis atbīdīja stiklu, kas atdalīja priekšējos sēdekļus no aizmugurējiem. Džeksons brauca jau ar ceturto taksometru, kopš bija izkļuvis no maizes furgona.

—   Nu, puisi?

—   Jā?

—   Dabūsi velnu redzēt.

—   Kāpēc tu tā domā?

—   Man nezin kāpēc liekas, ka mums seko melns „kadilaks".

—   Tiešām?

—   Varbūt man papūlēties tik vaļā no šīs astes?

Džeksons deva viņam tieši tādu pašu padomu, kādu bija jau devis citiem taksistiem:

—   Veltīgi. Vari lieki nepūlēties.

No vienas puses, Džeksons tiešām uzskatīja, ka no tāda speca kā Deivs Breijs aizbēgt nevar, bet, no otras puses, tagad arī viņš pats negribēja no sekotājiem atrauties.

Sāka jau krēslot, un Džeksons nolēma izdarīt vēl vienu, pēdējo mēģinājumu. Tas varēja izdoties un varēja arī beigties ar sakāvi.

—   O'kei, — šoferis teica, tev labāk zināms. Bet ko tad man — turpināt riņķot?

—    Nē! — Džeksons stingri noteica. — Laid uz Dernbornu un tur apturi pie labākās viesnīcas.

Šoferis pagrieza mašīnu ziemeļu virzienā. Džeksons paņēma iepirkumus, kurus bija izdarījis, taksometrus mainīdams: lētu skuvekli un bārdas dzenamos asmenīšus, tīru kreklu, kaklasaiti, dažus cigārus un jaunākās avīzes. Tiesa, viņš nezināja, vai izdosies tās izlasīt.

Džeksons paskatījās pa aizmugures logu. Pēc tam, kad viņi bija izbraukuši no rinda?, viņš skaidri redzēja „kadilaka" ugunis. Starp ,,kadilaku" un viņiem bija trīs vai četras mašīnas.

Džeksons apmierināts iedomājās, ka šāda kratīšanās Mūka rokai nodarīs pamatīgas sāpes.

Šoferis apturēja mašīnu pie viesnīcas, virs kuras laistījās neona burti „Plaza Arms".

—   Būs labi?

Džeksons pacēla acis: tā bija maza viesnīca, droši vien nebija paredzēta ilgstošai dzīvošanai, taču tā atstāja labu iespaidu. Džeksons ielika visus savus iepirkumus lētā čemodānā, ko arī nesen bija iegādājies, un palaboja kapuci uz Olgas galvas.

—   Derēs, — viņš norūca.

Samaksājis šoferim, Džeksons iegāja hallē. Daži apmeklētāji pacēla galvu, taču tad atkal mierīgi iegrima savās avīzēs. Džeksons nolika savu čemodāniņu pie administratora letes.

—   Es gribētu istabu ar vannu, bet ne dārgu.

Meitene administratore uzmeta savu zilo acu skatienu Olgai, ko Džeksons turēja rokās, gribēja kaut ko sacīt, bet neuzdrošinājās.

—    Labi, ser, bet tikai uz vienu nakti. Man ir istaba par sešiem dolāriem.

—   Esmu ar mieru.

Džeksons aizpildīja reģistrācijas kartīti tāpat kā agrāk.

Meitene sarauca uzacis, taču neko neteica. Viesnīcā, kur bieži apmetās dīvaini ļaudis, bija iemācījušies neuzdot liekus jautājumus.

Viņa nolika kartīti, iedeva atslēgu un norādīja uz liftu.

—   Istaba ir trešajā stāvā. Lifts strādā automātiski.

Džeksons paņēma savu čemodānu un uzsmaidīja meitenei.

—   Paldies, mis.

Iegājis liftā, viņš nolika čemodānu un palūkojās uz apgaismoto ielu. Deivs Breijs bija gandrīz ietriecis automobiļa radiatoru virpuļdurvju stiklā.

Džeksons aizvēra lifta durvis un nospieda trešā stāva pogu. Iespējams, viņš paspēs noskūties, taču avīžu lasīšanai laika var nepalikt.

Istaba atradās gara gaiteņa galā, tās logi bija pagalma pusē. Džeksons nolika savu mazo drošsirdīgo ceļa biedri uz dīvāna un aizcirta durvis. Cik patīkami būs atbrīvoties no šiem nolādētajiem bārdas rugājiem.

Viņš ienesa čemodānu vannas istabā un ieslēdza gaismu. Matu suku Džeksons neatrada, bet tas nebija tik svarīgi, jo Steitvilā visus apcirpa uz „ezīti".

Džeksons izvilka no kabatas revolveri ūn nolika uz plaukta. Jāatzīst, ka viņu neviens nebija pazinis, vienīgi pirmais taksists. Meitene administratore hallē un citi droši vien noturēja viņu par svežzemnieku vai šizofrēniķi.

Viņš atgrieza karstā ūdens krānu, novilka kreklu un noskuvās.

„Neviens negrib mirt," viņš domāja, „bet, ja nu bez tā nevar, tad labāk to darīt tīram un noskūtam."

Izkāpis no vannas, Džeksons uzvilka tīru kreklu un uzlika kaklasaiti. Tad apvilka jaku, ielika kabatā revolveri, iededza gaismu un ķērās pie avīzēm.

Avīzes bija pilnas lieliem virsrakstiem par viņa personu. Tic, kaut arī atradās pirmajā lappusē, tomēr bja noslīdējuši uz lapas apakšu.

Visu bja izspiedušas jaunās ikgadējās Filmera Pīrsa precības. Fotomontāžā bija redzams padzīvojis pleibojs savu iepriekšējo astoņu sievu ielenkumā. Lasītāji varēja apskatīt arī jaunās sievas fotogrāfiju, kas, šķiet, bija pārpublicēts no cita uzņēmuma.

Elisa Villere, pavecā vīra jaunā likumīgā sieva bija neizteiksmīga blondīne ar tukšu smaidu. Uzraksts zem fotogrāfijas vēstīja, ka viņa ir dejotāja, taču Džeksons tādu nepazina. Evanss nekad ilgi neturēja dziedātājas un dejotājas. Bez tam dažām apnika nakts dzīve, citām izdevās apprecēties. Vēl daudzas citas saistīja savu dzīvi ar vecīšiem, kam bankā bija prāvs rēķins.

Džeksons akurāti salocīja avīzi un iebāza to kabatā. Tajā brīdī kāds enerģiski ar dūri sāka dauzīt viņa istabas durvis.

—   Pajaulā, kas tur ir, — viņš palūdza Olgu.

—   Kas tur ir? — atskanēja bērna balstiņa.

—  Tu to lieliski zini, Hart, — Mūks atbildēja. — Atver un labi ātri!

—   Lai jūs mani nožmiegtu? Nē, liels paldies!

—   Ejiet prom, ļaunie tēvoči, — Olga piebalsoja. — Es zinu, kas jūs esat. Tie bijāt jūs, kas nodarīja Telmai sāpes.

Aiz durvīm atskanēja Mūka rēkšana:

—   Lauziet durvis, zēni! Man jāpiedzen ņo viņa parāds. Un tad — ātri atpakaļ.

Durvis satricināja smags sitiens, un tās nobrīkšķēja. Istabā iegāzās jauns vīrietis, ko Džeksons nepazina. Viņam sekoja Mūks un Breijs.

Džeksons iebāza roku kabatā.

Breijs durvīs sastinga.

—   Uzmanīgi, zēni!

Mūka seja no sāpēm kļuva pelēka.

—   Un kas par to? Mēs taču esam trīs. — Viņš uzmeta Džeksonam ciešu skatienu. — Kad es ķeršos šim tipam klāt, viņš uzreiz atradināsies smaidīt.

—    Kas noticis ar tavu roku, Džek? — Džeksons miermīlīgi apvaicājās. — Ceru, ka nekas nopietns.

—   Viņš ir jucis, — Breijs izmeta. — Tikai ārprātīgs var visu dienu vizināties taksometrā, lai mums būtu ērtāk viņu novērot.

Mūks ar acīm norādīja uz mazo figūriņu, kas atradās uz dīvāna.

—    Paņem meiteni, Breij. Bet tu, Hart, brauksi kopā ar mums uz klubu. Ar tevi alkst parunāties Flips.

—   Lieliski! Jau sen ilgojos pēc tāda goda!

Breijs piegāja pie dīvāna un paņēma meiteni rokās. Atmetis kapuci, viņš izbrīnā pavērās plīša zaķēna stikla acīs. Tad izlamājās tā, ka nodrebēja stikli.

—   Kaunies, — zaķis smalkā balstiņā ierunājās. — Nevar mētāties ar tik rupjiem vārdiem… maita!

Breijs nometa zaķi, it kā tas viņam būtu iekodis.

Mūka seja kļuva vēl pelēkāka.

—    Ko tad tu, Džekson, pat pie karātavām negribi atteikties no saviem jokiem? — viņa plānās lūpas kļuva vēl plānākas, tās gandrīz nemaz

nebija redzamas. — Kur tu liki meiteni? Mēs taču tev sekojām visu dienu. Saki ātri, kur ir Olga!

Džeksons izņēma no mutes cigāru.

—   Tad redz, ko tu gribi! — Viņa ierocis kabatā draudīgi izspiedās. — Bet mani taču gaida klubā. Nu tad brauksim, kungi! Vai varbūt gribat, lai jūs nošauj tepat uz vietas, bērnu slepkavas?

Breijs gribēja izdarīt kustību, lai satvertu pistoles maksti, bet tūlīt nolaida roku, it kā tā viņam neklausītu.

—   Viņš to nopietni… — Breijs izspieda.

—   Par to jūs varat būt pilnīgi pārliecināti, — Džeksons teica.

* * *

Pa aizgājušajiem gadiem Veli kluba fasāde nemaz nebija mainījusies. Starp divām savrupmājām un viesnīcām stāvošā divstāvu celtne šķita pavisam maza. Gadsimtu mijā, kamēr vēl savu uzvaras gājienu nebija sācis autotransports, tā bija izmantota kā jāšanas skola.

Pie ieejas blakus apgaismotajām palmām sastindzis stāvēja durvju sargs zilā livrejā ar tresēm. Vēl bija diezgan agrs, taču laukumiņā pie kluba jau stāvēja diezgan daudz mašīnu. No nama skanēja džeza mūzika. Vēlāk noteiktā laikā te varēja dzirdēt ruletes skaņas un bumbu sišanu. Līksmības apogeja bija pusnaktī. Bet no trim līdz četriem no šejienes notika kāda populāra pārraide. Evansa princips bija gaužām vienkāršs: par naudu pie viņa var dabūt visu.

Kad viņi apstājās pie kluba, Breijs bez jebkādas cerības pajautāja:

—   Varbūt tevi pievest pie mākslinieku ieejas, Hart?

—   Kādēļ? Man patīk, ja viss notiek pompozi, — Džeksons iebilda. — Bet es kaut ko gribēju noskaidrot.

—   Ko tieši? — Mūks norūca.

—   Jūs esat četri pret vienu. Ja gribēsiet riskēt, tad, iespējams, jūs mani piebeigsiet. Taču tikai pēc tam, kad būšu izšāvis visu aptveri. Man nav ko zaudēt. Mans pārbaudes laiks vienalga ir zudis pie. visiem velniem, bet trīspadsmit gadi, kas palikuši, neko labu nesola. Un vēl: ja es iešu bojā apšaudē, tad to, kur slēpjas galvenā lieciniece Olga, jūs uzzināsiet tikai tiesā.

—   Viltīgs, neko neteiksi, — Mūks atzinīgi teica.

Viņiem atvēra durvis šveicars zilajā livrejā. Ieraudzījis Džeksonu, viņš tūlīt devās uz palmu pusi, taču Harls lieliski zināja, ka tur atradās telefons.

—   Svinīga sagaidīšana mani neinteresē, Tonij, — Džeksons teica un izšāva cauri jakai.

Lode ietriecās grīdā dažus sprīžus no šveicara kājām.

—   Es nē… Es tikai… Es gribēju… — viņš apklusa. — Es taču nekad tev neesmu darījis nekā slikta, Hart.

—  Arī pareizi, — Harts piekrita. — Mans ienaidnieks ir Flips.

Viņš izdarīja brīdinošu žestu.

—  Aiz jums, kungi.

Mūks paraustīja plecus un devās uz priekšu. Džeksons sekoja aiz Breija. Viņš neloloja nekādas ilūzijas. Ar šo baru viņš vienalga galā netiks.

Vakar no rīta tas Džeksonam neko nebūtu nozīmējis. Bet tagad viss bija citādi. Viņam jāparūpējas par Telmu un Olgu. Varbūt viņam izdosies panākt ar Flipu vienošanos. Džeksons bija gatavs arī uz to, lai tikai izglābtu Telmu un meitenīti.

Vecākais oficiants Pjērs komiski paklanījās.

—   Laipni lūdzam tēva mājās, Hart.

—   Mēs ejam pie Flipa, — Mūks paziņoja. — Notika maza avārija. Vai boss ir šeit?

—   Jau gaida, — Pjērs atbildēja. — Ja jūs sekosiet man… — viņš pagriezās un devās uz priekšu pa šauru, slikti apgaismotu gaiteni, kas atdalīja atklātās kabīnes no estrādes.

Džeksonu pārņēma šaubas. Viņam nepatika, ka tik lielā telpā ir tumšs. Kaut arī vēl bija agrs, te bija daudz cilvēku. Tas mazliet iepriecināja. Tik daudzu liecinieku klātbūtnē Flips neuzdrošināsies izdarīt kaut ko galēju. Viņš nebojās savu biznesu.

Aiz vecākā oficianta gāja pieci cilvēki. Pārīši kabīnēs nepievērsa viņiem uzmanību. Viņiem bija savi prieki un rūpes.

Džeksonu pārņēma pretīguma sajūta. Nobarojušies, resni, veci mākleri dejā trinās gar jauniņām meitenēm ar novārgušām sejām. Kāda padzīvojusi dāma ķiķināja par sava pavadoņa joku. Vīrietis bija divas reizes jaunāks par viņu.

Tāpat kā biezie dūmu mākoņi no cigaretēm gaisā vi|ņoja sekss un izvirtība. Un pāri tam visam dārdēja orķestris. Kā viņš bija spējis to izturēt agrāk! Vienu nakti pēc otras, kaut nopelnīja labi.

Pie priekšpēdējās kabīnes tieši pretī orķestrim Pjērs apstājās un sāka runāt ar vienu no pārīšiem. Harts pacietīgi gaidīja. Viņa roka uz revolvera spala bija karsta un mitra.

—   Hart, dārgais, tu esi atgriezies!

Šī balss atskanēja no aptumšotas kabīnes. No turienes izmetās sieviete un metās Džeksonam ap kaklu. Sieviete ņēmās viņu apskaut un skūpstīt, un Džeksons juta viņas stingrās un pilnīgās krūtis.

—   Cik es esmu priecīga, ka tu atkal esi te!

Cik Harts atcerējās, viņš šo sievieti agrāk nekad nebija redzējis. Kāda ir viņas profesija — tas gan bija pilnīgi skaidrs.

Viņš pūlējās atbrīvoties no sievietes un izvilka ieroci. Tajā pašā brīdī viņš no aizmugures saņēma tādu sitienu, ka nokrita uz ceļiem. Blakus atskanēja Evansa balss:

—   Ko tad tu, domāji, ka to nelieti Evansu var tik viegli pieveikt?

Kāds no aizmugures iebelza Džeksonam pa ausi. Viņš pūlējās pārvarēt nelabumu un sašūpojās uz kabīnes pusi.

—   Tur ne! — Pjērs nošņāca.

Bet bija jau par vēlu. Breijs un Mūks viņu pavilka sāņus. Prasmīgas rokas Džeksonu ātri atbruņoja un līdz asinīm sasita seju.

Tad atkal atskanēja Flipa balss:

—   Beidziet, muļķi! Ja mēs viņu te piebeigsim, visi kopā nokļūsim uz elektriskā krēsla, hm… Labāk uzzināsim, kur viņš licis skuķi.

—   Tavā birojā?

—   Nē. Velciet viņu lejā.

Džeksons pēdējiem spēkiem pūlējās aizķerties aiz kabīnes, kur redzēja glābiņu, bet tajā brīdī sieviete, kas nupat bija viņu apskāvusi, veikli iespēra ar tievo papēdi starp kājām.

—    Vecais āzi! — viņa kliedza tik skaļi, ka balss pārspēja dārdošo orķestri. — Es neesmu no tādām! To tu izmet no galvas!

Tagad Džeksons pat nespēja vairs pakliegt, viņu paralizēja šī zemiskā spēriena sāpes. Turklāt Breijs ar roku aizžņaudza viņam muti.

—   Kas noticis, mister Evans? — kāds no viesiem painteresējās.

—   Piedzēries, — Flips nicinoši noburkšķēja. — Sāka uzmākties mazulītei, laikam noturēja viņu par kādu citu.

—   Jā, jā, es dzirdēju, — kāds iedzēris viesis apstiprināja.

—   O'kei, zēni, — Flips devās tālāk pa gaiteni. — Iesēdiniet misteru Džonsu viņa automobilī. Lai viņš tur atžilbst, bet viens no jums aizvedīs viņu uz mājām. Pasakiet viņam rit no rīta, lai pie mums vairs nerādās, bet jūs, Pjēr…

—   Klausos, saimniek.

—   Neielaidiet viņu vairs šeit. Viņš neprot uzvesties.

—   Tiks izpildīts, mister Evans.

„Veikls gājiens," Džeksons nodomāja, „tipisks Evansa paņēmiens. Ja no šejienes iziešu dzīvs, nolikšu baznīcā svecīti. Kāds gan es biju mujķis, kad domāju, ka spēšu nolikt uz lāpstiņām šo bandītu!"

Viņš gribēja atvērt muti, lai sauktu palīgā, bet atkal saņēma nežēlīgu sitienu. Vēderā kaut kas sagriezās. „Tās ir vēderrunātāja beigas," viņš nodomāja. Bet tad Džeksonu sagrāba kāds tumšs vilnis un nesa aizvien tālāk un tālāk uz bezdibeni…

13. nodaļa

Kad Džeksons atjēdzās, viņš sajuta mitras zemes smaržu. Virs viņa gluži kā pilns mēness jēgojās Evansa ļaunā seja. Džeksons centās neizrādīt, ka ir atguvis samaņu, jo lieliski saprata, kas viņu gaida.

Evanss ar saviem treknajiem pirkstiem pacēla Džcksona plakstiņu.

—   Tikai bez trikiem, Hart, ja iespējams. Es taču zinu, ka tu esi pie samaņas. Sāpes darīja Džeksona domas skaidrākas. Kur viņu ievilkuši? Tad viņš ievēroja kartupe|u maisus. Tātad viņi atrodas pagrabā, kur glabājas kluba produktu krājumi.

Evanss riebīgi nolamājās.

—   Nekādi negaidīji, ka tevi izlaidīs ar pārbaudes laiku. Es taču no savas puses darīju visu, lai padarītu tevi nekaitīgu uz visiem laikiem.

—   Man atliek tikai izteikt tev līdzjūtību, — Džeksons ar grūtībām pateica. Mēle nekustējās.

—   Suņa mēsls! Viņš vēl jokos! — Breijs teica.

„Bet ko es zinu par šo Evansu?" Džeksons domāja. „Agrāk resnītis bija kinoteātra īpašnieks, tad nojauta kinotirgus sašaurināšanos un, līdzko atļāva apstākļi, to pameta. Tad viņš pārslēdzās uz daudz ienesīgāku biznesu. Un, ja šī treknā blakts nepārkāpa pat vienu bausli no tiem desmit, tad to varēja uzskatīt vienkārši par pārpratumu. Viņš izlauza sev ceļu ar liekulīgiem smaidiem, draudzīgu uzsišanu uz pleca, bet aiz tā visa slēpās nekaunīga pozēšana un kukuļņemšana. Resnīša iecienīta metode bija iesmērēt kādam skaistulīti. Tad izrādījās, ka tā nav pilngadīga, un tālāk sekoja šantāža. Bet tos, kurus nespēja šantažēt, vienkārši uzpirka. Un cilvēks, kas reiz bija ņēmis no Flipa naudu, atradās uz āķa. No citas puses, Džeksons atcerējās tikai trīs gadījumus, kad resnītis izmantoja vardarbību. Pirmais tāds gadījums bija ar Elenu Adeli, tāpēc viņam bija jānosēž septiņi gadi no divdesmit. Skaistā dziedātāja iemīlējās viņa brālī Džerijā. Flips, kas apsargāja savu harēmu kā sultāns, sadauzīja Elenu līdz nāvei, bet par grēkāzi uzdeva Džeriju. Un Harts uzņēmās šo brāļa vainu uz sevi, nepatieso vainu. Tad sekoja mēģinājums nogalināt viņu un Telmu. Un trešais gadījums — tas, par ko stāstīja Olga, — ar sirmo kungu."

Džeksons ar grūtībām paslējās un piespiedās kartupeļu maisam.

—   Nu, lūk, mūsu varonis, liekas, ir atguvis samaņu, — Evanss ironiski noteica.

—   Es gribētu zināt, kā tu izlocīsies šoreiz, — Mūks smīnēja.

Džeksons aptaustīja pakausi.

—    Neliels puns, ko? — Evanss painteresējās. — Baidos, ka tas krietni vien pieaugs līdz tam laikam, kad mēs ar tevi beigsim. — Viņš aizkūpināja turku cigāru ar monogrammu, kas bija izgatavota speciāli viņam. — Vai tad tu tiešām domāji, ka tā vienkārši atnāksi un nošausi mani? Pavisam mierīgi un bez jebkādām grūtībām?

—   Jā, tieši tā es to iedomājos.

—   Puisis vienkārši ir jucis, iejaucās Deivs Breijs. Nosēdēt septiņus gadus, kad varēja nesēdēt nemaz. Kā tur Steitvilā ir, Hart?

Džeksons izvietojās mazliet ērtāk.

—   Var iztikt, tev sveicieni no paziņām.

Resnītis tēloja gādīgo saimnieka lomu.

—    Zēni, dodiet viņam kaut ko iedzert. Viņš taču beidzas nost no slāpēm.

Kāds no gangsteriem, ko Džeksons nepavisam nepazina, pastiepa viņam burbona pudeli pie mutes. Tajā pašā brīdī Mūks izsita pudeli no viņa rokām. Tā sašķīda pret pagraba sienu .

—   Neņem ļaunā, — Mūks miermīlīgi teica. — Man paslīdēja kāja. Vispār, es gribēju tev iegāzt pa mūli.

—   Nu, stāsti, — Evanss nošņāca. — Kur tu liki Olgu?

—   Olgu?

—   Šis puisis tik ātri nerunās, — Breijs brīdināja.

—   Bet es jau neko citu negaidīju, — Evanss mierīgi teica. — Harts tomēr savā ampluā ir liela figūra. Tomēr, ja viņš neatvērs muti pirms policijas stundas, mēs viņu aizvedīsim uz manu studiju. Un, kad tu viņu labi piespiedīsi, viņš iedziedāsies kā kanārijputniņš. Vari ticēt, zvēru pie mātes!

—   Tad kāpēc mums nepamēģināt tieši tepat? — Mūks asinskāri vaicāja.

Resnītis pakratīja galvu.

—    Pēc visa tā, kas noticis pagājušajā nedēļā? Padomā pats, Džek, puisis ir bīstams kā pulvermuca. Iedomājies savā trulajā galvā, kas notiks, ja izrādes laikā ieradīsies kāds no mūsu policijas draugiem! Es neuzticos Makrīnijam. Vai lasīji, ko viņš teicis avīzē?

—   Tā jau nu ir, — Mūks nospiests sacīja. — Harts mūs apsūdzēja par uzbrukumu viņam un Telmai, un Makrīnijs, vadoties no dažiem vēlāk konstatētiem faktiem, sāk domāt, ka tomēr jātic mūsu labākajam draugam.

—   Taču avīzēs nekas nav teikts par jums, mister Evans, — kāds no gangsteriem iebilda.

—   To var izlasīt starp rindām, — Evanss precizēja. — Šis kruķis mani jau sen ienīst.

—   Kāpēc tad tu viņam neiesmērē? — Breijs vaicāja.

Evanss sadrūmis atmeta ar roku.

—   Tu domā, ka es necentos to darīt? Bet viņš ir citādāks nekā pārējie kruķi. Viņš tērē tieši tik, cik var atļauties. Un dzīvo laimīgā laulībā… Var pat apskaust. Ko tur var iesākt? Vēl tad, kad viņš strādāja tikumības policijā, es iepazīstināju viņu ar debešķīgu skaistulīti. Un kā tu domā — ko darīja šis idiots? Tā vietā, lai ar viņu papriecātos, kā to būtu darījis

katrs normāls cilvēks, Makrīnijs skaistulīti iereģistrēja melnajā sarakstā un aizgādāja uz nepilngadīgo namu. Tagad kopā ar sievu viņš katru nedēļu šo meiteni apmeklē.

—   Tiešām, tas ir bēdīgs stāsts, — Džeksons ieteicās.

Evanss bez īpaša entuziasma iegāza viņam ar roku pa seju.

—   Hart, laiks atvērties. Kas ir ar Olgu?

Džeksons centās novilcināt laiku un izvairīties no sitieniem, bez kuriem, viņš zināja, neiztikt.

—  Tev to ļoti gribas zināt?

—   Ļoti, — Flips atklāti pateica. — Paklau, tu vienkārši esi stulbenis! Tu nozagi mašīnu manu cilvēku deguna priekšā pie Ļoganas viesnīcas. Līdz ritam tu ar to kaut kur slapstījies. Bet no Klarkstrītas līdz slimnīcai tev nepārtraukti sekoja. Mēs zinājām, ka tu centīsies apmeklēt Telmu. Mēs redzējām, kā tu no maizes furgona pārsēdies taksometrā. Mēs zinām, ka tu apstājies pie puķu veikala, lai jaunizceptajai misis Džeksonei aizsūtītu trīs orhidejas, — resnītis smīkņāja. — Un pat ar kartīti, — viņš citēja tekstu. — Olga pati uzšņāpa savu vārdu, — resniša ņirdzīgais smins kļuva vēl plašāks. — Ziedi, protams, nesasniedza adresātu. Tie varēja ierosināt Telmai dumjas domas, ka nav vairs vajadzības klusēt par savu māsu. Un tad viņa varēja izpļāpāt Makrīnijam daudz lieka. Tā nu Mūkam nācās pārtvert izsūtāmo. Viss pašlaik atrodas manā kabinetā. Un orhidejas tiešām ir brīnišķīgas. Bet gribu tev sacīt, Hart, — tu esi viltīgs. Mani puiši uzķērās uz tās makšķeres ar plīša zaķi. Nu un… — resnītis iesita Džeksonam tik spēcīgi, ka viņam iezvanījās ausīs. — Bet tagad klāj vaļā! Kur pirmais taksists aizveda Olgu?

Džeksons noslaucīja no lūpām asinis.

—  To jums vajadzēs uzzināt pašiem.

Evanss sita atkal.

—   To mēs arī izdarīsim. Tagad mēs pavisam nopietni nodarbosimies ar tevi, puisi. Mēs piespiedīsim tevi iedziedāties. Pat ja vajadzēs tev izdauzīt smadzenes. Tad kāpēc mums nevienoties mierīgi? Tā būs labāk gan tev, gan mums.

—   Iespējams, — Džeksons piekrita un atkal noslaucīja asinis. — Tikai jūs neko no manis nepanāksiet, ja tikšu nogalināts. Tā jūs nekad neuzzināsiet, kur atrodas Olga.

—   Tavā vietā es uz to tik ļoti necerētu, Evanss brīdināja. — Atzīstos, mazā man ir ļoti bīstams liecinieks. Bet, ja lieta nonāks līdz tiesai, tad viņas vārds stāvēs pretī manam. Un tikai…

Tomēr resnītis nebija tik pārliecināts, kā to centās parādīt. Džeksons to nojauta pēc viņa nedrošā toņa. Flips taustīdamies maldījās tumsā, un te viņam nepalīdzēs ne nauda, ne sakari. Veiksme taču nevarēja būt mūžīga. Agri vai vēlu viņa dziesmiņa būs nodziedāta.

—  Turklāt policija neko nevarēs pierādīt, ja neatradīs līķi, — Evanss piebilda.

Nezin kāpēc Mūks šo piezīmi uzskatīja par komisku, skaļi iesmējās un Evansam palūdza:

—   Ļauj man nodarboties ar šo zīdaini, Flip. Esmu viņam parādā par salauzto roku.

—   Varbūt mazliet vēlāk, — resnītis atbildēja. — Tagad ir mana kārta, — viņš novilka jaku. — Es viņu jau sen neieredzu, viņš bijis pārāk augstprātīgs. Un, kad viņš iejaucās lietā, kas bija sagatavota Džerijam, es galīgi noraustījos!

Viņš ar kreiso roku sagrāba Džeksonu aiz matiem un iesita viņam pa seju, vispirms ar plaukstu, tad ar delnas ārpusi. Džeksona sejā parādījās asinis.

—   Kur tu liki skuķi? Ko viņa tev teica?

—   Daudz ļoti daudz, — Džeksons čērkstošā balsī atbildēja.

—   Un vajadzēja arī viņai parādīties pašā nepiemērotākajā brīdī! Es biju tā saniknots, ka neievēroju šo sīkaļu. — Džeksonu skāra jauna sitienu krusa. — Ko viņa tev pastāstīja?

—   Viņa redzēja, kā tu strīdējies ar kādu cilvēku un pēc tam savā kabinetā to nogalināji.

—   Viņa aprakstīja to cilvēku?

—   Jā.

—   Kā viņš izskatījies?

—   Viņam bija gaiši mati.

—   Un kā es viņu nogalināju?

—   Nošāvi, — Harts lakoniski atbildēja.

—   Viņš tiešām visu zina, — Mūks iejaucās.

Džeksons pūlējās ar visu spēku un iegāza ar dūri viņam pa seju.

—   Runā! Kur taksists aizveda Olgu?

Sitiens notrieca Džeksonu uz kartupeļu maisiem. Viņam šķila, ka lauzts žoklis.

Džeksons labprāt būtu pateicis Evansam pāris vārdu, taču nespēja, tāpēc ka mute bija pilna ar asinīm. Viņš paslējās un izvēmās uz Evansa kurpēm.

Evanss ātri atlēca atpakaļ.

—   Cūka! Mēsls! Tikai ne man virsū, izdzimteni! — viņš paskatījās uz Mūku. — Un kā gan jūs varējāt uzķerties uz šis makšķeres — sajaukt plīša zaķi ar skuķi!

—    Vai tu domā, ka tas bija tik vienkārši? — Mūks apvainojās. — Gan zaķis, gan meitene garumā ir vienādi. Zaķim bija meitenes apģērbs, bet seju sedza kapuce — neko nesaredzēsi. Ja tu būtu atļāvis nogalināt abus, kā es biju iecerējis, tagad nebūtu nekādu problēmu. Bet nē, tu baidījies pievērst uzmanību.

—   Ja mēs tikai pļāpāsim, — Breijs paziņoja, — tad tālu netiksim. Džeksonam jāsāk runāt — tas ir mūsu uzdevums.

—   Pareizi — Evanss indīgi piebilda. Šķita, ka viņš jau zaudē cerības. Pēkšņi viņš strauji pagriezās.

Pagrabā ienāca Pjērs.

—  Man liekas, ka tev labāk nākt augšā, Flip, — viņš teica. — Mums piezvanīja pašu zēns no policijas un paziņoja: viņiem tur ir īsta jezga.

Resnītis žigli uzvilka jaku.

—   Kas tur vēl noticis?

—   Spriežot pēc visa, — Pjērs atbildēja, — Vinstona bijusi ievainota daudz vieglāk, nekā mēs domājām. Pirms pusstundas viņa vispār pazudusi no slimnīcas.

Flips klusi nolamājās.

—   Un tas viss? — Mūks painteresējās.

—   Nē. Leitnants Makrīnijs un viņa cilvēki brauc šurp ar kratīšanas orderi.

Džeksons ievēroja, ka Evansa seja kļuva gandrīz zaļa.

—   Ko viņiem te vajag?

Pjērs paraustīja plecus.

—   Mūsu cilvēks to nezina.

Resnitis ievēroja, ka Džeksons uzmanīgi ieklausās un, lai izlādētos, iecirta viņam pļauku.

—    Pie visa vainīgs esi tu, nešķīsteni! Labāk būtu sapuvis cietumā! Tikai tur ir tava vieta!

Breijs bija apmulsis tāpat kā Evanss.

—   Ko tagad ar viņu darīt?

Evanss atkal iesita Džeksonam, šoreiz pa degungalu.

—   Par to atbildu es. Policijai maiss ar kartupeļiem izskatīsies tāpat kā maiss ar…

—   Sapratu! — Mūks īsi atbildēja.

14. nodaļa

Džeksonu pārņēma zemes puvuma smaka. Uz krūtīm kilogramu piecdesmit liels smagums. Mēle pietūkuši, katrs elpas vilciens sagādāja asas sāpes.

Apziņa bija atgriezusies, bet reizē ar to arī bailes. Džeksons nodomāja, ka viņu pagrabā apglabājuši.

Viņš papūlējās celties. Aizvien vairāk pārņēma bailes, taču saprāts pamazām ņēma virsroku. Flips saprot, ka ar Džeksona nāvi neko neiegūs. Viņam vispirms jāuzzina, kur ir Olga, un tikai tad viņš varēs kaut ko izlemt.

Tagad viņš gulēja pavisam klusi, cenšoties nekustēties un gaidot, kad pāries galvassāpes pēc Flipa sitiena.

Kā Džeksons saprata, viņu nekur nav aiznesuši: viņš atradās tajā pašā pagrabā uz mitras zemes, un viņam bija uzkrauti maisi ar kartupeļiem. Kad viņš sakustējās, tad juta sejā rupjo maisu audumu.

Džeksons centās saņemt sevi rokās un visu apdomāt. Tagad viņš zināja, kas bija tas cilvēks, kura noslepkavošanu redzēja Olga. Viņš, Džeksons, nebija pirmais, kuru slēpa šajā pagrabā. Kā bija teicis Flips Evanss, policijai visi maisi ar kartupeļiem izskatās vienādi.

Viņš pakustināja lūpas un atklāja, ka elpot traucē nevis pietūkuši mēle, bet gan mutē iebāzts netīrs kartupelis. Rokas bija sasietas aiz muguras. Bet kad Džeksons centās pakustināt kājas, likās, ka to nemaz nebūtu.

Mazliet pagriezis galvu, Džeksons pa kādu nelielu spraugu starp maisiem varēja saskatīt daļu no pagraba. Tur dega gaisma. Durvis nebija aizvērtas. Flips bija viltīgs: viņš saprata, ka policija reti rakņājas tur, kur viss ir vaļā, jo tas nerada nekādas aizdomas.

Uz cementa grīdas pagraba priekšā atskanēja soļi. Parādījās divas kājas netīrās biksēs. Tas bija virtuves strādnieks kreklā un asinīm notrieptā priekšautā.

Viņš noliecās pie saldētajām vistām.

Strādnieks joprojām tur kaut ko darīja, kad ārpusē atkal bija dzirdami soļi.

—    Nāciet iekšā, leitnant, droši, — Flips runāja. — Varat apskatīt visu, ko vien vēlaties. Kratīšanas orderis jums dod tādas tiesības. Un man jau arī nekas nav pretī. Man tikai gribētos zināt, ko jūs meklējat.

—   Es zinu, ko meklēju, — Makrīnijs salti izmeta.

Džeksons centās izdabūt kādu skaņu, taču kartupelis mutē traucēja.

—   Tomēr, ko gan jūs īsti meklējat? — Evanss neatlaidās.

—   To mēs jums pateiksim, kad atradīsim, — seržants Kaltsons nikni iejaucās.

—   Jebkurā gadījumā tā ir rupja vardarbība pret godīgu biznesmeni, — Evanss apvainojās.

—   Oriģināla doma bandītam, — seržants iesmējās.

—   Jūs mani apvainojat! — Evanss sašutis iekliedzās.

—    Iespējams, — Makrīnijs neiebilda. Soļi pagrabā apklusa. — Kas jums te ir?

—   Mūsu krājumi: saknes, kartupeļi, gaļa, putni un saldēti produkti.

—   Ei, jūs! — leitnants uzsauca.

—   Vai jūs mani? — virtuves strādnieks pārtrauca darboties.

Džeksons dzirdēja, kā nošvirkstēja sērkociņš, kāds aizsmēķēja.

—   Jā, es domāju tieši jūs. Vai jūs šovakar neredzējāt Hartu Džeksonu?

—   Tādu gara auguma vīrieti, kas velnišķīgi labi izskatās? Par kuru tagad raksta avīzes un kurš te agrāk strādāja?

—   Jā, jā, viņu.

Strādnieks pakratīja galvu.

—    Nē… — viņa atbilde skanēja ticami, un viņš piebilda, it kā cenzdamies palīdzēt: — Ziniet, spriežot pēc tā, ko lasīju avīzēs, domāju, ka jūs maldāties. Viņam jau zeme deg zem kājām, bet jūs domājat, ka viņš ies uz kādu naktsklubu!

—    Un jūs nejauši neesat redzējis meiteni gaišiem matiem, septiņus gadus vecu, ģērbušos slēpotāju biksēs zilā krāsā un zilā jaciņā?

—   Šeit?!

—   Vai es nepietiekami skaidri jautāju?

Strādnieks izņēma no kastes vēl divas vistas.

—   Te jau vēl neviens nav sajucis, lai vilktu sev līdzi septiņus gadus vecu meitenīti.

—   Jūs izvairāties no atbildes.

Strādnieks paņēma vistas, paplāti, uz kuras tās apstrādāja, un noteikti paziņoja:

—   Nē, tādu bērnu es te neesmu redzējis. Un, lūk, ko es jums gribu teikt: sieviešu radījums biksēs, lai kādā vecumā tas būtu, te ir retums. Jūs vienkārši nespējat iedomāties, cik daudz nervu tas mums prasa: katru reizi skatīties uz skaistulēm, kas izģērbjas kailas. Un pēc tam vilkties uz mājām un apmierināties ar savas vecenes gūžas kauliem.

Evanss apmierināts iesmējās.

—   Tagad man viss skaidrs.

—   Kas tieši?

—    Kāpēc pagodinājāt mūs ar savu vizīti. — Starpā starp maisiem Džeksons varēja redzēt tikai Evansa kājas.

Kluba īpašnieka balsī skanēja apmierinātība.

—    Vai tad jūs esat pārcelts atkal uz tikumības policiju? Un jūs meklējat Džeksonu un septiņus gadus vecu meitenīti? Es zinu, tas puisis nosēdējis diezgan ilgi. Bet pēc tam mesties uz septiņgadīgu meiteni — tas nu būtu par daudz!

Džeksons dzirdēja, kā varena dūre ietriecās Evansa sejā.

—   Nelietis! Mēsls! Tas tev maksās vietu!

—   Es jau sen vairs neatceros, cik reižu tas man jau teikts, — Makrīnijs mierīgi atbildēja. — Un tomēr vēl joprojām esmu policijā. Tātad šovakar jūs Džeksonu neredzējāt?

—   Nē.

—   Bet, ja es jūs paņemšu līdzi uz policijas pārvaldi, — tad sāksiet apgalvot, ka jums nekas nav zināms par Telmas Vņistonas mazo māsu?

—   Ko jūs sakāt?

—   Tātad jūs nezinājāt, ka Telmai ir māsa?

—   Nē.

—   Un nezinājāt, ka aizvakar vakarā Telma izīrēja istabu sev un māsai Ļoganas viesnīcā?

—   Nav ne jausmas.

—   Tad jūs varbūt man paskaidrosiet, ko gan tajā viesnīcā meklēja Mūks un citi jūsu cilvēki? Tūlīt pēc tā dīvainā negadījuma pilsētas autostrādē, gandrīz tūlīt pēc Džeksona izbēgšanas no izmeklēšanas cietuma. Kādēļ jūsu cilvēki piekāva viesnīcas administratoru un kādēļ viņi pūlējās no šā administratora uzzināt, kurā istabā mīt Vinstona?

—   Jūs mani galīgi apmulsinājāt, — Evanss pilnīgā mierā atbildēja. — Kāpēc par to nepajautāt viņiem pašiem?

—   Mēs jau to izdarījām — runājām ar viņiem vairākas stundas. Un līdzko atradīsim Džeksonu un mis Vinstonu ar bērnu, parunāsim vēl.

Evanss palika izbrīnījies.

—   Atradīsiet Telmu? Es domāju, ka viņa ir slimnīcā.

—   Viņa tur bija vēl pirms stundas.

—   Un kur tad viņa ir tagad? Pazudusi?

—   Pilnīgi pareizi.

—    Un jūs domājat, ka viņa, viņas māsa un Džeksons atrodas kopā vienā vietā?

—    Tas nav izslēgts, — seržants Kaltsons teica. — Viņš ar meiteni šodien ieradās slimnīcā.

—   Cik žēl, — Evanss nožēlodams teica, — ka tieši šodien neesmu lasījis avīzes.

—   Avīzēs daudz kas vispār neparādījās.

—   Un Telma runāja ar Džeksonu un savu māsu?

—   Nē, viņa tos pat neredzēja, taču dzirdēja troksni un kņadu gaitenī. Bet pēc kāda laika, kad policists, kas mani nomainīja, bija uz brīdi kaut kur izgājis, viņa kaut kādā veidā no slimnīcas pazuda.

—   Jūs domājat, ka viņa pievienojās Džeksonam un māsai?

—   Pilnīgi iespējams.

—   Sievietes ir dīvaini radījumi, — Evanss filozofiski novilka. — Pēc tā, ko ar viņu izdarīja šis puisis, Telmai vajadzēja turēties no viņa tālāk.

—   Es nedomāju, ka viņš šajā notikumā ir vainīgs, — Makrīnijs it kā starp citu pateica.

—  Ko jūs sakāt!

Vēlreiz sitiens. Evanss iekaucās kā zvērs, bet Makrīnijs mierīgi turpināja:

—   Jūs arī pats to lieliski zināt. Tiesa, mēs aizturējām Džeksonu un viņu pamatīgi nopratinājām. Jūs jautāsiet — kādēļ? Viņš iznāca no cietuma. Telma Vinstona bija jūsu draudzene, un Džeksons godīgi atzinās, ka runājis ar viņu diezgan atturīgi. Džeksons vēl daudzko pastāstīja, bet, jo vairāk es domāju par viņa vārdiem, īpaši tagad, kad jūsu cilvēki tik daudz kļūdījušies, jo ticamāka man šķiet viņa versija.

—   Kāda versija?

—   Ka uz viņu un Telmu šāva Mūks un jūs.

—   Nerunājiet muļķības, leitnant!

—   Neesmu nemaz tik dumjš, kā jūs domājat.

—   Kāpēc man uz Telmu būtu jāšauj?

—   Viņa bija jūsu draudzene, bet Džeksons ar viņu apprecējās.

Džeksons paskatījās uz resnīša kājām. Uz cementa grīdas notecēja

asins strūkliņa, un Evanss runāja tā, it kā turētu pie mutes pirkstu, lai apturētu asinis.

—   Jūs esat traks! Kas man tāda Telma? Kāpēc jūs par to nepajautājat viņai pašai?

—   Mēģinājām. Sākumā viņa negribēja vai nevarēja, jo bija bez samaņas, pēc tam negribēja, jo baidījās… — Bija dzirdams, ka tiek izdarīts vēl viens sitiens. — Kāpēc viņa baidījās, Evans, kāpēc? Es klausos.

—   Kā es varu zināt? — Evanss nošļupstēja. — Ja jau jūs uzskatāt, ka uz viņu esmu šāvis es, — kāpēc tad nearestējat mani?

—    Tāpēc, ka man vēl nav pierādījumu, pagaidām vēl nav, — leitnants godīgi atzinās. — Un tāpēc, ka lieta ir daudz sarežģītāka, nekā man sākumā likās. Un vēl tāpēc, ka es gaidu dažus telefona zvanus. Kā jūs domājat, Evans, no kā?

—   Kā lai cs to zinu, velns parāvis!

—   No Maiami.

—   No Maiami?

—   Gribu pārliecināties, vai tur savu, hmm, kāzu ceļojumu jautri pavada viena no jūsu meitenēm. Elisa Villere.

Asinis arvien vēl pilēja.

—   Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Paskaidrojiet. Vai ari arestējiet mani, lai es varu izsaukt advokātu. Pārtrauciet mani sist. Jūs esat varen drošsirdīgs sava seržanta apsardzībā. Iziesim viens pret vienu…

Kaut kas nokrakšķēja.

—    Aizveries, mēsls! Nu labi, tādā gadījumā šodienas sēde tiek atlikta. Precīzāk, tā bija draudzīga saruna, tā teikt, kolēģu tikšanās — manas dūres un jūsu zilganā deguna. Šodien tas ir viss, Evans.

Bija dzirdami aizejoši soļi. Vīrieši izgāja no pagraba.

Atkal atskanēja Makrīnija balss:

—   Bet man ir tāda sajūta, ka mēs te vēl ieradīsimies. Un tad viss tik vienkārši nebeigsies: mēs izārdīsim šo pretīgo zaņķi pa ķieģelītim.

šķita, ka Evanss atkal atplaucis.

—   Un tomēr, — ko jūs šeit meklējāt?

—   Kas nu pagadās. Mērķi dūrei… vēl šo to, neesam lepni ļaudis, — leitnants ar laipnu smaidu atbildēja.

15. nodaļa

•

Soļi jau sen bija apklusuši, bet Džeksons vēl vienmēr sēdēja klusi un mierīgi, pūlēdamies atjaunot normālu elpošanu un sakopojot atlikušos spēkus.

Jā, leitnants Makrīnijs ir vai nu ļoti viltīgs kriminālists vai pilnīgs muļķis.

Policijas dienests nemaz nav tik viegla un vienkārša lieta, kā to domā neinformētie. Un Džeksons to zināja. Ja slepkava nav notverts nozieguma vietā, tad uzreiz tiek izteiktas vairākas versijas. Pastāv likums par to pierādījumu pilnīgumu, kas nepieciešami arestam, un neviens kruķis nekad neizdarīs arestu, ja nebūs pārliecināts par savu taisnību, sevišķi, ja runa ir par tādu lielu zivi kā Flips Evanss.

Protams, Makrīnijs to labi zināja, un viņam varbūt nemaz nebija tik svarīgi Veli klubā kaut ko atrast, varbūt viņš vienkārši vēlējās izsist šo nelieti no līdzsvara un izprovocēt viņu uz nepārdomātu soli.

Bet varbūt viņš vienkārši nebija tik gudrs, lai redzētu faktus, kas bija diezgan skaidri.

Jā, bet viņš minēja Maiami un paziņoja, ka te vēl atgriezīsies.

Un tomēr Džeksonam glābiņš var nākt pārāk vēlu. Viņam jāparūpējas par sevi pašam.

Maisi joprojām spieda krūtis, elpot kļuva aizvien grūtāk un grūtāk. Tas kartupelis mutē agri vai vēlu viņu nosmacēs. Un, ja ši godīgā kompānija atkal sāks viņu apstrādāt, tad šoreiz viņš vairs neizturēs. Pēc Telmas pazušanas no slimnīcas Evansam ārkārtīgi nepieciešama Olga, lai turētu Telmu pavadā.

Džeksons sasprindzināja visus spēkus, pūloties kaut nedaudz atbrīvoties no smaguma, kas spieda krūtis. Šķita, ka tas viņam izdevās, tāpēc ka gaismas strēle starp maisiem pārvietojās. Tā btja tikai viņa iedoma vai gaišais laukums tiešām kļuvis lielāks?

Džeksons atklāja, ka viņa ķermenis pavirzījies pāris pēdu uz priekšu. Lielākais smagums tagad no kājām pārvietojies uz galvu. Viņš saprata, ka kājas nebija sasaistītas, tās tikai bija notirpušas. Viņa pūles bija atdevušas tām jutīgumu.

Drīz Džeksons izdarīja vēl vienu mēģinājumu, un tā atpūšoties viņš rāvieniem tika pēdu pa pēdai uz priekšu. Pamazām atslāba virves, ar kurām bija sasietas rokas. Tagad Džeksons jau noteikti zināja, ka agri vai vēlu viņš no šejienes izrāpsies. Tagad pats galvenais — nenovēlot.

Viņš nezināja, cik daudz laika prasīja šie mēģinājumi, taču beidzot viņam izdevās no maisiem izlīst. Viņš pat dabūja ārā no mutes kartupeli, tad pagriezās uz sāniem un izvēmās.

Džeksons lēni piecēlās. Kājas trīcēja, un viņš grīļojās kā piedzēries. Pavilcies pa pagrabu, viņš pieķērās kastei ar vistām. Ilgu laiku viņš pie tās turējās kā pie glābšanas riņķa.

Tik daudz notikumu pēdējo trīsdesmit sešu stundu laikā! Viņš gandrīz nebija gulējis un dzīvoja drausmīgā nervu sasprindzinājumā. Jā, viņš izlīdis no maisu kaudzes. Bet kā izkļūt no kluba? Tas bija gandrīz neiespējami, jo visas izejas droši vien apsargāja Flipa cilvēki.

Taču Džeksonam nebija ko zaudēt. Nevajadzēja tērēt laiku, lai noklausītos, bet gan mēģināt nogrūst maisus tad, kad te bija Makrīnijs. Seržants vai leitnants viņu ievērotu, un tad Flips būtu sprukās, lai kā viņš mēģinātu izlocīties.

Beidzot Džeksons atrāva rokas no kastes ar vistām. Kājas vairs nedrebēja, un viņš varēja kustēties. Džeksons nosedza eju starp maisiem un nopurinājās.

Interesanti, vai pagraba logiem ir režģi?

Džeksons pārlūkoja ar dažādām mantām pieblīvēto pagrabu. Visapkārt stāvēja no lietošanas izgājuši galdi, krēsli, spēļu automāti, virtuves iekārtas. Nav nekāds brīnums, ka Makrīnijs un Kaltsons neņēmās rūpīgi pārmeklēt telpu. Šādam nolūkam te vajadzētu izsaukt veselu kruķu baru.

Džeksons ievēroja vecas klavieres, kas stāvēja pie sienas. Aiz tām varēja redzēt elektroenerģijas sadales kārbu. Džeksons domīgi to uzlūkoja. Vai tas nav saistīts ar visa kluba apgaismes sistēmu? Cik Džeksons zināja, tāda sadales kārba atrodas ari pie garderobes un pie Flipa biroja.

Blakus pārtikas noliktavai atradās vīna pagrabs. Tālāk — maziņš kambarītis ar nelielu izlietni. Džeksons devās uz turieni. Nāsīs iesitās kaut kāds pretīgs smārds. Viņš pabāza rokas zem ūdens strūklas, kas nāca no krāna, noskaloja seju un palūkojās uz sevi spogulī.

Pēc veiksmīga konferansjē viņš pašreiz neizskatījās drīzāk pēc klaidoņa no Madisonstrītas.

Viņš atkal iegāja pagrabā un apstājās kā zemē iemiets. Uz to kāpņu augšējā laukumiņa, kas veda uz viesu telpām, atskanēja soļi.

Džeksons nodrebēja. Izšķirošais brīdis tuvojās. Flips kruķiem tēloja viesmīlīgu saimnieku, bet Mūks ar saviem rokaspuišiem kāpa lejā uz pagrabu, lai viņu pa īstam apstrādātu.

Džeksons noslēpās aiz klavierēm un izmisīgi lūkojās pēc kāda ieroča.

Uz brīdi telpā ielauzās skaļas džeza mūzikas skaņas, tad durvis atkal aizvērās. Džeksons dzirdēja, kā slēdzenē noskrapst atslēga. Pa kāpnēm lejup nesteidzīgi kāpa divi.

Viens no viņiem, protams, bija Mūks, bet otrais bija no jaunajiem. Mūks viņu sauca par Lariju.

Nokāpuši viņi apstājās pie noliktavas ar produktu krājumiem.

—    Ņem, velc nost maisus! — Mūks pavēlēja. — Nopratināsim to ar tām slapjajām biksēm vēlreiz. Citādi Makrīnijs vēl var atgriezties un izjaukt mums visu izpriecu.

—   Pirmo taksometru jūs tā arī neatradāt? — Larijs painteresējās.

—   Diemžēl nē.

—   Un Telmu?

—   Velns to zina, kur viņa ielīdusi. Es Flipu brīdināju par to skaistulīti, bija skaidrs, ka agri vai vēlu viņa mums sagādās nepatikšanas. Un, kad Flips sūtīja viņu pie Pīrsa, tad vispār viss sāka iet ar kājām gaisā.

Beidzot viņi ienāca noliktavā. Džeksons domāja, vai viņam neizdarīt izmisīgu izrāvienu un papūlēties izlauzties līdz kāpnēm, bet tad no šī nodoma atteicās. Jātiek taču ārā pa durvīm, bet tās ir aizslēgtas.

Viņš dzirdēja, kā Mūka palīgs pārcilā maisus.

—   Cik dziļi viņš tur apakšā ir?

—   Pašā apakšā.

Larijs klepodams un stenēdams turpināja cilāt maisus.

—   Neko nesaprotu, — Džeksons izdzirda Larija balsi.

—   Kas tev tur ir?

—   Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka viņš gulēja šajā vietā?

—    Protams. Es pats redzēju, kā Deivs un Džims viņu apkrāva ar maisiem.

—    Nu, vismaz te viņa nav. Vari apskatīties pats. Palikuši tikai divi maisi un tad ir kaila grīda.

—   Cik cilvēki gan var būt nemierīgi! — Mūks stāvēja durvīs ar ieroci rokā, lēni pārskatīdams izmētātos maisus ar kartupeļiem. — O'kei, Hart. Ja tu iznāksi brīvprātīgi, tad atvieglosi mums visiem dzīvi. Gan mums, gan sev. Es zinu, ka tu te kaut kur slēpies.

Džeksons aiz klavierēm sastinga un gandrīz pārstāja elpot. Pagaidām viņam bija priekšrocība: viņš savus pretiniekus redzēja, bet viņi Džeksonu ne.

Mūks turpināja pārskatīt noliktavu.

—  Tu esi drosmīgs puisis, to nevar noliegt. Taču tu vienalga neizkļūsi no kluba, un tu to lieliski zini. Esi taču prātīgs. Pasaki mums, kur ir meitene, un mēs pret tevi izturēsimies godīgi.

Džeksons nekustējās.

Mūks paspēra dažus soļus uz priekšu, durvis parādījās Larijs, slaucīdams rokas lupatā.

—   Viltigā bestija!

—   Ko te var zināt, — Mūks drūmi noburkšķēja. — Paskaties mazgātuvē.

Larijs atvēra durvis un atlēca sāņus.

—   Ari te tā mērgļa nav!

Mūks lēnām virzījās atpakaļ uz kāpnēm.

—   Nu, ko vēl gaidi? Meklē!

—   Velns viņu zina…

—   Viņš ir te, slēpjas starp mēbelēm.

Larijs bailīgi iebilda:

—   Bet ja nu viņam ir šaujamais?

—   Kur tad viņš to ņēma?

—   Un kā viņam izdevās izrāpties no maisiem? — Larijs nepadevās, nevarēdams sadūšoties.

—   Sāc no tā gala un uz manu pusi! — Mūks saskaities uzkliedza.

Džeksons uzmeta skatienu sadales dēlim. Klavieres viņu paslēpa no

Mūka, bet, ja Mūka palīgs sāks rakties šajās grabažās, tad droši vien viņu atradīs.

Kad Larijs pienāca pavisam tuvu, Džeksons mēģināja atvērt sadales kārbu, lai tiktu pie slēdža.

Larijs pamanīja šo kustību un devās uz priekšu.

—   Nevajag, nevajag! — viņš pārmeta Džeksonam. — Labs zēns, bet rotaļājas ar gaismu.

—   Tu viņu atradi? — atskanēja Mūka balss.

—   Viņš slēpjas aiz klavierēm. — Pēc šiem vārdiem Larijs nekaunīgi un pašpārliecināti devās pie ieslodzītā.

Džeksons izdarīja zibenīgu sitienu pa žokli. Larija galva ar tādu spēku atsitās pret klavierēm, ka notrinkšķēja stīgas. Pēc sitiena pa žokli sekoja spēcīgs sitiens pa kaklu.

Larijs neizdvesa ne skaņas, tādēļ, ka sitiens bija ķēris rīkli. Viņam aptumšojās acis.

Džeksons sita vēlreiz, Larija acis pilnīgi aizvērās, un viņš kā maiss novēlās uz grīdas.

15-538

—   Kas par lietu? — Mūks sauca.

Džeksons mēģināja atdarināt Larija balsi.

—   Man vajadzēja viņu nokautēt. Nāc šurp un palīdzi viņu izvilkt…

Kādu bridi bija klusums, tad atskanēja šāviens, un lode, izsitusies

cauri klavieru vākam, iestrēga kušetē, kas atradās aiz Džeksona.

—   Nē, dārgumiņ, tik lēti mani vis nenopirksi. Šis triks domāts vientiešiem. Un pietiek niekoties! Pacel rokas un nāc ārā no šīm nolādētajām klavierēm!

Šajā brīdī Džeksons beidzot atvēra kārbu un pagrieza slēdzi. Pagrabs tūlīt iegrima pilnīgā tumsā.

Taču Mūks nesamulsa.

—    Hart, klausies, ko tev teikšu. Tu domā, ka es vilcināšos tevi nogalināt? Tu uzskati, ka esi drošībā, kamēr neesam no tevis uzzinājuši, kur atrodas Telmas māsa? Tu dziļi maldies. Šajos tračos ir iejaukts Flips, bet ne es. Man ar šo lietu nav nekāda sakara. Mēs zinām, ka Telma nav mirusi, tātad tagad es varu policijai uzspļaut. Tev par to visu vajag padomāt.

Tumsa pēkšņi ieguva to smagumu, ar kādu uz Džeksona pleciem gūlās maisi. Viņš saprata, ko Mūks gribēja teikt. Jau sen bija zināms, ka viņš būs treknās blakts vietā, ja ar Flipu kas notiks. Ja vien tiešām Mūkam nebija nekāda sakara ar slepkavību, kuras lieciniece bija Olga, tad viņam bija iespēja kļūt par bosu.

Džeksons atstāja klavieres.

—   Ātri pasaki dažus vārdus! — Mūks draudoši uzsauca. — Desmit pret vienu: tu no manis neizbēgsi.

Viņa balss skanēja turpat blakus. Ar pirkstu galiem Džeksons sataustīja mazgātuves durvis un atvērtās durvis uz vīna pagrabu. Tālāk bija pārtikas produktu noliktavas atvērtās durvis.

Mūks no viņa bija vairs tikai dažu soļu attālumā.

—   Žēl, Hart, — viņš nerimās. — Ja tu būtu palicis guļam zem maisiem, es tevi vienkārši sakropļotu, bet tagad šo reto izdevību paglābt pasauli no tādas maitas es vienkārši nevaru neizmantot.

Mūks atkal izšāva. Džeksons instinktīvi atlēca atpakaļ un iegāzās kastē ar vistām.

—   Ā! — Mūks apmierināts konstatēja un izšāva trešo reizi.

Lode noslīdēja gar Džeksona gurnu. Tālāk atkāpties vairs nebija iespējams.

Izmisumā viņš pataustījās sev visapkārt un uzgāja cirvīti, ko bija atstājis virtuves strādnieks.

Džcksons to satvēra, uzvaroši iekaucās un meta uz to pusi, kur, pēc viņa domām, atradās Mūks. Bija dzirdams dobjš trieciena troksnis, kad cirvītis atsitās pret kādu šķērsli, un Mūks sāka gaudot.

— Nolādēts… 0-0-0!..

Viņa revolveris ar troksni nokrita uz grīdas. Tad bija dzirdams, kā uz betona grīdas noveļas kāds smags ķermenis. Iestājās klusums. Džeksons dzirdēja tikai savus dziļos elpas vilcienus.

Taustīdamies gar sienu, viņš mēģināja nokļūt pie durvīm. Džeksons baidījās ieslēgt gaismu, saprata: ja ieraudzīs šos tipus, viņam kļūs nelabi.

Pie durvīm viņš uzdūrās Larija mētelim un platmalei. Džeksons uzvilka mēteli un uzlika platmali. Meklēt Mūka revolveri nebija vajadzības, jo viņš samanīja ieroci Larija mēteļa kabatā.

Uzgājis augšā pa kāpnēm, Džeksons ieraudzīja, ka durvīs ir atslēga.

Kluba telpās bija tumšs tāpat kā pagrabā. Vienīgais gaismas avots bija prožektora stars, kas apgaismoja skaistu rudmatainu meiteni — to pašu, kas sajūsmā metās viņam ap kaklu, bet pēc tam iespēra pa cirkšņiem ar kurpju papēdi… Viņa izskatījās labi, arī figūra bija tīri jauka. Un viņas kostīms bija pavisam pieticīgs — nekas vairāk, tikai zābaciņi.

Džeksonam garām pagāja vairākas oficiantes. Viņas pazina mēteli, bet ne cilvēku, kam tas bija mugurā.

Džeksons devās pa vidējo eju un ielūkojās virtuvē. Pie dibendurvīm sēdēja Deivs Breijs un lūkojās tumšajā naktī. Arī parādes durvis un sānu izejas droši vien labi apsargātas.

Flips negribēja riskēt. Viņš gaidīja rezultātus.

Turot revolveri rokā, Džeksons devās atpakaļ un atvēra Flipa istabas durvis. Tā bija istaba, kurā toreiz iegāja apmaldījusies Olga. Džeksons ielūkojās savā bijušajā ģērbtuvē, kas atradās pretī. Skapī dārgi mēteļi, ūdeļādas manto nevērīgi nomests uz kušetes. No tā varēja spriest, ka istaba tagad pieder rudmatainajai.

Džeksons pārliecinājās, ka neviens viņam neseko, un, iegājis ģērbtuvē, aizslēdza durvis.

15*

16. nodaļa

Mūzikas skaņas te dzirdēja vāji. Satraucoši ritmi mainījās ar monotoniem. Šādā pavadījumā rudmatainā izpildīja savu kroņa numuru. Atskanēja šķidri aplausi, bet tas nebūt nenozīmēja, ka viņai nebija piekrišanas.

Džeksonam ļoti sagribējās smēķēt.

„Dīvaina lieta — panākumi," Džeksons domāja. „Lai tos iegūtu, vīrietim jānopūlas, cik spēki atļauj, kā nenormālam. Jāzina visus trikus, visus gājienus. Bet sievietei pietiek, ja viņa izģērbjas. Tiesa gan, sievietes panākumus striptīzā Veli klubā par panākumiem var nosaukt zināmā mērā nosacīti."

Parasti, to Džeksons zināja, bankas rēķins tai, kas uzstājās, palielinājās atkarībā no tā, kā tika aizvadītas stundas pēc šīs vienas aktrises mazās izrādes. Džeksons no meitenēm par to bija dzirdējis ļoti daudz. Bet prožektori, kas apgaismoja aktrisi, tikai parādīja preces seju un pārējās ķermeņa daļas.

Uz tualetes galdiņa, kur atradās visdažādākās lietas, Džeksons atrada cigarešu paciņu un aizsmēķēja. Pirmais ievilktais dūms sagādāja īstu baudu, bet tad viņš juta, ka par tabakas smaržu stiprāka ir parfimērijas smarža. Pēc visa spriežot, sieviete nēsāja cigaretes somiņā. Džeksons neviļus saviebās un pavērās aizrestotajā logā.

Galva un skaistā seja sāpēja. Ievainojums gurnā no Mūka lodes dedzināja. Viņš ir nogalinājis vienu, bet varbūt arī divus Evansa cilvēkus. Un nepatikšanas bija vēl priekšā. Par visu to vajadzēja nopietni padomāt. Taču Džeksons atcerējās Mūka it kā nejauši izmestos vārdus, ka Flips nebija aplaimojis Telmu, un apmierināts pasmaidīja.

Jā, Telma nav tāda kā pārējās meitenes, tāpēc viņa Veli klubā nevarēja justies labi. Viņa vienkārši bija iestigusi šajos apstākļos un pati saviem spēkiem no šīs kloākas izkļūt nespēja. Bet, līdzko ieraudzīja lodziņā gaismu, tūlīt centās izmantot radušos iespēju.

Harts noslaucīja no pieres sviedrus. Ja vien viņš nebūtu par Telmu domājis… Jā, lai nu kā, Telma bija viņa sieva. Interesanti, kur viņa atrodas tagad. Kāpēc viņa pazuda no slimnīcas, būdama tik smagā stāvoklī?

Kāds nospieda durvju rokturi. Logs atradās tieši pretī durvīm, pa labi. Viņš saspieda mēteļa kabatā revolvera spalu un nedaudz pagrieza galvu, lai redzētu durvis tualetes galdiņa spogulī.

Uz sliekšņa parādījās rudmatainā. Pēc striptīza izrādes viņa vēl smagi elpoja, seja bija klāta sviedriem.

—   Tie saucas džentlmeņi, — viņa neapmierināta rūca. — It kā baidītos sadauzīt rokas. Tik šķidri aplausi, bet es taču šodien biju jauka.

—    Protams, Milred, — kāda vīrieša balss viņai paglaimoja. — Bet tajā laikā īstie džentlmeņi ir aizņemti, izvadājot savas meitenes pa viesnīcām un bardakiem. īstu mākslu viņi nemaz nespēj ievērot, tā atvirzās dibenplānā, piekāpjoties dzīvnieciskai tieksmei uz seksu.

Džeksons pamanīja, ka istabā atrodas vēl kāds cilvēks, un pazina konferansjē Lekšu. Viņa vārdi Džeksonam atgādināja tos laikus, kad arī viņš bija tas, kas tagad ir Lekss, un viss viņā sagriezās, kad viņš atcerējās, kā līda vai no ādas ārā, lai izpatiktu Evansam.

Rudmatainā paplikšķināja Lcksam pa vaigu.

—    Paldies, Leks, tu esi ļoti labs, — un klusi piebilda: — Ja Flips nebūtu tik greizsirdīgs, mums abiem, iespējams, kaut kas arī sanāktu.

Viņa aizvēra durvis un devās pie spoguļa. Viņas baltais apmetnis viļņojās. Džeksons nebija kļūdījies: viņas ģērbs bija tikai zābaciņi uz augsta papēža un nekas vairāk, neviena drēbju gabala. Taču rudmates kailais ķermenis viņu nesatrauca.

Milreda sāka sukāt matus un negaidīti ieraudzīja pie loga garu cilvēku. Viņas mazās lūpiņas nikni sašķobījās.

—   Idiot! — viņa izgrūda. — Tūlīt pazūdi no šejienes, Larij! Tu taču zini, cik Flips ir greizsirdīgs. Ja viņš uzzinās!

Tikai tad viņa ievēroja, ka tas nav Larijs, bet pavisam cits vīrietis. Krāsotā mutīte sašķobījās, viņa gribēja iekliegties.

—   Vēl vienu skaņu, Milred, un es pateikšu Flipam, ka tieši tu mani te ievilki, — Džeksons viņu brīdināja. — Un tad ardievu, jaunais ūdeļādu manto.

—   Tas esi tu…

—   Pilnīgi pareizi.

Viņas sejiņā parādījās raižu pilna izteiksme.

—   To tu nedarīsi.

—   Ko es nedarīšu?

—   Neteiksi Flipam, ka es tevi te atvedu.

—   Viss būs atkarīgs no apstākļiem, — Džeksons piezīmēja.

Ar labi nospēlētu samulsumu rudmate aizvēra halātu un izbrīnījusies pajautāja:

—   Bet kāpēc tu neesi pagrabā?

—   Es jau tur biju, bet man tur nepatika.

Milreda centās apsvērt situāciju.

—   Jūs vienojāties?

—   Jā.

—   Tad kāpēc tev mugurā Larija mētelis?

—   Aizņēmos.

—   Ak, redz kā!

Džeksons ar interesi viņu novēroja.

Viņa bija jauka, bet ļoti dumja. Iespējams, viņa nemaz nezināja, kādēļ Džeksonu ieslēdza pagrabā. Deviņas desmitdaļas personāla nezināja, ar kādām blakuslietām nodarbojas kluba īpašnieks. Sākumā to nezināja arī Džeksons. Rudmatainajai vienkārši deva uzdevumu novērst Džeksona uzmanību, iekārties kaklā un nosaukt par „mīļo". Tā ir visa viņas līdzdalība šajā notikumā, ja neņem vērā zemisko spērienu ar kurpju papēdi.

Milreda savilka savu halātu vēl ciešāk.

—    Kas tad īsti ir par lietu? Tu teici, ka viss būs atkarīgs no apstākļiem. Ko tu no manis gribi? — viņa izaicinoši pārlaida ar mēlīti pāri lūpām. To varēja saprast kā uzaicinājumu rīkoties.

—    Ne jau to, ko tu domā, — Džeksons atbildēja. — Man nepieciešamas šādas tādas ziņas.

—   Ak tad tā! viņa vīlusies noteica.

—   Ko tu zini par Elisu Villeri?

—   Par to mazo palaistuvi? — viņa nicīgi saviebās.

—   Tagad tam nav nozīmes. Viņa ir tīri jauka, vai ne?

—   Daudziem vīriešiem viņa ir neatvairāma.

—   Kur viņu meklēt?

—   Viņu vispār nav iespējams atrast.

—   Kādēļ?

Milreda beidza noņemties ar savu halātu un atkal sāka sukāt matus.

—   Tāpēc, ka viņa ir Floridā. Flips nopirka viņai biļeti, un vakar viņa uz turieni aizlidoja.

—   Vakar vakarā?!

—   Vai tu slikti dzirdi?.. Iztīri ausis!

Viņa turpināja sukāties.

—   Es pati kopā ar Flipu un Mūku braucu uz lidostu. Mēs viņu pavadījām. Tā, lūk! Es nekad neko neizdomāju.

—    Jā… Un es nezin kāpēc domāju, ka viņa uz turieni aizbrauca pirms trim vai četrām dienām kopā ar Filmcru Pīrsu.

—    Ar to sirmo brunču mednieku? Nē… Tas bija dedzīgi iemīlējies Telmā un sagribējies ar viņu apprecēties. Viņš pat runāja par to ar Flipu. Un Flipam tas bija kā kājas spēriens pa dibenu. Vecais pat deva avansu, lai tikai tā Telma tur nebūtu iejaukta. Viņa… — rudmate uzlūkoja Džeksonu. — Tu taču neesi mūsu cilvēks, tiesa?

—   Bet ko tev par mani teica Larijs?

—    Viņš teica, ka tu blēdoties ruletes spēlē un esot pelnījis kārtīgu pērienu. Bet spēlmanim līdzīgs tu neesi, — rudmate neuzticīgi noteica. — Kas tu tāds esi?

—   Gribi zināt, kas esmu? Vai tu lasi avīzes, mazulīt? Džeksons painteresējās. Viņš jau vairs neinteresējās par šo sievieti, jo to, ko gribēja, bija uzzinājis. Kā lai tiek no šejienes ārā?

—   Nē, mani tas neinteresē, — Milreda pakratīja galvu.

—   Žēl.

Kušetes otrā stūrī gulēja maza lelle. Džeksons paņēma to rokās. Negaidīti lelle paliecās uz priekšu un pajautāja:

—   Tu esi prātīga meitene? Jā? Tad pataupi savus jautājumus pati

sev.

To Džeksonam nevajadzēja darīt. Milreda izmeta no rokām matu suku un izbijusies pavērās Džeksonā.

—   Tagad es tevi pazīstu. Tu esi tas cilvēks, kas te strādāja agrāk un pavēlēja nogalināt Telmu. Mūsu meitenes par to vien runāja.

—   Ko tu saki! — Džeksons pavīpsnāja.

Rudmate mazliet atkāpās. Baltais halāts noslīdēja no viņas pleciem un nokrita uz grīdas.

—   Lūdzu tevi, nenogalini mani… Es pat nezinu par tavām nesaskaņām ar Flipu. Es darīju tikai to, ko viņš man lika.

—   Labi, labi. Es tev nepārmetu.

Šķita ka viņa nedzird Džeksona vārdus.

—   Lūdzu tevi, nenogalini mani!

—   Es to pat nedomāju darit.

Viņa nenolaida no Džeksona izbiedētās acis. Pacēlusi rokas, viņa pārlaida tās matiem, atmetot tos atpakaļ. Līdz ar šo kustību rudmates krūtis saspringti pacēlās, tuvodamās Džeksonam.

—   Ja tu man nenodarīsi nekā slikta, es varētu…

Milreda tuvināja viņam kailo ķermeni, un Džeksons negribot atkāpās stūrī. Viņš vēl nekad nebija jutis tādu nepatiku pret to, ko šī sieviete piedāvāja.

Džeksons krasi atkāpās vēl soli tālāk, vērodams nekaunīgo Milredas ķermeņa kustību, ar ko tā centās savaldzināt viņu.

—   TOC \o "1-3" \h \z Ko?

Viņa atkal aplaizīja lūpas un izaicinoši pašūpoja apaļos gurnus.

—   Pats zini. Neesi vientiesis.

—   Kur?

—   Šeit.

—   Kad?

—   Tūlīt, — Milreda aizgriezās. Es tikai aizslēgšu durvis, lai mūs neviens nepārsteigtu.

Džeksons satvēra viņu aiz rokas.

—   Nav slikts triks! Bet, ja tu domā, ka es atļaušu tev atvērt durvis un pasaukt tos cilvēkus, tad maldies.

Bet rudmate necentās no viņa atbrīvoties, apskāva viņa kaklu un stingri piekļāvās ar kailo augumu.

—    Es pat nedomāju kliegt, manu dārgumiņ, — viņa meloja, — es taču gribu tevi… — Un tajā pašā brīdī iekliedzās: — Palīgā! Izvaro! Palīdziet!!!

Džeksons centās no viņas atbrīvoties, taču rudmate izrādījās diezgan stipra un veikla. Piespiedusies Džeksonam vēl stingrāk, Milreda veikli aizlika viņam priekšā kāju, izdarot asu kustību ar gurniem, un Džeksons nokrita. Viņa tūlīt uzgāzās Džeksonam virsū.

Džeksonam gandrīz vai aizrāvās elpa no sajūtas, ka viņam uzgāzusies nopūderēta mežonīga miesa. Taču viņš spēja sievieti atgrūst un piecelties kājās tieši tajā brīdī, kad ģērbtuves durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Deivs Breijs un resnais, nomāktais Flips.

Deiva rokās bija revolveris.

—   Nekustēties! — viņš brīdināja.

Tajā bridi, kad durvis bija atvērtas, Džeksons ievēroja uztrauktu dejotāju grupu, pavārus un oficiantus. Bet tūlīt Flips nikni aizcirta durvis un nostājās Džeksona priekšā.

Resniša seja niknumā bija piesārtusi.

—    Kā tev, nelieti, izdevās tikt ārā no pagraba? Kaut gan, ko tur, tagad tev vienalga beigas. Tagad es tevi saraustīšu gabalos, nešķīsteni! — Viņš uzlūkoja Breiju. — Ko tu uz mani blenz? Pakustini smadzenes! Jebkuru bridi te var ierasties Makrīnijs. Mums jānogādā šo riebekli studijā. Kur palicis Mūks? Vai viņš jau zina, kur atrodas skuķis? — Breijs grasījās pavērt muti, taču tam nejāva runāt. — Kusties ātrāk, lops! Pasauc Mūku un ķerieties pie tā izdzimteņa.

Deivs no bailēm kļuva zaļš. Beidzot viņš ar mokām izspieda:

—   Sauc viņu pats. Viņš te vairs neparādīsies.

—   Ko tu muldi?

—    Es tikko kā biju pagrabā. Gribēju uzzināt, kāpēc viņi tur aizķērušies. Tad, lūk… Larijs varbūt arī izdzīvos, bet ar Mūku ir cauri! Viņš to nositis ar cirvi… šis puisis! Tieši starp acīm.

Meiča jau bija apslēpusi labi kopto ķermeni halātā un čivināja:

—   Ai! Cik labi, ka jūs laikā parādījāties!

Džeksonam vajadzēja izkļūt no kluba jebkuriem līdzekļiem, pat izmantojot ieroci. Kaut ko tādu varbūt var redzēt tikai pa televizoru vai ķinītī. Diemžēl būs jārīkojas atbilstoši apstākļiem. Kļūda var viņam maksāt dzīvību. Jo viņš taču ir aktieris un nevis gangsteris. Protams, šaut viņš prata, precīzāk, nospiest gaili. Par labu šāvēju viņu saukt nevarēja.

Evanss izņēma no mutes cigāru un pagriezās pret Milrcdu.

—   Tu tiešām Džeksonam neko neizstāstīji par Villeri?

Milreda nevainīgi samirkšķināja garās skropstas.

—   Protams, neko!

Evanss iecirta Džeksonam pļauku.

—   Klāj vaļā, Hart, kur tu liki skuķi!

Hartu apņēma neizskaidrojama bezspēcība.

Viss ķermenis sūrstēja un sāpēja. Vai viņš izturēs vēl vienu dauzīšanu? Varbūt pateikt Flipam, kur viņš nogādāja Olgu? Ja viss noritēs pēc plāna, ko viņš bija iecerējis, tas nevienam ļaunu nenodarīs. Tomēr vārdi nenāca pār Džeksona lūpām. Lepnums neļāva padoties šim nelietim.

Viņa vietā atbildēja franču lelle, kas sēdēja uz dīvāna:

—   Paklausies, tu, treknais vepri, vai tu nevarētu manī iemīlēties?

—   Tas tik ir ko vērts! — Milreda brīnījās. — Kā tas viss tev izdodas?

„Tieši tā varēja runāt arī Olga," Džeksons iedomājās, un viņam neviļus acīs sariesās asaras. „Un, ja tā padomā, mazulīte to varēja izdarīt par vairākām ballēm labāk nekā šī muļķe."

Kādu brīdi istabā valdīja klusums, to pārtrauca Breijs:

—    Un ja nu Makrīnijs atstājis klubā novērotāju? Kā tad lai izdabū no šejienes Hartu?

Evanss vienā mierā paskatījās uz Milredu:

—   Viņam mugurā ir Larija mētelis?

—   Jā. Un arī viņa platmale. Tāpēc jau, mans dārgais, es uzreiz neiekliedzos. Džeksons teica, ka šīs lietas aizņēmies.

—   Ģērbies! — Evanss pavēlēja.

—   Tūlīt, dārgais, — viņa atbildēja un, nometusi halātu, sāka ģērbties tik lēni, it kā istabā būtu viena pati.

Evanss iebāza mutē cigāru un aizsmēķēja. Viņam bija diezgan miegains izskats.

—    Iesim pa sāneju, — viņš paziņoja, izpūzdams dūmu mutuli. — Makrīnijs jau redzēja šo mēteli. Un Milredu arī viņš pazīst. Ja mēs visi kopā iziesim pa sāneju, viņš var nodomāt, ka tas ir Larijs. Bet policija man nevar izvirzīt nekādu apsūdzību.

—   Pagaidām, — Breijs piebilda.

—    Un tomēr manas liecības ir daudz svarīgākas par septiņgadīga skuķa liecībām, tas arī viss!

Taču šaubu notis, kas ieskanējās Evansa balsī, rādīja, ka viņš nepavisam nav par to pārliecināts.

Breijs nolaida revolvera drošinātāju — tā revolvera, ko bija atņēmis Džeksonam, — un iebāza to kabatā. Savu pistoli viņš turēja rokā, nezaudēdams modrību.

—   Es justos daudz drošāk, ja Telma un Olga atrastos manās rokās, — Breijs norūca.

Evanss noslaucīja no pieres sviedrus.

—    Es vēl vairāk… — viņš paskatījās uz pulksteni, izrotātu sīkiem briljantiem, un ieslēdza radio. Atskanēja mūzika.

Džcksons pazina signālu — Veli kluba melodiju. Simtiem reižu, kad nenāca miegs, viņš klausījās šo melodiju tumšajā cietuma kamerā, noskaņojot uz šī viļņa aizliegto uztvērēju un, cik vien iespējams, klusinot skaņu.

Atskanēja Leksa Havensa balss:

—   Labrīt, dārgie līdzpilsoņi…

Džeksons iedomājās, ka puisim ir laba balss un vispār viņš ir labs puisis. Un, ja viņš nesamaitātos šajā grēka citadelē, varētu kļūt jauks cilvēks.

Milrcda beidzot bija uzvilkusi mēteli, bet tūlīt to atkal pacēla, lai palabotu uz kājas zeķi.

Džeksons nevarēja atturējies no .smiekliem. Viņš jau gandrīz atrodas ceļā uz viņpasauli, bet Evansa draudzene uztraucas par to, lai nenošļuktu zeķe.

—   Bet ja nu es nepiekritīšu iet brīvprātīgi? — Džeksons griezās pie Evansa.

—    Nu, Hart, — Evanss teica ar apbrīnojamu atklātību, — tas jau nav atkarīgs tikai no tevis. Vari iet savām kājām, bet, ja negribēsi, mēs tevi iznesīsim. Es vairs nedrīkstu zaudēt laiku, man jāzina, kur ir Olga. Ja kruķi mani apsteigs, tad man klāsies plāni.

Franču lelle uz dīvāna noklakšķināja ar mēli, kuras viņai nebija.

—   Tas jau kaut kas ir!

Milreda pašreiz uzmeta plecos ūdeļādu manto. Uz Džeksona nelielo pazobošanos viņa atbildēja ar ķiķināšanos, bet tūlīt uzmeta vainīgu skatienu Flipam. Tas neapmierināts viņu uzlūkoja, taču norūca:

—   Ātri, Hart! — Deivs Breijs nepacietīgi pavēlēja. — Mēs iesim pirmie. Un bez jokiem! Skaidrs? Citādi es ar prieku ielaidīšu lodi tev pierē! Turies kādu soli pirms manis.

Hallē neviena nebija. Nakts programma turpinājās. Meitenes no baleta bija izklīdušas, virtuve — slēgta.

—   Ceļu tu zini, — atskanēja Evansa čērkstošā balss. — Ej gar orķestri. Ja arī kāds tevi pazīs, nav liela bēda. Visi viesi ir iedzēruši.

Džeksons paklausīja. Daži orķestranti pacēla acis, pazina tos, kas gāja garām, un turpināja savu darbu.

Mikrofons, kurā ķērca kāds no aktieriem, bija neparasti tuvu. Viņi jau bija aizgājuši līdz estrādes laukumiņa vidum, kad Džeksons uzlēca uz tā. Bet Deivs metās viņam klāt.

Džeksons jau gandrīz satvēra mikrofonu, kad Deivs iesita viņam pa pakausi ar revolveri. Harts sagrīļojās un, protams, būtu nokritis, ja viņu nebūtu satvēris konferansjē.

—   Paldies, Lek, — Breijs aizsmacis noteica un iebāza ieroci atkal kabatā. — Nu, uz priekšu, puis, — viņš skaļi teica, — atkal esi pilnā, pat nostāvēt nevari.

Leks Havenss nobālēja. Viņš nenolaida acis no abiem vīriešiem, taču turpināja kaut ko murmināt mikrofonā.

Džeksons dziļi nopūtās. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas. Pa viņa muguru tecēja sviedri kopā ar asinim. Vīlies paskatījas uz mikrofonu un padevās tā ieroča varai, kas spiedās viņa mugurā. Džeksons pagriezās pret Milredu un Flipu.

Resnītis atviegloti nopūtās.

—    Lieliski nostrādāts, Deiv! Es jau domāju, ka viņš ar mikrofonu sacels troksni.

—   Viņš pietaisīja bikses, kad es gandrīz ielauzu viņa galvaskausu, — Breijs lielīgi paziņoja un paskatījās uz Džeksonu. — Ko tagad teiksi? Vai tevi nest, vai iesi pats?

—   Pats, — Džeksons izmeta.

Tālu nebija jāiet. Sāneja izveda viņus tumšā šķērsielā. Puskvartālu tālāk atradās nams, kurā bija Flipa studija. Te oda pēc netīrumiem, un apkārt skraidīja žurkas. Neviens neievēroja, kā viņi izgāja.

Kad viņi atradās drošībā, Flips noslaucīja seju lakatā.

—   O, viss jau garām!

Evanss izveda viņus cauri tumšam pagrabam katlu telpā. Tur bija jūtams tvaiks. No atvērtās krāsns plaiksnījās uguns.

Džeksona ausīm kaut kā neierasti skanēja vīriešu smagie soļi un skaņie Milredas papēdīšu klaudzieni. Apmēram tā viņš bija iedomājies elli. Viņam pat nebija bail. Gan ķermenis, gan dvēsele bija it kā paralizēti.

Evanss atvēra durvis katlu telpas dziļumā un atkāpās, palaizdams pārējos. Aiz durvīm bija ieslēpts lifts, kas veda tieši uz studiju jumta stāvā.

—   Tev taču ir pazīstams šis lifts, vai ne, Hart? — Evanss jautāja.

Džeksons pamāja ar galvu.

—   Vēl kopš tā laika, kad tu nogalināji Elenu un uzvēli vainu manam brālim, — Džeksons apstiprināja.

Mazo lifta kabīni apgaismoja blāva spuldzīte.

Evanss pārmetoši paskatījās uz Džeksonu.

—   Tev to nevajadzēja sacīt, puisīt. īpaši Milredas klātbūtnē. Redzi, šai skaistulītei var rasties dumjas domas. — Evanss ar nepatiku pavērsās pret Milredu. — Pret cilvēkiem, kas uzskata, ka esmu viņu rokās, man ir lielas antipātijas, — viņš neīsti iesmējās.

—  Neskaties uz mani tā, Flip, es taču neko neesmu dzirdējusi.

Lifts čīkstēdams brauca augšup. Diezin vai kāds zināja, ka tāds te

ir, arī no tiem, kam vajadzēja to zināt. Pats Evanss liftu izmantoja tikai ārkārtējos gadījumos.

Kopš tā laika, kad Džeksons te bija iekļuvis, studija nemaz nebija pārvērtusies. Tās interjers bija īsta pļauka labai gaumei. Taču šī studija bija izmaksājusi Evansam veselu kapitālu. Šai šausmīgajai telpai bija viena vienīga pozitīva iezīme — no šejienes pavērās brīnišķīgs skats uz pilsētu un Mičiganas ezeru.

Evanss noģērba mēteli.

—   Ramon! — viņš sauca.

Neviens viņam neatbildēja. Evanss sauca vēlreiz, bet tad pats devās meklēt apkalpotāju. Kad Evanss atgriezās, viņš izskatījās ļoti domīgs.

—   Dīvaini.

—   Kas te dīvains? — Breijs iebilda.

—   Ramona nav savā istabā. Gulta nav sajaukta. Bet es labi atceros, ka viņam pieteicu, lai šodien neiziet. — Viņš novilka jaku un rūpīgi to izklāja uz dīvāna, kas bija apsūts ar baltu ādu. — Ir tāds laiks, kad viss iet ar kājām gaisā. Nu, rīt viņš man palēkās, dzeltenais suns!

Telpā bija ārkārtīgi smacīgs gaiss. Stiklotās durvis, kas veda uz terasi, bija aizvērtas.

Noņemot kaklasaiti un novelkot kreklu, Evanss pavēlēja:

—   Deiv, atver durvis!

Deivs metās pie durvīm, un studijā ielauzās svaiga gaisa brīze.

—   Un ja nu kāds izdzirdēs, kad viņš sāks kliegt? — Breijs painteresējās.

Evanss nolika kreklu turpat pie jakas.

—   No šāda augstuma neviens neko nesadzirdēs, — viņš pašapmierināti uzsmaidīja Milredai. — Te jau kāds ir kliedzis, bet bez panākumiem. Piemēram, meitenes, kuras nesaprata, kas tām ir labs un kas slikts. Zvēru pie mātes!

Milreda ar sastingušu smaidu sejā sēdēja uz dīvāna.

—   Neskaties uz mani tā, dārgais. Es taču te nekliedzu? Vai ne?

—   Pēc tam, kad ļāvi sevi kā nākas paburzīt!

—   Tas ir zemiski no tavas puses, Flip!

Evanss atsprādzēja jostu.

—    Bet tam jau nav nozīmes. Es taču nevaru atcerēties desmitiem meiteņu uz katra savas rokas pirksta. Pats galvenais, lai tu būtu mēma kā zivs, citādi man nāksies tavu muti aizsiet ar stiepli.

Rudmate palēcās kā jauns suns, kurš grib sagādāt prieku savam saimniekam.

—    Protams. Pogainie drīzāk mani nogalinās, nekā uzzinās kaut ko par tevi, — viņa viegli noglaudīja ūdeļādu manto. — Tev taču droši vien nebija tik labi ne ar vienu, kā bija ar mani, mīļais?

Džeksons mīņājās no vienas kājas uz otru. Cik žēl, ka viņam neizdevās nogalināt Evansu! Šī blakts pārvērta par mēsliem visu, ar ko saskārās.

No pārbaidītās meitenes viņš pievērsa skatienu Evansam. Bez krekla mugurā šis tips izskatījās tik trekns, ka neviļus nācās nožēlot tās meitenes, kurām viņš uzrāpies.

Džeksons iedomājās, cik pretīgi viņām nācās paciest šo želeju. Taču, no otras puses, Evansam bija stingri muskuļi, un viņš viegli varēja ar dūres sitienu notriekt stipru cilvēku pie zemes. Džeksonam pret viņu bija fantastiskas antipātijas. Nākotne viņam nesolīja neko labu — tikai spīdzināšanu un sāpes.

Evanss panāca uz priekšu pa biezo paklāju un piedauzīja pie Džeksona krūtīm kā pie durvīm.

—   Hart, es neesmu kruķis, neesmu sīks gangsteris, tāds kā Larijs vai Mūks. Es esmu Evanss.

—   Un tālāk?

—   Kur ir Olga?

—   Bet ja es neteikšu?

Resnītis sažņaudza roku dūrē un lēni to iztaisnoja, kad atskanēja sievietes balss:

—   Es dzirdēju te runājam…

Džeksons izbrīnā pagriezās. Atvērtajās durvīs stāvēja Telma.

—   Ak Dievs! — Breijs noteica.

Telma izskatījās bāla un slimīga, taču bija vēl skaistāka, nekā viņu atcerējās Džeksons. Telmas acis bija mazliet pietūkušas, it kā viņa nesen būtu gļilējusi vai raudājusi. Taču apģērbusies viņa bija kārtīgi. Viņas slaido Figūru sedza smilšu krāsas kostīms, tādas pašas krāsas impozantā cepurīte bija rotāta ar spalvu un uz viņas galvas izskatījās skaisti. Uz labā pleca bija uzmesta brūna soma.

Telma pasmaidīja tā, ka tas nevarēja neizraisīt sajūsmu.

—   Tu jau sen esi šeit? — Evanss viņai jautāja.

—   Kopš tā laika, kad aizbēgu no slimnīcas, — viņa izsmejoši sašķobīja lūpas. — Varbūt arī tā.

—   Kādēļ?

Telma bija vēl tik vārga, ka viņai vajadzēja pieturēties pie durvju stenderes. Viņa aši uzlūkoja Džcksonu. Telmas balss skanēja klusi un nepārliecinoši.

—    Varbūt es sapratu, ka man tā ir labāk, — viņa burzīja pirkstos orhidejas. Negaidīti Telmas acis kļuva aizdomīgi zilas un dzidras. — Vai vispār tas ir kas pārsteidzošs, ja meitene grib būt kopā ar vīrieti, kurš viņu mīl?

17. nodaļa

Evanss bija neizsakāmi priecīgs.

—    Nu, ko tu teiksi, Deiv! Ja es reiz esmu noķēris zivtiņu, tad tā paliks pie manis, velns mani rāvis! Viņš atkal pievērsās Telmai. — Tātad tu atgriezies. Nu ko, varbūt es tev arī piedošu.

—   Paldies, — Telma klusi teica.

Milreda kā zibens uzlēca no krēsla.

—   Nē, tā vis nebūs!

—   Sēdies! — Evanss stingri noteica. — Kuņa…

Milreda paklausīgi apsēdās.

—    Izmet tās orhidejas, Telma, — Evanss norūca. — Gatavās muļķības!

Telma ar rokām, kas no vājuma vēl drebēja, izņēma no žaketes atloka ziedus un saudzīgi nolika tos uz mazā galdiņa.

—   Piedod, es nedomāju, ka tev būs kas pretī. Tie gulēja ēdamistabā uz galda. Es… es vienkārši gribēju būt skaista.

—   Cilvēkam, kuru tu mīli, vai ne?

Pār Telmas seju noritēja viena asara.

—  Jā.

Evanss pārlaida savu gaļīgo roku icpomādētajiem matiem.

—   Redzi nu, Deiv! Man tikai vajag kādu pievākt, un tas no manis vairs neaizies.

Breijam tādas pārliecības nebija.

—   Tikai nedomā, Hart, — Evanss turpināja, — ka attiecībā uz tevi kaut kas ir mainījies. — Un viņš spēcīgi iesita Džeksonam pa seju. — Tu atstāsi šo māju veļas maisā, tikai tev tas būs vienalga: mēs sagriezīsim tevi pa daļām.

—   Es tavā vietā tik ļoti gan nesteigtos.

—   Kāpēc?

Džeksons uzmanīgi paskatījās uz Telmu, tad viņa skatiens atkal pievērsās resnītim.

—   Tev nav tiesību riskēt, jo tev vispirms jāuzzina, kur slēpjas meitenīte. Ja viņu sagrābs Makrīnijs, tad viņš varēs to nopratināt, bet par pārējo jau iedomāsies viņš pats.

—   Par ko?

—   Par to, kas attiecas uz Filmeru Pīrsu.

—   Pīrss ir Floridā.

—   Tu esi par to pārliecināts?

—   Un kā vēl!

—    Vai atgādināt tev, ka tad, kad Elisa Villere lidoja uz Floridu, viņai čemodānā bija sadalīts līķis un ka viņa deva uzdevumu taviem cilvēkiem, lai kāds no tiem Pīrsa vārdā runā ar viņa šejienes advokātiem? Precīzāk, lai kāds uzdotos par Pīrsu.

Evanss iztaisnojās un devās pie Milrcdas, kas vēl vienmēr zvilnēja uz spilveniem.

—   Ceru, ka tā nebiji tu, kas to izbazunēja Hartam?

Milreda drūmi paskatījās uz Telmu.

—    Protams, nē! Bet ja es būtu zinājusi, ka tu atkal pīsies ar šo maitu… Pielūko, Evans…

Evanss Milredai iegāza ar tādu spēku, ka viņa nolidoja no spilveniem.

—  Aizveries, draņķe!

Telma palīdzēja Milredai piecelties un nosēdināja viņu uz ne visai droša krēsla rokoko stilā.

—   Neraudi, meiten. Tev jāpierod pie šādas apiešanās. Ja gribi nēsāt ūdeļādas manto, ar šo un to ir jāsamierinās. Es zinu, ko runāju, tāpēc ka pati ari nesen nēsāju tādu manto.

Rudmate ar plaukstas ārpusi pārvilka degunam.

—   Es neraudu, — viņa iešņukstējās.

Evanss atkal pagriezās pret Džeksonu.

—   Tātad tu apgalvo, ka es esmu nogalinājis Piršu? Un kas par to? Es tur neesmu vainīgs. Pie visa vainojama Telma.

—   Melo vien vēl vairāk!

—   Jā. Pirss bija par viņu vienkārši sajūsmināts un gribēja ar viņu precēties. Es biju ar mieru nokārtot to lietu par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Tad viņš atteicās no ši nodoma un gribēja, lai atdodu viņam naudu.

—   Un tādēļ tu sastrīdējies ar Piršu un nogalināji viņu?

—  Tas vēl jāpierāda, — Evanss pašapzinīgi atbildēja. — Un bez tava dumjā skuķa neviens to nevar pierādīt. Kā es varēju zināt, ka ši iekļuvusi manā kabinetā? Kad es viņu ar to zaķi ieraudziju, domāju, ka dabūšu galu,

—   Tu pārāk daudz runā, — Deivs viņu brīdināja.

Evanss paraustīja plecus.

—   Harts vairs nekad un nevienam neko nepateiks. Jā, kā jau teicu, mani toreiz gandrīz ķēra trieka. Es taču nezināju, ka Telmai ir maza māsa.

—   Jā, te tev nepaveicās. Ja Telma nebūtu laikus visu aptvērusi un nepazudusi kopā ar Olgu, tad viņas gaidītu Pīrsa liktenis. Viņām nebija no kā sagaidit palīdzibu, un Telma paļāvās uz mani. Iet uz policiju viņa nedrīkstēja, tāpēc ka tur varēja uzrauties uz tavu cilvēku, bet viņa zināja, ka tādā gadījumā liecinieki pēdējā brīdi var pazust. Tad ari viņa nolēma apprecēties ar mani, lai vismaz būtu kaut kāds aizstāvis. Un, lai mani atalgotu, nolēma apdrošināties. Telma nojauta, ka tu papūlēsies viņu nogalināt, un gribēja, lai daļa naudas paliek Olgai. Un tu tiešām centies viņu nogalināt.

Evanss nekaunīgi skatījās uz Telmu.

—   Tā bija mana kļūda, tagad es to saprotu. Bet tagad mēs esam izlīguši.

Džeksons viņa vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību.

—   Viņa zināja arī to, ka es aizsargāšu Olgu, cik nu spēšu.

Evanss nicīgi pasmīnēja.

—   Redz, kāds gudrinieks tas Harts! Saprotams, ka es novācu Pīrsu. Kad es sapratu, ka nespēšu atdot naudu, man tās vienkārši bija žēl, bet Telmu viņš neredzēs, tad arī tas notika. Taču večuks mani nosauca par netīru suteneru un piedraudēja, ka ziņos par mani policijai. Ar savu naudu viņš spēja daudzko panākt. — Evanss paņēma cigāru un aizsmēķēja. Cigāra aromātiskie dūmi Džeksonam sagādāja papildu mocības. — Tātad tu ieradies Čikāgā, lai mani nožmiegtu… Žēl, ka tev traucēja citas lietas. Tu taču esi varens puisis, un nervi tev ir pirmklasīgi. Un tu varētu to izdarīt. Starp citu, kā klājas Džerijam?

—   Viņš ir miris, — Džeksons īsi atbildēja. — Nogalināts.

Resnītis apmierināts iesmējās.

—  Jā, gadās jau arī tā… Es darīju visu, lai piešūtu viņam slepkavību. Un, ja nebūtu tevis, viss taču būtu bijis vislabākajā kārtībā. Kas tev īsti ir pret mani? Tu taču pats esi vainīgs, ka izdarīji muļķības, nav ko tēlot cēlsirdību.

—   Vari tarkšķēt, ko vien gribi, bet tev vienalga neizdosies izbēgt no atmaksas. Atceries Olgu!

—   Ej tu ar savu Olgu… — Evanss aizgriezās un ar savu trekno roku paplikšķināja Telmai pa dibenu. — Telma atkal ir pie manis, un mazule runās to, ko viņai liks Telma. Ja arī savā muļķa prātiņā izpļāpāsies, tad es teikšu, ka tās ir bērna iedomas. Un Telma to apstiprinās.

Breijs atvieglots nopūtās.

—   Šķiet, stāvoklis uzlabojas, — viņš teica. — Bet ko mēs darīsim ar Džeksonu?

Evanss domāja.

—   Nobeigsim un nolaidīsim lejā. Ja krāsns bija laba Pīrsam, tad būs laba arī šim mēslam, — Evanss runāja tik mierīgi, it kā izšķirtos jau-

tājums par lopa nokaušanu. — Deiv, dod man revolveri, es pats to izdarīšu.

Resnītis jau grasījās pieiet tuvāk Breijam, taču pēkšņi it kā sastinga, jo Telma negaidīti teica:

—   Flip, es tavā vietā to nedarītu.

—   Ko tu nedarītu?

—   Pamēģini tikai pieskarties Džeksonam. — Telmas balss joprojām bija vārga, taču skanēja draudoši.

Evanss palūkojās uz viņu un nobālēja. Telma nemanāmi bija paspējusi no somiņas izvilkt revolveri. Tagad viņa ar to tēmēja tieši Evansam krūtīs.

—   Ko tas viss nozīmē? — Evanss nočerkstēja.

Telmas acīs atkal iemirdzējās asaras.

—   Es taču tev jau sen teicu, ka, iespējams, neesmu sevišķi gudra un ne pārāk godīga, — esmu daudzko izdarījusi tādu, par ko būs jākaunās visu dzīvi. Taču jau tad, kad vēl biju meitene, sapņoju iemīlēt labu, godīgu puisi, ar kuru varētu lepoties. Kad medicīnas māsa slimnīcā man pateica, ka pie manis atnācis Harts un meitenīte ar zaķi, es gandrīz sajuku no prieka. Tāpēc arī aizbēgu. Es gribēju viņu atrast un, vienalga kā, viņam palīdzēt. — Tagad viņas seju klāja asaras. — Un, vispār, kas gan tur tik dīvains, ja meitene grib uz mūžu būt kopā ar cilvēku, kuru mīl un kurš viņu mīl?

Evanss nikni iešņācās.

—    Kuņa! — un nevilcinoties devās uz Telmas pusi. — Un es domāju, ka tu esi ieķērusies manī. Kas tā par cūcību? Nu, nospied gaili! Šauj uz mani no savas rotaļpistoles! Palaistuve!

Telma vēl bija ļoti vārga un grīļojās kā smildziņa vējā. Revolveris bija pārāk smags viņas vājajā rokā. Tas lēnām nolaidās.

—   Uzmanīgi, Flip, — Breijs brīdināja, — viņa tūlīt nokritīs.

Evanss spēra vēl vienu soli uz Telmas pusi. Tajā brīdī rudmate uzlēca

no dīvāna, pieskrēja pie Telmas un apskāva viņas plecus.

—    Pamēģini tikai viņai pieskarties! — Milreda nikni iekliedzās. — Tagad es zinu, kas tu esi. — Viņa nometa ūdeļādu manto. — Uzstiep tās ādas sev uz dibena! Tu domāji, ka visas meitenes tevī neprātīgi ieķērušās. Es tūlīt pārsprāgšu no smiekliem!

Evanss, apvainots vīrieša patmīlā, no niknuma nobālēja.

Džeksons ātri nostājās starp Evansu un sievietēm.

—   Ak, tu arī te līdīsi! — Evanss norēcās un bija gatavs mesties virsū Džeksonam, bet no terases atskanēja skaļa balss:

—   Nekusties, Evans! Policija!

Resnītis pat neatskatījās.

—   Es zinu tavus jociņus un esmu jau noguris no tiem, — viņš pastiepa roku atpakaļ. — Deiv, dod revolveri, un ātrāk!

Deivs neko neatbildēja, un tad resnītis pagriezās. Tajā pašā brīdī viņa rokas automātiski pacēlās uz augšu.

Breijs ar paceltām rokām stāvēja ar seju pret sienu, un viņa mugurā bija iespiedies seržanta Kaltsona pistoles stobrs.

No terases studijā ienāca Makrīnijs ar saviem cilvēkiem. Pēc viņu sejas bija redzams, ka jokot tie netaisās.

Evansam saļodzījās kājas, un viņš nogāzās uz dīvāna.

—   Bet nu reiz pietiek, — Makrīnijs apmierināts pasmaidīja. — Mūs šeit ielaida misis Džeksone. Viņai taču ir atslēga, — Makrīnijs pasmīnēja. — Jūs esat jauks cilvēks, Evans, tādēļ būsiet mans vinnesta zirdziņš. Par jums es saņemšu jaunu „buiku", paaugstinājumu dienestā un arī algas pielikumu — dolāru trīssimt gadā.

—    Tātad jūs visu zinājāt? Jau tad, kad bijāt klubā? Vai Olgu pie jums aizsūtīja Džeksons?

—   Nenoliegšu. Tā bija neparasti veiksmīga ideja. Mazulīte man neko negribēja stāstīt, jo bija devusi godavārdu māsai. Bet jūs taču pats zināt: kad sievietes sanāk kopā, viņu mēles sāk griezties kā vējdzirnavu spārni. Un Olga visu izstāstīja manai septiņgadīgajai meitai Bumijai. Viņa pastāstīja, kā nejaukais resnītis un sirmais kungs lamājušies, kā pēc tam resnītis izšāvis uz sirmo kungu, tas nokritis, viņa seja pārklājusies asinīm. Nu, bet es visu to nejauši dzirdēju.

—   Cūka! — Evanss noķērca un pameta tramīgu skatienu uz studijas durvīm.

—   Jūsu vietā es nepūlētos, — Makrīnijs teica. — Pirmkārt, man būs neizsakāms prieks pārvērst jūsu muguru par sietu un, otrkārt, visu māju ir aplenkuši policisti un visapkārt ir patruļmašīnas.

—   Tātad viss notika, kā bija iecerēts? — Džeksons vaicāja.

Leitnants pamāja.

—    Klausītāji bija nedaudz pārsteigti, kad Leksa Havensa dziesmai pa vidu kāda balss paziņoja: „Runā Harts Džeksons, ko meklē sakarā ar slepkavību. Piezvaniet uz tuvāko policijas iecirkni, lūdzu, ātrāk. Es stāvu pie mikrofona Veli klubā, taču ilgi tur nebūšu. Policijai jābrauc uz Flipa Evansa studiju."

Evanss seja piesārta.

—   Velns lai tevi parauj, Hart! — viņš izšņāca. — Es taču tev sekoju. Tu pat nepakustināji lūpas.

Džeksons uz viņu palūkojās ar izbrīnu.

—   Es taču esmu vēderrunātājs…

Resnītis neapvaldīta niknuma lēkmē, pacēlis dūres, metās uz Džeksonu. Viņš vicināja tās kā savaldāmo veseri, bet Džeksons atbildēja ar sitienu pa žokli, turklāt ar kreiso roku — pa vēderu. Kāds no policistiem gribēja iejaukties, bet leitnants pakratīja galvu.

—    Līdz šim katram sagādāja prieku piekaut Džeksonu. Lai tagad viņam pašam tiek šis prieks.

Pretinieku spēki bija apmēram vienādi. Taču Džeksons zināja, ka uz viņiem skatās Telma, un tas viņu iedvesmoja. Turklāt viņš bija naida pārņemts, taču Evanss vienkārši bija zaudējis galvu no bailēm. Labu laiku bija dzirdami tikai sitieni, vaidi un elsošana. Tad Džcksonam izdevās lielisks sitiens pa saulespinumu, tas notrieca Evansu uz grīdas. Džeksons uzsēdās viņam virsū un ņēmās apstrādāt ienīsto trekno purnu. Viņa seja no niknuma bija gluži pārvērtusies.

Tajā brīdī Makrīnijs divkauju pārtrauca.

—    Labi, pietiks zēni. Papriecājāties, un ar to cauri. — Viņš pamāja saviem cilvēkiem, un tie pretiniekus izšķīra. — Sākums ir, bet par turpmāko parūpēsimies mēs. Paldies par lielisko izrādi!

Džeksons smagi elpoja un tomēr, neskatoties uz to, centās izrauties, lai iegāztu Evansam vēlreiz un vēlreiz, lai pārvērstu viņa seju par cūkgaļas kotleti.

—   Es ierados te, lai viņu nobeigtu!

• — Tad jau viss kārtībā. Jūs taču sasniedzāt savu mērķi, — leitnants teica un piegrūda ar kāju uz grīdas stenošajam Evansam. — Viņš vēl ir dzīvs, bet esmu pārliecināts, ka Ilinoisas štata tiesa novedīs visu līdz galam. Mums ir viņa atzīšanās, ko stenografēja kāds no policistiem. Ir daudz liecinieku un ir Deivs Breijs, kas drīz vien dziedās skaistāk par jebkuru kanārijputniņu. — Tad Makrīnijs kaut ko apsvēra. — Ja ņem vērā laiku tiesas procesam un kasācijai, tad, es domāju, pēc pusgada viņu piesies pie elektriskā krēsla.

Džeksons noslaucīja no pieres sviedrus. Viņam gribējās palūkoties uz Tclmas pusi, tomēr nezin kādēļ viņš to neiedrošinājās.

—   Šajā lietā ir kāda maza detaļa, leitnant.

—   Kāda?

—    Es septiņus gadus nosēdēju cietumā bez vainas. Un tagad jums ir pamats aizsūtīt mani tur atpakaļ. Veli kluba pagrabā ir divi līķi. Mūks un vēl kāds puisis vārdā Larijs. Es viņus nogalināju.

—   Kādēļ?

—   Viņi gribēja nonāvēt mani.

Makrīnijs runāja lēni, it kā sarunu biedrs būtu bērns:

—   Tādu rīcību mēs saucam par pašaizsardzību, — viņš uzsita Džeksonam uz pleca. — Bet uz pārvaldi mēs jūs ņemsim līdzi, iespējams uz šo nakti, — viņš pasmaidīja. — Vispār, varat ne par ko neraizēties, ja nu vienīgi par to, kur ņemt naudu kāzu ceļojumam. Nedaudz varu aizdot es pats. Nu, tagad viss ir cauri, es gribu palielīties presei, cik es esmu prasmīgs kruķis. Droši vien dabūšu inspektora vietu.

Džeksons lēnām devās uz Telmas pusi. Pie viņas žaketes atloka atkal bija piespraustas orhidejas. Brīdi viņi viens otru uzlūkoja, nezinādami, ko sacīt.

—    Viņi piekāva izsūtāmo, — Telma vārgā balsī teica. — Taču es atradu ziedus, kad atnācu uz studiju. Turpat atradu arī kartīti no jums un no Olgas.

—   Ar Olgu viss kārtībā?

Telma ar pateicību palocīja galvu.

—    Tagad viņa kopā ar leitnanta meitu Bumiju guļ viņu mājā. — Telmas acīs atkal parādījās asaras. — Olga visu laiku stāsta par savu vecāko brāli.

Džeksons uzmanīgi pieskārās Telmas skaistajai sejai.

—   Tu raudi, dārgā?

—   Sievietes raud vienmēr, kad ir laimīgas.

—   Un tu tagad esi laimīga?

—   Tas… tas atkarīgs no tevis.

—   Es tevi mīlu, Telma, — Džeksons nočukstēja.

Viņas acis iedegās laimē.

—   Tad es esmu septītajās debesīs!

Jau nākošajā brīdī viņa atradās Džeksona apskāvienos. Viņi neievēroja, ka ziedi saņurcijās.

—   Mans mī|ais, — Telma čukstēja.

Cenzdamās atvairīt no viņiem ziņkāros kruķu skatienus, Milreda dusmīgi nošņāca:

—   Pietiek smīkņāt! Kas gan te sevišķs? Vai tiešām jūs nekad neesat redzējuši, kā vīrietis skūpsta mīļoto sievieti?

Saturs

B.HoIidejs

NEPARASTAIS IZPRIECU KUĢOJUMS /Tulkojusi I.Kalniņa /

K.Brauns

DONOVANA ZVAIGZŅU STUNDA_______

/Tulkojis L.Apinis /

K.Brauns

NOSLĒPUMAINĀ PAZUŠANA___________

/Tulkojis V.Gulbis/

D.Kins

DĪVAINAIS LIECINIEKS ______________

/Tulkojis A.Gavers/

Подписано в печать 12.04.95. Формагг 60х881 /1б. Печать офсетная. Бумага офсетная. Объем 29 п. л. Тираж 2000. Заказ № 538.

МГП «Оргтехиздат. С.-Петербург, В. О., 1-я линия, 34.

Отпечатано с готовых диапозитивов в АООТ «Типография „Правда". 191126, С.-Петербург, Социалистическая ул., 14.

Content

Autoru kolektīvs Mūsdienu kriminālromāni

В. Holidejs NEPARASTAIS IZPRIECU KUGOJUMS

1. nodaļa Melnais tukšums

2. nodaļa Bēgšana, bet no kā?

3. nodaļa Nekādu atmiņu par slepkavību

4. nodaļa Maikls Seins

5. nodaļa Kas vēl jāiztur?

6. nodaļa Slepkavība — mans bizness

7. nodaļa Līķis policistiem

8. nodaļa Galvenie fakti Pīteram Peinteram

9. nodaļa Ārsts brīnās

10. nodaļa goldija knibina trīskāršo zodu

11. nodaļa sarežģījumi pieaug

12. nodaļa dīvainā slepkavība

13. nodaļa Kaislības saasinās

14. nodaļa pazudušais pasažieris

15. nodaļa nāve šķērsielā

16. nodaļa skūpsts vai telefona numurs

17. nodaļa Liekas, ka slepkavības vēl būs

18. nodaļa kārtis ir atklātas

19. nodaļa divas zaudētas nedēļas

K. Brauns. DONOVANA ZVAIGZŅU STUNDA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

K. Brauns NOSLĒPUMAINĀ PAZUŠANA

1

2

3

4

5

6

9

10

11

12

13

D. Kīns. DĪVAINAIS LIECINIEKS

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

Saturs