Grīns Grehems

Mūsu cilvēks Havannā

Grehems Grīns

Mūsu cilvēks Havannā

Bet bēdīgam cilvēkam ir savi joki

Džordžs Herberts

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa 1

Tas nēģeris, kas iet pa ielu, — sacīja doktors Haselbahers, stāvēdams «Brīnumbārā», — man atgādina jūs, mister Vormold. — Doktoram Haselbaheram bija raksturīgs tas, ka pēc piecpadsmit gadu draudzības viņš vēl aizvien uzrunās mēdza lietot vārdu «mister»,— draudzība bija jāpārbauda tikpat lēni un piesardzīgi kā diagnoze. Kad doktors Haselbahers ieradīsies pie Vormolda naves gultas pataustīt viņa dziestošo pulsu, varbūt tad beidzot viņš kļūs tam par Džimu.

Nēģerim viena acs bija akla un viena kāja īsāka par otru; galvā viņam bija veca filca platmale un cauri saplīsušajam kreklam spiedās ārā ribas — kā kuģim, kam norauts apšuvums. Viņš gāja pa ietves malu, gar dzeltensārtajiem kolonādes pīlāriem, karstas janvāra saules apspīdēts, un iedams skaitīja soļus. Kad, ejot uz augšu pa Virdudes ielu, nēģeris pagāja garām «Brīnumbāram», viņš jau bija aizskaitījis līdz 1369. Viņam vajadzēja iet lēnām, lai pagūtu izrunāt tik garu skaitli. «Viens tūkstotis trīs simti septiņdesmit.» Nēģeri bieži varēja redzēt Nacionālā skvēra apkaimē, kur viņš dažreiz mēdza uzkavēties un pārtraukt savu skaitīšanu, lai pārdotu kādam tūristam paciņu pornogrāfisku pastkaršu. Pēc tam viņš atkal turpināja skaitīšanu. Dienas beigās, līdzīgi nepacietīgam pasažierim uz transatlantiskā tvaikoņa, viņš zināja ar precizitāti līdz vienam jardam, cik daudz šodien nostaigājis.

— Es atgādinu Džo? — jautāja Vormolds. — Neredzu nekādas līdzības. Izņemot, protams, klibumu. — Taču instinktīvi viņš sev uzmeta žiglu skatienu spoguli ar uzrakstu Cerveza Tropical, it kā tiešām pa ceļam no veikala līdz vecpilsētai būtu varējis kļūt tikpat nevarīgs un melns kā Džo. Bet seja, kas raudzījās viņam pretī, izskatījās tikai mazliet tumšāka no ostas putekļiem; tā tomēr bija tā pati noraizējusies, grumbu izvagotā četrdesmit gadu vecā vīra seja, gan jaunāka par doktora Haselbahera seju, taču kurš katrs būtu varējis droši pateikt, ka tā izdzisīs ātrāk, — pār to jau plaiksnījās ēnas un nemiers, kas nav apklusināms ne ar kādiem nomierinošiem līdzekļiem. Nēģeris klibodams nozuda aiz bulvāra stūra. Todien te mudžēt mudžēja no apavu spodrinātājiem.

— Es nerunāju par klibumu. Vai tad jūs neredzat līdzību?

— Nē.

— Viņam ir divi uzdevumi dzīvē, — doktors Haselba-hers paskaidroja, — darīt savu darbu un skaitīt. Turklāt viņš ir anglis.

— Es tomēr nesaprotu ... — Vormolds atvēsināja muti ar malku daikvirija *, ko viņš dzēra ik rītu. Septiņas minūtes gājienam līdz «Brīnumbāram»; septiņas minūtes atpakaļ līdz veikalam; sešas minūtes draudzīgai patērzēšanai. Vormolds paskatījās pulkstenī. Viņš atcerējās, ka tas bija vienu minūti vēlāks.

Kokteiļa nosaukums. (Tulk.)

— Viņam var uzticēties, uz viņu var paļauties, tas ir viss, ko gribēju sacīt, — nepacietīgi noteica doktors Hasel-bahers. — Kā klājas Millijai?

— Lieliski, — Vormolds atbildēja. Tā bija viņa parastā atbilde, bet tā viņš arī domāja.

— Septiņpadsmitajā viņai būs septiņpadsmit, vai ne?

—- Tā ir. — Viņš pameta ašu skatienu pār plecu, it kā viņam kāds dzītos pakaļ, un tad atkal uz pulksteni. — Vai jūs neatnāksit iedzert ar mums kopā kādu malku?

— Līdz šim taču neesmu nekad iztrūcis, mister Vor-mold. Kas vēl pie jums būs?

— Nu, es domāju, ka tikai mēs trīs. Redziet, Kupers aizbraucis uz mājām, nabaga Marlo vēl joprojām atrodas slimnīcā, bet Millijai, kā liekas, no jaunās kompānijas konsulātā neviens diez kā nepatīk. Tā ka cs domāju, mēs klusi pasēdēsim ģimenes pulciņā.

— Jūtos pagodināts, ka tieku uzskatīts par ģimenes locekli, mister Vormold.

— Varbūt pasūtīsim galdiņu viesnīcā Nacional, jeb vai jūs domājat, ka tas nebūs .. . diez cik pieklājīgi?

— Te jau nav Anglija vai Vācija, mister Vormold. Tropos meitenes ātri nobriest.

Otrpus ielas krakšķēdami atvērās slēģi un pēc tam sāka vienmērīgi virināties no vieglā jūras vējiņa «klik-klak» kā senlaicīgs pulkstenis. Vormolds sacīja:

— Man jāiet.

— Gan putekļu sūcēji iztiks bez jums, mister Vormold. — Sī bija rūgtu patiesību diena. — Tāpat kā mani pacienti bez manis, — doktors Haselbahers labsirdīgi piemetināja.

— Cilvēki slimo pastāvīgi, bet putekļu sūcēji viņiem nav jāpērk.

— Jūs jau arī prasāt no viņiem lielāku maksu.

— Bet pats saņemu tikai divdesmit procentus. Daudz jau nevar iekrāt no šiem divdesmit procentiem.

— Šai gadsimtā neko daudz neiekrāsi, mister Vormold.

— Man jāiekrāj — Millijai. Ja ar mani kas notiktu . ..

— Mūsu laikos nevienam nav lielu cerību, kāpēc tad jāuztraucas?

— Visas šis nekārtības ļoti slikti ietekmē tirdzniecību. Kāds gan labums no putekļu sūcēja, ja ne vienmēr ir elektrība?

— Es varētu jums aizdot nelielu summu, mister Vormold.

— Nē, nē. Tik traki jau nav. Es neuztraucos par šodienu un pat ne par rītdienu, es uztraucos par tālāko nākotni.

— Tad nu gan nav vērts uztraukties. Mēs dzīvojam atoma laikmetā, mister Vormold. Nospiedīs podziņu — blīkš-blākš! — un mūsu vairs nav. Vēl vienu viskiju, lūdzu.

— Ak jā ... Vai jūs zināt, ko firma izdarījusi? Viņi man atsūtījuši putekļu sūcēju «Atomkatls».

— Tiešām? Es nezināju, ka zinātne aizgājusi tik tālu.

— Nu, protams, tajā nav nekā no atoma — tas ir tikai nosaukums. Pērn bija «Turboreaktīvais», šogad «Atoma». Tas darbojas tāpat kā iepriekšējais, ja iesprauž dakšiņu kontaktligzdā.

— Vai tad vērts uztraukties? — kā vadmotīvu atkārtoja doktors Haselbahers, noliecies pār viskija glāzi.

—- Viņi nesaprot, ka šāds nosaukums var gūt panākumus Savienotajās Valstīs, nevis te, kur garīdzniecība visu laiku sludina, ka zinātne tiek ļaunprātīgi izmantota. Pagājušo svētdienu mēs abi ar Milliju bijām aizgājuši uz katedrāli, — jūs taču zināt, cik ļoti viņai patīk, ka eju uz dievkalpojumiem, jo viņa aizvien vēl cer, ka pievērsīs mani ticībai. Jā, un Mendesa tēvs noņēmās veselu pusstundu, aprakstīdams ūdeņraža bumbas iedarbību. Tie, kas ticot paradīzei zemes virsū, viņš teica, pārvēršot šo zemi par elli, un viņš to runāja visai pārliecinoši, ļoti saprotami. Un kā pēc jūsu domām es jutos pirmdienas rītā, kad man vajadzēja izlikt skatlogā jauno putekļu sūcēju «Atomkatls»? Es nemaz nebūtu pārsteigts, ja kāds no tuvējās apkārtnes trakuļiem būtu izsitis šo skatlogu. Tad vēl visādas biedrības — «Katoļu akcija», «Debesu valdnieks Kristus» , visi šie draņķi. Nezinu nemaz, ko iesākt, Haselbaher.

— Pārdodiet vienu Mendesa tēvam bīskapa pils vajadzībām.

— Bet viņš ir apmierināts ar «Turbo» . Tas ir labs aparāts. Arī šis, protams, nav slikts. Uzlabots uzgalis, domāts grāmatu plauktiem. Jūs taču zināt, ka es nepārdodu tādus aparātus, kas nebūtu labi.

— Zinu, mister Vormold. Bet vai jūs nevarat mainīt nosaukumu?

— Viņi neatļaus. Viņi ar to lepojas. Viņi domā, ka tā ir labākā reklāma, kāda jebkad izgudrota. — «Izdauza, noslauka, uzspodrina». Zināt, kopā ar «Turbo» aparātu viņi pārdod filtru, kas tīra gaisu. Nav ko iebilst — pamatīga ietaise, bet vakar veikalā ienāca kāda sieviete, apska-tlja- «Atomkatlu» un vaicāja, vai tāda izmēra filtrs tiešām spējot uzsūkt visas radioaktīvās daļiņas. Un kā esot ar stronciju 90 — viņa jautāja.

— Es jums varu izsniegt medicīnisku izziņu,— doktors Haselbahers piedāvāja.

— Vai jūs nekad ne par ko neuztraucaties?

— Man ir slepens aizsarglīdzeklis, mister Vormold. Mani interesē dzīve.

— Arī mani, bet . ..

— Jūs interesē cilvēki, nevis dzīve, bet cilvēki vai nu nomirst, vai pamet mūs ... piedodiet, es to neattiecināju uz jūsu sievu. Bet, ja jūs interesē dzīve, tā nekad jūs nepievils. Mani interesē siera pelējums. Vai jums nepatīk risināt krustvārdu mīklas, mister Vormold? Man patīk, bet ar tām ir tāpat kā ar cilvēkiem: tām vienmēr pienāk gals. Es varu atrisināt kuru katru krustvārdu mīklu stundas laikā, bet mans pētījums par siera pelējumu nekad netiks pabeigts, kaut gan tu, cilvēks, sapņo, ka pienāks laiks . .. Es jums kādreiz parādīšu savu laboratoriju.

— Man jāiet, Haselbaher.

— Jums vajadzētu vairāk sapņot, mister Vormold. Mūsu gadsimtā labāk neskatīties īstenībai acīs. [1]

Kad Vormolds pārnāca savā veikalā Lampariljas ielā, Millija vēl nebija atgriezusies no amerikāņu klosterskolas, kur viņa mācījās, un, kaut gan caur stikla durvīm viņš varēja redzēt divus cilvēkus, veikals viņam likās tukšs. Tik tukšs! Un tāds tas paliks, kamēr pārnāks Millija. Katru reizi, kad viņš ienāca veikalā, viņš izjuta sevī smeldzošu tukšumu. So tukšumu nevarēja aizpildīt neviens pircējs, it īpaši tāds kā tas, kas patlaban tur stāvēja un izskatījās pārāk švītīgs Havannai; viņš lasīja angļu valodā iespiestu lapiņu par «Atomkatlu», pasvītroti ignorēdams pārdevēju. Lopess ir straujas dabas cilvēks, viņam nepatīk, ka viņu velti atrauj no Confidential izdevuma lasīšanas spāņu valodā. Viņš nikni blenza uz svešinieku, nemēģinādams to ieinteresēt par savu preci.

— Buenos dias,[2] — Vormolds sacīja. Uz katru svešinieku, kas ienāca veikalā, viņš mēdza raudzīties ar aizdomām. Pirms desmit gadiem kāds vīrs bija ienācis veikalā, izlikdamies par pircēju, un Vormolds savā vientiesībā bija tam pārdevis vilnas kumšķus automašīnas pulēšanai. Tas bija slīpēts zellis, bet šis... grūti iedomāties kādu, kas vēl mazāk izskatītos pēc putekļu sūcēja pircēja. Viņš bija liela auguma, elegants, ģērbies pelēkā tropu uzvalkā, apsējis lielisku kaklasaiti, un viņam nāca līdz jūras liedaga elpa un ādas krēsla smaka no pirmšķirīga kluba; tā vien likās, ka viņš nupat, nupat sacīs: «Sūtnis jūs tūlīt pieņems.» Šādiem cilvēkiem nav pašiem jātiek vaļā no putekļiem, viņu vietā to izdara vai nu okeāns, vai sulainis.

— Nesaprotu, ko jūs tur murkšķat,— svešais atbildēja. Vulgārais vārds sabojāja viņa uzvalku kā olas traips, kas uzkritis, ēdot brokastis. — Jūs taču esat anglis, vai ne?

— Jā.

— Es gribu teikt — īsts anglis. Anglijas pase un viss pārējais.

— Jā. Un tad?

— Vienmēr labāk darīšanas kārtot ar angļu firmu. Tad tu, cilvēks, zini, kur atrodies, vai jūs saprotat?

— Ar ko jums varu pakalpot?

— Vispirms es gribētu apskatīties. —Viņš runāja tā, it kā atrastos grāmatu veikalā.— Nekā nevarēju jūsu zellim to iestāstīt.

— Jūs interesē putekļu sūcējs?

— Nu, nevar teikt, ka interesē.

— Tas ir, jūs gribat to pirkt?

— Jā gan, vecais, jūs trāpījāt naglai uz galvas. — Vormoldam bija tāds iespaids, ka svešais virs šādu toni izvēlējies tāpēc, ka tas viņam likās saskanam ar šo veikalu,— tas Lampariljas ielā noderēja kā aizsargkrāsa; vaļība nepavisam nesaskanēja ar svešinieka apģērbu. Grūti atdarināt svētā Pāvila māku sarunāties ar katru cilvēku tam piemērotā valodā, nemainot savu tērpu.

Vormolds dzīvi atsaucās: — Jūs neatradīsit nekā labāka par «Atomkatlu».

— Es te ievēroju vienu, kas saucas «Turbo».

— Arī tas ir ļoti labs putekļu sūcējs. Vai jums liels dzīvoklis?

— Nu, nevar teikt, ka liels.

— Te, jūs redzat, ir divi suku komplekti — šis te ievas-košanai un tas uzspodrināšanai; ai nē, liekas, otrādi. «Turbo» darbojas ar gaisa piedziņu.

— Ko tas nozīmē?

— Nu, protams, tas... jā, te tā sacīts: ar gaisa piedziņu.

— Un šis jocīgais daiktiņš — kam tas domāts?

— Tas ir divpusīgs uzgalis paklājiem.

— Nevar būti Tas nu gan interesanti! Bet kāpēc divpusīgs?

— Jūs grūžat prom un tad velkat klāt.

л

— Ко tik visu neizgudro, — svešais sacīja. — Jus laikam tos daudz pārdodat?

— Es te esmu vienīgais aģents.

— Visas ievērojamās personas laikam grib iegādāties «Atomkatlu»?

— Vai «Turboreaktīvo».

— Arī valdības iestādes?

— Protams. Kāpēc jūs to prasāt?

— Kas ir pietiekami labs valdības iestādei, būs labs arī man.

— Varbūt jums labāk patīk mūsu «Mazulīt, nepārpūlies»?

— Ar ko nepārpūlies?

— Pilnais nosaukums ir «Mazulīt, nepārpūlies. Mazais istabas putekļu sūcējs ar gaisa piedziņu.»

— Atkal ar gaisa piedziņu.

— Neesmu par to atbildīgs.

— Nu, nu, vecais, nesaceliet spuras.

— Man pašam ļoti nepatīk vārds «Atomkatls», — Vormolds pēkšņi iekaisa. Viņš bija stipri uztraucies. Viņam iešāvās prātā, ka šis svešinieks varētu būt inspektors, ko atsūtījis galvenais kantoris no Londonas vai Ņujorkas. Lai tad viņi arī dzird skaidru patiesību. (

— Es jūs saprotu. Tā nav visai spoža izdoma. Sakiet — vai jūs šos daiktus arī pārbaudāt?

— Četrreiz gadā. Visu garantijas laiku par brīvu.

— Jūs pats?

— Nē, es sūtu Lopesu.

— To īdzīgo tipu?

— Es diez cik daudz no mehānikas nesaprotu. Tiklīdz pieduros kādam no šiem daiktiem, tie nez kādēļ vairs negrib darboties.

— Vai jus automašīnu vadat?

— Jā, bet, ja tai kas sabojājas, es pasaucu savu meitu.

— Ak jā, jūsu meita. Kur viņa ir?

— Skolā. Atļaujiet, es jums parādīšu šo ātriedarbīgo savienojamo uzmavu. — Bet, kad viņš to mēģināja demonstrēt, nekas, protams, neiznāca. Viņš spaidīja un grozīja uzmavu uz visām pusēm. — Bojāta detaļa, — viņš izmisis noteica.

— Dodiet, es pamēģināšu, — sacīja svešais, un viss gāja tik gludi, ka labāk nevar vēlēties.

— Cik jūsu meitai gadu?

— Sešpadsmit, — viņš sacīja un noskaitās uz sevi, ka bija atbildējis.

— Nu, — svešinieks teica, — vajadzēs sākt kustēt. Man bija liels prieks ar jums papļāpāt.

— Vai jūs negribētu paskatīties, kā putekļu sūcējs darbojas? Lopess jums parādīs.

— Patlaban ne. Mēs vēl redzēsimies — vai nu te, vai kur citur, — svešais vīrs noteica ar tādu kā nekaunīgu pašapziņu un izgāja laukā pa durvīm, iekām Vormolds bija attapies pasniegt tam firmas karti. Laukumā Lam-pariljas ielas galā viņš sakusa ar Havannas spilgto dienas vidus gaismu un iejuka savedēju un loterijas biļešu pārdevēju pūlī.

Lopess teica:

— Viņš nemaz nedomāja kaut ko pirkt.

— Ko tad viņš gribēja?

— Kas to lai zina. Viņš ilgi skatījās uz mani caur skatlogu. Ja jūs nebūtu atnācis, viņš laikam mani lūgtu sameklēt viņam kādu meiteni.

— Meiteni?

Viņš atcerējās dienu pirms desmit gadiem, un pēc tam

viņu pārņēma nemiers par Milliju, kā arī nožēla, ka bija atbildējis uz tik daudziem jautājumiem. Tāpat viņš nožēloja ari to, ka ātriedarbīgā savienojamā uzmava šoreiz nebija darbojusies.

Otra nodaļa

Millijas tuvošanos viņš varēja dzirdēt jau pa lielu gabalu, tāpat kā parasti dzird tuvojamies policijas automašīnu. Tikai par Millijas tuvošanos viņu nebrīdināja vis sirēna, bet gan svilpšana. Parasti Millija nāca no autobusa piestātnes Avenida de Bclgica, bet šodien «medības» likās notiekam Komposteljas virzienā. Viņš bija spiests atzīt, ka šīs «medības» nav bīstamas. Šāda apsveikšana, kas bija sākusies apmēram tad, kad Millija sasniedza trīspadsmit gadu vecumu, īstenībā nozīmēja cieņas parādīšanu, jo pat pēc augstā llavannas standarta viņu uzskatīja par skaistu. Mati viņai bija gaiši iedzeltenā medus krāsā, uzacis tumšas, un viņas «zirgastes» frizūru veidoja pilsētas labākais frizieris. Millija nepievērsa uzmanību svilpieniem, tie tikai darīja vieglāku viņas gaitu, — redzot viņu ejam, varēja gandrīz noticēt levitācijai. Klusums meitenei tagad būtu licies apvainojošs.

Pretēji Vormoldam, kas neticēja nekam, Millija bija katoļticīga: ka meita tāda būs, to viņam vajadzēja apsolīt Millijas mātei vēl pirms kāzām. Tagad tās māte, kā viņš domāja, neturējās vairs ne pie kādas ticības, taču bija atstājusi viņa gādībā dedzīgu katolieti. Tas saistīja Milliju daudz ciešāk pie Kubas nekā viņu pašu. Viņš domāja, ka bagātnieku ģimenēs vēl aizvien bija saglabājies

paradums lūrēt duenju \ un dažreiz viņam likās, ka ari Milliju uzrauga duenja, ko neredz neviens cits kā tikai viņa pati. Apņēmusi ap pleciem savu vieglo mantiju, uz kuras bi ja izšūtas tik caurspīdīgas lapas kā ledus puķes, baznīcā viņa izskatījās burvīgāka nekā citur; viņai blakus vienmēr sēdēja duenja, uzmanīdama, lai viņa neuzmestu kūkumu, vajadzīgā brīdī aizsegtu seju un pareizi mestu krustu. Mazi zēni, kas sēdēja viņas tuvumā, drīkstēja nesodīti sūkāt stiklenes, ņirgt aiz kolonas, bet viņa sēdēja stīvi kā mūķene, sekodama dievkalpojumam pēc lūgšanu grāmatas, kas bija zelta griezuma un iesieta tādas pašas krāsas saf-jānā kā viņas mati (lūgšanu grāmatu viņa sev izraudzījās pati). Šī neredzamā duenja rūpējās, laiviņa piektdienās ēstu zivis, gavētu divpadsmit dienas gadā un apmeklētu dievkalpojumus ne vien svētdienās un baznīcas svētkos, bet arī savas svētās dienā. Par Milliju viņu sauca mājās, bet viņas īstais vārds bija Serafina, kas Kubā ir «otrās šķiras» svētā, — šie mīklainie vārdi Vormoldam atgādināja hipodromu.

Pagāja ilgs laiks, pirms Vormolds saprata, ka duenja ne vienmēr bija viņai blakus. Millija pedantiski ievēroja uzvešanās likumus maltīšu laikā un nekad neaizmirsa noskaitīt vakara lūgsnu, — to viņš itin labi zināja, jo, būdama vēl bērns, tā bija likusi viņam gaidīt aiz guļamistabas durvīm, kamēr noskaitīs lūgšanu, lai jo vairāk pasvītrotu, ka viņš ir neticīgais. Gvadelupas dievmātes svētbildes priekšā vienmēr dega uguntiņa. Viņš atcerējās, kā reiz bija noklausījies četrgadīgās Millijas lūgšanu: «Sveicināta, Marija, velns kazu parija.» [3]

19

Taču kādu dienu, kad Millijai bija trīspadsmit gadu. viņš tika izsaukts uz amerikāņu skolu pie Sv. Klāras klostera, kas atradās greznajā Vedado priekšpilsētā. Tur viņš pirmo reizi uzzināja, ka duenja pamet Milliju pie skolas režģu vārtiem zem svētās ģipša bareljefa. Sūdzība bija nopietna: Millija bija aizdedzinājusi mazu zēnu, vārdā Tomass Ērls Pārkmens, jaunākais. Tiesa, klostera priekšniece atzina, ka Erls, kā zēnu sauca skolā, pirmais bija parāvis Milliju aiz matiem, bet tas, pēc viņas domām, nekādā ziņā neattaisnojot Millijas rīcību, kam varējušasbūt nopietnas sekas, ja otra meitene nebūtu iegrūdusi Erlu strūklakas rezervuārā. Savu izturēšanos Millija lūkoja attaisnot vienīgi ar to, ka Erls ir protestants un, ja jau nonāk līdz ticības kariem, tad katoļi vienmēr sadod protestantiem ar uzviju.

— Bet kā tad viņa Erlu aizdedzināja?

— Aplēja ar petroleju viņam krekla apakšu.

— Ar petroleju?!

— Ar šķiltavu šķidrumu, un pēc tam uzrāva sērkociņu. Mēs domājam, ka viņa slepus smēķē.

— Kaut kas neizprotams!

— Man šķiet, ka tādā gadījumā jūs Milliju nepazīstat. Man jums jāsaka, mister Vormold, ka mūsu pacietības mērs drīz būs pilns.

Noskaidrojās, ka pusgadu pirms Ērla aizdedzināšanas Millija zīmēšanas stundā bija laidusi apkārt pastkaršu komplektu ar pasaulslavenu gleznu reprodukcijām.

— Nesaprotu, kas tur ļauns.

— Divpadsmit gadu vecumā, mister Vormold, bērnam nav jājūsmo vienīgi par kailumu, lai cik lieli gleznotāji to attēlojuši.

— Vai tad tajās visās bija tikai kailums?

Visās, izņemot Goijas «Apģērbto Mahu». Bet Millijai bija ari tās kailais variants.

Vormolds bija spiests izlūgties klostera priekšnieces žēlastību — viņš esot nabaga neticīgais, bet viņa meita — katoliete; amerikāņu klosteris esot vienīgā katoļu skola Havannā, kur nemāca spāņu valodā, un viņš nevarot atļauties pieņemt guvernanti. Tie taču negribēšot, lai viņš savu meitu sūta Hairema č. Trumena skolā. Ar to viņš arī lauztu sievai doto solījumu. Slepenībā viņš prātoja, vai viņa tēva pienākums nebūtu otrreiz apprecēties, bet mūķenes varētu to greizi iztulkot, un, galvenais, viņš vēl aizvien mīlēja Millijas māti.

Protams, viņš aprunājās ar Milliju, un tās paskaidrojums viņu uzveica ar saviļ vientiesību.

— Kāpēc tu aizdedzināji Ērlu? ,

— Tas bija velna kārdinājums, — viņa teica.

— Millij, runā, lūdzu, prātīgi.

—• Velns mēdz kārdināt svētos.

— Tu neesi svētā.

— Gluži pareizi. Tāpēc jau es paklupu.

Ar to arī šis temats bija izsmelts, vai, pareizāk sakot, tas laikam tika izsmelts tai pašā pēcpusdienā starp četriem un sešiem pie biktskrēsla. Viņas duenja atkal atradās viņai blakus un, acīm redzot, visu pieskatīja. Ak, kaut tikai viņš droši zinātu, kad duenjai ir brīvā diena!

Bija jāpārrunā arī jautājums par slepeno smēķēšanu.

— Vai tu pīpē cigaretes? — viņš jautāja Millijai.

— Nē.

Kaut kas viņas atbildē lika tam savu jautājumu izteikt citādi:

— Vai tu vispār esi kādreiz pīpējusi, Millij?

— Tikai cigārus, — viņa atteica.

Tagad, izdzirdējis svilpšanu, kas vēstīja par Millijas tuvošanos, viņš izbrīnījās, kāpēc tā nāk uz Lampariljas ielu no ostas puses, nevis no Avenida de Belgica. Bet. meitu ieraudzījis, viņš saprata arī iemeslu. Millijai sekoja kāds jauns pārdevējs, nesdams tik lielu saini, ka pat nevarēja redzēt viņa seju. Vormolds skumji nodomāja, ka meita atkal kaut ko nopirkusi. Viņš uzkāpa augšā savā dzīvoklī, kas atradās virs veikala, un pēc īsa brīža dzirdēja, kā meita blakus istabā izrīko, kur nolikt pirkumus. Atskanēja smags baukšķis, rībiens un metālā žvadzoņa. «Nolieciet te,» viņa sacīja un pēc tam: «Nē, tur.» Tika rautas vaļā un stumtas ciet atvilktnes. Viņa sāka dzīt naglas sienā. Vormolda pusē nodrupa gabals sienas apmetuma un iekrita salātos; apkopēja bija uzklājusi viņiem auksta azaida galdu.

Millija ienāca brokastot tieši laikā. Viņam allaž bija grūti noslēpt savu sajūsmu par tās skaistumu, bet neredzamā duenja uzmeta viņam vienaldzīgu skatienu, it kā viņš būtu kāds nevēlams pielūdzējs. Nu jau labu laiku duenja nebija ņēmusi brīvo dienu; viņš gandrīz bija noskumis par tādu centību un dažreiz būtu tīri vai priecājies, redzot Ērlu atkal degam. Millija noskaitīja lūgsnu un pārmeta krustu, bet viņš sēdēja godbijīgi noliektu galvu, kamēr Millija beidza. Tā bija viena no viņas garajām lūgsnām, kas varēja nozīmēt, ka viņa vai nu nav pārāk izsalkusi, vai arī grib iegūt laiku.

— Tev šodien bija laimīga diena, tēt? — viņa pieklājīgi apvaicājās. Tā varētu jautāt sieva pēc vairākiem kopdzīves gadiem.

— Var iztikt, un tev? — Kad viņš uz to lūkojās, viņu pārņēma biklums; viņam bija grūti tai kaut ko atteikt, un viņš centās, cik vien iespējams, ilgāk novilcināt sarunu par lās pirkumiem. Viņš zināja, ka kabatas nauda, ko viņš tai deva ik mēnešus, bija jau izdota pirms divi nedēļām par auskariem, kuri tai bija iepatikušies, un par svētās Serafinas statueti.

— Es šodie/i dabūju teicamu atzīmi ticības mācībā un ētikā.

— Lieliski, lieliski. Ko tev prasīja?

— Vislabāk es zināju par grēkiem, kurus var piedot.

— Es šorīt satiku doktoru Haselbaheru, — viņš sacīja it kā bez kāda sakara.

Viņa pieklājīgi piebilda:

— Ceru, ka tam klājas labi.

Pēc Vormolda ieskatiem duenja bija aizgājusi pārāk tālu: kātoju skolas slavenas ar to, ka tajās māca labi uzvesties, bet laba uzvešanās taču ir domāta tikai svešām acīm. Viņš skumji nodomāja: bet es jau arī esmu svešs cilvēks. Viņš nespēja Millijai sekot viņas dīvainajā pasaulē ar degošām svecēm, zelta tresēm, svētīto ūdeni un ceļu locīšanu. Dažreiz Vormoldam likās, ka viņam nav meitas.

— Viņš atnāks tavā dzimšanas dienā iedzert ar mums kopā kādu glāzi. Pēc tam, es domāju, mēs varētu aizbraukt uz kādu naktsklubu.

— Uz naktsklubu? — Duenja laikam uz mirkli bija kaut kur aizgriezusies, jo Millija iesaucās: — О gloria Patri! [4]

— Agrāk tu mēdzi teikt: «Aleluja.»

— Tas bija ceturtajā klasē. Bet uz kādu naktsklubu?

— Varbūt uz Nacional.

— Kāpēc ne uz «Sanhaju»?

— Uz «Sanhaju» nekādā gadījumā. Nesaprotu, kur tu varēji dzirdēt par šo klubu?

— Skolā var visu saklausīties.

Vormolds teica:

— Mēs vēl neesam nolēmuši, ko tev dāvināt. Septiņpadsmit gadu — tā nav parastā dzimšanas diena. Es prātoju ...

— Patiešam, — Millija sacīja, — man it nekas nav vajadzīgs.

Vormolds ar bažām iedomājās pirmītējo milzīgo saini. Ja nu viņa tiešām gājusi un nopirkusi visu, ko vēlas .. . Viņš sāka to lūgties:

— Droši vien tu tomēr kaut ko gribi.

— Nekā. Patiesi, it nekā.

— Jaunu peldkostīmu? — viņš izmisīgi piedāvāja.

— Zini, ir viena lieta ... Bet mēs to varētu uzskatīt arī par ziemsvētku dāvanu un par nākamā gada, arī par aiznākamā gada dāvanu . . .

— Ak dievs, kas tad tas ir?

— Tev vairs nebūs jāraizējas par dāvanām ilgu laiku.

— Tu taču neteiksi, ka gribi «Jaguāru»?

— Nē jel, tā ir pavisam maza dāvaniņa. Tā nav nekāda automašīna. Tā man būs vairākiem gadiem. Tā ir ļoti praktiska lieta. Ar to, taisnību sakot, var pat ietaupīt benzīnu.

— Ietaupīt benzīnu?'

— Un šodien es nopirku visus piederumus — pati par savu naudu.

— Tev nekādas naudas nav. Es tev aizdevu trīs peso svētās Serafinas pirkšanai.

— Bet man dod uz kredīta.

— Millij, cik reižu es tev esmu teicis, ka tu nedrīksti pirkt uz kredīta. Uz kredīta taču dod man, nevis tev, un aizvien klajāk liek manīt, ka to dara nelabprāt.

— Nabaga tēvs. Vai mums draud izputēšana?

— Nu, es ceru, ka stāvoklis uzlabosies, tiklīdz beigsies nemieri.

— Man liekas, Kubā vienmēr bijuši nemieri. Ja notiks visļaunākais, es taču varu iet strādāt, vai ne?

— Kur tad?

— Tāpat kā Džeina Eira — par guvernanti.

— Kas tevi ņems?

— Senjors Peress.

— Ak dievs, Millij, ko tu runā? Viņam ir ceturtā sieva, bet tu esi katoliete ...

— Varbūt mans īstais aicinājums ir grēcinieki, — Millija sacīja. *

— Millij, nerunā tādas muļķības. Un es jau vēl neesmu izputējis. Vēl ne. Ne tiktāl. Ko tu nopirki, Millij?

— Nāc paskaties!

Viņš devās tai līdzi uz guļamistabu. Gultā bija ielikti segli; uz sienā iedzītajām naglām (to darīdama, viņa bija nolauzusi papēdi savām labākajām vakara kurpēm) karājās iemaukti un laužņi, uz griestu lampas žuburiem bija uzmestas pavadas, jājampātaga uzlikta uz tualetes galda. Viņš izmisis jautāja:

— Un kur ir zirgs? — gandrīz vai cerēdams to ieraudzīt iznākam no vannas istabas.

— Stallī, netālu no Ārpilsētas kluba. Uzmini, kāds tam vārds.

— Kā lai es uzminu?

— Serafina. Vai tad tas nav dieva pirksts?

— Bet, Millij, es nevaru atļauties ...

— Tev nav jāmaksā par to viss uzreiz. Serafina ir bēra.

— Kas man daļas gar tās spalvas krāsu?

— Tā ir ierakstīta ciltsgrāmatā. Māte — Santa Terēza un tēvs — Kastīlijas Ferdinands. Tā maksātu divreiz dārgāk, ja, lecot pār barjeru, nebūtu sagrūdusi kājas vēzīti. Nav nekas sevišķs, tikai tāds kā puns uzmeties, un tādēļ to patlaban nevar rādīt izstādēs.

— Kaut arī tā maksātu ceturtdaļu no savas vērtības. Veikals iet ļoti slikti, Millij.

— Bet es taču tev paskaidroju, ka viss uzreiz nav jāmaksā. Var nomaksāt pa vairākiem gadiem.

— Un es vēl par to maksāšu, kad tā jau būs nosprāgusi.

— Tas nu gan nenotiks, Serafina izturēs ilgāk par automašīnu. Tā varbūt nodzīvos ilgāk par tevi.

— Bet, Millij, tavi braucieni uz staļļiem un maksa par staļļiem vien . . .

— Tas viss man ir norunāts ar kapteini Seguru. Viņš man noteica viszemāko maksu. Viņš gribēja man dot stalli par brīvu, bet es zināju, ka tev nepatiks, ja pieņemšu viņa laipnību.

— Kas tas par kapteini Seguru, Millij?

— Vedado policijas priekšnieks.

— Mīļais dievs, kā tu viņu pazīsti?

— O, viņš bieži atved mani ar savu auto uz Lamparil-jas ielu.

— Vai klostera priekšniece to zina?

Millija klīrīgi atbildēja:

— Katram cilvēkam jābūt arī savai personiskajai dzīvei.

— Klausies, Millij, es nevaru atļauties zirgu, tu nevari atļauties visus šos .. . draņķus. Tev vajadzēs tos nogādāt :ilpakaļ. Un es neatļaušu, ka kapteinis Segura levi vizina, — viņš nikni piebilda.

— Neuztraucies. Viņš man nav pirkstu piedūris, — Mūli ja sacīja. — Sēž pie stūres un tikai dzied skumīgas meksikāņu dziesmiņas. Par puķēm un nāvi. Un vienu par vērsi.

— lEs to neatļauju, Millij. Es pateikšu klostera priekšniecei, apsoli, ka tu . ..

Viņš redzēja, kā zem tumšajām uzacīm zaļgandzinta-rainajās acīs sariešas asaras. Vormolds juta, ka viņu pārņem panika: tieši tā viņā bija lūkojusies sieva tajā mokpilnajā oktobra pēcpusdienā, kad pēkšņi pārtrūka seši dzīves gadi.

Viņš jautāja:

— Vai tik tu viņā neesi iemīlējusies — tai kapteinī Segurā?

Divas asaras, kaut kā ļoti graciozi dzīdamās viena pakaļ otrai, ritēja pa apaļīgo vaigu un iemirdzējās kā pie sienas uzkarinātās zirglietas; asaras bija viņas ieroči.

— Man no kapteiņa Seguras ne silts, ne auksts, — iesaucās Millija. — Mani interesē tikai Serafina. Viņa ir piecpadsmit plaukstu augsta un ļoti paklausīga, visi to saka.

— Mīļā Millij, tu taču zini, ja es varētu . . .

— Ak, es jau zināju, ka tu tā teiksi, — Milli ja viņu pārtrauca. — Sirds dziļumos es to jau zināju. Es noskaitīju divas novenas, lai viss izdotos, bet tās nav līdzējušas. Un es tā pūlējos. Biju aizmirsusi visu pasauli, kamēr tās skaitīju. Es vairs nekad neticēšu novenām. Nekad. Nekad. — Viņas balss dobji un stiepti skanēja telpā, līdzīgi Edgara Po kraukļa ķērcieniem. Vormolds pats bija neticīgs, bet viņam ļoti negribējās ar savu rīcību iedragāt Millijas ticību. Patlaban viņš izjuta ārkārtīgi lielu atbildību; kuru katru brīdi Millija var noliegt dieva esamību. Agrāk dotie zvēresti iznira no pagātnes un lika viņam padoties.

Viņš teica:

— Piedod, Milli j . . .

— Es nostāvēju divus speciālus dievkalpojumus.

Viņa uzvēla tam uz pleciem visu savu smago vilšanos

sensenajā pārbaudītajā burvestībā. Viegli pateikt, ka bērnam lēti birst asaras, bet, ja jūs esat tēvs, jūs nevarat tā riskēt, kā to var skolotāja vai guvernante. Kas zina, vai bērnam tieši šai brīdī pasaule nepārvēršas pavisam citāda, tāpat kā sašķobās seja, kad sit liktenīgā stunda?

— Millij, es tev apsolu, ja nākamgad varēšu . .. Klausies, Millij, tu vari paturēt pagaidām seglus un visus pārējos krāmus.

— Kāds labums no segliem bez zirga? Un es jau pateicu kapteinim Seguram ...

— Pie velna kapteini Seguru! Ko tu viņam pateici?

— Es viņam teicu, ka man tikai jāpalūdz no tevis Serafina un tu man to uzdāvināsi. Es sacīju, ka tu esi brīnišķīgs. Par novenām es viņam nestāstīju.

— Cik viņa maksā?

— Trīssimt peso.

— Ak Millij, Millij! — Viņam neatlika nekas cits kā padoties. — Par stalli tev būs jāmaksā no savas kabatas naudas.

— Protams. — Viņa to noskūpstīja uz auss. — Ar nākamo mēnesi.

Viņi abi ļoti labi zināja, ka viņa to nekad nedarīs. Viņa teica:

— Redzi nu, tomēr palīdzēja tās manas novenas. Rīt es atkal sākšu tās skaitīt, lai tev veiktos ar tirgošanos. Interesanti, kurš svētais labāk noderētu?

— Esmu dzirdējis, ka svētais Jūda esot neveiksminieku patrons, — atbildēja Vormolds.

Trešā nodaļa 1

Vormolds bieži sapņoja: kādu dienu viņš atmodīsies un ieraudzīs, ka viņam ir ietaupījumi — obligācijas, akcijas un sertifikāti un straumēm plūdīs dividendes, tāpat kā Vedado priekšpilsētas bagātniekiem; tad viņš kopā ar Milliju atgriezīsies Anglijā, kur nebūs ne kapteiņa Seguras, ne meitu mednieku svilpienu. Bet sapnis izgaisa, tiklīdz viņš iegāja lielajā amerikāņu bankā Obispo. Iedams cauri masīvajam akmens portālam, kas bija rotāts ar četrlapainu āboliņu, viņš atkal pārvērtās par mazu tirgotāju, kāds īstenībā arī bija, kura ietaupījumu nekad nepietiks, lai aizvestu Milliju uz drošu zemi.

Saņemt naudu pret čeku amerikāņu bankā nepavisam nav ;tik vienkārša operācija kā angļu bankā. Amerikāņu baņķieri vairāk uzticas personiskajiem sakariem; kasierim jāizturas tā, it kā viņš būtu iegriezies kasē nejauši un ļoti priecātos par laimīgo sastapšanos. «Ņukas to būtu domājis,» viņš it kā saka ar savu jautro, sirsnīgo smaidu, «ka es satikšu tieši jūs un nekur citur, bet te bankā!» Apjautājies kasierim par tā veselību un pastāstījis par savu, pēc tam kad arī izsmelts kopējais sarunu temats par šās ziemas lielisko laiku, klients bikli, kā atvainodamies, pastumj kasierim čeku (cik garlaicīgs un nesvarīgs viss šis darījums!), bet kasieris tikko pagūst uzmest tam acis, kad turpat uz galda iezvanās tālrunis.

— Ak jūs tas esat, Henrij, — viņš izbrīnījies iesaucas klausule, it kā arī ar Henriju nemaz nebūtu cerējis todien runāt. — Kas jauns? — Ilgi viņš klausās šos jaunumus, laiku pa laikam jums šķelmīgi uzsmaidīdams: veikals paliek veikals.

— Man jāatzīstas, ka Edīte vakar vakarā izskatījās burvīga, — kasieris nosaka.

Vormolds nepacietīgi mīņājas.

— Jā, vakars bija burvīgs, tiešām burvīgs. Es? O, es jūtos lieliski. Nu, ar ko mēs jums varam izpalīdzēt šodien?

— Lūdzu, esmu priecīgs, ka varam jums pakalpot, Henrij, jūs jau zināt. . . Simt piecdesmit tūkstošus dolāru uz trim gadiem . . . Nē, patiešām, kādas gan varētu būt grūtības, ja ir runa par tādu firmu kā jūsu. Mums būs jāsaskaņo ar Ņujorku, bet tā jau tīrā formalitāte. Pienāciet vien, kad jums iznāk, un parunājiet ar pārvaldnieku. Ikmēneša nomaksa? Tas nav vajadzīgs, ja darīšana ar amerikāņu firmu. Jā, mēs varētu vienoties par pieciem procentiem. Tātad divsimt tūkstošus uz četriem gadiem? Protams, Henrij.

Vormolda čeks sarāvās viņa pirkstos aiz sava niecīguma. «Trīssimt piecdesmit dolāru» — uzrakstītā summa viņam izskatījās tikpat nevarīga kā visi viņa resursi.

— Vai mēs redzēsimies rīt pie misis Sleiteres? Ceru. ka saspēlēsim roberu. Tikai nevelciet atkal dūžus no piedurknes, Henrij. Cik ilgi jāgaida akcepts? Nu, kādas pāris dienas, ja mēs telegrafēsim. Rīt vienpadsmitos? Kurā katrā laikā, Henrij. Nāciet tik šurp. Es pateikšu pārvaldniekam. Viņš briesmīgi priecāsies jūs redzēt.

— Piedodiet, ka liku jums gaidīt, mister Vormold.

Atkal uzruna uzvārdā. Ar mani laikam nav vērts draudzēties, nodomāja Vormolds, vai varbūt mūs šķir dažādās tautības.

— Trīssimt piecdesmit dolāru? — Kasieris pašķielēja grāmatā un tikai tad ķērās pie banknošu noskaitīšanas. Bet tūdaļ atkal atskanēja telefona zvans.

— Nevar būt! Misis Ešverta? Kur tad jūs tā bijāt pazudusi? Izbraukājāt Maiami? Jūs nejokojat? — Pagāja labs brīdis, pirms viņš bija galā ar misis Ešvertu. Sniegdams Vormoldam banknotes, viņš tām uzlika virsū arī papīra strēmelīti. — Ceru, ka jums nebūs nekādu iebildumu, mister Vormold. Jūs pats lūdzāt mani jūs informēt.

Zīmītē bija uzrādīts, ka viņš pārsniedzis savu kontu par piecdesmit dolāriem.

— Nepavisam ne. Tas ir ļoti laipni no jums, — Vormolds sacīja. — Taču nav par ko uztraukties.

— О nē, banka nemaz neuztraucas, mister Vormold. Jūs jau pats lūdzāt, un tas ir viss.

Vormolds nodomāja: «Ja konts būtu pārsniegts par piecdesmit tūkstošiem dolāru, viņš laikam sauktu mani par Džimu.» [5] Šorīt viņam nez kāpēc negribējās satikt doktoru Hasel-baheru pie daikvirija glāzes. Brīžiem doktors Haselba-hers viņam likās pārāk bezrūpīgs, tādēļ viņš iegriezās pie «Nevīžīgā Džo» un nevis «Brīnumbārā». Neviens Havan-nas iedzīvotājs nekad negāja pie «Nevīžīgā Džo» — to uzskatīja par tūristu satikšanās vietu; bet tūristu skaits tagad bija stipri sarucis, jo prezidenta režīms bīstami čīkstēja, tuvodamies savam galam. Kaut gan Hefaturas^6moku kambaros allaž bija nolikušas nepatīkamas lietas, tās neuztrauca tūristus ne viesnīcā Nacional, ne Seville-Biltmore; bet, kad nesen vienu tūristu nogalināja nomaldījusies lode tai brīdī, kad viņš fotografēja kādu izteiksmīgu ubagu zem balkona netālu no prezidenta pils, šis šāviens noskanēja kā kapu zvans pa visiem tūristu ceļiem, «ieskaitot ekskursijas uz Varadero pludmali un nakts uzdzīves vietas Havannā». Arī nogalinātā tūrista «Leika» bija sašķaidīta druskās, un tas uz viņa ceļabiedriem atstāja lielāku iespaidu nekā pats ārdošais lodes spēks. Vormolds bija dzirdējis viņus pēc tam sarunājamies viesnīcas Nacional bārā.

— Izārdīja visu kameru, — kāds sacīja. — Piecsimt dolāru kā zemē nosviests.

— Vai viņš uzreiz bija beigts?

— Protams. Un objektīvs — tā drumstalas varēja uzlasīt piecdesmit jardu apkārtnē. Paskatieties. Vienu gabaliņu es vedu uz mājām parādīt misteram Hampelnikeram.

Bāra garā telpa šorīt bija tukša, ja neskaita eleganto svešinieku vienā galā un tūristu policijas drukno aģentu, kas pīpēja cigāru bāra otrā galā. Anglis bija nogrimis bezgala daudzo pudeļu aplūkošanā, un pagāja labs bridis, iekām viņš pamanīja Vormoldu.

— Vai tas var būt? — viņš iesaucās. — Ko es redzu? Misters Vormolds?! — Vormolds izbrīnījās, kā svešais zina viņa vārdu, jo bija aizmirsis iedot tam firmas karti. — Astoņpadsmit dažādu skotu viskija šķirņu, — svešinieks teica, — kopā ar «Melno etiķeti». Un «bur-bonus» es nemaz neesmu skaitījis. Brīnišķīgs skats! Brīnišķīgs, — viņš atkārtoja, godbijīgi čukstēdams. — Vai jūs kādreiz esat redzējis tik daudz viskija šķirņu?

— Esmu gan. Es kolekcionēju miniatūrās reklāmpu-delītes un esmu jau savācis deviņdesmit deviņas šķirnes.

— Interesanti. Un ko jūs šodien izvēlēsities? Varbūt Heigu ar vaigu bedrītēm»?

— Pateicos, es jau pasūtīju daikviriju.

— Es tādus dzērienus nepanesu. Tie mani nogurdina.

— Vai jūs jau nolēmāt, kādu putekļu sūcēju pirksit? — Vormolds jautāja, lai saruna nepārtrūktu.

— Putekļu sūcēju?

— Nu jā, elektrisko putekļu sūcēju. Tos, ko es pārdodu.

— Ak putekļu sūcēju! Ha-ha! Lieciet nost to draņķi, un iedzersim viskiju.

— Dienā es nekad nedzeru viskiju.

— Ak jūs dienvidnieki!

— Nesaprotu, kāds tam sakars ar dienvidniekiem?

— Jums ir šķidras asinis. No saules, tā sakot. Jūs taču esat dzimis Nicā.

— Kā jūs to zināt?

— Ak tu mūžs, šo to jau dabū dzirdēt. Gan šur, gan tur. Papļāpā ar vienu, ar otru. Taisnību sakot, es gribētu parunāt kādu vārdu arī ar jums.

— Lūdzu, runājiet!

— Man gan patiktu mazliet klusākā vietiņā. Te visu laiku vazājas šādi tādi cilvēki — nāk iekšā, iet ārā.

Tas nemaz neatbilda patiesībai. Neviens pats nepagāja pat garām nežēlīgās saules apspīdētajām durvīm. Tūristu policijas virsnieks bija mierīgi aizmidzis, atbalstījis cigāru

pret pelnu trauku; šai stundā te nebija neviena tūrista, kas būtu jāaizsarga vai jāuzrauga. Vormolds sacīja: Ja runa ir par putekļu sūcēju, tad iesim uz veikalu.

— Vai zināt, labāk ne. Negribu, ka mani tur redzētu slaistāmies. Galu galā bārs nav nemaz slikta vieta. Jūs satiekat savu tautieti, gribat pasēdēt kopā, kas var būt vēl dabiskāks?

— Nesaprotu.

— Nu jūs taču zināt, kā tas mēdz būt.

— Nezinu.

— Kā — vai tad jums neliekas, ka tas ir dabiski?

Vormolds zaudēja visas cerības kaut ko saprast. Viņš

atstāja uz letes astoņdesmit centu un teica:

— Man jāiet atpakaļ uz veikalu.

— Kāpēc?

— Negribas atstāt Lopesu uz ilgāku laiku vienu pašu.

— A, Lopesu .. . Tieši par Lopesu es gribu ar jums parunāt.

Un atkal visticamākais izskaidrojums Vormoldam likās tas, ka šis svešinieks ir kāds dīvains inspektors no galvenā kantora, bet neapšaubāmi viņš pārkāpa pēdējo dīvainības robežu, kad čukstot piebilda:

— Ejiet uz tualeti, es jums sekošu.

— Uz tualeti? Kāpēc?

— Tāpēc, ka es nezinu, kur tā atrodas.

Šai jukušo pasaulē vienmēr, šķiet, visvienkāršākais ir paklausīt. Vormolds izveda svešo pa sētas durvīm, pagāja pa īso gaiteni uz priekšu un parādīja tualetes istabu.

— Tur.

— Ejiet pa priekšu, vecais.

— Bet man nemaz nevajag.

— Kas par tiepšanos, — svešais sacīja. Viņš uzlika Vor-

moldam uz pleca roku un iestūma viņu pa durvīm. Iekšā bija divas izlietnes, krēsls ar salauztu atzveltni, parastās kabīnltes un pisuāri.

— Apsēdieties, vecais, — svešinieks teica, — bet es atgriezīšu krānu. — Taču, kad ūdens sāka tecēt, viņš nemaz nedomāja mazgāties. — Izskatīsies dabiskāk, — viņš paskaidroja (vārds «dabisks», liekas, bija viņa iemīļotais apzīmējums), — ja kāds te iedrāztos. Un, protams, sajauks rēķinus arī mikrofonam.

— Mikrofonam?

— Jūsu jautājums ir pilnīgi pamatots. Pilnīgi pareizi. Diez vai tādā vietā varētu būt mikrofons, bet noteikumi tomēr jāievēro. Beigās vienmēr uzvar tas, kurš ievēro noteikumus. Laime, ka Havannā nemēdz mazgāt rokas iz lietnē. Mēs varam mierīgi ļaut, lai ūdens tek.

— Lūdzu, vai jūs nepaskaidrotu .. .

—■ Man jums jāpaskaidro, ka piesardzība nav lieka pat tualetes istabā. Viens mūsu puisis Dānijā tūkstoš deviņi simti četrdesmitajā gadā ieraudzīja pa savu istabas logu vācu floti nākam pa Kategatu.

— Pa kaķa gāti?

— Kategatu. Viņš, zināms, saprata, ka nu ir ziepes. Sāka dedzināt savus papīrus. Pelnus iemeta klozetā un parāva ķēdīti. Bet tavu ķibeli — pavasara sals. Caurules aizsalušas. Visi pelni uzpeldēja vannā vienu stāvu zemāk. Dzīvoklis piederēja vecmeitai — kaut kādai baronesei. Viņa patlaban gribēja iet vannā. Mūsu puisis dimbā.

— Izklausās tīri pēc slepenā dienesta.

— Tas jau arī ir slepenais dienests, vecais, vismaz tā to sauc romānos. Tādēļ jau es gribēju ar jums aprunāties par jūsu Lopesu. Vai viņam var uzticēties vai labāk būtu triekt viņu ratā?

— Vai jūs esat no slepenā dienesta?

— Kaut kas uz to pusi.

— Kāda velna pēc lai es triecu ratā Lopesu? Viņš jau pie manis nostrādājis desmit gadu.

— Mēs varam atrast jums cilvēku, kas būtu ļoti labs putekļu sūcēju speciālists. Bet, dabiski, to mēs ļausim izšķirt jums pašam.

— Bet es taču neesmu jūsu dienestā!

— Nu, to mēs tūlīt redzēsim, vecais. Drošības labad mēs pārbaudījām Lopesu — viņš, liekas, ir tīrs. Bet jūsu draugs Haselbahers ... no viņa gan es mazliet piesargātos.

— Kā jūs zināt par Haselbaheru?

— Es jau te pāris dienu grozos, šo to esmu saklausījies. Tādos gadījumos jābūt lietas kursā.

Kādos gadījumos?

Kur tad Haselbahers dzimis?

— Laikam Berlīnē.

— Kam viņš simpatizē — Austrumiem vai Rietumiem?

— Mēs nekad nerunājam par politiku.

—• Tas jau arī nav svarīgi — Austrumiem vai Rietumiem. Svarīgi, ka viņš ir vācietis. Atcerieties Ribentropa paktu. Otrreiz mēs uz tās makšķeres vairs neuzķersimies.

— Haselbahers nav politiķis. Viņš ir vecs ārsts un dzīvo te jau trīsdesmit gadu.

— Vienalga, jūs nemaz nevarat iedomāties ... Bet es jums piekrītu: tas būs aizdomīgi, ja jūs novērstos no viņa. Vazājiet tik viņu uzmanīgi aiz deguna, un tas viss. Ja jūs viņu stingri turēsit savās rokās, viņš var būt pat noderīgs.

— Es nemaz negribu viņu turēt savās rokās.

— Tas ir nepieciešams darba labad.

— Man nav vajadzīgs nekāds jusu darbs. Ko jus maņ piesienaties?

— Jūs esat angļu patriots. Dzīvojat te kopš daudziem gadiem. Godājams Eiropas tirdzniecības sabiedrības loceklis. Un mums vajadzīgs savs cilvēks Havannā, jūs pats saprotat. Zemūdenēm nepieciešama degviela. Diktatori vienmēr turas kopā. Lielie ievelk savos tīklos mazos.

— Atomzemūdenēm nav vajadzīga degviela.

— Gluži pareizi, vecais, gluži pareizi. Bet karš allaž mazliet atpaliek no dzīves. Jābūt sagatavotiem arī pret parastajiem ieročiem. Bez tam pastāv taču arī ekonomiskais izlūkošanas dienests: cukurs, kafija, tabaka.

— To visu jūs varat atrast oficiālajās gadagrāmatās.

— Tām mēs neuzticamies, vecais. Tad vēl politiskā izlūkošana. Ar saviem putekļu sūcējiem jūs varat visur iekļūt.

— Vai jūs gribat, lai es izdaru putekļu analizēs?

— Jums tas var likties smieklīgi, vecais, bet franču izlūkošanas dienesta galvenais avots Dreifusa prāvas laikā bija apkopēja, kas pievāca papīra, drazas no papīr-kurvjiem vācu sūtniecībā.

— Es pat nezinu jūsu vārdu.

— Hotorns.

— Un kas jūs esat?

— Nu, to es jums varu pateikt: organizēju tīklu Ka-raību jūras rajonā. Acumirkli! Kāds nāk. Es mazgāšu rokas. Pazūdiet klozetā. Mūs nedrīkst redzēt kopā.

— Bet mūs jau redzēja kopā.

— Nejauša sastapšanās. Tautieši. — Viņš iestūma Vor-moldu kabīnītē, tāpat kā pirms tam bija iestūmis tualetes istabā. — Jāievēro noteikumi. Skaidrs?

Un tad iestājās klusums, tikai ūdens tecēja no krāna.

Vormolds apsēdās. Nekā cita viņš nevarēja darīt. Kad viņš sēdē ja, viņa kā jas tomēr bi ja redzamas, jo durvis nesniedzās līdz grīdai. Rokturis pagriezās. Ienācē ja kā jas šķērsoja flīzēm klāto grīdu uz pisuāra pusi. Ūdens joprojām tecēja. Vormolds izjuta briesmīgu apmulsumu. Viņš brīnījās, kāpēc nebija izbeidzis visu šo muļķošanos pašā sākumā. Nav nekāds brīnums, ka Mērija viņu pameta. Viņš atcerējās kādu no viņu ķildām. «Kāpēc tu nekā nedari, kāpēc tu nekā neuzsāc, vienalga ko? Tikai stāvi ka stabs ...» — «Vismaz šoreiz es nestāvu, bet sēžu,» viņš nodomāja. Un ko gan viņš varēja pateikt? Viņam neļāva bilst pat ne vārdiņa. Minūtes ritēja. Cik gan kubiešiem milzīgi pūšļi, un cik tīras rokas Hotorns būs nomazgājis pa šo laiku! Ūdens pārstāja tecēt. Tagad viņš laikam slauka rokas, bet Vormolds atcerējās, ka tur nebija dvieļa. Vēl viena problēma, kas Hotornam jāatrisina, bet gan viņš ar to tiks galā. Tas viss ietilpst speciālajā dresūrā. Beidzot kājas aizgāja uz durvju pusi. Durvis aizvērās.

— Vai es drīkstu nākt laukā? — Vormolds jautāja. Tas skanēja kā padošanās. Tagad viņš paklausīja pa Vēlēm.

Viņš dzirdēja, ka Hotorns panācās uz pirkstgaliem tuvāk.

— Dodiet man dažas minūtes laika, vecais, lai es varu aiziet. Vai jūs zināt, kas tas bija? Policists. Mazliet aizdomīgi, vai ne?

— Viņš varēja pazīt manas kājas pa durvju apakšu. Kā jūs domājat, vai mums nevajadzētu apmainīties ar biksēm?

— Tas izskatīsies nedabiski, — Hotorns atteica, — bet galva jums strādā labi. Es atstāju izlietnē savas istabas

atslēgu. Piektais stāvs Seville-Biltmore. Kāpiet tieši augšā. Šovakar desmitos. Šis tas jāpārrunā. Par naudu un tā tālāk. Par zemākām matērijām. Pie portjē pēc manis neprasiet.

— Vai tad jums atslēga nav vajadzīga?

— Man ir mūķīzeris. Uz redzēšanos!

Vormolds piecēlās un redzēja, kā aizveras durvis aiz elegantā auguma un atbaidošā žargona. Atslēga atradās izlietnē — «510. istaba».

3

Pusdesmitos Vormolds iegāja Millijas istabā novēlēt labu nakti. Te, kur visu pārzināja duenja, valdīja pilnīga kārtība: svētās Serafinas statuetes priekšā bija aizdegta svece, zeltainā lūgsnu grāmata atradās līdzās gultai, visas drēbes bija novāktas, it kā to nemaz nebūtu, un gaisā kā vīraks virmoja viegla odekolona smarža.

— Tev kaut kas ir uz sirds, — teica Millija. — Vai tu vēl visu laiku uztraucies kapteiņa Seguras dēļ?

— Vai tu nekad mani nemuļķo, Millij?

— Nē. Un kas tad ir?

— Itin visi, liekas, to dara.

— Arī māte to darīja?

— Liekas gan. Agrākos laikos.

— Un arī doktors Haselbahers?

Viņš atcerējās nēģeri, kas lēni kliboja garām bāram. Viņš teica:

— Varbūt. Dažreiz.

— Tā ir zīme, ka mīl, vai ne?

—- Ne vienmēr. Atceros, ka reiz skolā ... — Viņš apklusa.

— Ko tu atcerējies, tēt?

— Ak, daudz ko.

Bērnība ir visas neuzticības sākums. Tevi nežēlīgi izjoko, un pēc tam tu sāc nežēlīgi izjokot citus. Darīdams sāpes, tu zaudē atmiņas par to, kā tev pašam sāpēja. Bet kaut kādu iemeslu dēļ, ne jau tāpēc, ka būtu bijis tik labs, viņš nekad nebija gājis šo ceļu. Varbūt rakstura trūkuma dēļ. Mēdz teikt, ka skola izveido raksturu, aptēšot asās šķautnes. Viņa šķautnes gan tika aptēstas, taču rezultātā, viņam likās, nebija iznācis raksturs, bet kaut kas bezveidīgs, līdzīgs eksponātam modernās mākslas muzejā.

— Vai tev ir labi, Millij? — viņš jautāja.

— Protams.

— Arī skolā?

— Jā. Un tad?

Vai tevi vairs neviens nerausta aiz matiem?

— Protams, ne.

— Un tu vairs nevienu neaizdedzini?

— Tas jau notika toreiz, kad man bija trīspadsmit gadu, — viņa nicīgi atteica. — Kas tevi, tēt, satrauc?

Viņa bija piecēlusies sēdus gultā, tērpusies baltā neilona rīta kleitā. Viņš to mīlēja, kad tai bija klāt duenja, bet viņš to mīlēja vēl vairāk, kad duenjas nebija: viņš vairs nedrīkstēja atļauties izšķiest laiku nemīlot. Bija tā, it kā viņš to pavadītu mazu gabaliņu ceļojumā, kas pēc tam tai būs jāpabeidz vienai. Abiem kā stacija, braucot pa dzelzceļu, aizvien tuvāk nāca šķiršanās gadi, solīdami viņai visus ieguvumus, bet viņam tikai zaudējumus. Šai vakara stundā viņš asi izjuta dzīves īstenību, bet tas nebija ne noslēpumainā un bezjēdzīgā Hotorna dēļ, ne nežēlību dēļ, ko atļāvās policija un valdības iestādes, ne zinātnieku dēļ, kuri izmēģināja jauno ūdeņraža bumbu Ziemsvētku salā, — tas viss viņam likās mazāk reāls nekā sīkās spīdzināšanas skolas guļamistabā. Mazais zēns ar mitro dvieli rokās, kuru viņš nupat atcerējās, — nez kur viņš tagad ir? Nežēlīgie nāk un aiziet, līdzīgi pilsētām, troņiem un valdniekiem, atstādami aiz sevis tikai savas drupas. Tiem nav mūžības. Bet klauns, ko viņi abi ar Milliju pērngad tika redzējuši cirkā, — šis klauns ir mūžīgs, jo viņa triki nekad nemainās. Tā, lūk, vajadzētu dzīvot — klaunu neietekmē ne valstsvīru dīvainības, ne dižgaru kolosālie atklājumi.

Vormolds sāka vaibstīties spogulī.

— Ak dievs, ko tu dari, tēt?

— Gribēju pats sevi sasmīdināt.

Millija iespurdzās.

— Un es domāju, ka tu esi bēdīgs un noraizējies.

— Tāpēc jau man gribējās pasmieties. Vai tu, Millij. atceries klaunu, ko pērngad redzējām?

— Viņš uzkāpa pašā kāpņu augšā un iekrita kaļķu spainī.

— Viņš tajā krīt katru vakaru pulksten desmitos. Mums visiem vajadzētu būt klauniem, Millij. Nekad nekā nemācies no pieredzes.

— Klostera priekšniece saka ...

— Neklausies, ko viņa saka. Dievs taču nemācās no savas pieredzes, jo kā tad viņš varētu cerēt atrast cilvēkā kaut ko labu? Visa nelaime ceļas no zinātniekiem, kas saskaita kopā vieniniekus un vienmēr dabū vienu un to pašu summu. Ņūtons, atklādams gravitācijas likumu, sākumā balstījās uz pieredzi, bet vēlāk ...

— Un es domāju, ka uz ābolu.

— Tas ir viens un tas pats. Bija vajadzīgs tikai laiks, lai nāktu lords Rezerfords un saskaldītu atomu. Arī viņš balstījās uz pieredzi, tāpat kā hirosimieši. Ak, ja mēs varētu piedzimt par klauniem, tad mums nenotiktu nekas ļauns, — mēs tikai mazliet sasistos un notrieptos ar kaļķiem. Nemācies no savas pieredzes, Millij. Tas laupa mums dvēseles mieru un izposta mūsu dzīvi.

— Bet ko tu patlaban dari?

-- Mēģinu pakustināt ausis. Kādreiz es to varēju. Bet tagad šis joks vairs neizdodas.

—-Vai tu vēl arvien ilgojies pēc mātes?

— Brīžiem.

— Vai tu vēl arvien viņu mīli?

— Varbūt. Sad un tad.

- Viņa laikam bija ļoti skaista jaunībā?

— Arī tagad viņa nav veca. Trīsdesmit seši gadi.

— Tad jau gan veca.

Vai tu viņu nemaz neatceries?

— Neskaidri. Viņa ļoti bieži bija prom, vai ne?

— Diezgan bieži.

— iEs tomēr lūdzu dievu par viņu.

— Ko tu lūdz? Lai viņa atgriežas?

- Ai nē, ne to. Mēs varam iztikt arī bez viņas. Es lūdzu, lai viņa atkal kļūst par labu katolieti.

— Es neesmu labs katolis.

— Nu, tas ir pavisam kas cits. Tu nezini, ko tu dari.

— Jā, liekas gan.

— Es negribu tevi apvainot, tēt. Bet tā saka teologi. Tu tiksi izglābts, kā visi krietnie pagāni. Atceries, tāpat kā Sokrats un Setevaijo.

— Kāds Setevaijo?

— Zulusu ķēniņš.

— Par ko tu vēl lūdz dievu?

— Nu, protams, pēdējā laikā galvenokārt par zirgu.

Viņš to noskūpstīja, novēlēdams labu nakti. Viņa jautāja:

— Kur tu iesi?

Man šis tas jānokārto sakarā ar zirgu.

— Es tev sagādāju daudz rūpju, — viņa it kā starp cilu noteica. Pēc tam viņa apmierināti nopūtās un apsedzās līdz pat kaklam ar palagu. — Cik brīnišķīgi, ka mēs vienmēr dabūjam to, ko lūdzam, vai ne?

Ceturtā nodaļa 1

Uz katra stūra viņam piedāvāja: «Taksometru?» — it ka viņš būtu atbraucējs, un pa visu bulvāri, ik pēc dažiem metriem, nemaz neticēdams panākumiem, vienkārši aiz paraduma viņam uzmācās kāds savedējs: «Vai drīkstu jums pakalpot, ser?» — «Es pazīstu visas glītās meičas.» — «Vai jūs nevēlaties skaistu sievieti?» — «Varbūt pastkartes?» — «Vai jūs negribat redzēt pikantu filmu?». Tie visi vēl bija tīrie bērni, kad viņš ieradās Havannā, bija pieskatījuši viņa automašīnu, par ko viņš tiem mēdza iedot piecus centus, un, kaut gan tie kļuva vecāki reizē ar viņu, tomēr nebija varējuši pierast pie viņa. To acīs viņš nebija kļuvis par vietējo iedzīvotāju; viņš bija palicis mūžīgais tūrists, un tādēļ tie viņam arī uzmācās, jo bija pārliecināti, ka agri vai vēlu, tāpat kā visi citi, viņš gribēs redzēt «pārcilvēku», kas uzstājas atklātajā namā «Sanfrancisko». Tiem vismaz bija mierinājums, ka tie, tapat kā klauns, negribēja mācīties no pašu pieredzes.

Virdudes ielas stūri no «Brīnumbāra» viņam uzsauca doktors Haselbahers:

— Mister Vormold, kurp tad jūs tā steidzaties?

— Man norunāta satikšanās.

— Vienai viskija glāzītei vienmēr var atrast laiku. — No tā, kā viņš izrunāja vārdu «viskijs», bija skaidrs, ka doktors Haselbahers jau paguvis atrast laiku vairākām glāzītēm.

— Es jau tā esmu nokavējis.

— Sai pilsētā nekad nekā nevar nokavēt, mister Vormold. Un man ir dāvana priekš jums.

No bulvāra Vormolds iegriezās bārā. Viņš rūgti pasmaidīja, kaut ko iedomādamies.

— Kam jūs simpatizējat, Haselbaher, — Austrumiem vai Rietumiem?

— Kādiem austrumiem vai rietumiem? Ā, jūs par to runājat. Lai velns parauj tos abus!

— Ko jūs man gribat uzdāvināt?

— Es lūdzu kādu savu pacientu atvest tās no Maiami, — Haselbahers atbildēja. Viņš izvilka no kabatas divas miniatūras viskija pudelītes: viena bija «Lords Kalverts», otra — «Vecais skroderis».

— Vai jums tādas ir? — viņš bažīgi jautāja.

— «Kalverts» ir, bet «Skrodera» nav. Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, ka atcerējāties manu kolekciju, Haselbaher.

Vormoldam vienmēr likās savādi, ka viņš eksistē citiem cilvēkiem, pat nebūdams to tuvumā.

— Cik tad jums tagad ir?

— Simt, kopā ar «burboniem» un Iru viskiju. Septiņdesmit sešas skotu šķirnes.

— Kad jūs tās izdzersit?

— Varbūt kad būšu ticis līdz divi simti.

— Vai jūs zināt, ko es ar tām darītu jūsu vietā? — vaicāja Haselbahers. — Spēlētu dambreti. Kā noņemtu

kauliņu», tūlīt izdzertu.

— Tā ir ideja!

— Dabiska spēku izlīdzināšanās, — Haselbahers turpināja. — Un tieši te slēpjas viss spēles skaistums. Labākajam spēlētājam vairāk jādzer. Iedomājieties, cik smalki. Ielejiet vēl vienu glāzīti.

—- Gandrīz.

— Man vajadzīga jūsu palīdzība. Šorīt man iedzēla lapsene.

— Jūs taču esat ārsts, nevis es.

— Runa nav par to. Stundu vēlāk, braukdams pie slimnieka aiz lidostas, sabraucu cāli.

— Es vēl nekā nesaprotu.

— Лк mister Vormold, mister Vormold, jūsu domas ir kaut kur tālu prom. Atgriezieties uz zemes. Mums nekavējoties jāsameklē loterijas biļete, vēl pirms izlozes. Lapsene nozīmē divdesmit septiņi. Cālis — trīsdesmit septiņi.

— Bet man ir satikšanās.

— Satikšanās nekur nepaliks. Izdzeriet savu viskiju. Mums jāpameklē tirgū biļete.

Vormolds devās viņam līdz uz viņa automašīnu. Tāpat kā Millija, doktors Haselbahers bija ticīgais. Viņu vadīja skaitļi, tāpat kā Milliju svētie.

Pa visu tirgu bija izkarināti laimīgie numuri zilā un sarkanā krāsā. Numurus, ko uzskatīja par nelaimīgajiem, paslēpa zem letes; tos atstāja mazajiem ļautiņiem un pārdošanai ielas tirgotājiem. Šiem numuriem nebija nekādas vērtības, jo tajos nebija ciparu ar nozīmi, nebija skaitļa, kas apzīmētu mūķeni vai kaķi, lapseni vai cāli.

— Paskatieties, tur ir 27 483, — Vormolds parādīja.

— Lapsene bez cāļa nekam neder, — noteica doktors Haselbahers.

Viņi atstāja mašīnu stāvvietā un gāja kājām. Pa šo tirgu neslaistījās savedēji; loterija bija nopietns pasākums, ko nebija apgānījuši tūristi. Reizi nedēļā valdības iestāde izdalīja numurus, un katram politiskajam darbiniekam piešķīra biļetes saskaņā ar viņa autoritāti. Iestādei viņš maksāja astoņpadsmit dolāru par biļeti un pārdeva tālāk vairumtirgotājiem par divdesmit vienu dolāru. Pat ja viņa daļa bija tikai divdesmit biļešu, viņš varēja rēķināties ar sešdesmit dolāru lielu peļņu nedēļā. Laimīgo numuru, kas ietvēra sevī visiem zināmās labās zīmes, lieltirgotāji pārdeva pafpar trīsdesmit dolāriem. Par tādu peļņu, protams, nevarēja ne sapņot sīkais ielas tirgotājs. Tirgojoties tikai ar nelaimīgajiem numuriem, par ko viņš bija samaksājis ne mazāk kā divdesmit trīs dolārus gabalā, viņam tiešām bija krietni jāpasvīst, lai nopelnītu iztikai. Viņš sadalīja biļeti simt kuponos, par divdesmit pieciem centiem katru; viņš apstaigāja automašīnu stāvvietas,līdz atrada auto ar tādu pašu numuru, kāds bija kādai no viņa biļetēm (neviens auto īpašnieks nespēja pretoties kārdinājumam nopirkt šo biļeti); viņš pat meklēja savu biļešu numurus telefonu grāmatā un riskēja ar pieciem centiem par piezvanīšanu no automāta: «Senjora, es pārdodu loterijas biļeti ar tādu pašu numuru kā jūsu telefonam.»

Vormolds teica:

— Paskatieties, tur ir 37 un 72.

— Ar to vēl nepietiek, — doktors Haselbahers noteikti atbildēja.

Doktors Haselbahers šķirstīja sarakstus ar numuriem, kas netika uzskatīti par pietiekami laimīgiem, lai tos izstādītu. Ko var zināt, gaumes taču dažādas — varbūt ir lādi cilvēki, kam lapsene nekā nenozīmē. Tumsā griezīgi iekaucās policijas sirēna, automašīna apmeta līkumu ap tirgu un aizdrāzās garām. Ietves malā sēdēja kāds vīrs ar vienu pašu numuru uz krekla — kā katordzniekam. Viņš noteica:

— Maitu ērglis.

— Kurš ir maitu ērglis?

— Protams, kapteinis Segura, — atbildēja doktors Haselbahers. — Jūs nu gan esat pilnīgi atrāvies no dzīves.

— Kāpēc viņu tā sauc?

— Viņš lieliski prot spīdzināt un kropļot cilvēkus.

— Spīdzināt?

— Te nekā nav, — sacīja doktors Haselbahers. — Lūkosim pameklēt Obispo.

— Kāpēc nepagaidīt līdz rītam?

— Sī ir pēdējā diena pirms izlozes. Nudien, vai tad jums tiešām dzīslās rit zivs asinis, mister Vormold? Ja pats liktenis jums rāda ceļu — lapseni un cāli, — jums pa to jāiet bez vilcināšanās. Cilvēkam jāprot saņemt savu laimi.

Viņi atkal iekāpa automašīnā un devās uz Obispo.

— Šis kapteinis Segura ... — Vormolds iesāka.

— Jā?

— Nekas.

Pulkstenis bija vienpadsmit, kad viņi atrada biļeti, kas apmierināja doktora Haselbahera prasības, bet, tā kā vei

kaliņš, kura tā izstādītā, bija jau slēgts, tad neatlika nekas cits kā vēl pa glāzītei iedzert.

— Kur jums norunāta satikšanās?

Vormolds atbildēja:

— Seville-Biltmore,

— Visas vietas vienādi labas iedzeršanai, — noteica j doktors Haselbahers.

— Vai jums tomēr neliekas, ka «Brīnumbārā» ...

— Nē, nē. Nav slikti mainīt vietu. Ja jūs nespējat apmainīt pierasto bāru pret citu, tas nozīmē, ka esat kļu-vis vecs.

Bārā Seville-Biltmore bija tik tumšs, ka viņi taustīdamies nokļuva pie letes. Puskrēslā viņus tikai neskaidri varēja saredzēt citi apmeklētāji, kuri klusi sēdēja, salīkuši kā izpletņlēcēji, kas drūmi gaida signālu lēcienam. Vienīgi doktora Haselbahera nevaldāmais dzīves prieks nebija noslāpējams.

— Jūs taču vēl neesat laimējis, — nočukstēja Vormolds, mēģinādams to apvaldīt, bet pietika pat šā čuksta, lai uz viņu pusi tumsā pārmetoši pagrieztos kāda galva.

— Šovakar es esmu laimējis, — teica doktors Haselbahers skajā un stingrā balsī. — Rīt es varu zaudēt, bet neviens manu uzvaru man nevar atņemt šovakar. Simt četrdesmit tūkstoši dolāru, mister Vormold. Žēl, ka esmu par vecu sievietēm — es varētu aplaimot kādu skaistu sievieti, uzdāvinot tai rubīnu kakla rotu. Bet tagad nezinu, ko iesākt. Kā lai notērēju šo naudu, mister Vormold? Ziedot slimnīcai?

— Piedodiet, — kāda balss čukstēja no tumsas, — vai tiešām šis tips vinnējis simt četrdesmit tūkstošus dolā-rīšu?

— Jā, ser, es tos esmu vinnējis, — doktors Haselbahers

noteikti atbildēja, iekām Vormolds paguva iejaukties, — es tos esmu vinnējis, un tas ir tikpat droši kā tas, ka jūs eksistējat, mans gandrīz neredzamais draugs. Jo jūs taču neeksistētu, ja es neticētu, ka jūs eksistējat, un tāpat ari šie dolāri. Es ticu, un tāpēc jūs esat.

— Tātad jūs gribat teikt, ka es neeksistēju?

— Jūs eksistējat vienīgi manā apziņā, mīļais draugs. Ja es izietu no šās istabas . . .

— Jūs esat jucis.

— Nu tad pierādiet, ka jūs eksistējat.

— Kā jūs to domājat — pierādiet? Protams, es eksistēju. Man ir pirmšķirīgs nekustamu īpašumu tirdzniecības uzņēmums; Maiami man ir sieva un divi bērni; šorīt atlidoju šurp ar «Deltu»; pašlaik es dzeru viskiju, vai tas tā nav? — Viņa balsī ieskanējās asaras.

— Nabadziņš, — sacīja doktors Haselbahers, — jūs esat pelnījis radītāju ar daudz bagātāku iztēli nekā man. Vai tad tiešām es nevarēju jums izdomāt nekā jaukāka par Maiami un nekustamo īpašumu? Kaut ko fantastiskāku. Izdomāt jums vārdu, kas būtu cienīgs, lai to atcerētos.

— Kas tad manam vārdam vainas?

«Izpletņlēcēji» bāra otrā galā sastinga mēmā sašutumā — pirms lēciena jāsaudzē nervi.

— Mazliet padomājis, es to uzlabošu.

— Pajautājiet Maiami kuram katram par Hariju Mor-ganu . . .

— Patiešām man vajadzēja jums iedot labāku vārdu. Bet zināt, ko es izdarīšu? — jautāja doktors Haselbahers. — Es iziešu uz mirkli no bāra un izdzēsīšu jūs no apziņas. Pēc tam atgriezīšos atpakaļ ar uzlabotu variantu.

— Ko tas nozīmē — ar uzlabotu variantu?

— Nu, piemēram, ja jūs bulu izdomājis mans draugs, misters Vormolds, jūs būtu daudz laimīgāks. Viņš jums būtu devis Oksfordas izglītību, citu vārdu, kaut ko līdzīgu Pennifezeram . . .

— Tas ir kā — Pennifezeram? Jūs esat piedzēries.

— Protams, esmu piedzēries. Un dzeršana nokauj iztēli. Tāpēc jau es jūs tik pliekanu esmu izdomājis: Maiami un nekustamais īpašums, lidošana ar «Deltu». Penni-fezers būtu ieradies no Eiropas ar K.L.M. 1 un dzertu savu nacionālo dzērienu — rožaino džinu.

— Es dzeru skotu viskiju, un man tas garšo.

Jūs tikai domājat, ka dzerat viskiju. Vai, pareizāk sakot, es esmu iedomājies, ka jūs dzerat viskiju. Bet tūlīt mēs to visu pārgrozīsim, — jautri sacīja doktors Ila-selbahers. — Es uz brītiņu iziešu hallē un izdomāšu kaut ko tiešām vērtīgu.

Es neļaušu ar sevi ākstīties, — uztraucās neredzamais sarunu biedrs.

Doktors Haselbahers izdzēra viskiju, uzlika dolāru uz letes un piecēlās grīļodamies, tomēr cienīgi.

— Jūs man būsit pateicīgs par to, — viņš teica. — Pag, ko lai mēs izdomājam? Uzticieties man un misteram Vor moldam. Gleznotājs, dzejnieks, vai varbūt jums labāk patīk dēku meklētāja dzīve, kontrabanda ar ieročiem, spiegošana?

No durvju sliekšņa viņš palocījās uztrauktajai ēnai:

— Neņemiet ļaunā tirgošanos ar nekustamo īpašumu.

Balss noskanēja nervozi, it kā meklēdama atbalstu:

— Viņš ir piedzēries vai jucis. — Bet «izpletņlēcēji» joprojām klusēja. [7]

Vormolds teica:

— Nu, tad es no jums atvadīšos, Haselbaher. Jau tā esmu novēlojis.

— Mans pienākums, mister Vormold, ir jūs pavadīt un paskaidrot, ka es jūs aizkavēju. Kad es jūsu draugam pastāstīšu, kā man laimējies, esmu pārliecināts, ka viņš piedos.

— Nav vajadzīgs. Patiešām nav vajadzīgs, — Vormolds atvairīja. Viņš zināja, ka Hotorns no tā izdarīs pārsteidzošus secinājumus. Pat saprātīgais Hotorns, ja tāds vispār eksistētu, būtu tīrā sodība, bet aizdomu pilnais Hotorns . .. sirds viņam nodrebēja, to iedomājoties vien.

Viņš devās uz liftu, un doktors Haselbahers vilkās viņam līdz. Neievērodams sarkano gaismas signālu un brīdinājumu «Uzmanību! Pakāpiens!», doktors Haselbahers paklupa.

— Ak vai! — viņš iesaucās. — Mana kāja!

— Ejiet mājās, Haselbaher, — Vormolds izmisis lūdza. Viņš iegāja liftā, bet doktors Haselbahers necerēti veikli iespraucās viņam līdz.

— Nauda remdē visas sāpes. Sen neesmu pavadījis tik jauku vakaru.

— Sestais stāvs, — Vormolds sacīja. — Man jābūt vienam, Haselbaher.

— Kādēļ? Piedodiet. Mani rauj žagas.

— Man ir slepena satikšanās.

•— Skaista sieviete, mister Vormold? Jūs dabūsit daļu no mana laimesta, lai jums būtu vieglāk ļauties neprātam.

— Patiesi, tā nav sieviete. Darīšanas, nekas vairāk.

— Slepenas darīšanas?

— iEs jau jums teicu.

— Kas tad sakarā ar putekļu sūcējiem var būt slepens, mister Vormold?

— Jauna aģentūra, — Vormolds atbildēja, bet lifta apkalpotājs paziņoja: — Sestais stāvs.

Vormolds atradās mazu gabaliņu priekšā, un viņasma dzenes strādāja skaidrāk nekā Haselbaheram. Istabas bija izvietotas kā cietuma kameras gar visām četrām taisnstūrainās galerijas malām; no apakšstāva kā gaismas signāli spīdēja uz augšu divi pliki pauri. Vormolds kliboja uz to galerijas stūri, kur atradās kāpnes, un doktors Haselbahers kliboja viņam nopakaļus, taču Vormolds bija daudz vairāk ievingrinājies klibošanā.

—* Mister Vormold, — doktors Haselbahers sauca, — mister Vormold, es ar prieku ieguldīšu simt tūkstošus z.u> saviem dolāriem . . .

Vormolds bija jau nokāpis lejā, kad doktors I lāsei -bahers vēl tikai pienāca pie kāpnēm; 510. istaba atradās tepat blakus. Viņš atslēdza durvis. Maza galda lampa apgaismoja tukšu viesistabu. Viņš klusītiņām aizvēra durvis — doktors Haselbahers vēl nebija paguvis nokāpt lejā. Vormolds stāvēja, uzmanīgi klausīdamies, un dzirdēja, ka doktors Haselbahers, pievilkdams kāju, žagodamies paiet garām durvīm un attālinās. Vormolds nodomāja: «Es jūtos kā Spiegs un uzvedos kā spiegs. Tā ir nejēdzība. Ko es teikšu Haselbaheram rīt no rīta?»

Guļamistabas durvis bija aizvērtas, un viņš devās uz tām. Tad viņš apstājās. Nemodini aizmigušu suni! Ja viņš Hotornam vajadzīgs, lai Hotorns viņu meklē pats, taču ziņkāre piespieda viņu pirms aiziešanas apskatīt Hotorna istabu.

Uz rakstāmgalda atradās divas grāmatas — Lēma Stāstiņi pēc Šekspīra tēmām»[8] divos vienādos eksemplāros. Bloknotā, kurā Hotorns laikam bija ierakstījis piezīmes sakarā ar viņu paredzēto satikšanos, Vormolds izlasīja: «1. Alga. 2. Izdevumi. 3. Sakari. 4. Čarlzs Lems. 5. Tinte.» Viņš tikko gribēja atvērt Lēma grāmatu, kad viņam uzsauca kāda balss:

— Rokas augšā! Arriba los manos!

Las manos, — Vormolds izlaboja. Viņam kļuva viegli, ieraugot, ka tas ir Hotorns.

— Ak jūs tas esat, — Hotorns sacīja.

— Es mazliet aizkavējos. Piedodiet. Biju kopā ar Ha-selbaheru.

Hotorns bija ģērbies violetā zīda pidžamā ar mono-gramu H. R. H. uz kabatiņas. Tas viņam piešķīra karalisku izskatu. Viņš sacīja:

— Es biju piemidzis un tad izdzirdēju, ka te kāds staigā. — Likās, ka viņš būtu pēkšņi pārsteigts un aizmirsis savu žargonu: nebija paguvis to uzvilkt reizē ar drēbēm. Viņš turpināja: — Jūs esat aizticis Lēmu,— un viņa balsī skanēja pārmetums, it kā viņš būtu sludinātājs no pestīšanas armijas.

— Piedodiet. Es tikai gribēju apskatīt.

— Nekas. Tas rāda, ka jums ir pareizs instinkts.

Jūs, liekas, mīlat šo īpatnējo grāmatu.

— Viens eksemplārs būs jums.

— Bet es to esmu lasījis, — Vormolds teica, — pirms daudziem gadiem, un man Lems nepatīk.

— Tā nav domāta lasīšanai. Vai jūs nekad neesat dzirdējis par grāmatu šifru?

— Patiesību sakot, ne.

—- Tūlīt es jums parādīšu, kā to dara..Viens eksem plārs paliek pie manis. Sazinoties ar mani, jums tikai jānorāda lappuse un rinda, ar kuru jūs sākat šifrēt. Protams, šis šifrs nav tik grūti uzminams kā mehāniskais, bet tas ir pietiekami grūts visādiem Haselbaheriem.

— Es jūs lūgtu izmest no galvas doktoru Haselbaheru.

— Kad mēs būsim pienācīgi noorganizējuši jūsu kantori un pietiekami nodrošinājuši konspirāciju — būs seifs ar slepenu slēdzi, radioraidītājs, apmācīts personāls, vārdu sakot, itin visu iekārtojuši, — tad, protams, mēs varēsim atmest šo primitīvo kodu, kaut gan kuram katram citam, izņemot speciālistu kriptologu, tas ir sasodīti grūti atšifrējams, nezinot grāmatas nosaukumu un izdošanas gadu.

— Kāpēc jūs izvēlējāties Lēmu?

— Tā bija vienīgā grāmata, ko es varēju atrast divos eksemplāros, ja neskaita «Krusttēva Toma būdu». Es ļoti steidzos, un pirms aizbraukšanas man kaut kas bija jānopērk grāmatu veikalā Kingstonā. Jā, tur bija vēl kaut kāda grāmata ar nosaukumu «Aizdegtā lampa. Rokasgrāmata vakara lūgšanām», bet man likās, ka tā izskatīsies mazliet aizdomīga jūsu grāmatu plauktā, ja jūs neesat reliģiozs.

— Jā, es neesmu reliģiozs.

— Es jums atvedu arī tinti. Vai jums ir elektriskā tējkanna?

— Jā. Un tad?

— Tā būs vajadzīga vēstuļu attaisīšanai. Mūsu cilvēkiem jābūt nodrošinātiem pret visādiem neparedzētiem gadījumiem.

— Un kam tā tinte? Man mājās tintes, cik uziet.

Jā, bet šī ir simpatētiskā tinte. Gadījumam, ja jums būtu kas jānosūta pa parasto pastu. Ceru, ka jūsu meitai ir adāmadata?

— Viņa neada.

— Tad jums būs jānopērk. Vislabāk plastmasas. Tērauda adata dažreiz atstaj pēdas.

— Kur atstāj pēdas?

— Uz aploksnes, ko jūs taisīsit vaļā.

— Kāda velna pēc es taisīšu vaļā aploksnes?

— Jums var rasties vajadzība pārbaudīt doktora Ha-selbahcra korespondenci. Protams, jums būs jāsameklē savs aģents pastā.

— Es kategoriski atsakos . .

— Neniķojieties. Es pieprasīju ziņas par viņu no Londonas. Jautājumu par viņa korespondenci izlemsim pēc tam, kad būsim viņu pārbaudījuši. Derīgs padoms: ja jums tinte izbeidzas, lietojiet putnu mēslus, — vai es ne runāju par ātru?

— Bet es taču vēl neesmu teicis, ka piekrītu . . .

— Londona ir ar mieru dot simt piecdesmit dolārus mēnesī un vēl simt piecdesmit izdevumiem, — protams, par tiem jums būs jāatskaitās. Atalgojums jūsu aģentiem un tā tālāk. Šo summu drīkst pārsniegt tikai ar spe ciālu atļauju.

— Pagaidiet, ne tik ātri.

— Ienākumu nodoklis nav jāmaksā, to ievērojiet, — piebilda Hotorns, blēdīgi pamirkšķinādams ar aci. Šī mirkšķināšana kaut kā nesaderējās ar karalisko mono-gramu.

— Jums jādod man laiks . . .

— Jūsu šifras numurs ir 59200 svītra pieci. — Un viņš lepni piebilda: — 59200 esmu, protams, es. Savus aģentus jūs numurēsit ar 59200 svītra pieci, svītra viens un ta joprojām. Skaidrs?

— Nesaprotu, kādā ziņā es jums varu būt noderīgs.

— Jūs taču esat anglis? — ņipri jautāja Hotorns.

— Protams, anglis.

— Un jūs atsakāties kalpot savai dzimtenei?

— To es nesaku. Bet putekļu sūcēji paņem milzum daudz laika.

—- Tie ir lielisks aizsegs, — Hotorns sacīja. — Brīnišķīgi izdomāts. Jūsu profesija izskatās ļoti dabiska.

— Bet es jau arī tiešām tirgojos ar putekļu sūcējiem.

— Un tagad, ja jums nav nekas pretī, — Hotorns stingri noteica, — ķersimies pie mūsu Lēma.

2

— Millij, — Vormolds sacīja, — tu nemaz neesi ēdusi biezputru.

— Es vairs neēdu biezputru.

— Kafijā tu ieliki tikai vienu graudiņu cukura. Vai tik tu negribi sākt badināties?

— Nē.

— Vai varbūt tas ir grēku izpirkšanas gavēnis?

— Nē.

— Bet tev būs šausmīgi grūti sagaidīt pusdienas.

— Es par to esmu domājusi. Būs jāieēd vairāk kārtu-peļu.

— Millij, ko tu atkal esi izgudrojusi?

— Esmu nolēmusi taupīt. Pēkšņi naktī, gulēdama nomodā, es sapratu, cik tev manis dēļ daudz izdevumu. Man

izklausījās, ka es dzirdu kādu balsi. Es gandrīz pajautāju: «Kas tu esi?» — bet baidījos, ka tā sacīs: «Tavs kungs un dievs.» Es taču esmu jau tādā vecumā.

— Kādā vecumā?

— Kad dzird balsis. Es esmu vecāka nekā svētā Terēza, kad viņa aizgāja klosterī.

— Klausies, Millij, tu taču nebūsi nodomājusi ...

— Nē jel. Man liekas, kapteinim Seguram ir taisnība. Viņš teica, ka es neesot radīta klosterim.

— Millij, vai tu zini, kā cilvēki sauc tavu kapteini Seguru?

— Jā. Maitu ērglis. Viņš spīdzina ieslodzītos.

*"■* Viņš to nenoliedz?

—* Nu, pret mani viņš, protams, izturas nevainojami, bet viņam ir no cilvēku ādas pagatavota cigarešu etvija. Viņš grib iestāstīt, ka tā esot teļāda, it kā es nezinātu, kāda izskatās teļāda.

— Millij, tev jāpārtrauc pazīšanās ar viņu.

— Es to darīšu — pamazām, papriekšu man jānokārto zirga novietošana stallī. Tas man atgādina dzirdēto balsi.

— Ko tad šī balss teica?

— Tā teica, — tikai nakts vidū tas izklausījās daudz vairāk pēc dievišķas atklāsmes: «Tu esi pacēlusi vairāk, nekā vari nest, mana meita.» Kā tad ir ar Ārpilsētas klubu?

— Kā ir ar Ārpilsētas klubu?

•— Tā ir vienīgā vieta, kur es pa īstam varu nodarboties ar jāšanas sportu, bet mēs neesam kluba biedri. Kāds gan labums no zirga, ja tas stāv stallī? Kapteinis Segura, protams, ir kluba biedrs, bet es zinu, ka tu negribēsi, lai es pieņemtu viņa pakalpojumus.Un tad es iedomājos, ka varbūt varēšu tev palīdzēt samazināt mājturības izdevumus, ja mazāk ēdīšu ...

— Kāds labums? . . .

— Nu, tad varbūt tu varētu atļaulies izņemt ģimenes biedra karti. Pieraksti mani kā Serafinu. Tas skan kaut kā pieklājīgāk nekā Millija.

Vormoltlam šķita, ka visam, ko viņa saka, ir dziļa jēga; vienīgi Hotorns piederēja pie nežēlīgās un neizskaidrojamās bērnu dienu pasaules.

Intermēdija Londonā

Netālu no Meidaveilas lielas dzelzsbetona ēkas

apakšzemes stāvā sarkano gaismas signālu virs durvīm nomainīja zaļais, un Hotorns iegāja iekšā. Savu eleganci viņš bija atstājis Karaību jūras krastā un uzvilcis pelēku vilnas uzvalku, kas jau bija krietni apvalkāts. Mājās nebija vajadzīgs pievērst uzmanību savai ārienei: viņš bija kļuvis par Londonas pelēkās janvāra dienas daļiņu.

Šefs sēdēja pie rakstāmgalda, uz kura atradās milzīga, zaļa marmora prese, kas bija uzlikta virsū vienai pašai papīra lapiņai. Blakus melnajam tālruņa aparātam bija redzama pusizdzerta piena glāze, zāļu pudelīte ar pelēkiem graudiņiem un tualetes papīra paciņa. Turpat atradās arī sarkanais tālrunis speciālām vajadzībām. Ģērbies melnos vizītsvārkos, ar melnu kaklasaiti un melnu monokli kreisajā acī, šefs izskatījās pēc līķratu pavadoņa, gluži tāpat kā šī apakšzemes istaba atgādināja kapliču, mauzoleju, kapu.

— Jūs vēlējāties ar mani runāt, ser?

— Tikai papļāpāt, Hotorn. Tikai papļāpāt. — Likās, it kā pēc apbedīšanas ceremonijas būtu drūmi ierunājies

salīgtais beru gājiena dalībnieks, kas cauru dienu bija klusējis. — Kad jūs atgriezāties, Hotorn?

— Pirms nedēļas, ser. Atpakaļ uz Jamaiku došos piektdien.

— Viss kārtībā?

— Var teikt, ka Karaību jūra mums jau ir rokā, ser,-Hotorns atbildēja.

— Un Martinika?

— Tā nerada nekādu grūtību, ser. Jūs taču atceraties, ka Fortdefransā mēs sadarbojamies ar DeuXieme Bureau [9].

— Bet tikai zināmās robežās? . . .

— Nu jā, protams, zināmās robežās. Ar Haiti bija krietni grūtāk, bet 59200 svītra 2 izrādījās enerģisks. Sākumā es nebi ju gluži drošs par 59200 svītra 5.

— Svītra pieci?

— Mūsu cilvēks Havannā, ser. Man tur nebija lielas izvēles, un sākumā, likās, viņš ne visai labprāt darbojās. Mazliet stūrgalvīgs.

— Šādas sugas cilvēki dažreiz ļoti ātri progresē.

— Jā, ser. Mazliet man sagādāja raizes arī viņa pazīšanās. (Tur ir kāds vācietis Haselbahers, bet mēs vēl neesam varējuši nekā par viņu noskaidrot.) Kaut gan, liekas, ar viņu sāk iet uz labo pusi. Tieši tai brīdī, kad taisījos atstāt Kingstonu, mēs saņēmām pieprasījumu piešķirt viņam līdzekļus neparedzētiem izdevumiem.

— Tā vienmēr ir laba zīme.

— Jā, ser.

— Rāda, ka sākusi strādāt fantāzija.

— Jā. Viņš sadomājis iestāties par biedru Ārpilsētas klubā. Tā ir miljonāru iemīļotākā satikšanās vieta. Vislabākais politiskās un ekonomiskās informācijas avots. Iestāšanās maksa ļoti augsta, kādas desmit reizes augstāka nekā Baltajā klubā [10], bet es tam piekritu.

Pareizi darījāt. Kā ar viņa ziņojumiem?

— Taisnību sakot, mēs vēl nevienu neesam saņēmuši, bet jādod taču viņam laiks nodibināt sakarus. Varbūt es par daudz uzsvēru konspirācijas nepieciešamību.

To nekad nevar uzsvērt par daudz. Kāda nozīme ieslēgt strāvu, ja tā tūlīt izspers korķus.

— Redziet, viņam ir sevišķi izdevīgs stāvoklis. Ļoti labi veikalnieciskie sakari, starp citu, ar augstiem ierēdņiem un vadošiem ministriem.

— Ahā, — šefs noteica. Viņš izņēma melno monokli un sāka to spodrināt ar tualetes papīru. Acs, ko viņš atsedza, bija stikla — gaiši zila un neizteiksmīga, kā lellei, kura saka: «Mamma.» —• Ar ko viņš nodarbojas?

— Redziet, viņš importē. Mašīnas un tamlīdzīgas lietas.

Paša karjeras labā vienmēr izdevīgāk vervēt aģentus

ar solīdu sabiedrisko stāvokli. Nenozīmīgie sīkumi, kas glabājās slepenajos aktu vākos un kam bija sakars ar veikalu Lampariljas ielā, parastajos apstākļos nekad nenonāks šai apakšzemes istabā.

— Kāpēc tad viņš līdz šim nav bijis Ārpilsētas kluba biedrs?

— Redziet, pēdējos gados viņš ir dzīvojis diezgan vientuļi. Nepatikšanas ģimenes dzīvē.

— Ceru, ka viņš neskrien pakaļ sievietēm?

— Nē, nekas tamlīdzīgs, ser. Sieva viņu atstāja. Aiz bēga ar kādu amerikāni.

— Vai tik viņš nav antiamerikānis? Havanna nav tā vieta, kur drīkst atļauties līdzīgus aizspriedumus. Mums ar amerikāņiem jāsadarbojas, protams, zināmās robežās.

— Nē, ser, viņš nepavisam nav tāds. Viņš ir ļoti prātīgs, ļoti nosvērts. Šķiršanos uzņēma mierīgi un audzina savu bērnu katoļu skolā, kā to bija vēlējusies sieva. Man stāstīja, ka viņš tai sūtot apsveikuma telegramas uz ziemsvētkiem. Esmu pārliecināts, ka uz viņa ziņojumiem, kad tos saņemsim, varēsim simtprocentīgi paļauties.

— Jā, Hotorn, tas par to bērnu ir ļoti aizkustinoši. Nu, piebikstiet viņam, tad mēs varēsim spriest par viņa derīgumu. Ja viņš tiešām ir tāds, kā jūs sakāt, mums vaja dzētu padomāt, vai nepaplašināt viņa štatus. Havanna var kļūt par mūsu noteicošo poziciju. Tiklīdz kur sākas ne kārtības, tūdaļ arī ir klāt komunisti. Kādā veidā viņš uztur sakarus?

— Es norunāju, ka viņš ik nedēļas ar diplomātisko pastu sūtīs uz Kingstonu ziņojumus divos eksemplāros. Vienu es paturu pie sevis, bet otru nosūtu uz Londonu. Telegramām es viņam iedevu grāmatas šifru. Tās viņš varēs nosūtīt ar konsulāta starpniecību.

— Viņiem tas nepatiks.

— Es sacīju, ka tas tikai pagaidām.

— Ja pierādīsies, ka viņš ir noderīgs, es atbalstīšu radiosakaru nodibināšanu. Domāju, ka viņš varēs paplašināt sava kantora štatus.

— Nu, protams. Kaut gan . . . Redziet, tas nav nekāds lielais kantoris, ser. Vecmodīgs. Jūs jau zināt, kādi šie tirgotāji dēku meklētāji mēdz būt.

— Jā, Hotorn, šāda tipa tirgotājus es pazīstu. Mazs, nobružāts rakstāmgalds. Pusducis kalpotāju saspiesti priekštelpā, kas domāta tikai diviem cilvēkiem. Novecojušas rēķināmās mašīnas. Sekretāre, kas uzticīgi kalpo firmai jau četrdesmit gadu.

Hotorns tagad varēja atvilkt elpu — šefs pats pārņēma sarunas vadību. Pat ja kādreiz viņam gadītos lasīt slepenos dokumentus, uzrakstītais tikpat nenonāks līdz viņa apziņai. Mazais putekļu sūcēju veikaliņš bija neglābjami nogrimis šefa fantāzijas jūrā. Aģenta 59200/5 stāvoklis bija nostiprināts.

— Tas viss ir kļuvis par viņa otro dabu, — šefs skaidroja Hotornam, it kā viņš un nevis Hotorns būtu atvēris durvis Lampariljas ielā. — Tas ir cilvēks, kas vienmēr ir skaitījis grašus un riskējis ar tūkstošiem. Tādēļ arī viņš nav iestājies Ārpilsētas klubā — izirušajai laulībai ar to nav nekāda sakara. Jūs, Hotorn, esat romantiķis. Sievietes viņa dzīvē ir nākušas un gājušas; esmu pārliecināts, ka tās nekad viņam nav bijušas tik svarīgas kā darbs. Panākumu noslēpums ir tai apstāklī, ka mēs savus aģentus smalki pazīstam. Mūsu cilvēks Havannā pieder, tā sakot, Kiplinga laikmetam. «Ar karaļiem ...» kā tur bija tālāk? «un paliec godīgs, tiekoties ar pūli.» Esmu pārliecināts, ka tintes traipiem notašķītajā rakstāmgaldā viņam kaut kur glabājas veca, lēta, melnos vaska drānas vākos iesieta piezīmju grāmatiņa, kurā viņš ierakstīja savus pirmos izdevumus — trīs duči dzēšamgumiju, sešas kārbiņas rakstāmspalvu . . .

— Tik vecs jau nu viņš nav, ka būs rakstījis ar tērauda spalvām, ser.

Šefs nopūtās un iesprauda atpakaļ melno stikliņu. Viņa nevainīgā acs atkal paslēpās, tiklīdz bija jaušama opozi-cija.

— Sīkumiem nav nozīmes, Hotorn, — šefs dusmīgi noteica. — Bet, ja jūs gribat viņu turēt savās rokās, jums jāatrod viņa vecā piezīmju grāmatiņa. Protams, es runāju metaforās.

— Klausos, ser.

— Jūsu slēdzienam, ka viņš kļuvis vientuļnieks tāpēc, ka pazaudējis sievu, ir nepareiza premisa, Hotorn. Tāds cilvēks izturas pavisam citādi. Viņš neizrāda savu zaudējumu, viņš prot apslēpt savas jūtas. Ja jūsu premisa būtu pareiza, kāpēc tad viņš nav iestājies klubā jau pirms sievas nāves?

— Viņa taču to pameta.

— Pameta? Vai jūs par to esat drošs?

— Pilnīgi drošs, ser.

— Tātad viņa netika atradusi šo veco piezīmju grāmatiņu. Atrodiet to, Hotorn, un viņš līdz mūža galam būs jūsu . . . Par ko mēs nupat runājām?

— Par viņa kantora šaurajām telpām, ser. Viņam nebūs diez cik viegli paplašināt savus štatus.

— Mēs pakāpeniski atbrīvosimies no vecajiem kalpotājiem. Aizlaidīsim pensijā veco sekretāri . . .

— Taisnību sakot . . .

— Protams, tas viss ir tikai pieņēmums, Hotorn. Galu galā viņš varbūt nav nemaz mums piemērots. Vērtīga suga — šie vecie lieltirgotāji, bet dažreiz viņi neredz tālāk par savu grāmatvedību un mūsu darbam neder. Redzēsim, kādi būs viņa pirmie ziņojumi, taču vienmēr ir labāk paredzēt visu jau iepriekš. Aprunājieties ar mis Dženkin-soni un uzziniet, vai viņai birojā nav kāda, kas prot spāņu valodu.

Braukdams no pazemes uz augšu ar liftu un raudzīdamies garām aizzibošajos ēkas stāvos, Hotorns vēroja pasauli kā no raķetes. Rietumeiropa nogrima zem viņa . . . Tuvie Austrumi . . . Latlņamerika. Kartotēku skapji pacēlās ap mis Dženkinsoni līdzīgi tempļa kolonām ap seno orākulu. Viņa bija vienīgā, kuru te sauca uzvārdā. Kaut kādu neizprotamu konspiratīvu apsvērumu dēļ visi pārējie nama iemītnieki tika saukti vārdā. Tai brīdī, kad Hotorns ienāca, viņa diktēja sekretārei: «A. O. [11] ievērībai. Andželika tiek pārcelta uz C5 ar algas paaugstinājumu līdz 8 mārciņām nedēļā. Lūdzu sekot, lai šī paaugstināšana tiktu nekavējoties izdarīta. Paredzot iebildumus, gribu vērst jūsu uzmanību uz to, ka Andželikas atalgojums tagad tikai sāk tuvoties autobusa konduktores izpeļņai.»

— Jā? — mis Dženkinsone strupi jautāja. Klausos.

— Mani atsūtīja pie jums šefs.

Man nav neviena lieka cilvēka.

Acumirklī mums neviens nav vajadzīgs. Mēs tikai pārrunājām dažādas varbūtības.

— Mīļā Etele, piezvaniet uz D2 un pasakiet, ka es neatļauju aizturēt darbā savas darbinieces pēc pulksten septiņiem vakarā, izņemot gadījumu, ja valstī tiktu izsludināts ārkārtējs stāvoklis. Pasakiet, — ja izceltos karš vai ja tas pašlaik draudētu izcelties, nekavējoties jāinformē galvenais sekretariāts.

— Karaību jūras rajonā mums varbūt būs vajadzīga sekretāre, kas prot spāņu valodu.

— Man nav neviena lieka cilvēka, — mis Dženkinsone mehāniski atkārtoja.

— Havanna ... Maza rezidencīte, patīkams klimats.

—* Cik liels štats?

— Pašlaik viens vīrietis.

— Man te nav precību birojs, — mis Dženkinsone atcirta.

— Tas ir pusmūža virs, sešpadsmit gadus vecas meitas tēvs.

— Precējies?

— Kaut kas tamlīdzīgs, — nenoteikti atbildēja Hotorns.

— Vai viņš ir stabils?

— Stabils?

— Vai viņam var uzticēties, vai viņš ir nosvērts, ātri neiemīlas?

— О jā, jā, par to jūs varat būt droša. Tas ir viens no vecmodīgajiem tirgotājiem, — Hotorns paskaidroja, atsākdams no tās vietas, kur šefs bija apstājies. — Uzsāka savu veikalu no nekā. Par sievietēm neinteresējas. Varētu teikt, ka viņš pacēlies pāri pār dzimuma jautājumu.

— Neviens nespēj pacelties pāri pār dzimuma jautājumu, — mis Dženkinsone iebilda. — Un es esmu atbildīga par meitenēm, ko sūtu uz ārzemēm.

— Bet jūs taču sacījāt, ka jums nav neviena lieka cilvēka.

— Nu, — mis Dženkinsone atsāka, — ar zināmiem noteikumiem es varbūt arī varētu jums dot Beatrisi.

— Beatrisi, mis Dženkinsone? — iesaucās kāda balss aiz kartotēkas skapjiem.

Jā, Beatrisi, un, liekas, es to skaidri pateicu, Etel.

— Bet, mis Dženkinsone . . .

Beatrisei nepieciešama zināma prakse — tas ir vienīgais, kā viņai trūkst. Šī vieta viņai būs piemērota. Viņa arī nav nemaz tik jauna. Un viņa mīl bērnus.

Šai rezidencei vajadzīgs cilvēks, — Hotorns

nieks.

piebilda, — kas prot spāņu valodu. Mīlestība uz bērniem nav galvenais.

— Beatrise ir pusfrancūziete. Franču valodu viņa prot labāk nekā angļu.

— Es teicu spāņu valodu.

— Tas gandrīz ir viens un tas pats. Tās abas pieder pie romāņu valodām.

— Varbūt es varētu viņu satikt un parunāt ar viņu? Vai viņa ir pilnīgi apmācīta?

— Viņa ir ļoti laba šifrētāja, beigusi Ašlejas Parkā mikrofotografijas kursus. Stenografēt gan stenografē pavāji, bet ir lieliska mašīnrakstītāja. Viņai ir arī labas zināšanas elektrodinamikā.

—* Kas tad tā tāda?

— Droši nezinu, bet aizsargus salabot viņai ir tīrais

— Tad jau viņa pratīs rīkoties ari ar putekļu sūcējiem?

— Viņa ir sekretāre, nevis istabene.

Ar troksni tika aizbīdīta kartotēkas atvilktne.

—- Ņemiet vai neņemiet, kā gribat, — noteica mis Dženkinsone.

Hotornam likās, ka viņa ar prieku runā par Beatrisi kā par nedzīvu priekšmetu.

—• Vai viņa ir vienīgā, ko jūs varat piedāvāt?

— Vienīgā.

Atkal ar troksni tika aizstumta atvilktne.

— Etel, — sacīja mis Dženkinsone, — ja jūs nevarat izpaust savas jūtas klusāk, es jūs nosūtīšu atpakaļ uz D3.

Hotorns aizgāja rūpju nomākts; viņam šķita, ka mis Dženkinsone apbrīnojami veikli iesmērējusi viņam to, kias pašai likās nevērtīgs, — sīku zeltlietiņu vai mazu šuneli. pareizāk sakot, kucīti.

OTRĀ DAĻA

Pirmā nodaļa 1

Vormolds nāca no konsulāta, un krūšu kabatā

viņam atradās telegrama. To viņam bija nelaipni iegrūduši rokā, un, kad viņš mēģināja uzsākt sarunu, viņu pārtrauca.

— Mēs nekā par to negribam zināt. Pagaidu noruna. Jo ātrāk tas beigsies, jo labāk.

— Misters Hotorns teica ...

— Nekādu misteru Hotornu mēs nepazīstam. Lūdzu, paturiet to prātā. Te tāds nestrādā. Visu’labu!

Viņš devās uz mājām. Pilsēta stiepās gar atklāto okeānu; bangas šķīda pie pašas Avenida de Maseo un aizmigloja automašīnu vēja stiklus. Kādreizējā aristokrātiskā kvartāla rožainās, pelēkās un dzeltenās kolonas bija iz-drupušas kā piekrastes klintis; virs noplukušas viesnīcas durvīm rēgojās sens, nomelnējis un nobružāts ģerbonis, un naktskluba slēģi bija nokrāsoti spilgtās, kliedzošās krāsās, lai pasargātu tos no jūras mitruma un sāls. Rietumos jaunās pilsētas tērauda debesskrāpji pacēlās skaidrajās februāra debesīs vēl augstāk nekā bākas. Šī pilsēta bija radīta tūrismam, nevis pastāvīgai dzīvei, bet šai pilsētā Vor-molds pirmo reizi bija iemīlējies, un viņš turējās pie tās, ka mēdz turēties pie savas nelaimes vietas. Laiks piešķir dzejiskumu pat kaujaslaukam, un varbūt Millija mazliet atgādināja puķi uz veca cietokšņa vaļņa, kur pirms daudziem gadiem, ciešot smagus zaudējumus, tika atsists uzbrukums. Viņam garām pa ielu gāja sievietes ar pelnu plankumiem uz pieres, itin kā iznākušas saules gaismā no pazemes. Viņš atcerējās, ka šodien ir Pelnu diena.

Kaut gan skolā mācību nebija, atgriezies mājās, viņš Milliju nesastapa — varbūt tā vēl nebija pārnākusi no dievkalpojuma, bet varbūt aizgājusi uz izjādi Ārpilsētas klubā. Lopess demonstrēja putekļu sūcēju «Turbo» kāda garīdznieka saimniecības vadītājai, kas jau bija izbrāķējusi «Atomkatlu». Vormolda nelāgās bažas bija apstiprinājušās: līdz šim viņam nebija izdevies pārdot nevienu pašu jaunā modeļa putekļu sūcēju. Viņš uzgāja augšā un atplēsa telegramu; tā bija adresēta kādai Britānijas konsulāta nodaļai; skaitļu rindas izskatījās ķēmīgas kā nepārdoto loterijas biļešu numuri pēdējā dienā pirms izlozes. Skaitlim 2674 sekoja virkne pieezīmju skaitļu: 42811 79145 72312 59200 80947 62533 10605 un tā tālāk. Šī bija pirmā telegrama, un viņš ievēroja, ka tā sūtīta no Londonas. Viņš nemaz nebija drošs, ka pratīs to atšifrēt (tik sen, likās, viņš bija ticis apmācīts), bet tad viņš pazina ciparu kopu 59200, kas izskatījās tik strupa un brīdinoša, it kā llotorns pats šai mirklī būtu uznācis pie viņa augšā un viņu apsūdzētu. Vormolds īgni paņēma no plaukta Lēma «Stāstiņus pēc Šekspīra tēmām»,— kā viņam vienmēr bija riebies Elia^12 un tā tēlojums par cepto sivēnu. Viņš atcerējās, ka pirmie cipari apzīmē lappusi, rindu un vārdu, ar ko sākas šifrējums. «Dionisija, Kleona ļaunā sieva,» viņš izlasīja, «saņēma pelnīto sodu.» Viņš sāka atšifrēšanu no vārda «pelnīto». Viņam par brīnumu kaut kas tiešām sanāca. Šķita, ka pēkšņi būtu sācis runāt papagailis, ko viņš bija saņēmis kā mantojumu. «Numurs 1 divdesmit ceturtajā janvārī sekojošais no 59200 sākas rindkopa A.»

Noņēmies trīs ceturtdaļstundas ar saskaitīšanu un atņemšanu, viņš atšifrēja visu ziņojumu, izņemot beidzamo rindkopu, kur bija iezagusies kaut kāda kļūda vai nu viņa paša, vai 59200, vai varbūt Čarlza Lēma vainas dēļ. «Sekojošais no_59200 sākas rindkopa Л gandrīz mēnesis kopš iestāšanās Ārpilsētas klubā sankcionēta bet nekādas atkārtoju nekādas ziņas par izraudzītajiem aģentiem vēl nav saņemtas punkts ceru jūs ne vervēsit atkārtoju never-vēsit savus aģentus pirms pamatīgas pārbaudes punkts sākas rindkopa В nekavējoties jānosūta 59200 ekonomiskais un politiskais ziņojums saskaņā ar saņemto aptau jas lapu sākas rindkopa C nolādētā trese jānosūta pēc piederības kingstonu pirms tuberkulozes ziņojuma beigas.»

Pēdējā rindkopa, kas atgādināja niknu murkšķēšanu, satrauca Vormoldu. Pirmo reizi viņam iešāvās prātā, ka pēc to ieskatiem — lai tie būtu kas būdami — viņš tikai ņēma naudu un nedeva nekā pretī. Tas viņu mocīja. Līdz šim viņam bija licies, ka viņš saņēmis no kāda savādnieka dāvanu, kas Millijai devusi iespēju nodarboties ar jāšanas sportu Ārpilsētas klubā un viņam pašam pasūtīt Anglijā dažas grāmatas, ko viņš sen bija kārojis iegūt. Atlikusī nauda bija noguldīta bankā; pa pusei viņš ticēja, ka šo summu kādreiz spēs atdot Hotornam atpakaļ.

Viņš nodomāja: «Kaut kas jādara, jāuzdod viņiem daži uzvārdi pārbaudīšanai, jāsavervē aģents, jāiepriecina viņi.» Viņš atcerējās, kā Millija bērnībā rotaļādamās bija tēlojusi veikalnieci un atdevusi viņam savu kabatas naudu iedomrito iepirkumu izdarīšanai. Viņš bija piedalījies šai bērnu spēlē, bet agri vai vēlu Millija vienmēr tika atprasījusi savu naudu atpakaļ.

Interesanti zināt, kā vervē aģentus. Viņam bija grūti precīzi atcerēties, kā Hotorns savervēja viņu, izņemot to, ka viss bija sācies tualetes istaba, bet droši vien tas nebija pats galvenais. Viņš nolēma sākt ar kaut ko vienkāršāku.

— Jūs mani saucāt, senjor Vormel?

Nezin kāpēc Lopesam nebija pa spēkam izrunāt uzvārdu «Vormolds», bet, tā kā viņš nevarēja izšķirties par kādu piemērotu aizstājēju, tad Vormolds reti tika nosaukts vienā un tai pašā vārdā divas reizes no vietas.

— Es gribu ar jums aprunāties, Lopes.

— Si, [13] senjor Vomel.

Vormolds turpināja:

— Jūs pie manis strādājat jau daudzus gadus. Mēs uzticamies viens otram.

Lopess izpauda savu pilnīgo uzticību, uzlikdams roku uz sirds.

— Vai jūs gribētu nopelnīt katru mēnesi mazliet vairāk naudas?

— Nu, protams ... Es jau pats grasījos ar jums parunāt, senjor Ommel. Drīz man būs bērns. Varbūt vēl kādus divdesmit peso?

— Tam nav nekāda sakara ar firmu. Tirgošanās nemaz neveicas, Lopes. Saprotiet, šis būs slepens darbs, manu personisko interešu labā.

— Jā gan, senjor. Personīgi pakalpojumi, es saprotu

Varat uz mani paļauties. Es protu klusēt. Protams, es nekā neteikšu senjoritai.

— Liekas, jūs mani neesat sapratis.

- Kad vīrietis sasniedzis pusmūžu, — Lopess teica, — viņš vairs negrib meklēt sev sievieti pats, viņš grib atpūsties no šīm rūpēm. Viņš grib pavēlēt: «Šonakt — jā, rītnakt — nē.» Viņš grib nodot rīkojumus kādam, kam uzticas . . .

— Nekā tamlīdzīga. Es tikai gribēju teikt . . . nu, tam nav nekāda sakara ar . . .

— Jums nevajag kautrēties no manis, senjor Vormol. Esmu pie jums jau daudzus gadus.

— Jūs maldāties, — sacīja Vormolds. — Man nebija padomā . . .

— Es saprotu, ka anglim ar jūsu stāvokli tādas vietas kā «Sanfrancisko» nav piemērotas. Arī Mambas klubs ne.

Vormolds zināja, ka nekas vairs nespēs apturēt viņa pārdevēja daiļrunību, kad tas bija pieskāries svarīgākajam sižetam Havannā; seksuālā birža nebija tikai šās pil sētas galvenā tirdzniecības nozare, tā bija visas cilvēka dzīves raison d'etre L Sievieti vai nu pirka, vai pārdeva — kāda starpība? — bet to nekad nedeva par velti.

— Jauneklim vajadzīga dažādība, — Lopess turpināja, — bet tā vajadzīga arī pusmūža vīrietim. Jauneklim tā ir iesācēja ziņkāre, vecākam vīram — nepieciešamība iekairināt apetīti. Neviens jums nepakalpos labāk par mani, isenjor Venel, jo es jūs esmu sīki izpētījis. Jūs neesat kubietis: kāds meičai dibentiņš, tas jums mazāk svarīgi nekā piemīlīga izturēšanās . . . [14]

— Jus mani esat pilnīgi pārpratis, — Vormolds ierunājās.

— Senjorita šovakar iet uz koncertu.

— Kā jūs zināt?

Lopess šo jautājumu neievēroja.

— Kamēr viņa būs projām, es jums atvedīšu kādu jaunu dāmu apskatīšanai. Ja jums tā nepatiks, es atvedīšu citu.

— Nē, nē, nekas tāds jums nav jādara. Man vajadzīgi pavisam citādi pakalpojumi, Lopes. Man vajag .. . nu, man vajag, lai jūs turētu vaļā acis un ausis un ziņotu man ...

— Par senjoritu?

— Ak dievs, nē taču!

— Par ko tad lai es ziņoju, senjor Vommold?

Vormolds atbildēja:

— Nu, par tādām lietām kā . ..

Bet viņam nebija ne mazākās jausmas, par ko īsti Lopess būtu spējīgs viņam ziņot. No garās aptaujas lapas viņš atcerējās tikai dažus punktus, un neviens no tiem nelikās piemērots — ne «Iespējamā komunistu iespiešanās armijā», ne «Faktiskie dati par kafijas un tabakas ražu pagājušajā gadā». Tiesa, palika vēl papīrkurvji ar savu sa turu — iestādēs, kur Lopess mēdza izlabot putekļu sūcējus, bet Hotorns droši vien būs jokojis, runādams par Dreifusa prāvu, ja tādi cilvēki vispār kādreiz joko.

— Par kādām lietām, senjor?

Vormolds atbildēja:

— Es jums pateikšu vēlāk. Ejiet tagad atpakaļ veikalā.

Bija daikvirija stunda, un «Brīnumbārā» doktors Ila-selbahers ar labpatiku dzēra otro glāzi skotu viskija.

— Jūs vēl vienmēr nervozējat, mister Vormokl? — viņš apvaicājās.

— Jā, nervozēju.

— Vienmēr vēl putekļu sūcēja atoma putekļu sūcēja dēļ?

— Nē, ne putekļu sūcēja dēļ.

Vormolds iztukšoja savu daikvirija glāzi un pasūtīja otru.

— Šodien jūs dzerat ar tādu skubu.

— Jums gan laikam nekad nav briesmīgi vajadzējis naudas, Haselbaher. Nu, protams, jums jau nav bērnu.

— Drīz ari jums vairs nebūs bērnu.

— Droši vien nebūs. — Sis mierinājums bija tikpat salts kā daikvirijs. — Bet, kad šis laiks pienāks, Haselbaher, es gribētu, kaut mēs abi ar viņu būtu jau projām no Šejienes. Es negribu, lai Millija atmodinātu sievieti kaut kāds kapteinis Segura.

— To es saprotu.

— Nesen man tika piedāvāta nauda.

— Ak tā?

— Par informāciju.

— Par kādu informāciju?

— Slepeno.

Doktors Haselbahers nopūtās. Viņš teica:

— Jūs esat laimīgs cilvēks, mister Vormold. Tādu in formāciju sniegt ir pavisam viegli.

— Viegli?

— .Ja tā ir ļoti slepena, ja tā zināma tikai jums vienam pašam. No jums netiek prasīts nekas vairāk kā tikai mazliet fantāzijas, mister Vormold.

— Viņi grib, lai es savervēju aģentus. Bet kā tad aģentus vervē, llaselbaher?

— Arī tos var izdomāt, mister Vormold.

— Jūs tā runājat, it kā jums būtu liela pieredze.

— Pieredze man ir tikai medicīnā, mister Vormold. Vai jūs nekad neesat lasījis sludinājumus par slepeniem ārstniecības līdzekļiem? Matu augšanas līdzekli mirstot atklāja kāds sarkanādains indiāņu cilts vadonis ... Ja runa ir par slepenām zālēm, jums nav jāpublicē to sastāvs. Turklāt ap katru noslēpumu vijas kaut kas tāds, kas liek cilvēkiem ticēt . . . varbūt maģijas atliekas. Vai jūs esat lasījis seru Džeimsu Freizeru !?

—• Vai jūs esat ko dzirdējis par grāmatu šifru?

— Tomēr nestāstiet man par daudz, mister Vormold. Es taču netirgojos ar noslēpumiem — man bērnu nav. Un, lūdzu, neizgudrojiet, ka arī es esmu jūsu aģents.

— Nē, to es nedarīšu. Tiem ļaudīm nepatīk mūsu draudzēšanās, llaselbaher. Viņi grib, lai es ar jums nesatiktos. Viņi jūs pārbauda. Vai jūs zināt, kā viņi pārbauda cilvēkus?

— Nezinu. Esiet uzmanīgs, mister Vormold. Ņemiet no viņiem naudu, bet nedodiet viņiem nekā pretī. Jūs esat vāji aizsargāts pret tādiem cilvēkiem kā Segura. Melojiet, bet nezaudējiet savu brīvību. Viņi nav pelnījuši patiesību.

— Ko jūs saucat par «viņiem»?

— Karalistes, republikas, lielvalstis. — Viņš iztukšoja [15] glāzi. — Man jāiet un jāapskata savas baktēriju kultūras, mister Vormold.

— Vai jums jau kas iznāk?

— Paldies dievam, ne. Kamēr nekas nav iznācis, viss vēl ir iespējams, vai nav tiesa? Cik žēl, ka loterijai vienmēr ir izloze. Katru nedēju es zaudēju simt četrdesmit tūkstošus dolāru un tā atkal esmu nabags.

— Vai jūs Millijas dzimšanas dienu neaizmirsīsit?

— Varbūt pārbaudei būs slikti rezultāti, un jūs negribēsit, ka es ierodos. Tikai atcerieties: tik ilgi, kamēr jūs melojat, jūs nenodarāt ļaunu.

— Bet es ņemu no viņiem naudu.

— Viņiem nav citas naudas kā tā, ko viņi atņem tādiem cilvēkiem kā jūs un es.

Viņš atgrūda durvis un izgāja. Doktors Haselbahers nekad nemēdza runāt par morāli tas bija ārpus ārsta kompetences. [16]

Vormolds atrada Ārpilsētas kluba biedru sarakstu Millijas istabā. Viņš zināja, kur to meklēt — starp «Gadagrāmatas jāšanas sporta mīļotājām» pēdējo sējumu un mis Ponijas Tregersas romānu «Baltā ķēve». Viņš bija iestā jies Ārpilsētas klubā, lai atrastu piemērotus aģentus, un te nu viņi visi bija izvietojušies divās slejās uz vairāk nekā divdesmit lappusēm. Viņa acs uztvēra anglosakšu vārdu — Vinsents C. Pārkmcns; varbūt tas ir Erla tēvs. Vormoldam šķita, ka būs ļoti pareizi, ja viņš arī turpmāk saglabās ar Pārkmeniem draudzīgas attiecības.

Kad viņš apsēdās šifrēt, tad jau bija izraudzījies vēl divi vārdus — kādu inženieri Sifuentesu un profesoru Luisu Sančesu. Profesors — lai tas bija kādas disciplīnas speciālists būdams — likās pieņemams kandidāts ekonomiskās informācijas sniegšanai, inženieris varēs apgādāt tehnisko informāciju, bet misters Pārkmens — politisko. Nolicis sev priekšā «Stāstiņus pēc Šekspīra tēmām» (par atslēgu viņš bija izvēlējies teikumu «Lai viss, kas notiek, būtu prieka pilns»), viņš sāka šifrēt: «Numurs 1 divdesmit piektajā janvāri sākas rindkopa A esmu savervējis savu veikala pārdevēju un apzīmējis viņu ar numuru 59200/5/1 punkts paredzētais atalgojums piecpadsmit peso mēnesī punkts sākas rindkopa В lūdzu pārbaudiet sekojošos ...»

Visa šī rindkopu būšana Vormoldam likās veltīga laika un naudas šķiešana, bet Hotorns viņam bija paskaidrojis, ka tas viss piederoties pie spiegošanas kārtības, gluži tāpat kā Millija Bija pieprasījusi, lai visi iepirkumi viņas rotaļu veikalā tiktu iesaiņoti papīrā, kaut arī tā būtu viena vienīga stikla zīlīte. «Sākas rindkopa C ekonomisko ziņojumu kā pieprasīts izsūtīšu visdrīzākajā laikā ar diplomātisko pastu.»

Tagad neatlika vairs nekas cits kā gaidīt atbildi un gatavot ekonomisko ziņojumu. Tas viņam nedeva mieru. Viņš aizsūtīja Lopesu nopirkt visus oficiālos izdevumus, kādus vien var dabūt, par cukura un tabakas ražošanu, — tas bija Lopesa pirmais uzdevums, — un katru dienu vairākas stundas veltīja vietējo avīžu lasīšanai, atzīmēdams visu, kas varētu būt piemērots, lai to izlietotu kā profesora vai inženiera ziņojumu; bija maz ticams, ka King-stonā vai Londonā kāds studētu Havannas laikrakstus. Šais nevīžīgi iespiestajās lappusēs viņš pats atrada jaunu pasauli: acīm redzot, agrāk viņš bija pārāk uzticējies laikrakstiem New York Times un Herald Tribune, gribēdams redzēt, kas notiek pasaulē. Tepat ap stūri, netālu no «Brī-numbāra», bija nodurta meitene — «mīlas upuris», rakstīja avīzēs. Havanna bija pilna daždažāda veida upuriem. Kāds vīrietis vienā naktī bija pazaudējis visu savu mantu «Tropikānā», uzrāpies uz skatuves, apkampis tumšādaino dziedātāju, pēc tam ietriecies ar savu automašīnu jūrā un noslīcis. Kāds cits, visu iepriekš sīki izdomājis, nožņaudzies ar bikšturiem. Te mēdza notikt arī brīnumi: dievmāte raudāja sāļas asaras, un svece, kas bija aizdegta Gvadelupas dievmātes priekšā, neizskaidrojamā veidā dega veselu nedēļu — no vienas piektdienas līdz otrai. Šajos varmācību, kaislību un mīlestības ainu aprakstos nebija uzņemti vienīgi kapteiņa Seguras upuri — tie cieta un mira, neizpelnīdamies preses uzmanību.

Izrādījās, ka ekonomiskā ziņojuma sacerēšana ir nogurdinošs darbs, jo Vormolds prata rakstīt uz mašīnas tikai ar divi pirkstiem un nemācēja rīkoties ar tabulatoru. Bija nepieciešams grozīt oficiālās statistikas skaitļus gadījumam, ja kādam centrā ienāktu prātā salīdzināt abus ziņojumus, un brīžiem Vormolds aizmirsa, kā viņš bija pārgrozījis vienu otru skaitli. Saskaitīšana un atņemšana nekad nebija bijusi viņa stiprā puse. Decimāldaļskaitļu komats dažkārt tika ielikts nepareizā vietā, un tam vajadzēja dzīties pakaļ uz augšu un leju pa vairākiem desmitiem aiļu. Tas atgādināja miniatūras mašīnas automātisku skrējienu.

Pēc nedēļas viņš sāka uztraukties, ka nepienāk atbilde. Vai Hotornam bija radušās aizdomas? Īslaicīgu atvieglojumu sagādāja uzaicinājums ierasties konsulātā, kur saīdzis sekretārs viņam pasniedza aizzīmogotu aploksni, kas nesaprotamu iemeslu dēļ bija adresēta «Misteram Ljū-

kam Pennijam». Sājā aploksnē bija otra ar uzrakstu «Henrijam Līdbeteram. Civilo zinātniski pētniecisko darbu pārvaldē»; uz trešās aploksnes bija uzrakstīts 59200/5, un tajā atradās Kubas valūtā alga par trim mēnešiem un naudas summa dažādu izdevumu segšanai. Vormolds šo naudu aiznesa uz banku Obispo.

— Ierakstīt firmas kontā, mister Vormold?

— Nē. Manā personiskajā.

Bet, kamēr kasieris skaitīja, Vormoldu mocīja vainas apziņa: viņam bija tāda sajūta, ka viņš piesavinājies valsts naudu.

Otra nodala 1

Pagāja desmit dienas, bet nekāda atbilde Vormoldam nepienāca. Viņš pat nevarēja nosūtīt savu ekonomisko ziņojumu, kamēr nebija pārbaudīts un apstiprināts izdomātais aģents, kas šo ziņojumu sagādājis. Pienāca laiks viņa gadskārtējiem braucieniem pie mazumtirgotājiem ārpus Havannas — uz Matansasu, Sjenfuegosu, Santa-klāru un Santjāgo. Šīs pilsētas viņš mēdza apbraukāt savā vecajā «hilmenī». Pirms aizbraukšanas viņš nosūtīja te-legramu Hotornam: «Ar ieganstu apmeklēt putekļu

sūcēju tirdzniecības palīgaģentus, esmu nodomājis noskaidrot vervēšanas iespējas Matansasas ostā, rūpniecības centrā Santaklārā, jūras kara bāzē Sjenfuegosā un dumpinieku centrā Santjāgo, paredzētie ceļa izdevumi piecdesmit dolāru dienā.» Viņš noskūpstīja Milliju, lika tai apsolīties, ka viņa prombūtnē tā nevizināsies kapteiņa Seguras automašīnā, un grabēdams aizbrauca uz «Brīnumbāru» izdzert kopā ar doktoru Haselbaheru ceļakāju.

2

Vienreiz gadā — un vienmēr sava ceļojuma laikā — Vormolds rakstīja jaunākajai māsai, kas dzīvoja Nor-temptonā. (Varbūt rakstīšana Mērijai uz mirkli remdēja viņa ilgas, ko viņš izjuta, būdams prom no Millijas.) Vēstulē viņš vienmēr ielika Kubas jaunākās pastmarkas savam māsasdēlam. Zēns bija sācis krāt markas sešu gadu vecumā, bet straujajā laika plūsmā Vormoldam kaut kā nebija ienācis prātā, ka viņa māsasdēlam jau sen pāri septiņpadsmitiem un tas varbūt jau pirms vairākiem gadiem atmetis kolekcionēšanu. Katrā ziņā tas jau bija pārāk pieaudzis tai zīmītei, kurā Vormolds ielika pastmarkas, — tā būtu pārāk bērnišķīga pat Millijai, bet māsasdēls bija dažus gadus vecāks.

«Dārgais Mark,» Vormolds rakstīja, «nosūtu dažas pastmarkas Tavai kolekcijai. Droši vien tagad jau Tev ir prāva kolekcija. Baidos gan, ka šīs markas nav diez cik interesantas. Man gribētos, lai uz Kubas pastmarkām būtu putni, zvēri vai tauriņi, tāpat kā uz tām jaukajām Gvatemalas markām, ko Tu man tiki rādījis. Tevi mīlošais krusttēvs.

P. S. Es sēžu un skatos uz jūru, un te ir ļoti karsts.»

Māsai viņš rakstīja sīkāk: «Sēžu Sjenfuegosas līča krastā, un temperatūra te ir pāri par deviņdesmit grādiem, kaut gan saule norietējusi jau pirms stundas. Kinematogrāfos rāda Merilinu Monro, bet ostā stāv kuģis, kuru — vai nav jocīgi? — sauc — «Iluans Belmonte». (Vai Tu atceries to ziemu Madridē,kad mēs gājām uz vēršu cīņām?) Galvenais mehāniķis — es domāju, ka tas ir galvenais mehāniķis, — sēž pie blakus galdiņa un dzer spāņu konjaku. Pēc tam viņam neatliks nekas cits kā iet uz kino. Sl laikam ir visklusākā osta pasaulē. Viena vienīga rožaini dzeltena iela, daži krodziņi, augsts cukurfabrikas dūmenis un nezālēm aizaugušas taciņas galā «Iluans Belmonte». Nez kāpēc man gribētos aizbraukt šajā kuģī kopā ar Milliju, bet tas jau nav iespējams. Putekļu sūcēju pārdošana neveicas — elektrība šais nemierīgajās dienās ir pārāk niķīga. Vakar vakara Matansasā trīs reizes nodzisa gaisma — pirmo reizi, kad es biju vannā. Kādas muļķības gan es Tev rakstu uz tālo Nortemptonu.

Nedomā, ka man klājas slikti. Te ir ļoti daudz ari jauku lielu. Dažreiz es baidos atgriezties mājās pie Būtsa un Vūlvorta veikaliem, pie kafetērijām, es nejustos omulīgi šobrīd pat «Baltajā zirgā». Galvenajam mehāniķim ir līdz kāda meiča — domāju, ka viņam ir meiča arī Ma-tansasā, — un viņš tai lej konjaku tieši rīklē, tāpat kā Tu kaķim zāles. Cik te ir brīnišķīga gaisma pirms paša saulrieta: apvārsnis — gara, plūstoša zelta sloksnīte un jūras putnu tumšie plankumi uz svina pelēkajiem, ņirbošajiem vilnīšiem. Lielā, baltā statuja, kas atrodas bulvārī un dienā izskatās pēc karalienes Viktorijas, tagad atgādina bluķi, kas izstaro mirdzošu gaismu. Apavu spodrinātāji noglabājuši savas sukas zem atzveltnes krēsliem, kas novietoti starp rožainajām kolonām; kad tev spodrina apavus, tu sēdi augstu virs ietves, it kā uz bibliotēkas kāpnītēm, bet tavas kājas balstās uz divu bronzas jūras zirdziņu mugurām, kurus varbūt atvedis šurp kāds feniķietis. Kāpēc es tā ilgojos pēc dzimtenes? Droši vien tāpēc, ka esmu mazliet iekrājis naudu un drīz man būs jāizšķiras par aizbraukšanu no šejienes uz visiem laikiem. Nezinu, vai Milli ja būs spējīga iet sekretāres kursos kādā drūmā ziemeļu Londonas kvartālā.

Kā klājas krustmātei Alisei, vai viņa vēl vienmēr aizbāž ausis ar vasku? Un kā ar krusttēvu Edvardu? Vai varbūt viņš jau miris? Esmu sasniedzis tādu vecumu, kad radinieki mirst nemanot.»

Vormolds samaksāja rēķinu un apjautājās, kā sauc galveno mehāniķi, — viņam iešāvās prātā, ka, pārbraucot mājās, nebūtu slikti nosūtīt pārbaudei dažus uzvārdus, lai attaisnotu ceļa izdevumus.

3

Santaklārā vecais «hilmenis» sakrita čupā kā nodzīts mūlis. Kaut kas tā iekšās bija galīgi sabojājies; vienīgi Millija būtu zinājusi, kas īsti. Garāžā sacīja, ka remonts ilgšot vairākas dienas, un Vormolds nolēma doties uz Santjāgo ar autobusu. Tā gandrīz bija pat ātrāk un drošāk, jo Orjentes provincē, kur, kā vienmēr, dumpinieki saimniekoja kalnos, bet valdības karaspēks uz ceļiem un pilsētās, satiksme bieži tika pārtraukta, taču autobusus aizturēja retāk nekā privātās automašīnas.

Viņš iebrauca Santjāgo vakarā, klusā un bīstamā laikā, jo pilsētā tika ievērota neoficiālā komandanta stunda. Visi veikali, kas sabūvēti laukumā pretī katedrālei, bija slēgti. Viens vienīgs pārītis steidzās kaut kur garām viesnīcai; vakars bija tveicīgs un mitrs; tumšais zaru zaļums smagi nokārās uz leju blāvajā gaismā, ko meta puskvēle degošās laternas. Viesnīcas kantori viņu saņēma ar aizdomām, it kā uzskatīdami par kaut kādu spiegu. Viņš sajutās kā viltvārdis, jo šī bija īstu spiegu, īstu provokatoru un īstu dumpinieku aģentu viesnīca. Draņķīgajā bārā kāds piedzērušais, runādams it kā Ģertrūdes Steinas [17] stilā, vienā gabalā murmināja: «Kuba ir Kuba, ir Kuba, ir Kuba.»

Vakariņās Vormoldam pasniedza sausu, plakanu omleti ar savādiem plankumiem un apspūrušām malām -kā vecam manuskriptam — un ieskābušu vīnu. Ēzdams viņš uzrakstīja uz skatu kartes dažas rindiņas doktoram Haselbaheram. Katrreiz, kad viņš aizbrauca no Ilavan-nas, viņš sūtīja Millija! un doktoram Haselbaheram, bet dažkārt arī Lopesam lētas pastkartes ar lētu viesnīcu attēliem, apzīmēdams ar krustiņu savu logu, tāpat kā detektīvromānos mēdz apzīmēt ar krustiņu nozieguma vietu. «Salūza mašīna. Viss pilnīgā kārtībā. Ceru atgriezties ceturtdien.» Skatu karte ir vientulības pazīme.

Pulksten deviņos Vormolds devās uzmeklēt savu klientu. Viņš bija aizmirsis, cik tukšas ir Santjāgo ielas, iestājoties tumsai. Aiz dzelzs režģiem tika aizvērti slēģi, un mājas — kā okupētā pilsētā — bija uzgriezušas muguru garāmgājējiem. Mazliet gaišāk bija pie kino, bet neviens apmeklētājs tajā neiegāja: pēc likuma tam bija jāpaliek atvērtam, bet, iestājoties tumsai, izņemot kādu kareivi vai policistu, neviens cits neiedrošinājās to apmeklēt. Kādā sānieliņā Vormoldam pagāja garām kareivju patruļa.

Vormolds sēdēja kopā ar savu klientu mazā, tveicīgā istabiņā. Atvērtās durvis veda uz patio [18], kur auga palma un atradās ūdens krāns, taču gaiss lauka bija tikpat tveicīgs kā iekšā. Viņi sēdēja viens otram pretī šūpuļkrēslos, šūpodamies uz priekšu, šūpodamies atpakaļ un saceldami vieglu vējiņu.

Ar tirdzniecību neveicas — uz priekšu — atpakaļ, — neviens Santjāgo nepērk elektriskos aparātus — uz priekšu — atpakaļ, — kam gan tie vajadzīgi? — uz priekšu — atpakaļ. It kā ilustrējot to, apdzisa elektrība, un viņi šūpojās tumsā. Pazaudējuši ritmu, viņi viegli sasitās ar pierēm.

— Piedodiet.

—* Atvainojiet.

Uz priekšu — atpakaļ, uz priekšu atpakaļ.

Patio kādam iečīkstējās krēsls.

—* Vai tā ir jūsu sieva? —т Vormolds jautāja.

— Nē. Tur neviena nav. Mēs esam gluži vieni.

Vormolds pašūpojās uz priekšu, pašūpojās atpakaļ,

vēlreiz pašūpojās uz priekšu, ieklausīdamies zaglīgajos soļos pa patio.

— Nu, protams.

Viņš taču atradās Santjāgo. Kurā katrā mājā te varēja slēpties kāds bēglis. Vislabākais bija nekā nedzirdēt, bet nekā neredzēt nebija nekāda problēma pat tad, kad atkal iedegās vājā gaisma un iemirdzējās blāvi dzeltenie kvēldiegi.

Atceļā uz viesnīcu viņu apturēja divi policisti. Tie gribēja zināt, ko viņš darot tik vēlu ārpus mājas.

— Tagad taču ir tikai desmit, — viņš aizrādīja.

—• Kas jums darāms uz ielas pulksten desmitos?

— Vai tad te izziņota komandanta stunda?

Pēkšņi viens no policistiem bez kāda brīdinājuma iecirta viņam sejā pliķi. Vormolds jutās vairāk pārsteigts nekā sadusmots. Viņš piederēja pie likumu cienītāju sugas: policija bija viņa dabiskā aizstāve. Viņš saķēra vaigu ar roku un jautāja:

— Dieva dēļ, ko jūs darāt?

Otrais policists tā iesita viņam pa muguru, ka viņš gandrīz paklupa uz ietves. Viņa cepure iekrita notekas dubļos. Viņš sacīja:

— Padodiet man cepuri, — taču viņam atkal iesita.

Viņš sāka kaut ko runāt par Britānijas konsulu, bet

policisti viņu tā pagrūda, ka viņš aiztenterēja uz ielas otru pusi un tikko nepakrita. Tai pašā brīdī viņu iestūma pa kādām durvīm, un viņš atradās pretī galdam, pie kura, uzlicis galvu uz rokām, snauda policists. Tas uzmodās un sāka bļaut uz Vormoldu, — vismaigākais no viņa izteicieniem bija «cūka».

Vormolds teica:

— Es esmu Britānijas pavalstnieks, mani sauc —-Vormolds, mana adrese: Havannā, Lampariljas ielā 37. Man ir četrdesmit pieci gadi, esmu šķīries, un es gribu piezvanīt konsulam.

Vīrs, kas viņu bija nosaucis par cūku un kam uz piedurknes bija seržanta uzšuve, lika uzrādīt pasi.

— To es nevaru. Tā man ir portfelī viesnīcā.

Viens no tiem, kas viņu bija aizturējis, apmierināts noteica:

— Aizturēts uz ielas bez dokumentiem.

— Pārmeklējiet viņam kabatas, — sacīja seržants. Tie izvilka viņa kabatas portfeli, doktoram Haselbahe-ram uzrakstīto kartīti, ko viņš bija aizmirsis iemest pastkastītē, un miniatūru viskija pudelīti «Vectētiņš», kuru viņš bija nopircis viesnīcas bārā. Seržants ilgi pētīja pudelīti un pastkarti.

— Карее jūs nesajat līdzi šo pudeli? Kas tajā iekšā? — viņš vaicāja.

— Kas tad pēc jūsu domām tur varētu būt?

— Dumpinieki taisa no pudelēm granātas.

— Ne jau nu no tik mazām.

Seržants izvilka korķi, paoda šķidrumu un uzpilināja mazliet uz delnas.

— Liekas, viskijs, — viņš sacīja un pievērsās pastkartei. — Kāpēc jūs uzvilkāt krustiņu uz šās pastkartes? — viņš noprasīja.

— Tas ir manas istabas logs.

— Kāpēc jums jārāda savas istabas logs?

— Un kāpēc gan ne? Gluži vienkārši — visi tā dara, kad ceļo.

— Vai jūs gribējāt, lai kāds ielien pie jums pa logu?

— Protams, ne.

— Kas tas par doktoru Haselbaheru?

— Vecs draugs.

— Vai viņš ieradīsies Santjāgo?

— Nē.

— Kāpēc tad jums jārāda viņam, kur atrodas jūsu istaba?

Vormolds sāka aptvert to. ko tik labi zina visi noziedznieki: cilvēkam, kam pieder vara, nav iespējams nekā ieskaidrot.

Viņš vīzdegunīgi sacīja:

— Doktors Haselbahers ir sieviete.

— Sieviete — doktors! — seržants noraidoši iesaucās.

— Filozofijas doktors. Ļoti skaista sieviete. — Viņš uzvilka gaisā divas līknes.

— Un viņa atbrauks pie jums uz Santjāgo?

— Nē, nē. Bet jūs taču pazīstat sievietes, seržant. Viņām gribas zināt, kur viņu draudziņš guļ.

— Jūs esat viņas mīļākais? — Gaiss sāka noskaidroties. — Tas tomēr nav nekāds iegansts tam, ka jūs klaiņojat naktī pa ielām.

— Bet nav taču likuma . . .

— Likuma nav, bet prātīgi cilvēki sēž mājās. Tikai ļaundari vazājas apkārt.

— Es nevarēju gulēt, domādams par Emmu.

— Par kādu Emmu?

— Doktoru Haselbaheru.

Seržants lēni novilka:

— Te kaut kas nav kārtībā. Es to saožu. Jūs man nestāstāt taisnību. Ja jūs mīlat Emmu, tad kāpēc esat ieradies Santjāgo?

— Viņas vīram radušās aizdomas.

— Viņai ir virs? No es muy agradable.[19] Vai jūs esat katolis?

— Nē.

Seržants paņēma no galda pastkarti un sāka to atkal pētīt.

— Krustiņš uz jūsu guļamistabas loga — tas arī nav visai glīti. Kā viņa to izskaidros savam vīram?

Vormolds ātri attapās.

— Viņas vīrs ir akls.

— Arī tas nav glīti. Nepavisam nav glīti.

— Vilkt viņam vēlreiz? — jautāja viens no policistiem.

— Nav kur steigties. Es viņu papriekšu nopratināšu. Cik ilgi jūs pazīstat to sievieti, Emmu Hasclbaheri?

— Nedēļu.

— Nedēļu? Viss, ko jūs sakāt, ir ļoti neglīti. Jūs esat protestants un laulības pārkāpējs. Kad jūs iepazināties ar šo sievieti?

— Mūs/ iepazīstināja kapteinis Segura.

Seržanta roka, kurā viņš turēja pastkarti, sastinga gaisā. Vormolds dzirdēja, ka policists viņam aiz muguras nokrekšķinājās. Labu brīdi neviens nesacīja ne vārda.

—- Kapteinis Segura?

— Jā.

—- Jūs pazīstat kapteini Seguru?

— Viņš ir manas meitas draugs.

— Ak jums ir meita. Jūs esat precējies. — Viņš jau atkal iesāka: «Tas ir negl ...» — bet viņu pārtrauca viens no policistiem:

— Viņš ir kapteiņa Seguras paziņa.

— Kā lai es zinu, ka jūs runājat taisnību?

—* Varat viņam piezvanīt un pārbaudīt.

— Paies vairākas stundas, kamēr es sazvanīšu На vannu.

— Naktī es no Santjāgo nevaru aizbraukt. Es jūs gaidīšu viesnīcā.

— Vai arī kādā kamerā tepat iecirknī.

— Nedomāju, ka kapteinim Seguram tas diez kā patiks.

Seržants labu brīdi apsvēra šo jautājumu, tai pašā laikā apskatīdams kabatas portfeļa saturu. Tad viņš lika vienam no policistiem pavadīt Vormoldu atpakaļ uz viesnīcu un tur pārbaudīt tā pasi (tādējādi seržants, acīm redzot, domāja glābt savu reputāciju). Abi gāja uz viesnīcu, neveikli klusēdami, un, tikai apgūlies, Vormolds atcerējās, ka doktoram Haselbaheram rakstītā pastkarte palikusi uz seržanta galda. Viņš tam nepiešķīra sevišķu nozīmi — gan nosūtīs no rīta citu. Cik ilgs laiks paiet, iekām cilvēks sāk aptvert dzīves sarežģīto pinumu, kur ikviens sīkums — pat skatu karte — var būt nozīmīgs, un saprast, ka nedrīkst atmest ne mazāko nieku kā nesvarīgu. Pēc trim dienām Vormolds devās ar autobusu atpakaļ uz Santaklāru; viņa «hilmenis» bija kārtībā; ceļā uz Havannu nenotika nekādi starpgadījumi.

Trešā nodala

Kad viņš vēlā pēcpusdienā ieradās Havannā, viņu gaidīja vesels žūksnis telegramu. Viņš atrada arī zīmīti no Millijas. «Ko Tu atkal esi izspēlējis? Tu zini, kurš (bet viņš nezināja) ir ļoti uzstājīgs, — taču ne sliktā nozīmē. Doktors Haselbahers vēlas ar Tevi steidzami ap runāties. Skūpstu.

P. S. Esmu izjādē Ārpilsētas klubā. Serafinu uzņēma preses fotogrāfi. Vai tā ir slava? Lai lielgabalu salūti skan!»

Doktors Haselbahers varēja gaidīt. Bet divas telegra-mas bija steidzamas.

«Numurs 2 piektajā martā sākas rindkopa A Hasel-bahera pārbaude devusi apšaubāmus rezultātus punkts

satiecieties minimāli un esiet augstākā mēra piesardzīgs beigas.»

Vinsents C. Pārkmens kā aģents tika pilnīgi noraidīts. «Kontaktu ar viņu nenodibināt atkārtoju nenodibināt punkts iespējams ka viņu jau savervējis amerikāņu izlūkošanas dienests.»

Nākamā — ceturtā marta telcgrama Nr. 1 skanēja vēsi: «Lūdzu turpmāk saskaņā ar instrukciju katrā tele-gramā skart tikai vienu jautājumu.»

5. marta telcgrama Nr. 1 bija uzmundrinošāka: «Profesors Sančess un inženieris Sifuentess pārbaudīti punkts varat viņus vervēt punkts domājams cilvēki ar tādu stāvokli pieprasīs tikai neparedzēto izdevumu segšanu.»

Pēdējā telcgrama lāva viņam vieglāk uzelpot. «Sekojošais no A.O. 50200/5/1» — tas bija Lopess — «iesaistīšana apstiprināta bet lūdzam ievērot ierosinātā atlīdzība zemāka par noteikto Eiropas tarifu un jāpaaugstina līdz 25 atkārtoju 25 peso mēnesī beigas.»

Patlaban Lopess sauca no apakšas:

—- Jūs lūdz doktors Haselbahers.

— Pasakiet, ka esmu aizņemts. Es viņam piezvanīšu vēlāk.

— Viņš lūdz, lai jūs pienākot tūlīt. Viņš runā tik savādā balsī.

Vormolds nogāja lejā pie tālruņa. Viņš vēl nepaguva ne vārda pateikt, kad izdzirdēja satrauktu un vecīgu balsi. Nekad agrāk viņam nebija ienācis prātā, ka dok-tors Haselbahers ir vecs.

— Lūdzu, mister Vormold . . .

г

— Klausos. Kas noticis?

— Lūdzu, atnāciet pie manis. Kaut kas atgadījies.

— Kur jūs esat?

— Savā dzīvoklī.

— Kas tad noticis, llaselbaher?

— Pa tālruni nevaru stāstīt.

— Vai jūs esat saslimis? Jums kas kaiš?

— Ja tik vien būtu, — Haselbahers sacīja. — Lūdzu, atnāciet.

Pa visiem viņu pazīšanās gadiem Vormolds ne reizes nebija apciemojis Haselbaheru mājās. Viņi mēdza satikties «Brīnumbārā», bet Millijas dzimšanas dienā — kādā restorānā, un tikai vienu reizi doktors Haselbahers bija apmeklējis viņu Lampariljas ielā, kad viņš mocījās lielos karstumos. Bija arī tāds gadījums, kad viņš tika raudājis Hasclbahera klātbūtnē, sēdēdams uz soliņa bulvārī un stāstīdams, ka Millijas māte ar rīta lidmašīnu devusies uz Maiami; bet viņu draudzība bija stipra, jo tā dibinājās uz distanci — vistuvākās draudzības vienmēr izirst visātrāk. Tagad viņam pat jāvaicā Haselba-heram, kur tas dzīvo.

— Vai tad jūs nezināt? — Haselbahers izbrīnījies jautāja.

Nē.

— Lūdzu, nāciet ātrāk, — Haselbahers teica, — man ir grūli būt vienam.

Bet pasteigties šai vakara stundā nebija iespējams. Obispo bija pamatīgs kustības sastrēgums, un pagāja vesela pusstunda, iekām Vormolds sasniedza neuzkrītošu no pelēcīgiem akmeņiem celtu divpadsmit stāvu māju.

kurā dzīvoja Haselbahers. Pirms divdesmit gadiem tā būs bijusi moderna ēka, bet tagad tai pacēlies pāri un aizēnojis rietumu kvartālu jaunais tērauda arhitektūras stils. Sī māja tika celta tai laikā, kad nāca modē no metālā caurulēm darinātie krēsli, un pirmais, ko Vormolds ieraudzīja, kad doktors Haselbahers viņu ielaida, bija metālā cauruļu krēsls. Sis krēsls un veca litogrāfijā ar kaut kādu pili Reinas krastā.

Doktors Haselbahers bija pēkšņi kļuvis vecs, tāpat kā viņa balss. Tas nebija ne sejas, ne matu krāsas dēļ. Viņa grumbu izvagotā, iesarkanā sejas āda tāpat nevarēja pārvērsties kā bruņurupuča āda, un nekas nespēja padarīt baltākus viņa matus, kā to jau bija darījuši gadi. Taču pārvērtusies bija sejas izteiksme; bija iedragāta viņa dzīves uztvere: doktors Haselbahers vairs nebija optimists,

Viņš lēnprātīgi sacīja:

—* Cik labi, ka jūs atnācāt, mister Vormold.

Vormolds atcerējās to dienu, kad vecais vīrs bija aizvedis viņu no bulvāra un piedzirdījis «Brīnumbārā», visu laiku pļāpādams, piededzinādams vāti ar alkoholu, smiekliem un neizsīkstošām cerībām.

Vormolds jautāja:

— Kas noticis, Haselbaher?

— Nāciet iekšā, — Haselbahers atbildēja.

Dzīvojamā istabā viss bija izvandīts, it kā te, starp

metālā cauruļu krēsliem, būtu ālējies kāds negants bērns, kaut ko uzlauzis, kaut ko apgāzis, kaut ko sabojādams vai saudzēdams, paklausot neprātīgai iegribai. Fotogrāfijā, kurā bija redzama grupa jaunekļu ar alus krūzēm rokās, bija izņemta no rāmja un saplēsta driskās; krāsainā reprodukcija «Smejošais kavalieris» karājās vēl turpat pie sienas virs dīvāna, bet viens no trim dīvāna spilveniem bija izārdīts. Bufetes saturs — vecas vēstules un rēķini — bija izsvaidīts pa grīdu, un starp gružiem kā krastā izmesta zivs, pārsieta ar melnu lentīti, gulēja gaišu matu šķipsna.

— Kāpēc tā? — Vormolds jautāja.

— Tas vēl nav tik briesmīgi, — sacīja Haselbahers, —- bet panāciet šurp.

Mazajā istabā, kur Haselbahers bija iekārtojis laboratoriju, viss bija apgriezts otrādi. Starp lauskām vēl dega gāzes deglis. Doktors Haselbahers to nodzēsa. Viņš pacēla mēģeni; tās saturs bija iztriepts pa izlietni.

— Jūs to nesapratīsit, •— viņš teica. — Es mēģināju iegūt baktērijas no ... nu, tas nav svarīgi. Es zināju, ka no tā nekas neiznāks. Tas bija tikai sapnis.

Viņš smagi apsēdās uz augsta saliekamā krēsla, kas no viņa svara pēkšņi saļodzījās, un viņš nokrita uz grīdas. Kāds vienmēr pasviež banāna mizu traģēdijas varonim zem kājām. Haselbahers piecēlās un nopurināja bikses.

— Kad tas notika?

— Man piezvanīja pa tālruni un izsauca pie slimnieka. Es jutu, ka kaut kas nav kārtībā, bet bija jāiet. Es nevarēju atļauties neiet. Kad pārnācu, atradu to, ko jūs redzat.

—« Kas to izdarījis?

—- Nezinu. Pirms nedēļas pie manis bija atnācis kāds vīrietis. Pavisam svešs. Viņš lūdza, lai es viņam palīdzu. Tam nebija nekāda sakara ar ārstniecību. Es pateicu: nē. Viņš man jautāja, kam es simpatizējot — Austrumiem vai Rietumiem. Es mēģināju atjokot. Sacīju, ka manas simpātijās ir kaut kur pa vidu. — Doktors Haselbahers pārmetoši piebilda: — Pirms dažām nedēļām ari jūs man to pašu jautājāt.

— Es tikai pajokoju, llaselbaher.

— Zinu. Piedodiet. Visļaunākais ir tas, ka viņi visur rada aizdomas. — Viņš cieši lūkojās izlietnē. — Bērnišķīgs sapnis. Protams, es to zinu. Flemings atklāja penicilīnu nejauši, iedvesmas brīdī. Bet tāda nejaušība nav iespējama bez iedvesmas. Vecam viduvējam ārstam līdzīgas nejaušības nekad nemēdz atgadīties, bet kas viņiem par daļu? Kas viņiem par daļu, ka man gribējās pasapņot?

— Nekā nesaprotu. Kas aiz tā slēpjas? Kaut kas politisks? Kādas tautības bija tas cilvēks?

— Viņš runāja angliski tāpat kā es, ar akcentu. Mūsu dienās visā pasaulē cilvēki runā ar kādu akcentu.

-*• Vai jūs piezvanījāt uz policiju?

—■ Kā lai es zinu, — sacīja doktors Haselbahers, —* vai viņš pats nebija no policijas.

— Vai viņi kaut ko paņēmuši?

— Jā. Dažus dokumentus.

—* Svarīgus?

— Man nevajadzēja tos glabāt. Tie bija vairāk nekā trīsdesmit gadu veci. Jaunībā mēs šur tur iepinamies. Nav tādas dzīves, kas būtu pilnīgi nevainojama, mister Vormold. Bet es domāju, ka pagātne paliek pagātne. Es biju pārāk liels optimists. Ne jūs, ne es nelīdzināmies šejieniešiem: mums nav biktskrēsla, kur mēs varētu aprakt nelāgo pagātni.

— Bet ko jūs par to visu domājāt? Un ko viņi darīs tālāk?

— Varbūt ierakstīs mani kādā kartotēkā, — sacīja doktors Haselbahers. — Viņiem jāpaceļ sava vērtība. Varbūt kartītē es tikšu paaugstināts par atomzināt-nieku.

— Bet vai jūs nevarētu sākt savu mēģinājumu no jauna?

— Jā, iespējams. Bet zināt, es nekad tam neesmu tā īsti ticējis, un nu tas ir aiztecējis pa kanalizācijas cauruli. — Viņš atgrieza krānu, lai izskalotu izlietni. — Es tikai nevarēšu aizmirst visu šo . . . nekrietnību. Tas bija sapnis, un te nu ir īstenība. — Kaut kas līdzīgs suņu sēnei iespriedās notekā, Ilasalbahers ar pirkstu pabikstīja to uz leju. — Paldies, ka jūs atnācāt, mister Vor* mold. Jūs esat īsts draugs.

— Es tik maz varu te līdzēt.

— Jūs man ļāvāt izrunāties. Man jau ir vieglāk. Es tikai baidos par dokumentiem. Varbūt tā ir nejaušība, ka tie nozuduši. Varbūt es tikai tos neatradu visā šai juceklī.

— Es jums palīdzēšu tos meklēt.

— Nē, mister Vormold. Es negribētu, ka jūs redzat to, no kā es kaunos.

Viņi izdzēra divas glāzītes izdemolētajā viesistabā, un tad Vormolds aizgāja. Doktors Haselbahers, nometies uz ceļiem zem «Smejošā kavaliera», slaucīja laukā drazas no dīvāna apakšas. Aizcirtis savas automašīnas durvis, Vormolds sajuta sevī vainas apziņu skribināmies kā peli cietuma kamerā. Varbūt viņš drīz šīs pretrunas tā pieradinās vienu pie otras, ka sirdsapziņa varēs mierīgi ēst no viņa rokas. Tas taču izdevās citiem, viņam līdzīgiem cilvēkiem, kuri jāva sevi savervēt tualetes istabās, kuri atslēdza viesnīcu durvis ar svešu atslēgu, saņēma instrukcijas par simpatētisko tinti un Lēma stāstu grāmatas īpatnēju izlietošanu. Katram jokam ir arī otra puse — izjokotā cilvēka jūtas.

Sāka skanēt Santokristo baznīcas zvani, baloži uz-spurdza no jumta pašā zeltainajā vakarā un sāka lidināties virs O’Reilija ielas loterijas bodītēm un Obispo bankām; mazi zēni un meitenītes, kā putnēni vēl neatšķirami cits no cita, ģērbušies melni baltos formas tērpos, ar melnām somiņām uz muguras, plūda kā straume no Kristusbērnu skolas. Vecums nošķīra viņus no pieaugušo pasaules — no 59200 pasaules; un viņu lētticība bija pavisam citādas dabas. Ar maigumu sirdi viņš nodomāja, ka drīz pārnāks mājās Millija. Viņš priecājās, ka Millija vēl aizvien tic pasaciņām: jaunavai, kam piedzimis bērns, svētbildēm, kuras tumsā lej asaras vai čukst mīlestības vārdus. Hotorns un viņam līdzīgie bija tikpat lētticīgi, bet viņi uzskatīja par patiesiem murgus, briesmīgus izdomājumus no fantastiskiem romāniem.

Nē, ja jau spēlēt, tad spēlēt! Vismaz viņš sagādās tiem prieku par pašu naudu, kaut ko tādu viņu kartotēkai, kas pārspēs ekonomisko ziņojumu. Viņš uzmeta melnrakstu: «Numurs l astotajā martā sākas rindkopa A sava nesenā brauciena laikā uz Santjāgo es dzirdēju no dažādiem avotiem ziņas par lielām militārām izbūvēm Orjentes provinces kalnos punkts šās izbūves ir tik grandiozas ka nevar būt domātas cīņai pret sīkām dumpinieku grupām kas tur uzturas punkts klīst baumas par plašu meža tīrīšanu maskējoties ar meža ugunsgrēkiem punkts vairāku ciemu zemniekus piespiež vest akmeņus sākas

rindkopa В Santjāgo viesnīcas bārā iepazinos ar Kubas aviācijas sabiedrības spāņu lidotāju stipri iereibušā stāvoklī punkts viņš stāstīja ka lidojot no Havannas uz Santjāgo redzējis plašus betonētus laukumus pārāk lielus jebkādām civilām celtnēm rindkopa C 59200/5/3 kas mani pavadīja uz Santjāgo uzņēmās bīstamu uzdevumu militārā štāba tuvumā Baiamo un uzskicēja dīvainas mašīnas ko sūtīja uz mežiem punkts šās skices sekos pa diplomātisko pastu rindkopa D atļaujiet izmaksāt gratifikāciju ievērojot nopietno risku pildot uzdevumu un pārtraukt uz laiku darbu pie ekonomiskajiem ziņojumiem sakarā ar satraucošām un ļoti svarīgām ziņām no Or-jentes rindkopa E pārbaudiet Kubas pilotu Raulu Do-mingesu kuru ierosinu iesaistīt kā 59200/5/4.»

Vormolds priecīgs sāka šifrēt. «Nekad nebūtu ticējis, ka es to spēju,» viņš nodomāja. «59200/5 prot savu darbu,» viņš nodomāja ar lepnumu. Viņa labais garastāvoklis pielipa pat Čarlzam Lemam. Par izejas punktu viņš izraudzījās 217. lappuses 12. rindu: «Bet es atvilkšu aizkaru un parādīšu jums gleznu. Vai tā nav skaista?»

Vormolds pasauca Lopesu no veikala. Viņš pasniedza tam divdesmit piecus peso.

— Saņemiet uz priekšu savu pirmā mēneša algu, — viņš teica.

Viņš pārāk labi pazina Lopesu, lai gaidītu kādu pateicību par liekajiem pieciem peso, tomēr jutās mazliet pārsteigts, kad Lopess pateica:

— Ar trīsdesmit peso varētu dzīvot.

— Ko jūs ar to domājat: varētu dzīvot? Firma jau tā jums maksā ļoti labi.

— Es domāju, ka tas prasa ari daudz darba, — Lopess atbildēja.

— Ejiet nu, ejiet! Kādu darbu?

— Personiskus pakalpojumus.

— Kādus personiskus pakalpojumus?

— Tie droši vien prasīs daudz darba, jo vai tad jūs citādi man maksātu divdesmit piecus peso.

Finansiālos strīdos viņš nekad neguva virsroku pār Lopesu.

— Atnesiet man no veikala vienu «Atomkatlu», — Vormolds sacīja.

— Mums tikai viens pats ir veikalā.

— Uznesiet to.

Lopess nopūtās.

— Vai tas ir personisks pakalpojums?

— Jā.

Palicis viens, Vormolds izjauca putekļu sūcēju. Tad viņš apsēdās pie galda un sāka rūpīgi izgatavot dažādus zīmējumus. Vēlāk, atgāzies pret krēsla atzveltni un apskatīdams uzmetumus, ko bija nozīmējis no putekļu sūcēja šļūtenes atskrūvētā smidzinātāja, adatainās sprauslas, uzgaļa un īscaurules, viņš kļuva domīgs: «Vai tik es neesmu aizgājis par tālu?» Viņš ievēroja, ka bija aizmirsis norādīt izmērus. Viņš uzvilka svītru un atzīmēja mērogu: viena colla līdzinās 3 pēdām. Pēc tam, lai būtu labāks salīdzinājums, viņš uzzīmēja blakus uzgalim divu collu lielu cilvēciņu. Viņš to rūpīgi ieģērba melnās drēbēs, uzlika tam galvā katliņu un iedeva rokā lietussargu.

Kad Millija tovakar pārnāca mājās, viņš vēl aizvien noņēmās ar sava pirmā ziņojuma rakstīšanu un uz galda viņam bija izklāta Kubas karte.

— Ko tu dari, tēt?

— Speru pirmos soļus jaunajā darba laukā.

Viņa paraudzījās tam pār plecu.

— Vai tu esi kļuvis par rakstnieku?

— Jā, fantastisku romānu rakstnieku.

— Vai tas tev ienesīs daudz naudas?

— Pieklājīgus ienākumus, Millij, ja es pacentīšos un rakstīšu regulāri. Esmu nodomājis sacerēt pa šādam stāstam katru sestdienas vakaru.

— Vai tu būsi slavens?

— Šaubos. Pretēji lielākajai daļai rakstnieku es atdošu visu slavu saviem rēgiem.

— Saviem rēgiem?

— Tā sauc tos, kas īstenībā raksta, kaut gan honorāru saņem slavenība. Sai gadījumā īstenībā rakstīšu es, bet slavu iegūs rēgi.

— Naudu taču saņemsi tu?

— Jā gan.

— Tad es varēšu nopirkt piešus?

— Bez šaubām.

— Vai tu labi jūties, tēt?

— Labāk nekā jebkad. Cik viegli tev laikam kļuva ap sirdi toreiz, kad tu pielaidi uguni Tomasam Erlam Pārk-menam, jaunākajam.

— Kāpēc tu to atgādini, tēt? Tas taču notika pirms daudziem gadiem.

— Tāpēc, ka es tevi par to apbrīnoju. Vai tu to varētu atkal izdarīt?

— Protams, ne. Esmu jau par lielu. Turklāt vecākajās klasēs nav zēnu. Tēt, vēl viens jautājums: vai es varēšu nopirkt mednieku blašķi?

— Ko vien vēlies. Bet pagaidi. Ko tu tajā liesi iekšā?

— Limonādi.

— Esi tik mīļa un atnes man baltu papīra lapu. Inženieris Sifuentess ir ļoti pļāpīgs.

Intermēdija Londona

Vai labi atlidojāt? — jautāja šefs. — Mazliet pasvaidīja virs Azoru salām, — HOtorns atbildēja. Šoreiz viņš nebija paguvis noģērbt savu gaiši pelēko tropu uzvalku; viņš bija steidzami izsaukts no Kingstonas, bet Londonas lidostā viņu jau gaidīja automašīna. Viņš apsēdās cik vien tuvu varēdams pie tvaika apkures radiatoriem, bet brīžiem tomēr nespēja savaldīt drebuļus.

— Kas tā par savādu puķi, ko esat piespraudis? Hotorns pavisam to bija aizmirsis. Viņš pielika roku

pie svārku atloka.

— Liekas, tā kādreiz būs bijusi orhideja, — šefs ar nepatiku piebilda.

— Panamerikāņu gaisa satiksmes līnija mums to vakar vakarā izsniedza kopā ar vakariņām, — Hotorns paskaidroja. Viņš izņēma no pogcauruma ļengano, violeto puķi un iemeta to pelnu traukā.

— Kopā ar vakariņām? Cik savādi, — šefs teica. — Diez vai tas uzlaboja jūsu maltīti. Es personiski neciešu orhidejas. Dekadentiski nieki. Liekas, bija tāds tips, kas vienmēr staigāja, piespraudies zaļu orhideju.

— Es to iespraudu pogcauruma tikai tādēļ, lai atbrīvotu paplāti. Tā bija tik piekrauta: karstie pīrādziņi un šampanietis, kompots un tomātu zupa, Merilendas cālis un saldējums ...

— Kas par šausmīgu mistrojumu! Jums vajadzēja lidot ar Britu aviācijas sabiedrības lidmašīnu.

— Man nebija laika, ser, pasūtīt biļeti.

— Jā, te ir ļoti steidzama lieta. Redziet, mūsu cilvēks Havannā pēdējā laikā sūta diezgan uztraucošas ziņas.

— Viņš ir labs darbinieks, — Hotorns sacīja.

— Es to nenoliedzu. Man patiktu, kaut mums tādu bijis vairāk. Es tikai nesaprotu, kā amerikāņi nav nekā saoduši.

— Vai jūs viņiem jautājāt, ser?

— Protams, ne. Es baidos, ka viņi izpļāpātu.

— Varbūt viņi baidās, ka mēs izpļāpāsim.

Šefs jautāja:

— Sie zīmējumi ... Vai esat tos apskatījis?

— Sai ziņā neesmu visai kompetents, ser. Es tos tūdaļ sūtīju tālāk.

— Nu tad apskatiet tos pamatīgi tagad.

Šefs izklāja zīmējumus uz galda. Hotorns negribīgi atgāja no radiatora, un viņu uzreiz sāka kratīt drebuļi.

— Kas jums kaiš?

— Kingslonā vakar bija deviņdesmit divi grādi.

— Jūsu asinis kļuvušas šķidras. Aukstums jums nāks par labu. Nu, ko jūs sakāt par šiem zīmējumiem?

Iīotorns sāka tos uzmanīgi apskatīt. Tie viņam kaut ko atgādināja. Nez kāpēc viņu pārņēma dīvains nemiers.

— Atcerieties ziņojumu, kas tiem bija pievienots, — šefs sacīja. — Avots — svītra trīs. Kas viņš ir?

— Liekas, inženieris Sifuentess, ser.

— Ja, pat viņš bija apmulsis. Ar visām savām tehniskajam zināšanām. Šīs mašīnas tikušas transportētas ar smagajiem automobiļiem no armijas štāba Baiamo uz mežmalu. Tālāk tās vestas ar mūļiem. Galvenais virziens — mīklainie betonētie laukumi.

Ko saka aviācijas ministrija, ser?

— Viņi ir uztraukti, ļoti uztraukti. Un, protams, arī stipri ieinteresēti.

— Un ko atoinpētnieki?

— Viņiem mēs vēl neesam rādījuši šos zīmējumus. Jūs taču zināt, kas tie par brāļiem. Sāks piesieties detaļām, kliegs, ka visa tā būšana nav skaidra, ka caurule nav sa mērīga vai arī tās virziens nav pareizs. Nevar taču prasīt, lai aģents pēc atmiņas uzzīmētu visas detaļas pareizi. Man vajadzīgas fotogrāfijās, Hotorn.

— Tas ir ļoti grūti izdarāms, ser.

— Mums tās jādabū. Lai maksā ko maksādams. Vai jūs zināt, ko man teica Sevedžs? Varu jums atzīties, ka man mati cēlās stāvus. Viņš teica, ka viens zīmējums viņam atgādinot milzīgu putekļu sūcēju.

— Putekļu sūcēju?! — Hotorns noliecās un vēlreiz apskatīja zīmējumus; viņam atkal uznāca salti drebuļi.

— Tirpuļi skrien pa kauliem, vai ne?

— Tas taču nav iespējams, ser. — Hotorns jutās tā, it kā uz spēles būtu likta viņa paša karjera. — Ta:s nevar būt putekļu sūcējs, ser. Nē, tas nav putekļu

sūcējs.

— Ellišķīgs daikts, vai ne? — šefs sacīja. — Atjautīgi, vienkārši, velnišķīgi veikli izdomāts. — Viņš izņēma melno monokli, viņa bērnišķi zilā acs atspoguļoja spuldzes gaismu, un pa sienu virs radiatora sāka lēkāt zaķītis. — Paraugieties uz šo daiktu, tas ir sešreiz lielāks par cilvēku. Izskatās pēc milzu smidzinātāja. Un šis — ko jums atgādina šiis?

— Divpusīgu uzgali, — Hotorns nelaimīgs atbildēja.

— Ka:s tas par divpusīgu uzgali?

— Tādi mēdz būt putekļu sūcējiem.

— Atkal putekļu sūcējs! llotorn, man liekas, mēs esam nākuši uz pēdām kaut kam tik lielam, ka ūdeņraža bumba tam līdzās kļūs par parastu ieroci.

— Vai tas ir vēlams, ser?

Protams, vēlams. Par parastajiem ieročiem neviens daudz neuztraucas.

— Ko tad jūs domājat, ser?

— Es neesmu zinātnieks, — šefs teica, — bet paraugieties uz šo lielo rezervuāru. Tas būs gandrīz tikpat augsts kā koki. Pašā augšā milzīga, atvērta mute, un šis cauruļu vads — tias te tikai apzīmēts ar punktētu līniju. Ko mēs varam zināt, varbūt tas stiepjas jūdzēm tālu — no kalniem līdz pat jūrai. Zināt, runā, ka krievi strādājot pie kāda jauna izgudrojuma — kaut kas sakarā ar saules enerģiju un jūras iztvaikojumiem. Es nezinu, kas mums te ir, bet esmu pārliecināts, ka tas ir kaut kas grandiozs. Pasakiet mūsu cilvēkam, ka mums vajadzīgi fotouzņēmumi.

— Nevaru nemaz iedomāties, kā lai viņš tiek tuvāk ...

Lai salīgst lidmašīnu un nomaldās no kursa virs tā rajona. Protams, ne jau pats, bet svītra trīs vai svītra divi. Kas ir svītra divi?

— Profesors Sančess, ser. Bet lidmašīnu katrā ziņā apšaudīs. Visā šai sektorā patrulē viņu kara lidmašīnas.

— Vai tiešām?

— Meklē dumpiniekus.

— To viņi tikai tā saka. Vai zināt, Hotorn, kādas man radās aizdomas?

—~ Jā,ser?

— Ka tādu dumpinieku nemaz nav. Tas viss ir tīrā fantāzija. Valdībai bija vajadzīgs iegansts, lai izsludinātu šo rajonu par slēgtu.

— Man šķiet, ka jums ir taisnība, ser.

— Mums visiem būtu labāk, — šefs jautri sacīja, — ja es maldītos. Es baidos no tādām lietām, Hotorn, es baidos no tām. — Viņš atkal ielika monokli acī, un zaķītis uz sienas nozuda. — Kad jūs te bijāt pagājušo reizi, Hotorn, vai jūs runājāt ar mis Dženkinsoni par sekretāri aģentam 59200 svītra 5?

— Jā, ser. Viņai nebija noteikta kandidāta, bet viņa domāja, ka viena meiča, vārdā Beatrise, varbūt noderēšot.

— Beatrise? Kā es neciešu šo saukšanu kristītos vārdos. Vai viņa apmācības beigusi?

— Jā.

— Pienācis laiks sniegt mūsu cilvēkam Havannā kādu palīdzību. Tas viss ir par grūtu neapmācītam aģentam bez palīgiem. Vislabākais — nosūtiet viņai līdz arī radistu.

— Vai nebūtu prātīgāk vispirms man pašam aizbraukt un satikt viņu? Es varētu iepazīties ar apstākļiem un aprunāties ar viņu.

— Bet konspirācija, Hotorn? Mēs nedrīkstam tagad riskēt viņu iegāzt. Pa radio viņš varēs tieši sazināties ar Londonu. Man nepatīk šie sakari ar konsulāta starpniecību un arī viņiem ne.

— Bet kā tad ar viņa ziņojumiem, ser?

— Viņam būs jāorganizē kaut kas līdzīgs kurjera sakariem ar Kingstonu. Jāizmanto kāds no saviem komivojažieriem. Nosūtiet viņam ar sekretāri instrukcijas. Vai jūs šo sekretāri esat redzējis?

— Nē, ser.

— Satieciet viņu nekavējoties. Pārbaudiet, vai viņa ir piemērota. Vai spēj uzņemties visu tehnisko pusi. Ievadiet viņu firmas darījumu kursā. Vecajai sekretārei būs jāaiziet. Parunājiet ar A. O. par nelielu pensiju līdz tam laikam, kamēr viņa būs sasniegusi vecumu, kad var likumīgi aiziet pensijā.

— Jā, ser, — Hotorns sacīja. — Vai es drīkstu vēlreiz apskatīt šos zīmējumus?

— Jūs laikam interesē šis. Ko jūs par to teiksit?

— Izskatās pēc ātriedarbīgās uzmavas, — Hotorns drūmi noteica.

Kad viņš jau bija pie durvīm, šefs vēl piebilda:

— Vai zināt, Hotorn, vislielāko pateicību par to mēs esam parādā jums. Man reiz stāstīja, ka jūs slikti pazīstot cilvēkus, bet es neatkāpos no sava ieskata. Bravo, Hotorn!

— Pateicos, ser!

Viņš jau satvēra durvju rokturi.

— Hotorn!

— Jā,ser?

— Vai jūs atradāt to veco piezīmju grāmatiņu?

— Ne, ser.

Varbūt to atradīs Beatrise.

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Tā bija nakts, ko Vormolds nekad nespēs aizmirst. Viņš bija nolēmis Millijas septiņpadsmit gadu dzimšanas dienā aizvest to uz «Tropikānu». Tas bija daudz nevainīgāks iestādījums nekā restorāns Nacional, kaut gan apmeklētājiem, pirms tie nokļuva kabarejā, vajadzēja iet cauri ruletes spēļu zālēm. Estrāde un dejas grīda atradās zem klajas debess. Kabareja meitenes šūpojās lielajās palmās, divdesmit pēdu augstumā no zemes, bet rožainie un violetie prožektoru stari slīdēja pa grīdu. Kāds vīrietis, ģērbies spilgti zilā frakā, dziedāja angloamerikāņu dziesmiņu par Parīzi. Pēc tam klavieres tika iestumtas krūmājā, un dejotājas nokāpa no zariem kā lempīgi putni.

— Kā tas atgādina Ardenas mežu, — jūsmīgi sacīja Millija. Duenjas nebija klāt: tā pazuda jau pēc pirmās šampanieša glāzes.

— Nedomāju, ka Ardenas mežā būs bijušas palmas. Vai arī dejotājas.

— Tu visu saproti tik burtiski, tēt.

— Vai jums patīk Šekspīrs? — iejautājās doktors Ila-selbahcrs.

— Nc, Šekspīrs man nepatīk — viņš ir par daudz poētisks. Atcerieties, kā viņam tur bija . . . Ienāk vēstnesis. «Mans hercogs tur, pa labi, kaujā trauc.» — «Viņš arī mūsu sirdis līdzi sauc.»

— Vai tad tas ir Šekspīrs?

— Ļoti līdzīgs Šekspīram.

— Nerunā, Millij, muļķības!

— Manuprāt, arī tas Ardenas mežs ir no Šekspīra, — sacīja doktors Haselbahers.

— Jā, bet es lasu tikai Lēma «Stāstiņus pēc Šekspīra tēmām». Viņš izmetis laukā visus vēstnešus, hercogus un visu poēziju.

— Vai jums Lēmu māca skolā?

— Nē, es atradu šo grāmatu tēva istabā.

— Vai jūs lasāt Šekspīru tādā veidā, mister Vor-mold? — doktors Haselbahers mazliet izbrīnījies jautāja.

— Ak nē taču, ne. Prolams, ne. Es to nopirku Millijai.

— Kāpēc tad tu toreiz tā noskaities, kad es to paņēmu?

— Es nenoskaitos. Man tikai nepatīk, ka tu rakņājies ... rakņājies tur, kur tev nav ko meklēt.

— Tu tā runā, it kā es būtu spiegs, — Millija sacīja.

— Dārgo Millij, lūdzu, nestrīdēsimies tavā dzimšanas dienā. Tu izturies nevērīgi pret doktoru Haselbaheru.

— Kāpēc jūs esat tik nerunīgs, doktor Haselbaher? — jautāja Millija, ieliedama sev otru glāzi šampanieša.

— Aizdodiet man kādreiz Lēma «Stāstiņus», Millij. Arī man ir grūti lasīt pašu Šekspīru.

Kāds ļoti maza auguma vīriņš, ģērbies ļoti šaurā uni formā, pamāja ar roku uz viņu galda pusi.

— Vai jums ir kādas bēdas, doktor Haselbaher?

— Par ko lai es bēdātos, dārgo Millij, jūsu dzimšanas dienā? Varbūt vienīgi par aizritējušajiem gadiem.

— Bet vai septiņpadsmit gadu ir daudz?

— Man tie pagājuši pārāk ātri.

Vīrietis šaurajā formas tērpā nostājās pie viņu galdiņa un palocījās. Viņa seja bija bakurētaina un izgrauzta kā kolonas piejūras prospektā. Rokās viņš turēja krēslu — gandrīz tikpat lielu kā pats.

— Tas ir kapteinis Segura, tēt.

— Vai drīkstu apsēsties? — Nenogaidījis Vormolda atbildi, viņš iespraucās starp Milliju un doktoru Hasel-baheru.

— Ļoti priecājos iepazīties ar Millijas tēvu, — viņš sacīja. Savā nekaunībā viņš bija tik brīvs un straujš, ka tu, cilvēks, vēl nepaguvi apvainoties, kad viņš jau bija devis iemeslu jaunam sašutumam. — Iepazīstiniet mani ar jūsu draugu, Millij.

— Tas ir doktors Hasclbahers.

Kapteinis Segura, pat nepaskatījies uz doktoru Hasel-baheru, piepildīja Millijas glāzi. Viņš pasauca viesmīli.

— Atnesiet vēl vienu pudeli.

— Mēs tūlīt ejam prom, kapteini Segura, teica Vormolds.

— Muļķības. Jūs esat mani viesi. Nupat ir tikai pāri pusnaktij.

Vormolds aizķēra ar piedurkni glāzi. Tā nokrita un sašķīda drumslās, tāpat kā dzimšanas dienas svinības.

— Viesmīl, citu glāzi!

Paliecies uz Millijas pusi un uzgriezis doktoram Ha-selbaheram muguru, Segura sāka klusi dziedāt «Es noplūcu dārzā rozi».

Jus ļoti slikti izturaties, — Millija sacīja.

— Slikti? Pret jums?

— Pret mums visiem. Mēs te svinam manu septiņpadsmit gadu jubileju, un šīs viesības rīko mans tēvs, nevis jūs.

— Jūsu septiņpadsmit gadu jubileju? Tad jūs katrā ziņā esat mani viesi. Es palūgšu pie mūsu galdiņa dažas dejotājas.

— Mums nevajag nekādu dejotāju, — Millija teica.

— Vai esmu kritis nežēlastībā?

Jā.

— A, —- viņš sacīja ar labpatiku, -— tas tāpēc, ka es šodien negaidīju jūs pie skolas, lai aizvestu mājās. Bet dažreiz darbs policijā man tomēr jāliek pirmajā vietā, Millij. Viesmīl, pasakiet diriģentam, lai nospēlē «Apsveicu jūs dzimšanas dienā».

— Nedariet to, — teica Millija. Kā jūs varat būt tik . . . tik banāls?!

— Es? Banāls? — Kapteinis Segura sirsnīgi iesmējās.

— Ak tu mazā jokotāja! — viņš sacīja Vormoldam.

— Arī man patīk jokot. Tāpēc jau mums abiem kopā ir tik jautri.

— Viņa man stāstīja, ka jums esot cigarešu etvija no cilvēku ādas.

— Kā viņa vienmēr mani ar to ķircina. Bet es viņai saku, ka no viņas ādas iznāks brīnišķīgs . ..

Doktors Hasclbahers strauji piecēlās.

— Iešu paskatīties, kā griež ruleti, — viņš teica.

— Es viņam nepatīku? — kapteinis Segura jautāja.

— Varbūt viņš ir jūsu vecs pielūdzējs, Millij? Ļoti vecs pielūdzējs, ha-ha-ha!

— Viņš ir mūsu vecs draugs, — sacīja Vormolds.

— Bet mēs abi, mister Vormold, zinām, ka draudzība starp vīrieti un sievieti nemēdz pastāvēt.

— Millija vēl nav sieviete.

— Jūs runājat kā tēvs, mister Vormold. Neviens tēvs nepazīst savu meitu.

Vormolds paskatījās uz šampanieša pudeli un uz kapteiņa Seguras galvu. Viņš juta ārkārtīgi lieiu kārdinājumu dabūt šos abus priekšmetus kopā. Pie galdiņa tieši aiz kapteiņa muguras kāda jauna sieviete, ko viņš nekad agrāk nebija redzējis, nopietni un uzmundrinoši pamāja Vormoldam ar galvu. Viņš pieskārās šampanieša pudelei, un sieviete atkal pamāja. Viņš nodomāja, ka tai vajag būt tikpat gudrai, cik tā skaista, ja tik nekļūdīgi nolasa viņa domas. Viņš apskauda tās galda biedrus — divus Holandes aviācijas sabiedrības pilotus un stjuarti.

— Iesim padejot, Millij, — teica kapteinis Segura, —■ parādiet, ka jūs man esat piedevusi.

— Es negribu dejot.

— Zvēru, ka rīt jūs gaidīšu pie klostera vārtiem.

Vormolds nevarīgi atmeta ar roku, it kā teikdams:

«Man nav dūšas. Palīdziet man.» Jaunā sieviete vērīgi viņam sekoja: Vormoldam šķita, ka tā apsver pašreizējo situāciju un jebkurš lēmums, ko tā pieņems, būs galīgs un prasīs tūlītēju rīcību. Viņa savā viskija glāzē ielaida no sifona mazliet sodas ūdens.

— Nāciet, Millij. Nevajag sabojāt manus svētkus.

— Tie nav jūsu svētki. Tie ir tēva svētki.

— Cik jūs ilgi dusmojaties. Jums jāsaprot, ka dažreiz darbs var būt svarīgāks pat par manu mazo, dārgo Mil-liju.

Jaunā sieviete aiz kapteiņa Seguras muguras pagrieza sifonu citādi.

— Nevajag, — Vormolds neviļus sacīja, — nevajag.

Sifona snīpltis bija pavērsts uz augšu — pret kapteiņa

Seguras kaklu. Jaunās sievietes pirksts uzlikts uz sviri-ņas. Vormoldam bija sāpīgi, ka tik skaists radījums noraugās viņā ar tādu nicināšanu. Viņš teica:

— Jā. Lūdzu. Jā.

Un viņa nospieda sviriņu. Sodas ūdens strūkla šņākdama apšļāca kapteiņa Seguras kaklu un tecēja viņam aiz apkakles. Kaut kur starp galdiņiem atskanēja doktora Haselbahera balss: «Bravo!» Kapteinis Segura izgrūda nejauku lamu vārdu.

— Piedodiet, — sacīja jaunā sieviete. Es to gribēju ielaist savā viskija glāzē.

— Savā viskijā!

— «Ileigā ar vaiga bedrītēm», — jaunā sieviete teica.

Millija iespurcās.

Kapteinis Segura stīvi palocījās. Pēc viņa mazā auguma nevarēja noteikt, cik viņš bīstams, tāpat kā nevar noteikt dzēriena stiprumu pirms dzeršanas.

Doktors Haselbahers sacīja:

— Kundze, jūsu sifons ir tukšs, atļaujiet jums pasniegt citu.

Holandieši pie galdiņa neomulīgi sačukstējās.

— Nezinu, vai man vairs var uzticēt otru sifonu, -sacīja jaunā sieviete.

Kapteinis Segura izspieda smaidu. Likās, tas neparādījās īstā vietā — tāpat kā mēdz būt ar zobu pastu, kad pārplīsusi tūbiņa.

— Pirmo reizi mūžā uz mani tika šauts no mugurpuses, — viņš sacīja. — Ēsmu priecīgs, ka šāvēja bija sieviete. — Viņš bija brīnišķīgi izķepurojies; ūdens vēl joprojām pilēja viņam no matiem, un apkaklīte bija pavisam izmirkusi. — Citreiz es būtu gribējis revanšēties, — viņš piebilda, — bet man jau sen laiks doties uz kazarmām. Ceru, ka mēs vēl tiksimies.

— Es palikšu Havannā, — viņa teica.

— Jūs atbraucāt pavadīt atvaļinājumu?

— Nē. Strādāt.

—* Ja jums būs kādas grūtības ar vīzu, viņš divdomīgi teica, — atnāciet pie manis. Ar labu vakaru, Millij. Ar labu vakaru, mister Vormold. Es pateikšu viesmīlim, ka jūs esat mani viesi. Pasūtiet, ko vien vēlaties.

— Tāda aiziešana ir uzslavas cienīga, — noteica jaunā sieviete.

— Tas bija uzslavas cienīgs šāviens.

— Sist viņam ar šampanieša pudeli būtu varbūt mazliet par daudz. Kas viņš ir?

— Daudzi viņu sauc par Maitas ērgli.

— Viņš spīdzina ieslodzītos, — Millija sacīja.

—- Man liekas, es ar viņu gandrīz sadraudzējos.

— Jūsu vietā es uz to pārāk nepaļautos, — teica doktors Haselbahers.

Viņi sabīdīja savus galdiņus kopa. Abi lidotāji palocījās un nosauca grūti izrunājamus uzvārdus. Doktors Haselbahers šausminādamies pateica holandiešiem:

— Jūs dzerat kokakolu!

— Pēc noteikumiem. Trijos trīsdesmit mēs izlidojam uz Monreālu.

Vormolds ierunājās:

— Ja jau maksās kapteinis Segura, pasūtīsim vēl šampanieti. Un arī kokakolu.

— Es, liekas, vairs nevaru iedzert kokakolu, un tu, Hans?

— Es varētu iedzert bobu — jaunākais lidotājs sacīja.

— To jūs nedabūsit ātrāk kā Amsterdamā, — stjuarte stingri noteica.

Jaunākais lidotājs pačukstēja Vormoldam:

— Es gribu viņu precēt.

— Ko tad?

— Mis Pfunku, — tā apmēram izklausījās.

— Un viņa negrib?

— Nē.

Vecākais holandietis sacīja:

— Man ir sieva un trīs bērni. — Viņš atpogāja krūšu kabatu. — Man ir viņu fotouzņēmumi.

Viņš pasniedza Vormoldam krāsainu fotogrāfiju, uz kuras bija redzama dzeltenā, cieši pieguļošā svīterī un peldbiksītēs ģērbusies meitene, kas patlaban piestiprina pie kājām slidas. Uz svītera bija uzraksts — Mambas klubs, un zem attēla Vormolds izlasīja: «Garantējam daždažādas izpriecas. Piecdesmit skaistu meiteņu. Jūs nejutīsities vientuļš.»

— Liekas, tas nav īstais uzņēmums, — sacīja Vormolds.

Jaunā sieviete — viņai bija kastaņbrūni mati un, cik «Tropikānas» neskaidrajā apgaismojumā varēja saskatīt, brūnas acis — sacīja:

— Iesim padejot.

— Es neesmu diezin kāds dejotājs.

— Tas nekas.

Viņš apdejoja ar to vienu apli. [20]

— Jā, jums taisnība, — viņa noteica. — Tas, ko viņi spēlē, saucas rumba. Vai tā ir jūsu meita?

— Jā.

— Viņa ir ļoti glīta.

— Vai jūs nupat atbraucāt?

— Jā. Lidmašīnas apkalpe sadomāja uzdzīvot, un es viņiem piebiedrojos. Es te nevienu nepazīstu.

Sievietes galva sniedzās viņam līdz zodam, un viņš juta tās matu smaržu; mati brīžam pieskārās viņam pie lūpām. Viņš mazliet saīga, ieraudzījis tai pirkstā laulības gredzenu. Viņa sacīja:

— Mans uzvārds ir Severna. Beatrise Severna.

— Mans — Vormolds.

— Tātad es esmu jūsu sekretāre, — viņa teica.

— Kā tā? Man nemaz nav sekretāres.

— Ir gan. Vai tad viņi jums neziņoja par manu ierašanos?

— Nē.

Viņam nevajadzēja jautāt, kas tie «viņi» ir.

— Bet es pati nosūtī ju telegramu.

— Pagājušo nedēju es vienu saņēmu, bet nesadzinu tajā ne gala, ne malas.

— Kāds izdevums ir jūsu Lēma «Stāstiņiem»?

— Evrimena.

— Pie velna! Viņi man iedevuši citu izdevumu. Skaidrs, ka telegramā viss bija saputrots. Bet lai nu kā, esmu priecīga, ka jūs sastapu.

— Arī es priecājos. Kaut gan esmu mazliet pārsteigts. Kur jūs esat apmetusies?

— Patlaban viesnīcā Inglaterra, bet es pāriešu citur.

— Uz kurieni?

— Uz jūsu kantori, protams. Man vienalga, kur es guļu. Iekārtošos vienā no jūsu kabinetiem.

— Tur nav nekādu kabinetu. Man ir ļoti mazs kan-torltis.

— Vismaz sekretāres istaba taču ir.

— Bet man nekad nav bijis sekretāres, misis Severna.

— Sauciet mani par Beatrisi. Viņi uzskata, ka tas jādara konspirācijas dēļ.

— Konspirācijas?

— Patiešām, ko mēs iesāksim, ja jums nav pat sekretāres istabas. Apsēdīsimies.

Kāds vīrietis, tērpies frakā, šajos džungļos atgādinādams angļu koloniālo ierēdni, kas uz pusdienām mēdz pārģērbties, sāka dziedāt:

Visapkārt tev prātīgi ļaudis vien,

Kas tikumus sarga pikti.

Tie apgalvo: zeme ap sauli skrien;

Mans neprāts tos kaitina dikti.

Tie apgalvo: ābolu miza sedz Un sēklas ir apelsīniem.

Bet es saku: sauli tik naktī redz,

Un vienaldzīgs esmu pret smīniem.

Draugs, netici tiem ...

Viņi apsēdās pie tukša galdiņa ruletes zāles galā. Viņi varēja dzirdēt mazo bumbiņu piesitienus. Viņa atkal kļuva nopietna, mazliet pat pašapzinīga, kā meitene, kas pirmo reizi uzvilkusi garo balles tērpu.

Viņa sacīja:

— Ja būtu zinājusi, ka esmu jūsu sekretāre, es nekad nebūtu apšļākusi no sifona šo policistu . . . bez jūsu atļaujas.

—- Nebēdājieties.

— Mani taču atsūtīja šurp, lai jums kļūtu vieglāk. Un nevis grūtāk.

— Kapteinis Segura mums nav bīstams.

— Zināt, esmu ļoti labi apmācīta. Esmu izturējusi pārbaudījumu šifrēšanā un mikrofotografijā. Varu uzņemties sakaru uzturēšanu ar jūsu aģentiem.

— A-ā . . .

— Jūs tik labi sevi parādījāt, ka viņi būs ļoti nobēdājušies, ja jūs iekristu. Tad jau labāk, lai es iekrītu.

— Bet es ļoti negribu, lai jūs iekristu. Vienīgi ja nu manās rokās ...

— Nesaprotu.

— Piedodiet, es domāju ko citu.

— Ja jau telegrama bija saputrota, tad jūs nekā nezināt arī par radistu.

— Nē, nezinu.

— Arī viņš apmeties viesnīcā Inglaterra. Viņam vēl ir nelabi no lidojuma. Būs jāsameklē istaba arī viņam.

—- Ja viņš jūtas nelabi, tad varbūt . . .

— Pieņemiet viņu par rēķinvedi. Viņš ir mācījies grāmatvedību.

— Bet man nav vajadzīgs rēķinvedis. Man pat grāmatveža nav.

— Neraizējieties. Rīt no rīta es visu nokārtošu. Tāpēc jau es te esmu.

— Jūsos ir kaut kas tāds, kas atgādina manu meitu, — Vormolds teica. — Vai jūs skaitāt novenas?

— Kas tās tādas?

— Jūs nezināt? Paldies dievam, ka vismaz tā.

Vīrietis frakā pašreiz beidza savu dziesmu:

Bet es saku: ziemas vidū ir maijs.

Un vienaldzīgs esmu pret smīniem.

Zilie prožektoru stari pārvērtās rožainos, un dejotājas atkal satupās palmās. Spēļu kauliņi grabēja uz galdiem, bet Millija un doktors Haselbahers, laimīgi smaidīdami, spiedās cauri uz dejas grīdas pusi. Likās, it kā viņas dzimšanas dienas lauskas bfitu atkal salīmētas kopā.

Otra nodaļa 1

Nākamajā rītā Vormolds pamodās agri. Viņam bija vieglas paģiras no šampanieša, bet fantastiskie nakts notikumi «Tropikānā» iesniedzās arī viņa darba dienā. Beatrise bija teikusi, ka viņš esot sevi labi parādījis — ar viņas muti runāja Hotorns un visi «tie cilvēki». Viņā modās īgnums, iedomājoties, ka Beatrise, tāpat kā Hotorns, nāk no tās pašas izdomātās pasaules, no kuras nāk viņa aģenti. Viņa aģenti . . .

Viņš apsēdās pie savas kartotēkas. Pirms ieradās Beatrise, viņam vajadzēja papūlēties, lai kartītes izskatītos, cik iespējams, ticamas. Daži no aģentiem viņam tagad likās pārāk nereāli. Profesors Sančess un inženieris Sifu-entess bija neglābjami sapinušies viņa tīklos, viņš nevarēja vairs likt no tiem vaļā: tie jau bija izvilkuši turpat vai divsimt peso neparedzētiem izdevumiem. Arī Lopess bija nostabilizējies savā vietā. Piedzērušais Kubas aviācijas līnijas piiots bija saņēmis prāvu gratifikāciju — piecsimt peso: tas bija ziņojis par izbūvēm kalnos, bet no tā varbūt vēl varēja atkratīties kā no neuzticama cilvēka. Te bija arī «Huana Belmontes» galvenais mehāniķis, ko viņš bija redzējis dzeram Sjenfuegosā, — šī persona likās pilnīgi reāla un saņēma tikai septiņdesmit piecus peso mēnesī. Bet te bija arī vēl citas personas, par kurām viņš baiļojās, ka tās neizturēs stingru pārbaudi: piemēram, Rodrigess, kas viņa kartītē bija apzīmēts par naktsklubu karali, un Terēza, «Šanhajas teātra» dejotāja, kuru viņš bija reģistrējis kā aizsardzības ministra un vienlaikus pasta un telegrāfā direktora mīļāko (nebija nekāds brīnums, ka ne par Rodrigesu, ne par Terēžu Londona nekā nevarēja izdibināt). Viņš bija ar mieru atbrīvoties no Rodrigesa, jo kurš katrs, kas kaut cik pazīst Havannu, agri vai vēlu apšaubīs tā eksistenci. Bet viņš neparko nevarēja šķirties no Terēzas. Tā bija viņa vienīgā spiedze, viņa Mata Hari [21]. Bija grūti iedomāties, ka viņa jaunā sekretāre kādreiz apmeklēs «Sanhaju», kur katru nakti starp kaildeju priekšnesumiem tiek izrādītas trīs pornogrāfiskās filmas.

Viņam blakus apsēdās Millija.

— Kas tās par kartītēm? — viņa vaicāja.

— Mani klienti.

— Kas tā bija par meiču pagājušajā naktī?

— Tā būs mana sekretāre.

— Cik varens tu esi kļuvis.

—~ Vai viņa tev patīk?

— Nezinu. Tu jau man nedevi izdevību ar viņu parunāties. Jūs bijāt pārāk aizņemti ar dejošanu un flirtu.

— Es neflirtēju.

— Vai viņa grib ar tevi precēties?

— Žēlīgais dievs, nē taču!

— Bet vai tu gribi viņu precēt?

— Millij, esi prātīga. Es ar viņu tikai vakar iepazinos.

— Marija, kāda franču meitene klostera skolā, apgalvo, ka ikviena īsta mīlestība esot coup cle foudre [22].

— Vai tad jūs klosterī runājat par tādām lietām?

— Protams. Vajag taču padomāt par nākotni. Pagātnes jau mums vēl nav, par ko runāt. Bet māsai Agnesei gan ir.

— Kas tā par māsu Agnesi?

— Es tev par viņu jau esmu stāstījusi. Viņa ir ļoti skumja un skaista. Marija stāsta, ka Agnesei jaunībā bijusi nelaimīga coup de foudre.

— Vai viņa pati Marijai to stāstīja?

— Nē, protams. Bet Marija zina. Viņai pašai jau bijušas divas nelaimīgas coups de foudre. Tās uznākušas pavisam pēkšņi, kā pērkons no skaidrām debesīm.

— Es esmu pietiekami vecs, mani tas neapdraud.

— Nesaki vis. Sastopoties ar Marijas māti, kādu vecu vīrieti — viņam bija tuvu pie piecdesmit — ķērusi coup de foudre. Arī viņš bija precējies, tāpat kā tu.

— Bet mana sekretāre arī ir precējusies, tā ka viss būs kārtībā.

— Vai viņa tiešām ir precējusies vai tikai salmu atraitne?

— Nezinu. Netiku viņai jautājis. Vai pēc tavām domām viņa ir skaista?

— Diezgan skaista. Savā ziņā.

Lopess sauca no apakšas:

— Atnākusi kāda dāma. Viņa saka, jūs viņu gaidot.

— Pasakiet, lai nāk augšā.

— Es palikšu tepat, — Millija viņam piedraudēja.

— Labrīt, Beatrise, tā ir Millija.

Viņš ievēroja, ka Beatrises acis bija tādā pašā krāsā kā naktī, tāpat ari mati; galu galā tas viss nebija tikai šampanieša un palmu iedarbības sekas. «Viņa ir reāla,» viņš nodomāja.

— Labrīt. Ceru, ka jūs labi gulējāt, — sacīja Millija savas duenjas balsī.

— Man rādījās briesmīgi sapņi. — Beatrise paraudzījās uz Vormoldu, tad uz kartotēku un Milliju. Viņa piebilda: — Bet vakar es lieliski izklaidējos.

Jūs brīnišķīgi izdarījāties ar to sifonu, — augstsirdīgi sacīja Millija, — mis . . .

— Misis Severna. Bet, lūdzu, sauciet mani par Beatrisi.

— Ak jūs esat precējusies? — mākslotā ziņkārē jautāja Millija.

— Biju precējusies.

—-Vai viņš ir miris?

— Nav ne jausmas. Viņš izkūpēja.

— Vai tas var būt?

Ar tādiem cilvēkiem kā viņš tas gadās.

— Kāds tad viņš bija?

— Millij, tev laiks iet. Un nav pieklājīgi izprašņāt misis Severnu . . . Beatrisi.

— Manā vecumā, — sacīja Millija, — jāmācās no citu cilvēku pieredzes.

— Jums ir pilnīga taisnība. Tādus cilvēkus kā viņš mēdz saukt par ļoti garīgiem un ļoti smalkjūtīgiem. Man likās, viņš ir ļoti skaists; viņam bija tāda seja kā mazam putnēnam, kas raugās laukā no ligzdas, kā tiek rādīts kādā populārzinātniskā filmā; un ap ādamābolu viņam auga smalkas pūciņas, bet pats ādamābols bija diezgan prāvs. Nelaime tikai tā, ka viņš pat četrdesmit gadu vecumā vēl aizvien izskatījās pēc maza putnēna. Visas meitenes viņā iemīlējās. Viņš pastāvīgi braukāja uz UNESCO konferencēm — uz Venēciju, Vīni un līdzīgām vietām. Vai jums seifs ir, mister Vormold?

— Nav.

— Un kas notika pēc tam? — jautāja Millija.

— O, es sāku redzēt viņam cauri. Burtiski, ne ļaunā nozīmē. Viņš bija tik vājš un izkrities, ka likās caurspīdīgs. Viņā skatoties, es starp viņa ribām varēju redzēt visus delegātus sēžam, ari referentu, kā tas pieceļas un saka: «Rakstnieka radošajā darbā nepieciešama brīvība!» Tas bija tik baismīgi pie brokastu galda.

— Un jūs nemaz nezināt, vai viņš ir dzīvs?

— Pērn vēl bija dzīvs, jo es uzzināju no laikrakstiem, ka viņš Taorminā lasījis referātu par tematu «Inteliģence un ūdeņraža bumba». Jums katrā ziņā jāiegādājas seifs, mister Vormold.

—- Kāpēc?

— Jūs nedrīkstat tā mētāt visu uz galda. Turklāt tādam vecmodīgam komersantam kā jūs tas arī piederas.

— Kas to saka, ka es esmu vecmodīgs komersants?

— Tā viņi Londonā domā. Es tūlīt iešu un sadabūšu jums seifu.

— Man jāiet, — Millija teica. — Tu būsi prātīgs, tēt, vai ne? Tu saproti, par ko es runāju. [23]

Diena bija padevusies ārkārtīgi nogurdinoša. Vispirms Beatrise aizgāja un apgādāja lielu seifu ar slepenu atslēgu; seifa atvešanai bija vajadzīga smagā automašīna un seši viri. Nesdami seifu pa kāpnēm, viņi salauza margas un norāva no sienas gleznu. Ārpusē bija sastājies ļaužu pūlis, to vidū daži tuvējās skolas puikas, kas kavēja stundas, divas skaistas nēģerietes un policists. Kad Vormolds sāka gausties, ka šāda jezga modināšot pret viņu aizdomas, Beatrise to atspēkoja, teikdama, ka visdrošākais ceļš nekrist aizdomās ir — neslēpties.

— Piemēram, ar to pašu sifonu, — viņa sacīja. — Visi mani atcerēsies kā sievieti, kas apšļākusi no sifona policistu. Neviens vairs neprašņās, kas es esmu. Viņiem jau skaidrs.

Kamēr viņi vēl noņēmās ar seifu, piebrauca taksometrs, no tā izkāpa jauns vīrietis un izcēla tik lielu čemodānu, kādu Vormolds līdz šim vēl nebija redzējis.

— Tas ir Rūdijs, — teica Beatrise.

— Kas par Rudiju?

— Jūsu rēķinvedis. Es taču jums vakar teicu.

— Paldies dievam, — Vormolds sacīja, — liekas, kaut ko no pagājušās nakts es tomēr esmu aizmirsis.

— Nāc iekšā, Rūdij, un atvelc elpu.

— Nav vērts saukt viņu šurp, — teica Vormolds. — Kur tad lai viņš nāk? Viņam jau te nav istabas, kur palikt.

— Viņš var gulēt kantorī, — Beatrise sacīja.

— Tur nepietiks telpas gultai, seifam un manam rakstāmgaldam.

— Es jums dabūšu mazāku rakstāmgaldu. Nu, vai nelabums pārgājis, Rūdij? Šis ir misters Vormolds, mūsu saimnieks.

Rūdijs bija ļoti jauns un ļoti bāls; pirksti viņam bija iekrāsojušies dzelteni — vai nu no nikotīna, vai skābēm. Viņš teica:

— Naktī es divreiz vēmu, Beatrise. Rentgena caurulīte salūzusi.

— Ko lai dara. Vispirms vajag iekārtoties. Ej nopērc saliekamo gultu.

— Klausos, — Rūdijs noteica un pazuda.

Viena no nēģerietēm izspraucās pie Beatrises un sacīja:

— Es esmu Anglijas pavalstniece.

— Es arī, — atbildēja Beatrise. — Priecājos ar jums iepazīties.

— Jūs esat tā meitene, kas aplēja ar ūdeni kapteini Seguru?

— Gandrīz tā. Īstenībā tikai apšļācu.

Nēģeriete pagriezās un paskaidroja to pūlim spāņu valodā. Daži sāka aplaudēt. Policists apmulsis aizgāja projām. Nēģeriete sacīja:

— Jūs esat ļoti skaista meitene, mis.

— Jūs pati ari esat ļoti skaista, — Beatrise atbildēja. — Palīdziet man tikt galā ar šo čemodānu.

Viņas noņēmās ar Rūdija čemodānu, gan vilkdamas to, gan stumdamas.

— Piedodiet, — vienā gabalā atkārtoja kāds vīrs, spiezdamies ar elkoņiem caur pūli, — lūdzu, atvainojiet!

— Ko jūs vēlaties? — Beatrise jautāja. — Vai jūs neredzat, ka mēs esam aizņemti? Atnāciet citreiz.

— Es gribēju nopirkt putekļu sūcēju.

— Ak putekļu sūcēju? Nu tad ejiet tik iekšā. Vai jūs varēsit pārkāpt pār čemodānu?

Vormolds uzsauca Lopesam:

— Apkalpojiet viņu. Un, dieva dēļ, mēģiniet viņam iesmērēt «Atomkatlu». Mēs vēl nevienu neesam pārdevuši.

— Vai jūs 1c dzīvosit? — jautāja nēģeriete.

— Es te strādāšu. Liels paldies jums par palīdzēšanu.

— Mums, britiem, jāturas kopā, — nēģeriete sacīja.

Vīri, kas bija novietojuši seifu, nāca lejā pa kāpnēm,

spļaudami delnās un berzēdami tās gar biksēm, lai parādītu, cik grūts šis darbs bijis. Vormolds iedeva viņiem dzeramnaudu. Viņš uzkāpa augšā un drūmi apskatīja savu kabinetu. Šefu nomāca tas, ka istabā bija tieši lik daudz brīvas telpas, lai novietotu saliekamo gultu, un tas laupīja viņam iespēju atbrīvoties no Rūdi ja.

— Rūdijam te nebūs kur nolikt savas drēbes, — viņš teica.

— Viņš pieradis iztikt bez ērtībām. Katram gadījumam te ir jūsu rakstāmgalds. Pārlieciet visu no atvilktnēm savā seifā, bet Rūdijs saliks tajās savas mantas.

— Es nekad neesmu lietojis atslēgas ar šifru.

— Tas ir gaužām vienkārši. Jums jā izvēlas trīs skaitļi, ko spējat paturēt atmiņā. Kāds jums ir pasta nodaļas numurs ?

— Nezinu.

— Nu tad tālruņa numurs.. . nē, tas nav droši. To var izmēģināt kurš katrs kramplauzis. Kurā gadā jūs esat dzimis?

— Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā.

— Un kādā datumā?

— Sestajā decembri.

— Nu tad izraugieties 19—6—14.

— To es neatcerēšos.

— Atcerēsities gan. Jūs taču nevarat aizmirst pats savu dzimšanas dienu. Tagad skatieties uz mani. Jūs pagriežat rokturi četras reizes pulksteņa rādītājam pretējā virzienā, tad nostādiet uz deviņpadsmit, pēc tam trīs reizes pulksteņa rādītājā virzienā, nostādiet uz seši, divreiz pulksteņa rādītājam pretējā virzienā, nostādiet uz četrpadsmit, tad apgrieziet apkārt, un — seifs ir aizslēgts. Tagad jūs to tāpat atslēdzat — deviņpadsmit — seši — četrpadsmit, un, lūdzu, vaļā ir.

Seifā gulēja nosprāgusi pele.

— Prece ar bojājumu, — sacīja Beatrise. — Man vajadzēja pieprasīt cenas pazeminājumu.

Viņa sāka izkravāt Rūdija čemodānu, vilkdama laukā radioaparāta daļas, baterijas, l'otopiederumus, mīklainas caurulītes, kas bija ievīstītas Rūdija zeķēs.

— Kā jums izdevās visus šos draņķus dabūt cauri muitai?

— Mēs to nemaz nedarījām. Mums visu atveda no Kingstonas 59200 svītra četri svītra pieci.

•— Kas viņš ir?

— Kontrabandists, krcols. Viņš nodarbojas ar kokaina, opija un marihuanas kontrabandu. Protams, muitas ierēdņi ar viņu ir uz vienu roku. Arī šoreiz tie domāja, ka tā ir parastā krava.

— Būtu vajadzīgs ļoti daudz narkotisko vielu, lai piepildītu šādu čemodānu.

— Jā. Mēs dabūjām krietni daudz samaksai.

Pārlikusi atvilktņu saturu seifā, viņa žigli un prasmīgi

sakravāja visas Rūdija mantas atvilktnēs.

— Rūdija krekli mazliet saburzīsies, viņa noteica, — bet tas nekas!

— Lai tik burzās.

— Kas tad tas? — viņa jautāja, paņemdama kartītes, ko Vormolds torīt bija rūpīgi izskatījis.

— Mani aģenti.

— Un jūs tās kartītes atstājat vienkārši uz galda?

— Nu, pa nakti jau es tās ieslēdzu.

— Jums gan nav diez cik skaidra priekšstata par konspirāciju. — Viņa paraudzījās kādā kartītē. — Kas tā par Terēžu?

— Kaildejotāja.

— Viņa dejo pavisam kaila?

— Jā.

— Kā jums laimējies! Londona grib, lai es pārņemu sakarus ar jūsu aģentiem. Vai jūs mani iepazīstināsiet ar Terēžu kādā reizē, kad viņai būs kaut kas mugurā?

— Nedomāju, ka viņa gribēs sadarboties ar sievieti. Jūs zināt, kā tas ir ar šādām meičām.

— Nezinu gan. Toties jūs zināt. Ā, inženieris Sifuen-tess. Londona ir ļoti augstās domās par viņu. Jūs taču neteiksit, ka arī viņš negribēs sadarboties ar sievieti.

— Viņš neprot runāt angliski.

— Varbūt es varētu mācīties spāņu valodu? Tā nebūtu slikta maskēšanās, ja es pie viņa ņemtu spāņu valodas stundas. Vai viņš tikpat glīts kā Tcrēza?

— Viņam ir ļoti greizsirdīga sieva.

— Nu, ar to es, šķiet, tikšu galā.

— Tas, protams, ir muļķīgi, ievērojot viņa gadus.

— Cik gadu tad viņam ir?

— Sešdesmit pieci. Turklāt neviena sieviete jau uz viņu neskatīsies, jo viņam ir puncītis. Ja vēlaties, es pajautāšu par spāņu valodas stundām.

— Nav tik steidzami. Lai tas patlaban paliek. Varu sākt ar kādu citu. Profesors Sančess. Kad es biju precējusies, man iznāca saskarties ar inteliģentiem.

— Arī viņš nerunā angliski.

— Cerams, ka viņš runā franciski. Mana māte bija francūziete. Es labi runāju divās valodās.

— Nezinu, vai viņš prot vai ne. Es noskaidrošu.

— Paklausieties, jums nevajadzētu rakstīt visus šos vārdus uz kartītēm en clair [24]. Iedomājieties, ka par jums var sākt interesēties kapteinis Segura. Man negribētos, ka no inženiera Sifuentesa puncīša tiktu nodīrāta āda ci garešu etvijai. Uzrakstiet tikai kaut kādas pazīmes zem viņu numuriem, lai būtu vieglāk atcerēties: 59200 svītra 5 svītra 3 — greizsirdīga sieva un vēderiņš. Es jums visu pārrakstīšu un vecās kartītes sadedzināšu. Pie velna! Kur tās celuloīda loksnes?

— Celuloīda loksnes?

— Nu jā, lai ātrāk varētu sadedzināt papīrus. Ā, Rādijs laikam būs iebāzis savos kreklos.

— Cik daudz visādu krāmu jūs vadājat līdz!

— Un tagad mums jāiekārto tumšā istaba.

— Man nav tumšas istabas.

— Mūsdienās nevienam tādas nav. Es uz to biju sagatavojusies. Te man ir aptumšošanas aizkari un sarkanā lampa. Un, protams, arī mikroskops.

— Kam mums mikroskops?

— Mikrofotografijai. Redziet, ja atgadītos kas tiešām steidzams, ko nevar ziņot ar telegramu, Londona grib, lai mēs saistāmies ar to tieši un ietaupām laiku, ko prasītu sazināšanās ar Kingstonas starpniecību. Mikrofoto-grafiju mēs varam nosūtīt ar parasto vēstuli. Jūs uzlīmējat to punkta vietā, bet viņi iemērc vēstuli ūdenī un patur, kamēr punkts atlīmējas. Jūs taču šad tad rakstāt vēstules uz mājām? Darījumu vēstules? ...

— Tās es sūtu uz Ņujorku.

— Bet draugiem un radiniekiem?

— Pēdējos desmit gados esmu zaudējis sakarus ar tiem. Izņemot māsu. Protams, es vienmēr nosūtu apsveikuma kartes uz ziemsvētkiem.

— Bet ja nu mēs nevarēsim gaidīt līdz ziemsvētkiem?

— Šad tad es sūtu pastmarkas mazajam māsasdēlam.

— Tieši tas mums vajadzīgs. Mēs varēsim uzlīmēt mikrofotografiju kādas pastmarkas otrā pusē.

Rūdijs smagi kāpa augšā, nesdams saliekamo gultu, un gleznas ietvars šoreiz tika salauzts galīgi. Beatrise un Vormolds izgāja blakus istabā, dodami viņam vietu, un apsēdās uz Vormolda gultas. Viņi izdzirdēja klaudzienus, šķindoņu, un tad kaut kas plīsa.

— Rūdijs ir gauži neveikls, — Beatrise sacīja. Viņas vērīgais skatiens klīda visapkārt. — Nevienas pašas fotogrāfijās, — viņa piebilda. — Vai jums nemaz nav personiskās dzīves?

— Šai ziņā nevaru lepoties. Man ir tikai Millija. Un doktors Haselbahers.

— Londonai doktors Haselbahers nepatīk.

— Lai tā Londona brauc ellē, — noteica Vormolds. Pēkšņi viņam uznāca vēlēšanās pastāstīt Beatrisei par doktora Haselbahera dzīvokļa izdemolēšanu un par viņa veltīgo eksperimentu iznīcināšanu. Viņš teica: — Tādi cilvēki kā jūsu zeļļi Londonā . . . Piedodiet. Jūs taču esat viena no tiem.

— Arī jūs.

— Jā, protams. Arī es.

Rūdijs sauca no otras istabas:

— Viss kārtībā!

— Man gribētos, kaut jūs nebūtu viena no tiem, — sacīja Vormolds.

— Ir taču jādzīvo, — viņa atteica.

— Tā nav īstā dzīve. Visa šī spiegošana . . . Un ko tad izspiego? Slepenie aģenti atklāj to, ko visi jau tāpat zina . . .

— Vai vienkārši visu izdomā, — viņa piebilda.

Viņš aprāvās, bet viņa tādā pašā balsī turpināja:

— Ir arī daudz citu profesiju cilvēku, kuri nedzīvo īstu dzīvi. Konstruēt jaunu plastmasas ziepju trauku, sacerēt trulus jokus krogu estrādēm, rakstīt reklāmu dzejolīšus, būt par parlamenta locekli, runāt UNESCO kon ferencēs . . . Bet nauda, ko par to saņem, ir īsta. Un tas, kas notiek pēc darba, arī ir īsts. Piemēram, jūsu meita ir īsta, un viņas septiņpadsmit gadu jubileja arī bija īsta.

-— Ko jūs darāt pēc darba?

— Tagad neko sevišķu, bet, kad es biju iemīlējusies ... mēs gājām uz kino, dzērām kafiju Espresso bārā un vasaras vakaros sēdējām parkā.

— Bet kāpēc tas beidzās?

— Saglabāt kaut ko īstu var tikai tad, ja abi to grib. Bet viņš visu laiku tēloja. Iedomājas, ka ir liels mīlētājs. Dažreiz es pat vēlējos, lai viņš kaut uz neilgu laiku kļūtu impotents, — tad viņš zaudētu savu pašpaļāvību. Nevar mīlēt un būt tik pašpārliecināts, kāds bija viņš. Ja mīl, tad ir bailes pazaudēt mīlamo, vai ne? —- Pēkšņi viņa attapās: — Ak tu velns, kāpēc es jums to visu stāstu? Labāk iesim pagatavot mikrouzņēmumus un rakstīt šifrētās telegramas. — Viņa paraudzījās aiz durvīm. — Rūdijs jau apgūlies. Viņam laikam atkal nelabi. Vai tad tik ilgi var turpināties nelabums? Vai jums nav kādas istabas, kur nebūtu gultas? Gulta vienmēr noskaņo uz pļāpāšanu. — Viņa pavēra otras durvis. — Uzklāts vakariņu galds. Auksta gaļa un salāti. Divām personām. Kas par to visu parūpējies? Kāda jauka feja?

— No rītiem uz pāris stundām atnāk kalpone.

— Un kas tajā istabā?

— Tā ir Millijas istaba. Bet tur ari ir gulta.

Trešā nodaļa 1

Stāvoklis, lai uz to skatītos kā skatīdamies, bija draņķīgs. Vormolds bija jau pieradis izrakstīt naudu neparedzētiem izdevumiem inženierim Sifuentesam un profesoram, mēneša algu pats sev, «Iluana Belmontes» galvenajam mehāniķim un kaildejotājai Terēzai. Dzērājam lidotājam parasti tika samaksāts ar viskiju. Naudu Vormolds noguldīja savā tekošajā rēķinā — kādreiz Mil-lijai būs vajadzīgs pūrs. Lai šos maksājumus attaisnotu, viņam, protams, bija jāsacer regulāri ziņojumi. Ņemot palīgā lielo karti, kārtējo Time numuru, kas savā Rietumu puslodes nodaļā diezgan plašu vietu ierādīja Kubai, ar dažādu valdības izdotu ekonomisko rakstu, bet it īpaši ar savas fantāzijas palīdzību viņš galu galā iemanījās sacerēt vienu rakstu nedēļā un pirms Beatrises ierašanās Havannā bija veltījis šiem sacerējumiem sestdienas vakarus. Profesors bija viņa ekonomiskais eksperts, bet inženieris Sifuentess nodarbojās ar noslēpumainajām izbūvēm Orjentes kalnos (viņa ziņojumi šad tad saskanēja, bet šad tad runāja pretī Kubas lidotāja ziņojumiem, — tas piešķīra ticamības nokrāsu). Galvenais mehāniķis sniedza aprakstus par darba apstākļiem Sant-jāgo, Matansasā un Sjenfuegosā un ziņoja par pieaugošajiem nemieriem kara flotē. Runājot par kaildejo-taju, jāpiezlmē, ka viņa piegādāja pikantus sīkumus no aizsardzības ministra un pasta un telegrāfā direktora privātās dzīves un aprakstīja viņu seksuālās dīvainības. Viņas ziņojumi mats matā līdzinājās kinozvaigžņu rakstiņiem žurnālā Confidential, — Vormolda iztēle šai virzienā nebija visai spēcīga.

Tagad, kad te bija Beatrise, Vormoldam radās daudz vairāk rūpju, nekā viņam sagādāja sestdienas vakaru literārie vingrinājumi. Runa nebija tikai par īso mikro-fotografijas kursu, ko Beatrise viņam uzspieda, viņam vajadzēja izdomāt arī telegramas, lai kaut cik nodarbinātu Rūdiju, bet, jo vairāk telegramu Vormolds nosūtīja, jo vairāk arī saņēma. Londona tagad ik nedēļas nelika viņam mieru, pieprasīdama Orjentes izbūvju fotouzņēmumus, un Beatrise ar katru nedēļu neatlaidīgāk uzstāja, lai nodod viņai sakaru uzturēšanu ar aģentiem. Tas esot pret visiem noteikumiem, viņa sacīja, ka rezidents pats satiekas ar saviem «avotiem». Reiz viņš to uzaicināja pusdienās uz Ārpilsētas klubu, un kā par spīti kāds skaļi izsauca inženieri Sifuentesu. No blakus galdiņa piecēlās ļoti garš, kalsnējs vīrietis ar kataraktu acī.

— Vai tas ir Sifuentess? — Beatrise asi jautāja.

— Jā.

— Bet jūs man stāstījāt, ka viņam sešdesmit pieci gadi.

— Viņš izskatās jaunāks par saviem gadiem.

— Un jūs teicāt, ka viņam ir puncītis.

— Nevis puncītis, bet runcītis. Tā šejienes dialektā sauc kataraktu.

Viņš tik tikko neiekrita.

Pēc tam viņa sāka interesēties par Vormolda fantāzijas romantiskāko tēlu — Kubas lidotāju. Viņa ar lielu sajūsmu sāka ierakstīt tā kartotēkā papilddatus, nemitīgi izprašņādama dažādus sīkumus par tā personību. Rauls Domingess neapšaubāmi bija patētiska persona. Viņš bija zaudējis sievu asiņainajā slaktiņā pilsoņu kara laikā Spānijā un bija vīlies tiklab vienos, kā otros, it īpaši savos draugos komunistos. Jo vairāk Beatrise izprašņāja Vormoldu par viņu, jo pilnīgāk atklājās viņa raksturs, jo vairāk tā vēlējās ar viņu iepazīties. Brīžiem Vormoldu mocīja greizsirdība uz Raulu, un viņš mēģināja lidotāja tēlu nomelnot.

— Viņš iztempj veselu viskija pudeli dienā, —• Vormolds sacīja.

— Droši vien grib aizmirsties, izbēgt no vientulības un atmiņām, — Beatrise noteica. — Vai tad jums nekad negribas aizmirsties?

— Šķiet, ka mēs visi to dažreiz vēlamies.

— Es zinu, ko nozīmē šāda vientulība, — viņa līdzcietīgi sacīja. —Vai viņš dzer cauru dienu?

— Nē. Visļaunākā stunda viņam ir pulksten divos naktī. Ja viņš tai laikā atmostas, tad vairs nevar iemigt no domām un atkal sāk dzert.

Vormolds pats brīnījās, cik viņš ātri var atbildēt uz kuru katru jautājumu par saviem varoņiem; tie likās dzīvojam kaut kur uz viņa apziņas sliekšņa: viņam tikai bija jāieslēdz gaisma, un tie tūdaļ bija klāt ar visām savām raksturīgajām izdarībām. Drīz pēc Beatrises ierašanās Raulam bija dzimšanas diena, un viņa ierosināja, ka viņiem vajadzētu tam uzdāvināt kasti šampanieša.

— Viņš tam nepieskarsies, — Vormolds iebilda, pats nezinādams, kāpēc. — Viņam par daudz skābes. Tiklīdz viņš iedzer šampanieti, viņam parādās izsitumi. Turpretī ar profesoru ir gluži otrādi — tas nekā cita nedzer

—- Izsmalcināta gaume.

— Samaitāta gaume, — nekā nedomādams, sacīja Vormolds. — Visvairāk viņš ciena spāņu šampaniešus.

Dažreiz viņu pat biedēja, kā šie cilvēki bez viņa ziņas izauga no nebūtības tumsas. Nez ko Terēza dara viņam aiz muguras? Viņš baidījās par to domāt. Dažreiz viņš bija sašutis par tās nekautrīgajiem stāstiem no savas dzīves ar diviem mīļākiem. Taču jo neatliekama problēma palika Rauls. Bija brīži, kad Vormolds domāja, ka viņam klātos daudz vieglāk, ja viņš būtu savervējis īstus aģentus.

Domāšana Vormoldam vislabāk veicās vannā. Kādu rītu, kad viņš bija iegrimis pārdomās, viņš izdzirdēja sašutuma pilnus kliedzienus, neskaitāmus dūres sitienus pa durvīm, niknus soļus kāpnēs, — bet pār viņu bija nācis iedvesmas brīdis, un viņš nepievērsa nekādu uzmanību pasaulei, kas atradās viņpus garaiņu aizsega .. . Ku-bas aviācijas sabiedrība Raulu par dzeršanu bija allai dusi no darba. Viņš bija izmisis: viņš palika bez darba; bija notikusi nepatīkama saruna starp viņu un kapteini Seguru, un Segura viņam draudēja . . .

— Vai jums nav kas noticis? — Beatrise sauca no ārpuses. — Vai jūs vēl esat dzīvs? Varbūt uzlauzt durvis?

Viņš aplika dvieli ap vidukli un iegāja guļamistabā, kas tagad bija arī viņa kabinets.

— Millija aizgāja briesmīgi pārskaitusies, — sacīja Beatrise. — Viņa netika vannā.

— Nupat ir viens no tādiem brīžiem, — Vormolds teica, — kas var mainīt visu vēstures gaitu. Kur Rūdijs?

— Jūs taču pats viņu atlaidāt nedēļas nogales brīvdienās.

— Nekas. Nosūtīsim telegramu caur konsulātu. Sameklējiet šifru grāmatu.

— Tā ir seifā. Kāda bija atslēgas šifra? Mēs palikām pie jūsu dzimšanas dienas, vai ne? Sestais decembris?

— Es to grozīju.

— Savu dzimšanas dienu?

— Nē taču. Atslēgas šifru, protams. *— Viņš pamācoši piebilda: — Jo mazāk šifras zinātāju, jo labāk mums visiem. Pilnīgi pietiek, ja to zina Rūdijs un es. Pats svarīgākais taču ir rīkoties pēc noteikumiem. — Viņš iegāja Rūdija istabā un sāka griezt rokturi — četras reizes uz kreiso, trīs reizes uzmanīgi uz labo pusi. Viņa dvielis sāka slīdēt uz leju. — Turklāt kurš katrs var uzzināt manu dzimšanas dienu no pierakstīšanās blankas. Pārāk nedroši. Tieši šos skaitļus viņi izmēģinās pašus pirmos.

— Vēlreiz, — Beatrise sacīja, — vēl vienu apgriezienu.

— So šifru neviens neuzminēs. Tas ir absolūti drošs.

*— Ko jūs vilcināties?

— Es laikam kļūdījos. Jāsāk no jauna.

— Sī šifra tiešām liekas droša.

— Lūdzu, neskatieties! Jūs mani padarāt nervozu.

Beatrise pagāja sānis un nostājās ar seju pret sienu.

— Pasakiet, kad es drīkstēšu atkal skatīties, — viņa palūdza.

— Savādi gan. Šis nolādētais daikts būs salūzis. Piezvaniet Rūdijam pa tālruni.

— To es nevaru. Kā lai zinu, kur viņš apmeties. Viņš aizbrauca uz Varadero pludmali.

— Ak tu velns!

— Varbūt jūs man pateiktu, kā jūs atcerējāties to skaitli, ja vien varat atcerēties.

— Tas bija manas vecmāmiņas masas telefona numurs.

— Kur viņa dzīvo?

— Oksfordā, Vudstoka gatvē 95.

— Bet kāpēc tieši vecmāmiņas māsas?

— Un kāpēc gan ne?

— Varbūt varētu piezvanīt uz ziņu biroju Oksforda?

— Šaubos, vai tas ko līdzēs.

— Un kā viņu sauc?

— Arī to esmu aizmirsis.

— Patiešām droša šifra, neko teikt!

— Mēs viņu vienmēr saucām vienkārši par vecmāmiņu Keitu. Starp citu, viņa jau pirms piecpadsmit gadiem mirusi, un telefona numurs varbūt ir mainīts.

— Nesaprotu, kāpēc jūs izvēlējāties tieši viņas numuru.

— Vai jums nav gadījies, ka daži numuri bez kāda iemesla iespiežas atmiņā uz visu mūžu?

— Šis numurs, šķiet, jums nav diez cik stipri iespiedies atmiņā.

— Es to tūlīt atcerēšos. Kaut kas līdzīgs 7, 7, 5, 3, 9.

— Ak vai! Diez vai viņiem Oksfordā būs pieczīmju numuri.

— Mēs varam izmēģināt visas ciparu 7, 7, 5, 3, 9 kombinācijas.

— Vai jūs zināt, cik to ir? Man šķiet, kaut kas ap seši simti. Ceru, ka jūsu telegrama nav steidzama.

— Esmu drošs par visiem cipariem, izņemot septiņnieku.

— Lieliski. Par kuru septiņnieku? Liekas, ka tagad mums vajadzēs noņemties ar apmēram seši tūkstoši kombinācijām. Es neesmu matemātiķe.

Rūdijs droši vien būs šo numuru kaut kur pierakstījis.

— Cerams, uz impregnēta papīra, lai tas neizmirktu peldoties. Tā tik ir viena priekšzīmīga saimniekošana!

- Varbūt mēs varētu izlietot veco kodu, - Vormolds ieminējās.

— Tas nav diez cik droši. Bet ko lai dara . . .

Beidzot viņi atrada Čarlza Lēma «Stāstiņus» pie Millijas gultas; ielocītā lappuse rādīja, ka viņa tikusi līdz vidum stāstam «Divi veronieši».

Vormolds teica:

— Rakstiet telegramu. Atstājiet tukšu vielu datumam . .. martā.

— Vai tiešām jūs pat šāsdienas datumu nezināt?

— «Sekojošais no 59200 svītra 5 sākas rindkopa А 59200 svītra pieci svītra četri atlaists par dzeršanu dienesta pienākumu pildīšanas laikā punkts baidās izsūtīšanas uz Spāniju kur viņa dzīvībai draud briesmas punkts.»

— Nabaga Rauls.

— «Sākas rindkopa В 59200 svītra pieci svītra četri ...»

— Vai nevarētu teikt vienkārši «viņš»?

— Labi. Viņš. «Viņš var pašreizējos apstākļos un par attiecīgu atlīdzību līdz ar patvēruma nodrošināšanu Jamaikā apņemties pārlidot ar privātu lidmašīnu pār slepenajām izbūvēm un tās nofotografēt punkts sākas rindkopa C viņam jāizlido no Santjāgo un jānolaižas Kingstonā ja 59200 sagatavos pieņemšanu punkts.»

— Beidzot mēs tiešām kaut ko darām, vai ne? — sacīja Beatrise.

— «Sākas rindkopa D punkts ludzu apstiprināt piecsimt dolāru par lidmašīnas nolrēšanu 59200 svītra pieci svītra četri punkts bez tam divsimt dolāri vajadzīgi lidostas personāla uzpirkšanai Havannā punkts sākas rindkopa E atlīdzībai 59200 svītra pieci svītra četri jābūt bagātīgai ievērojot lielo risku ka viņu varētu aizturēt virs Orjentes kalniem patrulējošās lidmašīnas punkts ierosinu tūkstoš dolārus punkts.»

— Cik jauka summiņa, — Beatrise piebilda.

— Beigas. Ķerieties klāt. Ko jūs vēl gaidāt?

— Gribu atrast piemērotu frāzi. Man diez kā nepatīk Lēma «Stāstiņi» — un jums?

-— Tūkstoš septiņi simti dolāru, — Vormolds domīgi noteica.

— Vajadzēja noapaļot līdz diviem tūkstošiem. A. O. patīk apaļi skaitļi.

— Negribu, ka mani noturētu par pārāk izšķērdīgu, — sacīja Vormolds.

Tūkstoš septiņi simti dolāru katrā ziņā pietiks vienam mācību gadam Šveices skolā.

— Jūs izskatāties tik pašapmierināts, — Beatrise sacīja. — Vai jums neienāk prātā, ka jūs varbūt sūtāt cilvēku drošā nāvē?

«Tieši to jau es gribu,» nodomāja Vormolds.

— Pasakiet viņiem konsulātā, — viņš teica, — ka šī telegrama jāpārraida ārpus kārtas.

— Tā ir gara telegrama, — Beatrise sacīja. — Kā jūs domājat, vai šāda frāze būs piemērota: «Viņš stādīja priekšā karalim Polidoru un Kadvalu, teikdams, ka tie ir viņa divi pazudušie dēli — Gviderijs un Arvirags.» Vietumis Šekspīrs ir mazliet garlaicīgs, vai nav tiesa?

Pēc nedēļas viņš uzaicināja Beatrisi vakariņās zivju restorānā ostas tuvumā. Pieprasītās summas apstiprinājums bija pienācis, kaut gan viņi bija apcirpuši tam divsimt dolāru, tā ka galu galā A. O. tomēr iznāca apaļš skaitlis. Vormolds iedomājās, kā Rauls brauc uz lidostu, lai uzsāktu savu bīstamo lidojumu. Bet šis stāsts vēl nebija galā. Tāpat kā reālajā dzīvē, var gadīties arī nejaušības: varonis var sākt rīkoties patvaļīgi. Varbūt Raulu notvers vēl pirms iesēšanās lidmašīnā, varbūt viņu aizturēs ceļā policijas automašīna. Viņš var pazust kapteiņa Seguras moku kambaros. Presē par to neparādīsies ne rindiņa. Vormolds brīdinās Londonu, ka viņš pārtrauc radiosakarus, jo Raulu var piespiest visu izstāstīt. Nosūtījuši pēdējo ziņojumu, viņi demontēs un noslēps radioraidītāju, celuloīda loksnes tiks turētas gatavībā, lai visu sadedzinātu . . . Bet varbūt Rauls izlidos laimīgi, un viņi nekad nedabūs zināt, kas īsti ar to nolicis virs Or-jentes kalniem. Visā šai stāstā skaidrs bija tikai viens: Jamaikā Rauls neieradīsies un nekādus fotouzņēmumus neatsūtīs.

— Par ko jūs domājat? — Beatrise jautāja.

Viņš vēl nebija pieskāries pildītajam langustam.

— Es domāju par Raulu.

No Atlantijas okeāna uzpūta vējš. Moro pils viņpus ostas pacēlās kā liels tvaikonis, ko vētra izmetusi krastā.

— Jūs uztraucaties?

— Protams, uztraucos.

Ja Rauls izlidos pusnaktī, viņš nolaidīsies Santjāgo pēc degvielas tieši pirms rītausmas; lidlauka apkalpe pret viņu draudzīgi noskaņota: Orjentes provincē ikviens savā sirdi ir dumpinieks. Pēc tam, tiklīdz kļūs kaut cik gaišāks un varēs fotografēt, — vēl pirms patruļu lidmašīnu pacelšanās, — viņš dosies izlūklidojumā pār kalniem un mežiem.

— Vai viņš pašlaik nedzer?

— Viņš man apsolīja, ka nedzeršot. Bet kas to lai zina.

— Nabaga Rauls.

— Nabaga Rauls.

— Dzīve viņam nav bijusi diez cik jauka, vai ne? Jums viņu vajadzēja iepazīstināt ar Terēžu.

Vormolds pameta uz Beatrisi ašu skatienu, bet viņa likās ļoti aizņemta ar langustu.

— Tā tik būtu konspirācija!

— Pie velna ar visu konspirāciju! — viņa atsau cās.

Pēc vakariņām viņi devās mājup pa Avenida de Masco, turēdamies cietzemes pusē. Šai drēgnajā un vējainajā naktī te bija maz gājēju un automašīnas pavisam retas. No Atlantijas okeāna vēlās bangas un sašķīda pret dambi. Šļakatas šļācās pār plato ceļu, pāri četrrindu autoceļam un nokrita kā lietus lāses pie izdrupušo kolonu pakājes, kur viņi gāja. Mākoņi traucās no austrumiem, un Vormoldam šķita, ka arī viņu, tāpat kā šos Havannas akmeņus, drupina laika zobs. Piecpadsmit gadu bija ilgs laiks.

— Varbūt viena no tām uguntiņām augšā ir viņš, — Vormolds sacīja. — Cik vientuļš viņš laikam jūtas.

— Jūs runājat kā romānu rakstnieks, — viņa teica.

Viņš apstājās zem kolonas un uzlūkoja Beatrisi ar bažām un aizdomām.

— Ko jūs sacijat?

— Nekā sevišķa. Dažreiz man liekas, ka jūs apejaties ar saviem aģentiem kā ar marionetēm vai grāmatu varoņiem. Bet tur augšā taču ir dzīvs cilvēks, vai ne?

* .

— Tas nav diez cik patīkami, ka jūs par mani tā domājat.

— Ak, aizmirstiet to. Pastāstiet man par kādu, kas jums patiešām mīļš. Par savu sievu. Pastāstiet man par viņu.

— Viņa bija skaista.

— Vai jūs ilgojaties pēc viņas?

— Protams. Kad atceros.

— Es gan neilgojos pēc Pītera.

— Kas tas par Pīteru?

— Mans vīrs. Kas darbojas UNESCO.

— Tad jums ir laimējies. Jūs esat brīva. — Viņš paskatījās pulkstenī un uz debesīm. — Tagad viņam jābūt virs Matansasas. Ja vien viņu nav kas aizkavējis.

— Vai jūs viņam norādījāt šo maršrutu?

— Nē taču, viņš pats izvēlas savu ceļu.

— Un pats savu nāvi?

Kaut kas viņas balsī — tāds kā naidīgums — to atkal izbiedēja. Vai tiešām viņa to sākusi turēt aizdomās? Viņš paātrināja soli. Viņi pagāja garām bāram «Karmena» un Čačā klubam ar kliedzošām reklāmām, kas bija uzkrāsotas uz astoņpadsmitā gadsimta ēkas fasādes vecajiem slēģiem. No krēslainās telpas raudzījās ārā burvīgas sejiņas — brūnacainās, tumšmatainās spānietes un dzeltenādainās skaistules; atspiedušas daiļās sēžam -

vietas pret leti, viņas gaidīja, vai uz jūras ūdens apšļāk-tās ielas neparādīsies kāda dzīva būtne. Dzīvot Havannā bija tas pats, kas dzīvot milzu fabrikā, kura pa konveijera lentu laiž laukā sieviešu skaistumu. Bet Vormolds nevēlējās nekādu skaistumu. Viņš apstājās zem laternas un tieši ielūkojās viņas atklātajās acīs. Viņš vēlējās atklātību.

— Uz kurieni mēs ejam?

— Vai tad jūs nezināt? Vai tad viss nav jau iepriekš izplānots, tāpat kā Raula lidojums?

— Es vienkārši pastaigājos.

— Vai jūs negribētu pasēdēt pie radio? Rūdijs dežurē.

— Nekādu jaunu ziņu pirms rītausmas mēs tikpat nesaņemsim.

— Vai tad nakts ziņojums par . . . lidmašīnas avāriju virs Santjāgo jums nav ieplānots?

Viņa lūpas bija sausas no sāls un uztraukuma. Viņam šķita, ka Beatrise visu uzminējusi. Vai tā viņu nodos Hotornam? Ko pēc tam darīs «viņi»? Viņiem nebija nekādu legālu līdzekļu, bet viņi varēja izdarīt tā, ka viņš vairs nekad neatgriežas Anglijā. Viņš nodomāja: «Tā aizlidos ar nākamo lidmašīnu, dzīve atkal ritēs pa vecam, un patiešām tas būs labāk: viņa dzīve taču pieder Millijai.

— Nesaprotu, ko jūs gribat sacīt, — viņš nomurmināja. 1

Liels vilnis atkal sašķīda pret dambi un tad pacēlās kā ziemsvētku egle, kas pārklāta ar plastmasas sarmu. Pēc tam tā pagaisa skatienam, un tālāk, uz leju pa autoceļu, pie bāra National pacēlās cita egle.

Jūs visu vakaru esat tik savada, — viņš sacīja. Nebija nozīmes vilcināties: ja jau spēle tuvojas beigām, labāk to izbeigt aši. — Ko jūs ar to domājat?

— Tātad avārijas nebūs lidostā . . . vai arī ceļā?

— Kā lai es to zinu?

— Jūs visu vakaru tā izturaties, it kā zinātu. Jūs nerunājat par viņu tā, kā mēdz runāt par dzīvu cilvēku. Jūs visu vakaru sacerat viņam epitāfiju kā slikts romānists, kas gudro efektīgu nobeigumu.

Vējš sagrūda viņus abus kopā. Viņa sacīja:

— Vai tad jums nav apnicis likt cilvēkiem vienmēr riskēt? Kāpēc? Spēles dēļ Boy's Own Paper 1 garā?

— Ari jūs spēlējat šo spēli.

— Es tai neticu, kā tic Hotorns, — viņa nikni piebilda. — Labāk būt blēdim nekā vientiesim vai zaļam pusaudzim. Kam jums tas viss vajadzīgs, vai tad jūs pietiekami nenopelnāt ar saviem putekļu sūcējiem?

— Nē. Man ir Millija.

— Bet ja nu Hotorns nebūtu ieradies pie jums?

Viņš mēģināja atjokot:

— Vajadzētu laikam apprecēt bagātu sievu.

— Vai jūs varētu vēlreiz apprecēties? — Šķita, ka viņa apņēmusies turpināt nopietno sarunu.

— Tiešām nezinu, vai es to varētu, — viņš sacīja. — Millija šo laulību neatzītu, un es nedrīkstu riskēt ar to, ka varu zaudēt sava bērna cieņu. Vai mēs neiesim mājās un nepaklausīsimies radio? [25]

— Bet jus taču negaidāt nekādu ziņu? Jūs pats to teicāt.

— Ne ātrāk kā pēc trim stundām, — viņš izvairīgi atbildēja. — Es domāju, ka viņš ziņos pa radio pirms no laišanās.

Dīvaini, ka arī viņš pats sāka just nervu saspīlējumu. Viņš it kā cerēja saņemt kādu ziņu no vēja satrauktajām debesīm.

Viņa sacīja:

— Vai jūs varat man dot goda vārdu, ka neesat kaut ko iepriekš sagatavojis?

Viņš izvairījās no atbildes un pagriezās atpakaļ uz prezidenta pili ar tumšajiem logiem — kopš pēdējā atentāta prezidents pilī vairs nekad negulēja; un tur pa ielu noliektu galvu, vairīdamies no šļakatām, viņiem pretī nāca doktors Haselbahers. Viņš, acīm redzot, devās uz mājām no «Brīnumbāra».

— Doktor Haselbaher! — Vormolds viņam uzsauca.

Vecais vīrs pacēla galvu. Vienu brīdi Vormoldam šķita,

ka Haselbahers, ne vārda neteicis, metīsies prom.

— Kas noticis, Haselbaher?

— Ak jūs tas esat, mister Vormold. Es nupat tieši par jums domāju. Kā velnu piemin, tā velns klāt, — viņš sacīja, mēģinādams jokot, bet Vormolds būtu varējis apzvērēt, ka doktors tiešām bija pārbijies no viņa kā no nelabā.

— Vai jūs atceraties misis Severnu, manu sekretāri?

— Jā, protams. Dzimšanas dienas svinēšana, sifons... Ko jūs tik vēlu te darāt, mister Vormold?

— Mēs bijām vakariņās . . . pastaigājāmies ... Un jūs?

— Es arī.

No plašajām, sabangotajām debesīm atskanēja saraustīta motora rūkoņa, te kļuva stiprāka, te atkal vājāka, līdz saplūda kopā ar vēja un jūras šalkām.

— Lidmašīna no Santjāgo, — noteica doktors Hasel-bahers. — Bet kāpēc tik vēlu? Orjentē laikam slikts laiks.

— Vai jūs šovakar kādu gaidāt? — Vormolds vaicāja.

— Nē. Nē. Es nevienu negaidu. Varbūt jūs un misis Severna iegrieztos pie manis iedzert kādu glāzīti?

Vardarbības pēdas bija jau nozudušas. Gleznas karājās agrākajās vietās, metālā cauruļu krēsli stāvēja gar sienām kā kautrīgi ciemiņi. Dzīvoklis bija uzposts kā mironis pirms apbedīšanas. Doktors Haselbahers ielēja glāzēs viskiju.

— Cik jauki, ka misteram Vormoldam ir sekretāre, — viņš sacīja. — Atceros, vēl nesen jūs bijāt pavisam noraizējies. Veikals negāja diez cik spoži. Tas jaunais putekļu sūcējs ...

— Viss mainās pats no sevis.

Viņš pirmo reizi ievēroja fotogrāfiju, kurā jaunais doktors Haselbahers bija virsnieka mundierī, kādus valkāja pirmā pasaules kara laikā; varbūt tā bija viena no tām fotogrāfijām, ko dauzoņas bija norāvuši no sienas.

— Es nemaz nezināju, ka jūs esat kalpojis armijā, Haselbaher.

— Kad sākās karš, mister Vormold, es pārtraucu medicīnas studijas. Man likās ļoti muļķīgi ārstēt cilvēkus tādēļ, lai tos ātrāk varētu nogalināt. Cilvēki jāārstē, lai tie ilgāk dzīvotu.

— Kad jūs aizbraucāt no Vācijas, doktor Haselba-her? — jautāja Beatrise.

— 1934. gadā. Nē, es neesmu vainīgs noziegumā, par ko jūs mani turat aizdomās, jaunā dāma.

— Es nemaz nebiju to domājusi.

— Tādā gadījumā piedodiet. Pajautājiet misteram Vormoldam — bija laiks, kad es nebiju tik pilns aizdomu. Vai nepaklausīsimies muziķu?

Viņš uzlika plati, atskanēja motīvi no «Tristāna un Izoldes». Vormolds iedomājās savu sievu: tā viņam likās vēl nereālāka par Raulu. Ar sievu viņam nesaistījās domas ne par mīlestību, ne nāvi, bet tikai par Woman's Home Journal \ laulības gredzenu ar briljantu un bez-sāpju dzemdībām. Viņš paraudzījās pāri istabai uz Beatrisi Severnu, un tā likās viņam piederam pie tās pašas pasaules, pie kuras piederēja liktenīgais mīlas dzēriens, bezcerīgais brauciens no Īrijas, šķiršanās mežā. Pēkšņi doktors Haselbahers piecēlās un izrāva dakšiņu no sienas kontakta.

— Piedodiet, — viņš teica. — Es gaidu tālruņa zvanu. Mūzika ir pārāk skaļa.

— Izsaukums pie slimnieka?

— Ne gluži.

Viņš atkal ielēja viskiju.

— Vai jūs atjaunojāt savus eksperimentus, Hasel-baher?

— Nē. — Viņš bezcerīgi palūkojās apkārt. — Piedodiet. Man vairs nav sodas ūdens.

— Man patīk neatšķaidīts, — teica Beatrise. Viņa pie- [26] gāja pie grāmatplaukta. — Vai jus lasāt kaut ko ari bez medicīnas grāmatām, doktor Haselbahcr?

— Ļoti maz. Ileini, Gēti. Tikai vāciešus. Vai jūs lasāt vācu valodā, misis Severna?

— Nē. Bet jums ir arī dažas angļu grāmatas.

— Tās man iedeva kāds pacients honorāra vietā. Bet, liekas, es tās neesmu lasījis. Te jums būs viskijs, misis Severna.

Viņa atgāja no grāmatplaukta un paņēma viskija glāzi.

— Vai tā ir jūsu dzimtene, doktor Haselbaher? — Viņa apskatīja vecmodīgu krāsainu litogrāfiju, kas karājās blakus jaunā kapteiņa Haselbahera ģīmetnei.

— Tur esmu dzimis. Jā. Tā ir pavisam maza pilsētiņa — veci vaļņi, pilsdrupas . . .

— Es tur esmu bijusi, — Beatrise teica, — pirms kara. Tēvs mūs paņēma līdz. Tas ir netālu no Leipcigas, vai ne?

— Jā, misis Severna, — sacīja doktors Haselbahers, drūmi viņu vērodams. — Tas ir netālu no Leipcigas.

— Ceru, ka krievi to nav aiztikuši.

Doktora Haselbahera priekšnamā atskanēja tālruņa zvans. Viņš brīdi vilcinājās.

— Piedodiet, misis Severna, — viņš teica.

Izgājis priekšnamā, viņš aizvēra aiz sevis durvis.

— Pašu mājās vislabāk klājas, — noteica Beatrise.

— Jūs varbūt gribat to ziņot uz Londonu? Bet es viņu pazīstu piecpadsmit gadu, un viņš te dzīvo jau vairāk nekā divdesmit. Viņš ir lāga vecītis, mans labākais draugs...

Durvis atvērās, un doktors Haselbahers ienāca atpakaļ.

— Piedodiet, — viņš sacīja. — Es nejūtos visai labi. Varbūt jūs atnāktu paklausīties muziķu kādu citu vakaru.

Viņš smagi apsēdās, paņēma viskija glāzi un nolika to atpakaļ. Viņa pieri klāja sviedri, bet arī nakts taču bija drēgna.

— Sliktas ziņas? — Vormolds apjautājās.

— Jā.

— Vai es nevaru ko palīdzēt?

— Jūs! — sacīja doktors Haselbahers. — Nē. Jūs nevarat palīdzēt. Arī misis Severna ne.

— Kāds slimnieks?

Doktors Haselbahers pašūpoja galvu. Viņš izņēma mutautu un noslaucīja pieri.

— Kurš gan tagad nav slims? — viņš teica.

— Mēs labāk iesim.

— Jā, ejiet. Tā ir, kā es teicu. Cilvēkus vajag ārstēt, lai viņi varētu ilgāk dzīvot.

— Nesaprotu.

— Vai tad pasaulē nekad nav bijis miers? — vaicāja doktors Haselbahers. — Piedodiet. Mēdz domāt, ka ārsti pierod pie nāves. Bet es neesmu labs ārsts.

— Vai kāds ir miris?

— Noticis nelaimes gadījums, — doktors Haselbahers teica. — Tikai nelaimes gadījums. Patiešām nelaimes gadījums. Ceļā uz lidlauku avarējusi automašīna. Kāds jauns cilvēks ... — Un tad nevaldāmās dusmās viņš iesaucās: — Vienmēr un visur taču notiek nelaimes ga-dljumi. Un ari šis droši vien ir nelaimes gadījums. Viņš pārāk mīlēja ieskatīties glāzītē.

— Vai viņu gadījumā nesauca — Rauls? — Beatrise jautāja.

— Jā, — atbildēja doktors Haselbahers. — Tā viņu sauca.

CETURTĀ DAĻA

pirmā nodaļa

Normolds atslēdza durvis. Laterna viņpus ielas neskaidri apgaismoja putekļu sūcē jus, kas stāvēja visapkārt kā kapu pieminekļi. Viņš devās uz kāpņu pusi. Beatrise nočukstēja:

— Pagaidiet, pagaidiet. Man liekas, es dzirdu . . .

Tie bija pirmie vārdi, kas tika izrunāti, kopš viņš bija

aizvēris doktora Haselbahera dzīvokļa durvis.

— Kas ir?

Viņa pastiepa roku un pakampa no letes kaut kādu metālā priekšmetu; turēdama to kā rungu, viņa teica:

— Man bail.

«Daudz mazāk nekā man,» viņš nodomāja. Vai, rakstot par cilvēkiem, tos var padarīt dzīvus? Un kā tie dzīvos? Vai Šekspīrs bija uzzinājis par Dunkana nāvi kādā krodziņā vai dzirdējis klauvēšanu pie savas guļamistabas durvīm pēc tam, kad bija beidzis rakstīt «Makbetu»? Vormolds stāvēja veikala vidū un, sevi uzmundrinādams, dungoja:

Tie apgalvo: zeme ap sauli skrien; Mans neprāts tos kaitina dikti ...

— Klusāk, — Beatrise sacīja. — Augšā kāds staigā.

Viņam šķita, ka viņš baidās tikai no saviem izdomātajiem varoņiem, nevis no dzīva cilvēka, kas var čīkstināt grīdas dēļus. Viņš uzskrēja augšā, bet pēkšņi viņam aizstājās ceļā kāda ēna. Viņam gribējās sākt kliegt un beidzot darīt galu visiem saviem izdomātajiem aģentiem — Terēzai, mehāniķim, profesoram, inženierim.

— Kur tu tik vēlu? — vaicāja Millijas balss. Tā bija tikai Millija — viņa stāvēja gaitenī starp tualeti un savu istabu.

—- Mēs bijām pastaigāties.

— Tu atvedi viņu atpakaļ? — Millija jautāja. — Kāpēc?

Beatrise piesardzīgi uznāca pa kāpnēm, turēdama ga lavībā improvizēto rungu.

— Vai Rūdijs nomodā?

— Liekas, ne.

— Ja būtu kādas jaunas ziņas, viņš jūs gaidītu, — Beatrise sacīja.

Ja jau izdomātie varoņi bija tik dzīvi, ka varēja mirt, tad tie katrā ziņā bija tik dzīvi, ka spēja sūtīt telegra mas. Viņš atvēra kabineta durvis. Rūdijs sakustējās.

— Vai ir kādas ziņas, Rūdij?

— Nav.

Millija sacīja:

— Jūs palaidāt garām visinteresantāko.

— Visinteresantāko?

— Policija skraidīja kā negudra. Kaut jūs būtu dzirdējuši, kā sirēnas kauca. Es domāju, ka tā ir revolūcija, un piezvanīju kapteinim Seguram.

— Un ko viņš?

— Kāds gribējis nogalināt vienu cilvēku, kad tas nācis laukā no Iekšlietu ministrijas. Viņš laikam domājis, ka tas ir ministrs, bet tas nebija ministrs. Viņš izšāvis pa automašīnas logu un aizlaidies lapās.

— Kas viņš tāds bija?

— Viņš vēl nav saķerts.

— Nē, es domāju — tas, kuru gribēja nošaut.

— Pavisam neievērojama persona. Bet viņš izskatoties pēc ministra. Kur tu ēdi vakariņas?

— «Viktorijā».

— Vai tu ēdi pildīto languslu?

— Jā.

— Es tik ļoti priecājos, ka tu neizskaties pēc prezidenta. Kapteinis Segura teica, ka nabaga doktors Sifu-entess tā pārbijies, ka pielaidis bikses un pēc tam piedzēries Ārpilsētas klubā.

— Doktors Sifuentess?

— Nu, tu zini, tas inženieris.

— Vai tad uz viņu šāva?

— Es taču teicu — aiz pārskatīšanās.

— Apsēdīsimies, — Beatrise sacīja. Tas bija domāts viņiem abiem.

Viņš piedāvāja:

— Ēdamistabā? . . .

— Man negribas sēdēt uz cieta krēsla. Gribētos kaut ko mīkstu. Man var uznākt raudiens.

— Nu, ja jums nav iebildumu pret guļamistabu .. .— viņš nedroši teica, lūkodamies uz Milliju.

— Vai jūs pazīstat doktoru Sifuentesu? — Millija līdzcietīgi vaicāja Beatrisei.

— Nē. Es tikai zinu, ka viņam ir runcītis.

— Kas par runcīti?

— Jūsu tēvs teica, ka tā te saucot kataraktu.

— Viņš jums tā teica? Nabaga tēti, — Millija sacīja. — Nu gan tu esi ķezā.

— Klausies, Millij, — vai tu varbūt neietu gulēt? Mums ar Beatrisi vēl jāpastrādā.

— Jāpastrādā?

— Jā, jāpastrādā.

— Tagad jau šausmīgi vēls, lai vēl strādātu.

— Viņš man maksā par virsstundām, — Beatrise sacīja.

— Vai jūs mācāties visu par putekļu sūcējiem? — jautāja Millija. — Daikts, ko jūs turat rokās, ir smidzinātājs.

— Ak lā? Es to paķēru gadījumam, ja vajadzētu kādam sist.

— Tas nav diez cik piemērots šim nolūkam, — Millija teica. — Tam ir izbīdāmā caurule.

— Un kas par to?

— Tā var izbīdīties nelaikā.

— Millij, lūdzu ... — Vormolds sacīja. — Drīz jau būs divi.

— Neuztraucies. Es eju. Un noskaitīšu lūgšanu par doktoru Sifuentesu. Nav nekāds joks, kad uz tevi šauj. Lode izskrēja cauri ķieģeļu sienai. Iedomājies, ko tā varēja nodarīt doktoram Sifuentesam.

— Noskaitiet lūgšanu arī par kādu cilvēku, vārdā Rauls, — Beatrise teica. — Viņam tie trāpīja.

Vormolds atlaidās gultā un aizvēra acis.

— Es nekā nesaprotu, — viņš sacīja. — It nekā. Tā ir nejauša sagadīšanās. Katrā ziņā sagadīšanās.

— Viņi kļūst neciešami, šie . . . lai viņi būtu kas būdami.

— Bet kāpēc?

— Spiegošana ir bīstama nodarbošanās.

— Bet īstenībā Sifuentess nebija ... es gribu teikt, viņš nav nekāda svarīga persona.

— Toties ļoti svarīgas ir izbūves Orjentē. Jūsu aģentiem, šķiet, kļuvis par paradumu iekrist. Interesanti, kāpēc. Vai jums nevajadzētu brīdināt profesoru Sančesu un to meiteni?

— Kādu meiteni?

— Dejotāju.

— Bet kā? — Viņš taču nevarēja tai paskaidrot, ka viņam nav aģentu, ka viņš nekad nav redzējis ne Sifuentesu, ne doktoru Sančesu, ka ne Terēza, ne Rauls nemaz neeksistē; Rauls bija kļuvis dzīvs tikai tāpēc, lai to varētu nogalināt.

— Kā Millija nosauca šo daiktu?

— Smidzinātājs.

— Kaut ko līdzīgu es jau kaut kur esmu redzējusi.

— Droši vien. Tie ir lielākajai daļai putekļu sūcēju.

Viņš izņēma tai no rokām smidzinātāju. Viņš nevarēja atcerēties, vai Hotornam nosūtītajos zīmējumos bija arī smidzinātājs.

— Ko lai es tagad daru, Beatrise?

— Manuprāt, jūsu cilvēkiem vajadzētu uz kādu laiku paslēpties. Ne jau te, protams. Šeit mēs būtu pārāk saspiesti, un te nemaz nav tik droši. Kā ir ar jūsu galveno mehāniķi — vai viņš tos nevarētu paslēpt uz sava kuģa?

— Viņš ir jūrā, ceļā uz Sjenfuegosu.

— Droši vien arī viņš ir iekritis, — Beatrise domīgi teica. — Nesaprotu, kāpēc viņi ļāva mums abiem atgriezties mājās.

— Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Viņi mūs viegli varēja nošaut. Vai varbūt viņi mūs izlieto kā ēsmu. Protams, ja ēsma nav derīga, to aizsviež prom.

— Cik jūs esat šausmīga sieviete.

— Nemaz. Mēs dzīvojam pasaulē, kas iekārtota Boy’s Own Paper garā, un tas ir viss. Varat uzskatīt, ka jums laimējies.

— Kā tā?

— Varētu taču būt arī Sunday Mirror 1 garā. Mūsdienu sabiedrība veidojas pēc populārajiem žurnāliem un laikrakstiem. Manu vīru veidojis Encounter [27] [28]. Mums jāatri-šina jautājums, pie kura laikraksta pieder viņi.

— Viņi?

— Pieņemsim, ka arī viņi pieder pie Boy’s Own Paper. Vai viņi ir krievu aģenti, vācu aģenti, amerikāņu vai kādi citi? Ļoti iespējams, ka Kubas. Šos betonētos laukumus taču ierīko valdība, vai ne? Nabaga Rauls. Ceru, ka viņš bija uz vietas pagalam.

Vormoldam gribējās tai visu izstāstīt, bet kas tad bija «viss»? Viņš pats vairs nezināja. Rauls esot nogalināts. Tā teica Haselbahers.

— Sāksim ar «Šanhajas teātri», — viņa teica. — Vai tas vēl atvērts?

— Otrā izrāde diez vai būs beigusies.

— Ja vien policija nav aizsteigusies mums priekšā. Protams, viņi neizmantoja policiju pret Sifuentesu. Viņš varbūt bija pārāk ievērojama persona. Slepkavojot vajag izvairīties no skandāla.

— Es nekad agrāk netiku par to padomājis no šāda viedokļa.

Beatrise nodzēsa naktslampiņu un piegāja pie loga. Viņa jautāja:

— Vai jums te ir sētas puses durvis?

— Nav.

— Tās būs jāierīko, — viņa bezbēdīgi noteica, it kā pati būtu arhitekte. — Vai jūs pazīstat to klibo nēģeri?

— Tas laikam ir Džo.

— Viņš nupat uzkrītoši gausi velkas garām.

— Viņš pārdod pornogrāfiskās pastkartes. Viņš iet uz mājām, tas ir viss.

— Tādu klibu jau nu nebūs sūtījuši jūs izsekot. Bet viņš var būt viņu sakarnieks. Šā vai tā — būs jāriskē. Acīm redzot, šonakt viņi rīko masveida tvarstīšanu. Par sievietēm un bērniem domā pirmām kārtām. Profesors var pagaidīt.

— Bet es ne reizes neesmu redzējis Terēžu teātrī. Viņa droši vien tur uzstājas ar citu vārdu.

— Jūs taču pazīsit viņu, pat bez drēbēm? Kaut gan, šķiet, kaili mēs izskatītos gluži vienādi, tāpat kā japāņi.

— Man liekas, jums nevajadzētu turp iet.

— Jāiet. Ja vienu no mums aizturēs, otrs var mēģināt aizlavīties.

— Es nerunāju par to. Es domāju «Šanhaju». Tā nav gluži Boy’s Own Paper.

— Nedz arī laulības, — viņa teica, — pat ja vīrs ir no UNESCO.

«Sanhaja» atradās šaurā ieliņā, kas iegriezās no Zan-has ielas, un tai apkārt bija iežogojums. Liels plakāts reklamēja Posiciones [29], bet biļetes kaut kādu iemeslu dēļ pārdeva ārpusē uz ielas. Varbūt tāpēc, ka iekšā nebija telpas kasei, jo foajē aizņēma pornogrāfisku grāmatu kiosks, domāts tādiem, kuri kāroja izklaidēties ari starpbrīžos. Melnie savedēji uz ielas viņus ziņkārīgi noskatīja. Tie nebija raduši redzēt še eiropietes.

— Jā, te uznāk ilgas pēc mājām, — Beatrise teica.

Visas biļetes maksāja vienādi — vienu peso divdesmit

pieci sentao, un lielajā zālē bija palicis ļoti maz tukšu vietu. Vietu ierādītājs piedāvāja Vormoldam paciņu pornogrāfisko pastkaršu par vienu peso. Kad Vormolds tās atraidīja, viņš izvilka no kabatas otru komplektu.

— Pērciet, ja vēlaties, — sacīja Beatrise. — Ja jums neērti, es tikmēr skatīšos uz skatuvi.

— Starp skatuvi un pastkartēm nav lielas atšķirības, — Vormolds sacīja.

Pavadonis apjautājās, vai dāma nevēlētos cigareti ar marihuānu.

— Nein, danke [30], — Beatrise atbildēja, aizmirsdama, kādā valodā te jārunā.

Abās estrādes pusēs izkārtās afišas reklamēja tuvējos klubus, kur esot skaistas meičas. Spāņu un kļūdainā an gļu valodā uzrakstītais paziņojums aizliedza apmeklētājiem uzmākties dejotājām.

— Kura no tām ir Terēza? — jautāja Beatrise.

•— Liekas, tā resnā, ar masku, — Vormolds teica uz labu laimi.

Resnule patlaban gāja prom no estrādes, grozīdama savu apaļo, kailo sēžamvietu, bet skatītāji aplaudēja un svilpa. Pēc tam izdzēsa gaismu un nolaida ekrānu. Filmas sākums bija diezgan pieklājīgs. Tā rādija velosipēdistu, kādu mežainu ainavu, pārplīsušu riepu, nejaušu satikšanos, kungu, kas vienā gabalā cilāja salmu cepuri; filma stipri ņirbēja un bija miglaina.

Beatrise klusēja. Skatoties kopā šo rupjo mīlestības' shēmu, viņi izjuta dīvainu tuvību. Tādas pašas ķermeņa kustības kādreiz bija nozīmējušas viņu abu dzīvē pašu galveno. Iekāres un mīlestības dziņa izpaužas vienādi; to nevar viltot, kā var viltot jūtas.

Iedegās gaisma. Viņi sēdēja klusēdami.

— Man ir izžuvusi mute, — teica Vormolds.

— Arī man mute gluži sausa. Vai mēs nevarētu tūlīt aiziet aiz kulisēm un satikt Terēžu?

— Pēc šās izrādīs otru filmu, un pēc tam atkal nāks dejotājas.

— Es vairs neizturēšu otru filmu, — teica Beatrise.

— Mūs nelaidīs aiz kulisēm, kamēr nav beigusies izrāde.

— Bet mēs jau varam pagaidīt uz ielas. Vismaz redzēsim, vai mums kāds neseko.

Tiklīdz sākās otra filma, viņi izgāja. Viņi bija vienīgie, kas piecēlās, tāpēc, ja kāds viņiem arī sekoja, tad tam vajadzēja gaidīt viņus uz ielas, bet starp taksometru šoferiem un savedējiem nebija neviena, kuru varētu par tādu uzskatīt. Kāds vīrietis gulēja, atspiedies pret laternas stabu, un kaklā viņam karājās šķībi sagriezies loterijas biļetes numurs. Vormolds atcerējās kopā ar doktoru

Haselbaheru pavadīto nakti. To nakti, kad viņš bija atradis jaunu lietošanas paņēmienu Lēma «Stāstiņiem pēc Šekspīra tēmām». Nabaga Haselbahers toreiz bija stipri piedzēries. Vormolds atcerējās, kā tas saknupis bija sēdējis vestibilā, kad viņš nonāca lejā no Hotorna istabas. Viņš jautāja Beatrisei:

— Sakiet — vai grāmatas šifru viegli uzminēt, ja grā mata ir zināma?

— Speciālistam nav grūti, — viņa teica, — vajadzīga tikai pacietība. — Viņa pārgāja pāri ielai pie loterijas bi|ešu pārdevēja un pagrieza taisni viņa numuru. Viņš nepamodās. — Šķību grūti salasīt, — viņa noteica.

Vai viņam Lems toreiz bija padusē, kabatā vai portfelī? Vai viņš grāmatu bija nolicis nost, kad palīdzēja doktoram Haselbaheram piecelties? Viņš nekā nevarēja atcerēties, un tādas aizdomas bija zemiskas.

— Cik dīvaina sagadīšanās, — Beatrise sacīja. — Doktors Haselbahers lasa Lēma «Stāstiņus» tai pašā izdevumā. — Itin kā viņas speciālajā apmācīšanā būtu ietilpusi arī domu lasīšana.

—• Vai jūs to grāmatu redzējāt viņa dzīvoklī?

— Jā.

— Bet viņš to būtu noslēpis, — Vormolds iebilda, — ja tā viņam kaut ko nozīmētu.

— Varbūt viņš gribēja jūs brīdināt. Atcerieties, viņš pats mūs aizveda pie sevis. Viņš mums pateica par Raulu.

— Viņš nevarēja paredzēt, ka mūs satiks.

— Kā jūs to zināt?

Viņš gribēja iebilst, ka tas viss ir tīrā bezjēdzība, ka Rauls nav eksistējis un Terēza nav eksistējusi, bet tad viņš iedomājās, ka viņa sakravāsies un aizbrauks, un viss kļūs līdzīgs stāstam bez atrisinājuma.

— Publika sāk nākt laukā, — teica Beatrise.

Viņi sameklēja sānu durvis, kas veda lielā ģērbtuvē. Eju apgaismoja spuldzīte bez kupola, tā, acīm redzot, jau dega daudzas dienas un naktis. Eju aizsprostoja atkritumu tvertnes, tā ka viņi ar grūtībām paspraucās garām nēģerim, kas ar slotu saslaucīja vates kušķus, kuri bija notriepti ar pūderi, lūpu ziedi un kaut ko aizdomīgu; telpa smaržoja pēc bumbieru dražē. Galu galā varbūt te nemaz nebūs nevienas Terēzas, un viņš sāka nožēlot, ka izvēlējies tik populāru svēto. Viņš atgrūda durvis, un viņu priekšā pavērās kaut kas līdzīgs viduslaiku tēlotajai ellei, kas bija pilna ar dūmiem un kailām sievietēm.

Viņš sacīja Beatrisei:

— Vai jūs labāk neietu mājās?

— Briesmas jau te draud jums, nevis man, — viņa atbildēja.

Viņus neviens pat neievēroja. Maska resnajai sievietei bija aizkabināta tikai aiz vienas auss, viņa dzēra vīnu, uzlikusi kāju uz krēsla. Ļoti vāja meiča, kurai ribas bija izspiedušās kā klavieru taustiņi, vilka kājās zeķes. Krūšu šūpošanās, izstieptie dibeni, pusizpīpētās kūpošās cigaretes pelnu traukos, gaiss biezs no gruzdoša papīra smakas. Uz virvju kāpnēm stāvēja kāds vīrietis ar skrūvgriezi rokā un kaut ko laboja.

— Kura ir viņa? — Beatrise jautāja.

— Liekas, viņas te nav. Varbūt saslimusi vai aizgājusi ar mīļāko.

Ap viņiem silti noplandīja gaiss — kāda sieviete vilka mugurā drēbes. Sīki pūdera puteklīši klājās pār visu kā pelnu kārta.

Mēģiniet pasaukt viņu vārdā.

Viņš negribīgi pasauca:

— Terēza!

Neviens lam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš mēģināja vēlreiz, un no augšas uz viņu palūkojās vīrietis ar skrūvgriezi rokā.

— Paša algo 1 ? — viņš jautāja.

Vormolds pateica spāņu valodā, ka viņš meklējot meiču, vārdā Terēza. Vīrietis izteica domu, ka tikpat laba būšot arī Marija. Viņš norādīja ar skrūvgriezi uz resno sievieti.

— Ko viņš saka?

Liekas, viņš Terēžu nepazīst.

Vīrietis ar skrūvgriezi apsēdās uz augšējā pakāpiena un sāka runu. Viņš teica, ka Marija esot vislabākā sieviete, kādu vien Havannā var atrast. Viņa bez drēbēm sverot simt kilogramu.

— Acīm redzot, Terēzas te nav, Vormolds atviegloti paskaidroja.

— Terēza, Terēza ... Ko jūs gribat no Terezas?

— Jā, ko jūs no manis gribat? — jautāja vājā meiča, panākdamās uz priekšu un izstieptajā rokā turēdama zeķi. Viņas mazās krūtis izskatījās pēc bumbieriem.

Kas jūs esat?

— - Soy Teresa [31] [32].

— Vai šī ir Terēza? — Beatrise jautāja. — Jūs sacījāt, ka viņa esot resna — tāda kā tā ar masku.

— Nē, nē, — teica Vormolds. — Šī nav Terēza. Šī ir Terēzas māsa. «Soy» nozīmē «māsa». Es nosūtīšu ar viņu Terēzai ziņu, — viņš piebilda.

Viņš paņēma vājo meiču aiz rokas un paveda mazliet sānis. Viņš mēģināja paskaidrot spāņu valodā, ka tai jā-būt piesardzīgai.

— Kas jūs esat? Es nekā nesaprotu.

— Notikusi kļūda. Bet tas ir pārāk garš stāsts. Ir cilvēki, kas var mēģināt nodarīt jums pāri. Palieciet, lūdzu, dažas dienas mājās. Nenāciet uz teātri.

— Bet man jānāk. Es te satiekos ar saviem klientiem.

Vormolds izņēma naudas žūksni. Viņš jautāja:

— Vai jums ir kādi tuvinieki?

—-• Man ir māte.

— Ejiet pie viņas.

— Bet viņa dzīvo Sjenfuegosā.

— Te pietiks naudas arī ko aizbraukt uz Sjenfue-gosu. — Tagad jau visi klausījās viņu sarunā, sastājušies viņiem cieši apkārt. Vīrs ar skrūvgriezi bija nokāpis zemē. Vormolds ieraudzīja Beatrisi viņpus ļaužu apļa; viņa spraucās tuvāk, pūlēdamās saprast, ko viņš runā.

Vīrs ar skrūvgriezi teica:

— Šī meitene pieder Pedro. Jūs nevarat viņu tā aizvest projām. Jums papriekšu jāsarunā ar Pedro.

— Es negribu braukt uz Sjenfuegosu, — sacīja meiča.

—• Tur jūs būsit drošībā.

Viņa meklēja palīdzību pie vīrieša ar skrūvgriezi.

— Viņš mani biedē. Nesaprotu, ko viņš no manis grib. — Viņa parādīja naudas žūksni. — Te ir pārāk daudz naudas. — Viņa vērsās pie sievietēm: — Es esmu godīga meitene.

— Labs labu nemaitā, — svinīgi noteica resnā sieviete.

— Kur tavs Pedro? — vīrs ar skrūvgriezi jautāja.

— Viņš ir saslimis. Kāpēc šis cilvēks man iedeva tik daudz naudas? Esmu godīga meitene. Jūs zināt, mana cena ir piecpadsmit peso. Neesmu nekāda ierāvēja.

— Kur suns, tur blusas, — noteica resnā sieviete. Šķiet, ka viņai ikvienam gadījumam bija pie rokas sakāmvārds.

— Kas te notiek? — jautāja Beatrise.

Kāda balss nošņāca:

— Cst, cst! — Tas bija nēģeris, kas slaucīja gaiteni. Viņš teica: — Policial^33

— Velns ar ārā! — Vormolds iesaucās. — Viss pagalam. Jālūko vismaz jūs dabūt prom no šejienes.

Neviens nelikās pārāk uztraukts. Resnule izdzēra savu vīnu un uzģērba biksītes; meiča, ko sauca par Terēžu, uzvilka otru zeķi.

— Par mani nerūpējieties, —- sacīja Beatrise. — Lūkojiet dabūt projām viņu.

— Kas policijai te vajadzīgs? — Vormolds vaicāja vīram, kas stāvēja uz kāpnēm.

— Meičas, — tas ciniski atbildēja.

— Es gribu šo meiču dabūt prom, •— Vormolds teica.

Vai te ir kāda sētas puses izeja?

— Kad runa ir par policiju, sētas puses izeja vienmēr atradīsies.

— Kur?

— Piecdesmit peso nežēlosit?

— Nē.

— Iedodiet tam tur. Ei, Migel! — viņš uzsauca nēģerim. — Pasaki viņiem, lai viņi uz trim minūtēm piemiedz acis. Nu, kas grib papriecāties par brīvību?

— Es labāk izvēlos policijas iecirkni, — sacīja resnā. — Bet tad ir pieklājīgāk jāapģērbjas.

Viņa uzlika krūšturi.

— Nāciet man līdz, — Vormolds teica Terēzai.

— Kāpēc lai es eju?

— Jūs nesaprotat — viņi taču atnākuši jums pakaļ. -

— Šaubos gan, — teica vīrs ar skrūvgriezi. — Viņa ir 3 pārāk vāja. Pasteidzieties labāk paši. Piecdesmit peso ļ ilgam laikam nepietiks.

— Te būs mans mētelis, ņemiet, teica Beatrise. , Viņa aplika to ap meitenes pleciem, kurai tagad jau bija uzvilktas abas zeķes, bet vairāk arī nekas.

Meiča ietiepās:

— Bet es gribu palikt.

Vīrietis iesita viņai pa dibenu un pagrūda uz durvīm.

— Tu pieņēmi no viņa naudu, — viņš teica. — Ej viņam līdz.

Viņš tos ieveda mazā, smirdīgā tualetes istabā un tad izlaida pa logu. Viņi atradās uz ielas. Policists, kas stāvēja sardzē pie teātra, izlikās skatāmies kaut kur citur. Kāds savedējs iesvilpās un parādīja ar pirkstu uz Vormolda automobili. Meitene atkal ierunājās:

— Es gribu palikt, — bet Beatrise iestūma to aizmugures sēdeklī un iekāpa arī pati. — Es kliegšu, meiča viņus brīdināja un izliecās pa logu.

— Neesiet muļķe, — teica Beatrise, ieraudama viņu atpakaļ. Vormolds iedarbināja motoru.

Meiča iekliedzās, bet tikai skata pēc. Policists aizgriezās un raudzījās pretējā virzienā. Piecdesmit peso, acīm redzot, vēl bija spēkā. Viņi nogriezās pa labi un brauca uz krastmalu. Neviena automašīna viņiem nesekoja.

Viss noritēja ļoti gludi. Tagad, kad meičai vairs nebija izvēles, viņa aiz kautrības aiztaisīja mēteli un ērti atlaidās sēdekli. Viņa teica:

— Hay mucha corriente. [34]

— Ko viņa saka?

Žēlojas par caurvēju, — Vormolds teica.

— Viņa nav diez cik pateicīga meitene. Kur ir viņas māsa?

— Aizbraukusi ar pasta un telegrāfā direktoru uz Sjenfuegosu. Es, protams, varētu viņu aizvest arī turp. Ap brokastlaiku mēs būtu galā. Bet ko darīt ar Milliju?

— Ne jau ar Milliju vien. Jūs esat aizmirsis profesoru Sančesu.

— Profesors Sančess mierīgi var gaidīt.

— Lai viņi būtu kas būdami, bet viņi ir ļoti aktīvi.

— Es nemaz nezinu, kur viņš dzīvo.

— Es zinu. Pirms izbraukšanas paskatījos viņa adresi Ārpilsētas kluba biedru sarakstā.

— Aizvediet šo meiteni mājās un gaidiet mani tur.

Viņi izbrauca uz krastmalas bulvāri.

— Pagriezieties te pa kreisi, — sacīja Beatrise.

— Es aizvedīšu jūs mājās.

— Labāk ir palikt visiem kopā.

— Bet Millija . ..

— Jūs taču nevēlēsities kompromitēt arī viņu?

Vormolds negribīgi nogriezās pa kreisi.

— Uz kurieni tagad?

— Uz Vedado, — teica Beatrise.

Jaunās pilsētas debesskrāpji pacēlās viņu priekšā J^ā lāstekas mēnesnīcā. Debesis bija ierakstīti milzu burti HH — kā uz Hotorna pidžamas kabatas, bet arī šī nebija karaliskā monograma *, tā tikai reklamēja misteru Ilil-tonu. Vējš šūpoja automašīnu, jūras šļakatas šķīda pār ceļu un aizmigloja automobiļa logu jūras pusē. Tveicīgajai naktij bija sāļa piegarša. Vormolds pagrieza auto prom no jūras. Meiča sacīja:

— Hace demasiado color. [35] [36]

—• Un ko viņa tagad saka?

Viņa saka, esot pārāk karsts.

— Kaprīza meitene, — teica Beatrise. — Varbūt nolaidiet atkal logu.

— Bet ja viņa kliegs?

— Iepliķējiet viņu.

Viņi brauca cauri Vedado jaunajam kvartālam, garām mazajām iedzeltenajām un baltajām bagātnieku mājām. Jo mazāk mājai stāvu, jo bagātāks tās īpašnieks. Vienīgi miljonārs varēja atļauties uzcelt vienstāva vasarnīcu uz zemes gabala, kur varētu pacelties debesskrāpis. Kad Beatrise nolaida stiklu, viņi sajuta puķu smaržu. Viņa apturēja Vormoldu pie augstā, baltā mūra, pie vārtiņiem. Viņa teica:

— Es redzu gaismu patio. Viss liekas kārtībā. Es pieskatīšu jūsu dārgo gaļas gabaliņu, kamēr jūs būsit iekšā.

— Profesori nemēdz būt tik bagāti, viņš liekas pārāk turīgs.

— Nu, ne pārāk, ja prasa maksu par izdevumiem, kā jūs uzrādāt savos norēķinos.

Vormolds teica:

— Pagaidiet kādu brītiņu. Nebrauciet prom.

— Vai es pēc tādas izskatos? Bet jums jāpasteidzas. Pagaidām viņi gan ir izsvītrojuši tikai vienu no trim, ja neskaita, protams, tiešo trāpījumu.

Viņš palūkoja režģu vārtiņus. Tie nebija aizslēgti. Muļķīgs stāvoklis! Kā lai viņš izskaidro savu ierašanos? «Jūs esat mans aģents, kaut gan pats to nezināt. Jums draud briesmas. Jums jāpaslēpjas.» Viņš taču pat nezināja, kādā disciplīnā Sančess ir profesors.

īsa taciņa starp divām palmām aizveda viņu līdz otriem režģu vārtiņiem, bet aiz tiem atradās mazs patio, kur bija redzama gaisma. Klusu spēlēja patafons, un divi gari augumi, piekļāvuši vaigu pie vaiga, klusēdami griezās dejā. Kad viņš klibodams gāja pa taciņu, sāka zvanīt apslēptais trauksmes zvans. Dejotāji apstājās, un viens no tiem devās pa taciņu viņam pretī.

— Kas tur ir?

— Profesors Sančess?

— Jā.

Viņi abi satikās gaismas apspīdētajā laukumiņā. Profesors bija ģērbies baltā frakā, viņam bija balti mati, zodu klāja šorīt vēl nenoskūti balti bārdas rugāji, un rokā viņš turēja revolveri, kas bija vērsts pret Vormoldu. Vormolds ievēroja, ka sieviete tam aiz muguras bija ļoti jauna un ļoti skaista. Viņa pieliecās un izslēdza patafonu.

— Piedodiet, ka es jūs apciemoju šādā stundā, — Vormolds teica. Viņam nebija ne jausmas, kā lai iesāk, un traucēja ап revolveris. Profesoriem nav vajadzības nēsāt revolverus.

— Piedodiet, bet es nevaru atcerēties jūsu seju. — Profesors runāja pieklājīgi un tēmēja Vormoldam vēderā.

— Jūs to arī nevarat atcerēties, ja jums nav putekļu sūcēja.

— Putekļu sūcēja? Liekas, ir. Un tad? Bet to zinās mana sieva.

Jaunā sieviete pārgāja pāri patio un pienāca pie viņiem. Viņai kājās bija tikai zeķes. Nomestās kurpes rēgojās blakus patafonam kā peļu lamatas.

— Ko viņš grib? — viņa nelaipni vaicāja.

Piedodiet, ka jūs traucēju, senjora Sančesa.

— Pasaki viņam, ka es neesmu senjora Sančesa, — jaunā sieviete sacīja.

— Viņš teica, ka esot ieradies sakarā ar putekļu sūcēju, — paskaidroja profesors. — Vai tu domā, ka Marija pirms aizbraukšanas būtu . . .

Bet kāpēc viņš atnācis šurp pulksten vienos naktī?

Piedodiet, — profesors mulsi sacīja, — bet šis tiešām ir neparasts laiks. — Viņš novirzīja revolveri mazlietiņ sānis. — Nemēdz taču gaidīt apmeklētājus . ..

— Bet jūs, liekas, tos gaidījāt.

— Ak šitas . . . Piesardzība nekad nav lieka. Redziet, man ir daži ļoti vērtīgi Renuāra darbi.

— Viņam nav vajadzīgas tavas gleznas. Viņu atsūtījusi Marija. Jūs esat spiegs, vai ne? — jaunā sieviete nikni jautāja.

— Savā ziņā — ja.

Jaunā sieviete sāka vaimanāt, sizdama sev pa šaura-jiein, slaidajiem gurniem. Viņas rokas sprādzes žvadzēja un mirgoja.

— Nevajag, dārgā, nu nevajag. Tūlīt viss noskaidrosies.

— Viņa apskauž mūsu laimi, — teica jaunā sieviete. — Vispirms viņa uzsūtīja mums kardinālu un tagad šo

vīrieti . .. Vai jūs esat mācītājs? — viņa vaicāja.

— Dārgumiņ, viņš taču nav nekāds mācītājs. Paskaties, kā viņš ģērbies.

— Tu varbūt gan esi salīdzināmās pedagoģijas profesors, — sacīja jaunā sieviete, — bet tevi var piekrāpt kurš katrs .. . Vai jūs esat mācītājs? — viņa atkārtoja.

— Nē.

— Kas tad jūs esat?

— Patiesību sakot, es pārdodu putekļu sūcējus.

— Bet jūs teicāt, ka esat spiegs.

— Jā, tiešām, savā ziņā ...

— Kāpēc jūs nācāt šurp?

— Jūs brīdināt.

Jaunā sieviete iekaucās kā vilku māte.

— Tu redzi, — viņa teica profesoram, — viņa mums draud. Papriekšu kardināls, pēc tam . . .

— Kardināls tikai izpildīja savu pienākumu. Galu galā viņš taču ir Marijas brālēns.

— Tev no viņa bailes. Tu gribi mani pamest.

— Dārgumiņ, tu taču zini, ka tas nav tiesa. — Viņš jautāja Vormoldam: — Kur Marija pašlaik atrodas?

— Nezinu.

— Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

— Es taču viņu nekad neesmu redzējis.

— Nudien, jūs kaut kā runājat pats sev pretī.

— Melo kā suns, — noteica jaunā sieviete.

— Tas vēl nav tcikls, dārgā. Viņš droši vien kalpo kādā aģentūrā. Labāk mierīgi apsēdīsimies un uzklausīsim, kas viņam sakāms. Dusmās allaž mēdz maldīties. Viņš pilda savu pienākumu, ko nevar teikt par mums.

Profesors veda viņus atpakaļ uz patio. Savu pistoli viņš iebāza atkal kabatā. Jaunā sieviete pagaidīja, kamēr Vormolds pagāja tai garām, un noslēdza gājienu kā sargsuns. Vormoldam tā vien likās, ka viņa tūlīt iekodīs viņam kājā. Viņš nodomāja: «Ja es tūlīt nerunāšu, tad es nerunāšu nekad.»

— Apsēdieties, — profesors teica.

«Bet kas tā par salīdzināmo pedagoģiju?» Vormolds nodomāja.

— Vai drīkstu jums ieliet?

— Esiet, lūdzu, bez rūpēm.

— Jūs nedzerat, izpildot dienesta pienākumus?

— Dienesta! — iesaucās jaunā sieviete. — Tu izturies pret viņu kā pret cilvēku. Kam tad viņš kalpo? Saviem nicināmajiem saimniekiem!

— Es atnācu jūs brīdināt, ka policija . . .

— Nu, nu, liecieties mierā: laulības pārkāpšana nav noziegums, — teica profesors. — Cik es zinu, to gandrīz nekur par tādu neuzskata, izņemot Amerikas kolonijas septiņpadsmitajā gadsimtā. Un, protams, Mozus bauslību . . .

— Kāds tam sakars ar laulības pārkāpšanu? — noprasīja jaunā sieviete. — Viņai nebija nekas pretī, ka mēs kopā guļam, viņa tikai negrib, ka mēs kopā dzīvojam.

— Grūti gan iedomāties vienu bez otra, ja vien nav runa par Jauno derību, — profesors teica. — Par laulības pārkāpšanu savā sirdī.

— Tev nemaz nav sirds, ja tu netriec ratā šo tipu. Mēs te sēžam un pļāpājam, it kā būtu jau gadiem ilgi precējušies. Ja tev patīk cauru nakti sēdēt un pļāpāt, kāpēc tad tu nepaliki pie Marijas?

— Dārgumiņ, tā taču bija tava iedoma — padejot pirms gulētiešanas.

— Un to tu sauc par dejošanu?

— Es taču tev apsolīju, ka ņemšu dejas stundas.

— Nu jā, lai tur, skolā, satiktos ar meitenēm.

Vormoldam likās, ka saruna novirzās sānis. Izmisis

viņš teica:

— Viņi šāva uz inženieri Sifuentesu. Jums draud tādas pašas briesmas.

— Ja man būtu vajadzīgas meitenes, dārgā, — to ir atliku likām universitātē. Viņas apmeklē visas manas lekcijas. Bez šaubām, tu to ļoti labi zini, jo pati tās apmeklēji.

— Un tagad tu man to pārmet?

— Mēs novirzāmies no temata, dārgā. Mums jāapsver, ko Marija nodomājusi tālāk darīt.

— Tevi pazīstot, viņai vajadzēja atteikties no miltu ēdieniem jau pirms divi gadiem, — jaunā meitene atļāvās necienīgi uzbrukt. — Tevi taču interesē vienīgi miesa. Tavā vecumā vajadzētu kaunēties.

— Ja tu negribi, ka es tevi mīlu . . .

— Mīlu! Mīlu! — Jaunā sieviete sāka soļot šurp un turp pa patio. Viņa vicināja roku pa gaisu, it kā sacirz-dama gabalos mīlestību.

Vormolds sacīja:

— Briesmas jums nedraud patlaban no Marijas.

— Jūs melojat kā suns, — viņa tam uzbļāva. — Jūs taču teicāt, ka nekad to neesat redzējis.

—' Neesmu redzējis.

— Kāpēc tad jūs viņu saucat par Mariju? — viņa uzkliedza un sāka gorīties triumfa dejā ar iedomātu partneri.

— Jūs kaut ko ieminējāties par Sifuentesu, jaunais cilvēk?

— Uz viņu šovakar šāva.

— Kas?

— Es skaidri nezinu, bet tas viss pieder pie vienas un tās pašas akcijas. To ir diezgan grūti paskaidrot, bet jums tiešām draud lielas briesmas, profesor Sančes. Protams, tas ir pārpratums. Policija bija ielauzusies arī «Šanhajas teātri».

— Kāds man sakars ar «Šanhajas teātri»?

— Patiešām, kāds? — melodramatiski iespiedzās jaunā sieviete. — Ak, vīrieši, vīrieši! — viņa turpināja. — Nabaga Marija! Viņai nav jāpieveic tikai viena sieviete. Viņai būs jāsarīko vesels grautiņš.

— Man nekad «Šanhajas teātrī» ne ar vienu nav bijušas nekādas darīšanas.

— Marija to labāk zina. Varbūt tu ej tur pa miegam

— Tu taču dzirdēji, ko viņš teica: tas ir pārpratums Galu galā viņi taču šāva uz Sifuentesu. Kā tad par to var vainot Mariju?!

— Uz Sifuentesu? Viņš teica — uz Sifuentesu? Tavu stulbu spāni! Viņš ar mani tikai vienreiz parunājās klubā, kamēr tu biji zem dušas, un tu ej un salīgsti trakus cilvēkus, lai viņu nogalinātu.

— Lūdzu, dārgā, esi prātīga. Es to dzirdu tikai tagad, kad šis kungs ...

— Viņš nav nekāds kungs. Viņš melo kā suns. —• Sarunas aplis atkal noslēdzās.

— Ja viņš melo, mums nav jāņem vērā, ko viņš saka. Droši vien viņš apmelo ari Mariju.

— Ak tā, tu viņu aizstāvi!

Vormolds izmisis sacīja — tas bija viņa pēdējais mēģinājums:

— Tam visam nav nekāda sakara ar Mariju, es gribēju teikt — ar senjoru Sančesu.

— Kāda velna pēc jūs pinat iekšā ari senjoru Sančesu? — jautāja profesors.

—- Es domāju ... ka jūs domājat... ka Marija ..,

— Jaunais cilvēk, jūs gribat man iestāstīt, ka Marija kaut ko gudro ne vien pret manu sievu, bet arī pret manu ... šo manu draudzeni. Tā nu ir galīga muļķība!

Līdz šim Vormoldam bija licies, ka šo pārpratumu varēs diezgan viegli noskaidrot. Bet tagad viņš bija it kā parāvis aiz notrūkuša diega gala, un viss adījums sāka irt. Vai tiešām tā būtu salīdzināmā pedagoģija? Viņš teica:

— Es domāju, ka izdaru jums pakalpojumu, atnākdams jūs brīdināt, bet, liekas, vislabākā izeja jums būs nāve.

— Jūs esat ļoti mīklains, jaunais cilvēk.

— Es neesmu jauns. Bet jūs gan, profesor, spriežot

pēc visa, kas te notiek, esat jauns. — Aiz liela uztraukuma viņam izspruka skaļi: Ak, kaut te būtu Beat

rise !

Profesors steidzīgi sacīja:

— Vari man droši ticēt, dārgā, ka nevienu Beatrisi es nepazīstu. Nevienu.

Jaunā sieviete sāka rēkt kā saniknota tīģeriene.

— Jūs, liekas, esat te ieradies ar vienu vienīgu nolūku — sagādāt mums nepatikšanas, — teica profesors.

Tā bija viņa pirmā izteiktā neapmierinātība un, ievērojot apstākļus, diezgan mērena. — Nesaprotu, ko jūs ar to gribat panākt, — viņš sacīja un, iegājis mājā, aizvēra durvis.

— Viņš ir izdzimtenis! — iesaucās sieviete. — Izdzimtenis! īsts izvirtulis! Satīrs!

— Jūs nesaprotat. . .

— Es zinu, zinu to nodrāzto frāzi: «Visu saprast ir visu piedot». Nē, šai gadījumā tas nederēs. — Viņas naids pret Vormoldu, liekas, bija zudis. — Marija, es, Beatrise — nemaz nerunājot par viņa nabaga sievu ... Man nav nekādu iebildumu pret viņa sievu. Vai jums ir revolveris?

— Protams, ne. Es taču atnācu šurp, lai viņu glābtu,— teica Vormolds.

— Lai viņi šauj, — jaunā sieviete teica, — lai šauj vēderā ... un vēl zemāk.

Un arī viņa apņēmības pilna iegāja mājā.

Vormoldam nekas cits neatlika kā aiziet. Neredzamais zvans atkal brīdinoši noskanēja, kad viņš gāja uz vārtiņiem, bet baltajā namiņā viss palika klusu. «Es izdarīju visu, ko varēju,» nodomāja Vormolds. «Profesors, liekas, ir labi aizsargāts pret visām briesmām, bet policijas ierašanās viņam varbūt pat vēlama. Ar policiju vieglāk tikt galā nekā ar šo jauno sievieti.» [37]

Atceļā, ejot cauri nakts puķu smaržām, Vormoldam bija tikai viena vēlēšanās: izstāstīt visu Beatrisei. «Es neesmu slepenais aģents, es esmu krāpnieks, neviens no šiem cilvēkiem nav mans aģents, un es pats nesaprotu kas te notiek. Es esmu pagalam. Man ir bailes.» Droši vien viņa atradis kādu izeju: galu galā viņa taču ir speciāli apmācīta. Bet viņš zināja, ka nespēs lūgt Beatrises palīdzību. Tas taču nozīmētu atteikties no Millijas nodrošināšanas. Labāk lai tad viņu nogalina tāpat kā Raulu. Nez vai šai darbā maksā pensiju bērniem? Bet kas bija Rauls?

Viņš vēl nepaguva sasniegt otros vārtiņus, kad Beatrise viņam uzsauca:

— Džim! Sargieties! Nenāciet šurp!

Pat šai satraukuma pilnajā brīdī viņam iešāvās prātā: «Mani sauc Vormolds, misters Vormolds, senjors Vomels, neviens mani nesauc par Dzimu.» Tad viņš palēkdamies, pievilkdams vienu kāju, metās skriet uz to pusi, no kurienes skanēja viņas balss, un iznāca uz ielas pie pašas automašīnas ar ruporu, pie trim policistiem un vēl viena revolvera, kas tēmēja viņam vēderā. Beatrise stāvēja uz ietves, meiča atradās viņai blakus un lūkoja dabūt ciet mēteli, kura fasons neļāva to izdarīt.

— Kas te notiek?

— Es ne vārda nesaprotu, ko viņi saka.

Viens no policistiem lika Vormoldam sēsties viņu automobilī.

— Bet kas būs ar manu automašīnu?

— To nogādās uz iecirkni.

Iekām viņš izpildīja pavēli, policisti aptaustīja viņa kabatas, meklēdami ieročus. Viņš sacīja Beatrisei:

— Nezinu, ko tas viss nozīmē, bet izskatās, ka manai spožajai karjerai beigas. — Virsnieks atkal ierunājās. — Viņš grib, lai arī jūs sēžaties iekšā.

— Pasakiet viņam, — Beatrise teica, — ka es palikšu pie Terēzas māsas. Es viņiem neuzticos.

Abas automašīnas klusi ripoja starp mazajiem miljonāru namiņiem, cenzdamās nevienu netraucēt, it kā viņi brauktu pa ielu, kur atrodas slimnīcas: bagātniekiem vajag mierīgi gulēt. Viņiem nebija tālu jābrauc: kāds pagalms, vārti, kas aiz viņiem aizcirtās, un tad policijas iecirkņa smaka, līdzīga amonjaka smirdoņai, kāda piemīt visiem zvēru dārziem visā pasaulē. Pie nobalsināta-jām koridora sienām karājās meklējamo noziedznieku ģīmetnes, kas atgādināja senu meistaru gleznu pakaļdarinājumus. Koridora galā atradās istaba, kur sēdēja kapteinis Segura un spēlēja dambreti.

Uf, — viņš teica un noņēma divus kauliņus. Pēc tam viņš paraudzījās uz ienācējiem. — Misters Vormolds! — viņš pārsteigts iesaucās un, ieraudzījis Beatrisi, uzšāvās no krēsla kā maza, zaļā ādā iespīlēta čūska. Viņš uzmeta skatienu Terēzai, kas stāvēja aiz Beatrises; mētelis atkal bija pavēries vaļā, varbūt ar nodomu. Viņš sacīja: — Žēlīgais dievs, kas tad tā? .. . —- un pēc tam pateica policistam, ar ko spēlēja dambreti: — Andai^38

— Ko tas viss nozīmē, kapteini Segura?

-*** Vai jūs man to jautājat, mister Vormold?

— Jā.

— Es gribu, lai jūs man to paskaidrotu. Man ne prātā nenāca ieraudzīt te jūs — Millijas tēvu. Mister Vormold, mums piezvanīja kāds profesors Sančess un žēlojās, ka viņa mājā ielauzies svešs vīrietis un ar kaut ko viņam draudot. Profesors domāja, ka tam ir sakars ar viņa gleznām, — viņam ir ļoti vērtīgas gleznas. Es tūlīt nosūtīju policijas automobili, un viņi nez kāpēc ir saķēruši jūs, šo senjoritu (mēs jau esam tikušies) un kailu ielasmeitu. — Un, tāpat kā toreiz policijas seržants Santjāgo, viņš piebilda: — Tas nav diez cik glīti, mister Vormold!

— Mēs bijām «Šanhajā».

— Arī tas nav diez cik glīti.

— Man apnicis klausīties no policijas, ka es uzvedos neglīti.

— Kāpēc jūs apmeklējāt profesoru Sančesu?

— Tas viss bija pārpratums.

— Kā jums gadījās automašīnā kaila ielasmeita?

— Mēs gribējām viņu aizvest mājās.

— Viņai nav tiesību staigāt kailai pa ielām. — Policists pārliecās pār galdu un kaut ko pačukstēja. — Ak tā, — kapteinis Segura teica. — Tagad es sāku saprast. «Sanhajā» šonakt bija policijas kontrole. Meiča laikam bija aizmirsusi savu personas apliecību un negribēja pavadīt nakti iecirknī. Viņa palūdza jūs . . .

— Nē, tas bija pavisam citādi.

— Labāk, ja tas būs tā, mister Vormold. — Viņš sacīja meičai spāniski; Kur tavi dokumenti? Tev nav dokumentu?

Viņa sašutusi atbildēja: — Si, у о tengo.[39] — Viņa noliecās un izvilka no zeķes kaut kādus saņurcītus papīriņus. Kapteinis Segura paņēma tos un apskatīja. Viņš smagi nopūtās.

— Mister Vormold, mister Vormold, viņas dokumenti ir kārtībā. Kāpēc jūs braukājat pa ielām ar kailu meiču? Kāpēc jūs ielaužaties profesora Sančesa mājā, runājat ar viņu par viņa sievu un draudat viņam? Kas jums daļas gar viņa sievu? — Meičai viņš skarbi uzsauca: — Ej!

Viņa brīdi padomāja, tad sāka vilkt nost mēteli.

Kapteinis Segura gurdi apsēdās pie dambretes galdiņa.

— Mister Vormold, jūsu paša labā es jums saku: ne-pinieties ar profesora Sančesa sievu. Tā nav tāda sieviete, ar ko var jokot.

— Es jau ar viņu nemaz nepinos . ..

— Vai jūs spēlējat dambreti, mister Vormold?

— Jā. Tikai diemžēl ne visai labi.

— Ceru, ka tomēr labāk nekā šie cūkas iecirkni. Mums abiem kādreiz vajadzētu saspēlēt. Bet dambretes spēlē jābūt ļoti uzmanīgam, tāpat kā ar profesora Sančesa sievu. — Viņš pabīdīja uz labu laimi vienu kauliņu un teica: — Šovakar jūs bijāt pie doktora Haselbahera.

— Jā.

— Vai tad tas ir prātīgi, mister Vormold? — Neskatīdamies uz augšu, viņš stumdīja dambretes kauliņus, spēlēdams pats ar sevi.

— Prātīgi?

— Doktors Haselbahers iekūlies savādā kompānijā.

— Es par to nekā nezinu.

— Kāpēc jūs sūtījāt viņam no Santjāgo pastkarti, uz kuras bija ar krustiņu apzīmēta jūsu istaba?

— Cik daudz nesvarīgu sīkumu jums tiek ziņots, kapteini Segura!

— Man ir iemesls interesēties par jums, mister Vormold. Es negribu, lai jūs iepinaties kādā afērā. Ko tad doktors Haselbahers jums šovakar gribēja pastāstīt? Viņa tālrunis, jūs saprotat, ir pieslēgts.

— Viņš gribēja mums nospēlēt plati no «Tristāna».

— Bet varbūt pastāstīt jums par šo? — Kapteinis Segura apgrieza uz augšu fotouzņēmumu, kas atradās uz viņa rakstāmgalda: magnija apgaismojumā uzņemtajā fotogrāfijā, kā parasts, bija redzami cilvēki ar žilbinoši bālām sejām, tie drūzmējās ap smalkās druskās sadauzīta metālā čupu, kas kādreiz bijusi automašīna. — Vai arī šito? — Jauna vīrieša seja, kas nemaz nebija sarāvusies no magnija uzliesmojuma; tukša cigarešu kārba, saņurcīta tāpat kā viņa dzīve; vīrieša kāja pie paša viņa pleca.

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Nē.

Kapteinis Segura nospieda sviriņu, un no kastes, kas atradās uz viņa galda, kāda balss sāka runāt angļu valodā.

— Hallo! Hallo! Te runā Haselbahers.

— Vai pie jums kāds ir, II-Haselbaher?

— Jā. Draugi.

— Kas par draugiem?

— Ja jums tas jāzina, — te ir misters Vormolds.

— Pasakiet viņam, ka Rauls ir beigts.

— Beigts? Bet jūs apsolījāt...

— Ne vienmēr var novērst nelaimes gadījumus, H-Haselbaher.

Balss mazliet stostījās, izrunājot aspirētos līdzskaņus.

— Jūs man devāt vārdu . ..

— Mašīna apmeta vairākus liekus kūleņus.

— Jūs sacījāt, ka tas būs tikai brīdinājums.

— Tas jau arī ir brīdinājums. Ejiet un pasakiet viņam, ka Rauls ir beigts.

Vēl mirkli bija dzirdama lentes švirkstēšana; tad aizcirtās durvis.

— Vai jūs vēl apgalvosit, ka nekā nezināt par Raulu? — jautāja Segura.

Vormolds paraudzījās uz Beatrisi. Viņa tikko manāmi papurināja galvu. Vormolds sacīja:

— Dodu jums savu goda vārdu, Segura, ka līdz Šim vakaram es nemaz nezināju, ka tāds ir pasaulē.

Segura pārcēla kauliņu.

— Savu goda vārdu?

— Savu goda vārdu.

— Jūs esat Millijas tēvs. Man jātic tam. Bet turieties tālāk no kailām sievietēm un profesora sievas. Ar labu nakti, mister Vormold!

— Ar labu nakti!

Kad viņi jau bija pie durvīm, Segura vēl noteica:

— Bet es ar jums saspēlēšu dambreti, mister Vormold. Neaizmirstiet.

Vecais «hilmenis» gaidīja uz ielas. Vormolds sacīja:

— Es jūs aizvedīšu pie Millijas.

— Vai tad jūs pats nebrauksit mājās?

— Ir jau pārāk vēls, lai ietu gulēt.

— Kur jūs brauksit? Vai es nevaru braukt jums līdzi?

— Man gribas, lai jūs paliekat pie Millijas drošības dēļ. Vai jūs redzējāt to fotouzņēmumu?

— Nē.

Viņi vairs nerunāja līdz pašai Lampariljas ielai. Tad Beatrise sacīja:

— Jums nevajadzēja dot savu goda vārdu. Varējāt iztikt arī bez tā.

— Jā?

— Nu, jūs, protams, izturējāties profesionāli. Piedodiet. To es muļķīgi pateicu. Bet jūs esat daudz profesionālāks, nekā es biju iedomājusies.

Viņš atvēra ielas puses durvis un noskatījās, ka viņa aiziet garām putekļu sūcējiem kā kapsētā, kur nupat kādu apbedījusi.

Pie doktora Haselbahera mājas durvīm viņš piezvanīja pie kāda sveša dzīvokļa otrajā stāvā, kur dega gaisma. Kaut kas norūca, un durvis atdarījās. Lifts stāvēja lejā, un viņš uzbrauca līdz doktora Haselbahera dzīvoklim. Arī doktors Haselbahers, acīm redzot, nebija varējis aizmigt. Pa durvju apakšu spīdēja gaisma. Vai viņš bija viens vai apspriedās ar lentē ierakstīto balsi?

Vormolds jau bija sācis apgūt savā nereālajā arodā nepieciešamo piesardzību un izveicību. Kāpņu telpā bija augsts logs, kura priekšā atradās nevajadzīgs balkoniņš, kas bija pārāk šaurs, lai to lietotu. No šā balkoniņa viņš varēja redzēt gaismu doktora dzīvoklī, un no tā bija tikai viens solis līdz otram balkoniņam. Viņš pārkāpa pāri, neskatīdamies lejā uz zemi. Aizkari nebija cieši aizvilkti. Viņš palūrēja pa aizkaru starpu.

Doktors Haselbahers sēdēja ar seju pret viņu, galvā tam bija veca ķivere ar smailu galu, uz krūtīm bruņas, kājās garie zābaki, rokās balti cimdi — tā bija sena ulānu uniforma. Acis viņam bija aizvērtas, šķita, ka viņš ir aizmidzis. Pie sāniem karājās zobens, un viņš izskatījās pēc statista filmu studijā. Vormolds pieklauvēja pie loga. Doktors Haselbahers atvēra acis un blenza viņam tieši sejā.

— Haselbaher!

Doktors mazliet sakustējās, varbūt aiz bailēm. Viņš mēģināja noraut ķiveri, bet siksna zem zoda kavēja.

— Tas esmu es, Vormolds.

Doktors negribīgi pienāca pie loga. Briežādas bikses viņam bija stipri par šaurām. Tās bija šūtas jaunam cilvēkam.

— Ko jūs te darāt, mister Vormold?

— Un ko jūs te darāt, Haselbaher?

Doktors atvēra logu un ielaida Vormoldu. Viņš redzēja, ka atrodas doktora guļamistabā. Liels drēbju skapis stāvēja atvērts, un tajā karājās divi balti uzvalki — kā pēdējie zobi sirmgalvja mutē. Haselbahers sāka vilkt nost cimdus.

— Vai jūs bijāt masku ballē, Haselbaher?

Doktors Haselbahers kaunīgā balsī sacīja:

— Jūs to nesapratīsit. — Viņš sāka atbrīvoties no saviem apģērba gabaliem, novilkdams vienu pēc otra vispirms cimdus, tad ķiveri, krūšu bruņas, uz kurām Vormolds un visa istabas iekārta atspoguļojās un izstiepās kā attēli spoguļu hallē. — Kāpēc jūs nācāt atpakaļ? Kāpēc jūs nezvanījāt?

— Es gribu zināt, kas bija Rauls.

— Jūs jau zināt.

— Man nav ne jausmas.

Doktors Haselbahers apsēdās un sāka vilkt nost zābakus.

— Vai jūs esat Čarlza Lēma cienītājs, doktor Haselbaher?

— Man to iedeva Millija. Vai tad jūs neatceraties, kā viņa man par to stāstīja? ... — Viņš izskatījās tik nelaimīgs šaurajās, uzstīvētajās ādas biksēs. Vormolds ievēroja, ka tām bija pārplīsušas vīles, ietilpinot pašreizējo Haselbaheru. Jā, tagad viņš atcerējās to vakaru «Tropi-kānā».

— Man liekas, — Haselbahers teica, — ka Šī uni forma prasa paskaidrojumu.

— Citas lietas prasa vēl vairāk.

— Es biju ulanu pulka virsnieks — sen, pirms Četrdesmit pieciem gadiem.

— Es atceros jūsu fotogrāfiju otrā istabā. Tur jūs esat citādi ģērbies. Izskatāties daudz .. . ikdienišķāks.

— Tas bija jau pēc kara sākšanās. Paskatieties te, pie tualetes galdiņa, — 1913. gads, jūnija manevri, ķeizars bija ieradies uz skati.

Uz vecas, nobrūnējušas fotogrāfijās ar fotogrāfā spiedogu stūrī bija redzamas garas kavalērijas rindas ar kailiem zobeniem un maza imperatora figūriņa ar nokaltušu roku, imperators baltā zirgā jāja gar ierindu.

— Tajās dienās vēl visur valdīja miers, — sacīja doktors Haselbahers.

— Miers?

— Kamēr nebija sācies karš.

— Bet jūs taču bijāt ārsts.

— Es jūs piekrāpu. Par ārstu es kļuvu vēlāk. Kad karš bija pāri. Pēc tam kad biju nogalinājis cilvēku. Jūs nogalināt cilvēku, un tas ir tik viegli, — sacīja doktors Haselbahers, — tur nevajag nekādas prasmes. Un jums ir skaidrs, ko esat izdarījis, — nāvi jūs varat konstatēt; bet izglābt cilvēku — tas prasa vairāk nekā sešus gadus mācīšanās, un galu galā jūs nekad nevarat būt pilnīgi drošs, vai tas bijāt jūs, kas viņu izglāba. Vieni baciļi iznīcina otrus baciļus. Cilvēks paliek dzīvs. Nav neviena pacienta, par kuru es droši zinātu, ka viņu izglābu es, bet ka esmu noslepkavojis cilvēku, — to es zinu. Viņš bija krievs un ļoti vājš. Kad es iegrūdu zobenu, kauls vien nokrikšķēja. Man pat kļuva nelabi. Visapkārt purvs, viens vienīgs purvs, un tā vieta saucās Tannenberga. Es ienīstu karu, mister Vormold.

— Kāpēc tad jūs esat uzcirties par karavīru?

—* Kad noslepkavoju cilvēku, es nebiju tik grezni ģērbies. Sī ir miera laiku uniforma. Es to mīlu. — Viņš pieskārās krūšu bruņām, kas atradās viņam līdzās uz gultas. — Bet tur mēs bijām notašķījušies ar purva dūņām. — Viņš sacīja: — Vai jums nekad nav bijusi vēlēšanās, mister Vormold, lai atgrieztos mierlaiku dzīve? Ak jā, es aizmirsu, ka jūs taču esat jauns, jūs to nekad neesat pazinis. Dažs labs no mums mierlaiku dzīvi vairs nepieredzēs. Briežādas bikses vairs neiet virsū.

— Kāpēc jums šonakt gribējās ... tā uzposties, Haselbaher?

— Nomiris kāds cilvēks.

— Rauls?

— Jā.

— Vai jūs viņu pazināt?

— Jā.

— Pastāstiet man par viņu.

— Negribas.

— Būs labāk, ja jūs pastāstīsit.

—- Mēs abi esam vainīgi viņa nāvē, jūs un es, — teica Haselbahers. — Nezinu, kas jūs ievilināja šai lietā un kā, bet, ja es būtu atteicies viņiem palīdzēt, viņi mani būtu izraidījuši. Un ko es tagad darītu ārpus Kubas? Es jums stāstīju, ka man pazuduši dokumenti.

— Kādi dokumenti?

— Tas nav svarīgi. Vai tad mums visiem nav kaut kas tāds pagātnē, par ko jāuztraucas? Tagad es zinu, kāpēc viņi bija ielauzušies manā dzīvoklī. Tāpēc, ka esmu jūsu draugs. Lūdzu, ejiet projām, mister Vormold. Kas zina, ko viņi man var likt darīt, ja uzzinās, ka jūs te esat.

— Kas viņi tādi ir?

— Jūs to zināt labāk nekā es, mister Vormold. Viņi nestādās priekšā.

Blakus istabā kaut kas iečabējās.

— Tā ir tikai pele, mister Vormold. Vakarā es tai nolieku gabaliņu siera.

— Tātad Millija jums iedeva Lēma «Stāstiņus»?

— Esmu priecīgs, ka jūs pārmainījāt savu šifru, —■ sacīja doktors Haselbahers. — Varbūt tagad viņi mani liks mierā. Es vairs viņiem nevaru palīdzēt. Sākas ar ak-rostihiem, krustvārdu un matemātiskām miklām, un tu, cilvēks, nedabū ne atjēgties, kad jau esi savervēts ... Mūsu laikos jābūt uzmanīgiem pat ar iemīļotiem laika kavēkļiem.

— Bet Rauls ... viņa taču nekad nav bijis pasaulē. Jūs man devāt padomu melot, un es meloju. Tas viss taču bija tikai izdoma, Haselbaher.

— Un Sifuentess? Vai jūs teiksit, ka ari viņa nav pasaulē ?

— Ar viņu ir citādi. Bet Raulu es izdomāju.

— Tādā gadījumā jūs viņu pārāk labi esat izdomājis, mister Vormold. Par viņu ir sakrājusies vesela kaudze materiālu.

— Viņš bija tikpat nereāls kā romāna varonis.

— Vai tie vienmēr ir izdomāti? Es nezinu, kā romānists strādā, mister Vormold. Pirms jums neesmu pazinis nevienu rakstnieku.

— Kubas aviācijas sabiedrībā nebija neviena lidotāja, kas būtu dzērājs.

— Es piekritu: šo sīkumu jūs esat izdomājis. Tikai nezinu, kāpēc.

— Ja jūs tikāt atšifrējis manas kablogramas, jums vajadzēja redzēt, ka tajās nav ne kripatas patiesības, jūs taču pazīstat šo pilsētu. Ir lidotājs, kas atlaists no darba dzeršanas dēļ, ir draugs ar savu lidmašīnu — tas viss bija izdomāts.

— Es nezinu, kādi motīvi jums bijuši, mister Vormold. Varbūt jūs gribējāt noslēpt viņa personību tam gadījumam, ja jūsu šifra tiktu uzminēta. Varbūt, ja jūsu draugi zinātu, ka viņam pašam ir līdzekļi un pieder lidmašīna, tie viņam tik daudz nemaksātu. Interesanti, cik daudz no tā visa aizgāja viņa un cik daudz jūsu kabatā.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

— Jūs taču lasāt laikrakstus, mister Vormold. Jūs zināt, ka viņam atņēma lidotāja tiesības jau pirms mēneša, kad viņš piedzēries bija nolaidies bērnu rotaļ-laukumā.

— Es nelasu šejienes laikrakstus.

— Nekad? Protams, viņš noliedza, ka strādā jūsu labā. Viņi tam piedāvāja milzu naudu, lai viņš nestrādātu jūsu, bet viņu labā. Arī viņi grib dabūt fotouzņēmumus no tiem laukumiem, ko jūs atklājāt Orjentes kalnos, mister Vormold.

— Tur nav nekādu laukumu.

— Neizmantojiet par daudz manu lētticību, mister Vormold. Vienā telegramā jūs minējāt plānus, ko nosūtījāt uz Londonu. Bet šiem arī ievajadzējušies fotouzņēmumi.

— Jūs noteikti zināt, kas viņi ir.

— Cui bono ? 1

— Un ko viņi nodomājuši darīt ar mani?

— Sākumā viņi man apsolīja, ka jūs neaiztikšot. Jūs viņiem bijāt noderīgs. Viņi par jums zināja jau no pašas

’ Kam no tā labums? (Lat.) pirmās dienas, mister Vormold, bet neskatījās uz jums nopietni. Viņi pat domāja, ka jūsu ziņojumi ir safanta-zēti. Bet tad jūs mainījāt šifru un paplašinājāt štatus. Angļu izlūkošanas dienestu nav nemaz tik viegli piekrāpt, vai ne? — Kaut kāda lojalitāte pret Hotornu lika Vormoldam klusēt. — Ak mister Vormold, mister Vormold, kāpēc jūs to uzsākāt?

— Jūs zināt, kāpēc. Man bija vajadzīga nauda. — Viņš juta, ka patiesība viņam ir pēdējais glābiņš.

— Es jums būtu aizdevis naudu. Es jau jums piedā-vāju.

— Man bija vajadzīgs vairāk, nekā jus vārējāt aizdot.

— Millijas nodrošināšanai?

— Jā.

— Sargiet viņu, mister Vormold. Jūs darbojaties tādā pasākumā, ka jums ir bīstami kādu vai kaut ko mīlēt. Viņi jums uzbruks šai vājākajā vielā. Vai jūs atceraties baktērijas, ko es kultivēju?

— Jā.

— Varbūt, ja viņi nebūtu sagrāvuši manu gribu dzīvot, viņi nebūtu mani tik viegli pierunājuši.

— Vai jūs tiešām domājat...

— Es tikai lūdzu jūs būt piesardzīgam.

— Vai drīkstu pa jūsu tālruni piezvanīt?

— Lūdzu!

Vormolds piezvanīja uz mājām. Vai viņam tikai likās, ka viņš dzird klusu klikšķēšanu, kas nozīmēja, ka tālrunis pieslēgts? Atbildēja Beatrise. Viņš apvaicājās:

— Vai viss mierīgi?

— Jā.

— Uzgaidiet, kamēr es pārnākšu. Vai Millija jutās labi?

— Viņa jau sen guļ.

— Es braucu mājās.

Doktors Haselbahers teica:

— Jūsu balsi nedrīkst izpausties mīlestība. Nevar zināt, kas to noklausās. — Viņš ar grūtībām devās uz durvīm, jo šaurās ādas bikses traucēja kustības. — Ar labu nakti, mister Vormold! Te būs Lems.

— Man to vairs nevajadzēs.

— Millijai var ievajadzēties. Esiet tik laipns un nestāstiet nevienam par šo ... par šo .. . kostīmu. Es zinu, ka rīkojos muļķīgi, bet tās bija jaukas dienas. Reiz ar mani runāja ķeizars.

— Ko viņš teica?

— Viņš teica: «Es jūs atceros. Jūs esat kapteinis Millers.»

Intermedija Londonā

Kad šefam bija viesi, viņš pusdienas ēda mājās un gatavoja tās pats, jo neviens restorāns nespēja apmierināt viņa pedantiskās un romantiskās prasības. Dzirdēja stāstām, ka reiz, būdams slims, viņš atteicies atsaukt ielūgumu kādam vecam draugam un gatavojis maltīti pa tālruni, gulēdams gultā Nolicis sev priekšā uz naktsgaldiņa pulksteni, viņš noteiktā laikā pārtraucis sarunu un devis norādījumus savam sulainim: «Ilallo, hallo, Briēr, hallo, velciet nu to cāli laukā un pārlejiet vēlreiz ar taukiem.»

Tāpat arī runāja, ka reiz, kad viņš, ilgāk aizkavēts darbā, bija mēģinājis pagatavot maltīti no turienes, pusdienas tikušas sabojātas, jo viņš aiz paraduma piezvanījis pa sarkano tālruni un sulainis dzirdējis tikai savādas skaņas, līdzīgas ātrai murkšķēšanai japāņu valodā.

Maltīte, ko viņš pasniedza pastāvīgajam ministra vietniekam, bija vienkārša, bet ļoti izsmalcināta: cepetis ar tik tikko jūtamu ķiploku piegaršu. Uz bufetes stāvēja Venslideilas siers, un ap Olbeniju klājās tik dziļš klusums, it kā tā būtu ieputināta sniegā. Beidzis darboties virtuvē, arī pats šefs mazliet smaržoja pēc mērces.

— Tiešām lielisks. Lielisks.

— Veca Norfolkas recepte. «Vecmāmiņas Braunas Ip-svičas cepetis.»

— Un kas par gaļu . . . taisni kūst mutē . . .

— Esmu iemācījis Briēru iepirkties, bet pavārs no viņa nemūžam neiznāks. Viņam visu laiku jāskatās pakaļ.

Kādu bridi viņi ēda svētsvinīgā klusumā; šo klusumu tikai reiz iztraucēja kādas sievietes papēdīšu klaudzieni uz Ropevokas ielas.

— Labs vīns, — beidzot sacīja pastāvīgais ministra vietnieks.

— Piecdesmit piektā gada; liekas, itin labs. Varbūt tikai mazliet par jaunu?

— Diezin.

Ēdot sieru, šefs atkal ierunājās:

— Kā ir ar krievu notu — ko domā Ārlietu ministrija?

— Mēs mazliet lauzījām galvu par pieminētajām bāzēm Karaību jūras rajonā. — Roumerijas biskvītu kraukšķēšana. — Diez vai tas attiecas uz Bahamas salām. Tās nav vairāk vērtas, kā jenkiji mums par tām samaksāja — dažus vecus eskadras mīnu kuģus. Mēs gan vienmēr uzskatījām, ka šīs izbūves Kubā ir komunistu roku darbs. Vai jūs tomēr nedomājat, ka tas ir amerikāņu pasākums?

— Bet vai tad mums tas netiktu paziņots?

— Diemžēl nevaru galvot. Kopš gadījuma ar Fuksu. Viņi mums pārmet, ka arī mēs daudz ko noklusējot. Bet ko saka jūsu cilvēks Havannā?

— Es pieprasīšu no viņa sīku stāvokļa novērtējumu. Kā jums garšo siers?

— Lieliski.

— Ielejiet sev portvīnu.

—- Trīsdesmit piektā gada «Kokberns», vai ne 7 Divdesmit septītā.

— Vai jūs ticat, ka viņi tomēr domā kādreiz karot? — jautāja šefs.

— Kā jūs, tā es — mēs varam tikai minēt.

— Šie Kubā kļuvuši ļoti aktīvi, — acīm redzot, ar policijas palīdzību. Mūsu cilvēkam Havannā bija grūtas dienas. Viņa labākais aģents, kā jūs zināt, tika nogalināts, protams, nejauši — tieši ceļā, kad viņš devās izdarīt slepeno būvju uzņēmumus no gaisa; tas mums ir ļoti liels zaudējums. Bet par šiem uzņēmumiem es atdotu daudz vairāk nekā viena cilvēka dzīvību. Mēs arī bijām samaksājuši par tiem tūkstoš pieci simti dolāru. Uz otru mūsu aģentu viņi šāva uz ielas, un tagad viņš ir briesmīgi nobijies. Trešais aizgāja pagrīdē. Tur darbojas arī kāda sieviete, viņi to pratināja, kaut gan tā ir pasta un telegrāfā direktora mīļākā. Mūsu cilvēku pagaidām liek mierā — varbūt tāpēc, lai viņu novērotu. Bet tas jau ir veikls zellis.

— Vai viņš tomēr nav bijis mazliet neuzmanīgs, ja pazaudējis visus šos aģentus?

— Sākumā bez zaudējumiem nevar iztikt. Viņi atklāja tā grāmatas šifru. Es nekad neesmu bijis sajūsmā par šīm grāmatu šifrām. Tur ir kāds vācietis, acīm redzot, viņu lielākais aģents un kriptogrāfijas speciālists. Ho-torns brīdināja mūsu cilvēku, bet jūs jau zināt, kas par ļaudīm ir šie vecie komersanti: viņiem piemīt stūrgalvīga uzticība. Varbūt bija vērts pazaudēt dažus cilvēkus, lai atvērtu viņam acis. Vai nevēlaties cigāru?

— Pateicos. Bet vai viņš pēc šā trieciena spēs no jauna uzsākt darbošanos?

— Viņš izdomājis vēl veiklāku triku. Uztaustījis pašu vārīgāko vietu pretinieka aizsardzībā. Savervējis dubult-aģentu policijas pārvaldē.

— Vai šie dubultaģenti tomēr nav mazliet. . . tāda kutelīga lieta? Nekad nevar zināt, kuram tiek krējums, ku ram sūkalas.

— Es ceru, ka mūsu cilvēks vienmēr pratīs noņemt viņam kauliņu, — sacīja šefs. — Es saku «noņemt kau liņu», jo viņi abi ir lieli dambretes spēlētāji. Tur mēdz teikt spēlēt uz «dāmām». Īstenībā tas ir lielisks iegansts vienam ar otru satikties.

— Jūs nevarat ne iedomāties, kā mūs uztrauc šīs viņu izbūves. Ak, ja jums būtu izdevies dabūt fotouzņēmumus pirms jūsu aģenta nogalināšanas! Premjerministrs pieprasa, lai mēs stājamies sakaros ar jenkijiem un lūdzam viņu palīdzību.

— To nedrīkst pieļaut. Vai tad uz jenkijiem var paļauties?

PIEKTĀ DAĻA

ES ņemu, — sacīja kapteinis Segura. Viņi bija satikušies Havannas klubā. Havannas klubā, kas nepavisam nebija klubs un piederēja Baccardi^40 konkurentam, visus ruma kokteiļus pasniedza par brīvu, un tas Vormoldam deva iespēju palielināt ietaupījumus, jo viņš, protams, joprojām uzrādīja savos norēķinos izdevumus par dzērieniem, — ka dzērieni tiek pasniegti par brīvu, to Londonai būtu neiespējami vai vismaz ļoti grūti ieskaidrot. Bārs atradās kādas septiņpadsmitā gadsimta ēkas pirmajā stāvā, un pa tā logiem varēja redzēt katedrāli, kur kādreiz bija atdusējušās Kristapa Kolumba mirstīgās atliekas. Katedrāles priekšā stāvēja Kolumba statuja no pelēka akmens, un izskatījās, it kā tā būtu gadsimtiem ilgi veidojusies zem ūdens, līdzīgi koraļļu rifiem.

— Vai zināt, — kapteinis Segura sacīja, vienu laiku man likās, ka jūs mani lāgā neciešat.

— Ar kādu cilvēku var spēlēt dambreti ne tikai tāpēc, ka šis cilvēks mums patīk.

— Jā, art man ir tāpat, — kapteinis Segura atteica. — Skatieties! Es ieeju dāmā.

— Bet es paņemu jums trīs kauliņus.

— Jūs domājat, ka es to neredzēju, taču tūlīt pārliecināsities, ka jūsu gājiens man izdevīgs. Lūk, tagad es situ jūsu vienīgo dāmu. Kāpēc jūs pirms divi nedēļām braucāt uz Santjāgo, Santaklāru un Sjenfuegosu?

— Es vienmēr šai laikā turp braucu satikties ar ma-zumtirgotājiem.

— Tas tiešām izskatījās pēc jūsu brauciena īstā iemesla. Sjenfuegosā jūs apmetāties jaunajā viesnīcā. Pusdienas ēdāt viens pats restorānā pie jūras. Aizgājāt uz kino un pārnācāt mājās. Otrā rītā . . .

— Vai jūs tiešām domājat, ka esmu slepenais aģents?

— Sāku par to šaubīties. Liekas, mūsu draugi būs maldījušies.

— Kas tie par mūsu draugiem?

— Nu, sacīsim, doktora Haselbahera draugi.

— Kas tad tie ir?

— Mans darbs uzliek man par pienākumu zināt, kas notiek Havannā, — teica kapteinis Segura, — bet man nebūt nav jānostājas kāda pusē vai jāsniedz informācija.

Viņa dāma netraucēti braukāja pa visu dambretes galdiņu.

— Vai tad Kubā ir kaut kas tik svarīgs, kas interesētu ārzemju izlūkošanas dienestu?

— Protams, mēs esam maza valstiņa, bet atrodamies pārāk tuvu Amerikas krastiem. Un varam apdraudēt jūsu bāzi Jamaikā. Ja kāda valsts ir ielenkta no visām pusēm, kā, piemēram, Krievija, tā mēģina rast sakarus ar ārpasauli.

— Bet kāda nozīme var būt man . . . vai doktoram Haselbaheram ... globālajā stratēģijā? Cilvēkam, kurš pārdod putekļu sūcējus. No darba aizgājušam ārstam.

— Katrā spēlē ir ari vienkārši kauliņi, — sacīja kapteinis Segura. — Tādi kā, piemēram, šis. Es to situ, un jūs bez kādiem iebildumiem to atdodat. Doktors Haselbahers tomēr ir ļoti labs krustvārdu mīklu atrisinātājs.

— Kāds tam sakars ar krustvārdu mīklām?

— No tāda cilvēka iznāk lielisks kriptografs. Man reiz parādīja jūsu telegramu ar tās atšifrējumu vai, pareizāk sakot, deva iespēju atrast atšifrējumu. Varbūt viņi domāja, ka es jūs izraidīšu no Kubas. — Viņš iesmējās. — Millijas tēvu! Tīrie nejēgas!

— Kas tā bija par telegramu?

— Jūs apgalvojāt, ka esat savervējis inženieri Sifuentesu. Tās, protams, bija muļķības! Es viņu labi pazīstu. Varbūt tie uz viņu šāva tāpēc, lai telegrama skanētu ticamāk. Bet varbūt viņi to safabricēja, gribēdami tikt vaļā no jums. Vai arī varbūt viņi ir daudz lētticīgāki nekā es.

— Cik savādi. — Vormolds pastūma kauliņu. — Bet kā jūs varat būt tik pārliecināts, ka Sifuentess nav mans aģents?

— Es spriežu pēc tā, kā jūs spēlējat dambreti, mister Vormold, un bez tam es nopratināju Sifuentesu.

— Vai jūs viņu spīdzinājāt?

Kapteinis Segura sāka smieties.

— Nē. Viņš nepieder pie spīdzināmo šķiras.

— Es nezināju, ka spīdzināšanā pastāv šķiru starpība.

— Dārgais mister Vormold, jūs taču zināt, ka ir cilvēki, kuri saprot, ka viņus varētu spīdzināt, un ir cilvēki, kas būtu dziļi sašutuši, to iedomājot vien. Nevienu nevar spīdzināt bez zināmas abpusējas vienošanās.

— Bet spīdzināšana var būt dažāda. Kad viņi izdemolēja doktora Haselbahera laboratoriju, tā taču ari bija spīdzināšana . . .

— Diletanti jau var izdarīt nezin ko. Policijai ar to nav nekāda sakara. Doktors Haselbahers nepieder pie spīdzināmo šķiras.

— Un kas pieder?

— Nabagie manā paša zemē un kurā katrā Latīņame-rikas zemē. Nabagie Centrālajā Eiropā un Āzijas Austrumos. Protams, jūsu pārtikušajās zemēs nabago nav, un tādēļ jūs nepiederat pie spīdzināmajiem. Kubā policija var izdarīties, cik vien tai nežēlīgi tīk, ar Latīņame-rikas un Baltijas valstu emigrantiem, bet ne ar iebraucējiem no jūsu zemes vai Skandināvijas. To instinktīvi saprot abas puses. Katoļus vieglāk spīdzināt nekā protestantus, un starp tiem arī ir vairāk noziedznieku. Nu redziet, pareizi bija, ka es iegāju dāmā, un tagad es jūs situ pēdējo reizi.

— Jūs laikam vienmēr uzvarat, vai ne? Bet jūsu teorija ir interesanta.

Viņi izdzēra vēl pa vienam bezmaksas daikvirijam, kas bija tik stipri sasaldēts, ka vajadzēja dzert pa lāsītei, lai nedabūtu kādu plaušu kaiti.

— Un kā klājas Millijai? — jautāja kapteinis Segura.

— Labi.

— Es ļoti mīlu šo meiteni. Viņa ir pareizi audzināta.

— Priecājos, ka jūs tā domājat.

— Tāpēc man arī negribētos, ka jums, mister Vormold, rastos kādas nepatikšanas, kuru dēļ jums varētu neatļaut te uzturēties. Havanna kļūtu daudz nabagāka bez jūsu meitas.

— Nezinu, vai jūs man ticēsit, kapteini, bet Sifuen-tess nebija mans aģents.

— Nē, es ticu jums. Es domāju, ka jūs gribēja kāds izmantot varbūt uzmanības novēršanai vai ari kā izkrāsotu koka pīlīti, ar kādu pievilina īstās meža pīles. — Viņš izdzēra savu daikviriju. — Tas man ļoti izdevīgi. Man pašam patīk pamedīt meža pīles, vienalga, no kurienes tās atlidojušas. Tās nicina nabaga iedzimtos šāvējus, bet kādā jaukā dienā, kad tās visas būs nolaidušās, — ak, kas tās man būs par medībām!

— Cik gan šī pasaule sarežģīta. Manuprāt, daudz vieglāk ir tirgoties ar putekļu sūcējiem.

— Ceru, ka ar tirdzniecību veicas labi.

— О jā, pateicos.

— Es ievēroju, ka jūs esat paplašinājis savus štatus. Jums ir burvīga sekretāre — tā dāma ar sifonu, kuras mētelis neparko negribēja taisīties ciet. Un jaunais cilvēks.

— Man bija vajadzīgs kāds, kas pārzina rēķinus. Lo-pesam nevar uzticēties.

— Ak jā, Lopess! Vēl viens jūsu aģents. — Kapteinis Segura iesmējās. — Tā vismaz man tika ziņots.

— Jā. Viņš man piegādā slepenas ziņas par policiju.

— Esiet uzmanīgs, mister Vormold. Viņš pieder pie tiem, kurus drīkst spīdzināt. — Viņi abi pasmējās, dzerdami daikviriju. Saulainā dienā ir viegli smieties par spīdzināšanu. — Man jāiet, mister Vormold.

— Jums laikam visas kameras pilnas ar maniem spiegiem.

— Vēl vienam allaž atradīsies vieta, kaut vai nolaižot kādu no kājas.

— Gan es jūs, kaptein, kādreiz pieveikšu dambretes spēlē.

— Šaubos, mister Vormold.

Viņš noraudzījās pa logu, kā kapteinis Segura paiet garām Kolumba statujai, kas izskatījās darināta no pumeka, un dodas uz savu pārvaldi. Tad viņš palūdza vēl vienu bezmaksas daikviriju. Havannas klubs un kapteinis Segura šķita aizstājuši «Brīnumbāru» un doktoru Haselbaheru — tā bija it kā dzīves pārmaiņa, ar ko viņam vajadzēja samierināties. Nekas nav atgriežams. Doktors Haselbahers bija pazemots viņa acīs, bet draudzība necieš pazemojumu. Doktoru Haselbaheru viņš vairs netika redzējis. Šai klubā, tāpat kā «Brīnumbārā», viņš jutās kā Havannas pilsonis; elegantais jaunais cilvēks, kas pasniedza dzērienu, nemaz nemēģināja viņam iesmērēt vienu no tām ruma pudelēm, kas bija saliktas uz letes. Virs ar sirmo bārdu, kā vienmēr šai stundā, lasīja rīta laikrakstu; kā parasti, uz brīdi pārtraukdams savu dienas apgaitu, izdzert bezmaksas glāzīti kokteiļa ieskrēja pastnieks: arī tie visi bija Havannas pilsoņi. Četri tūristi izgāja no bāra, nesdami pītus groziņus, kuros atradās pudeles ar rumu; viņi bija piesarkuši un jautri un loloja sevī ilūziju, ka dzēruši par velti. Viņš nodomāja: «Tie ir ārzemnieki, un tos, protams, nespīdzina.»

Vormolds pārāk strauji izdzēra savu daikviriju un izgāja no Havannas kluba ar asaru pilnām acīm. Tūristi stāvēja, pārliekušies pār septiņpadsmitā gadsimta aku; viņi bija sametuši tajā tik daudz monētu, ka būtu varējuši divreiz samaksāt par saviem kokteiļiem; viņi bija sev nodrošinājuši laimīgu atgriešanos uz šejieni. Vormoldu pasauca kāda sievietes balss, un viņš ieraudzīja Beatrisi, kas stāvēja starp kolonādes pīlāriem blakus antikvāra bodītei ķirbja pudeļu, tarkšķu un nēģeru dieviņu vidū.

— Ko jūs te darāt?

Viņa paskaidroja:

— Es vienmēr uztraucos, kad jūs satiekaties ar Se-guru. Šoreiz man gribējās pārliecināties . . .

— Par ko?

Viņu interesēja, vai Beatrisei beidzot nebija radušās aizdomas, ka viņam nekādu aģentu nav. Varbūt tā saņēmusi instrukcijas viņu izsekot — vai nu no Londonas, vai no 59200 Kingstonā. Viņi devās uz mājām.

— Pārliecināties, ka tās nav lamatas, ka policija jūs neizseko. Ar dubultaģentiem nav tik vienkārši.

— Jūs par daudz uztraucaties.

— Bet jums taču tik maz pieredzes. Atcerieties, kas notika ar Raulu un Sifuentesu.

— Sifuentesu pratinājusi policija, — Vormolds atviegloti piebilda. — Viņš ir iekritis, mums viņš vairs neder.

— Vai arī jūs tad neesat iekritis?

— Viņš nekā neizpauda. Jautājumus uzdeva kapteinis Segura, bet Segura ir viens no mūsējiem. Man liekas, būtu laiks izmaksāt viņam gratifikāciju. Patlaban viņš sastāda mums pilnīgu sarakstu, kurā būs uzrādīti visi ārzemju aģenti, kas darbojas Havannā. «Meža pīles» — kā viņš tos dēvē.

— Tas būs lielisks ieguvums. Un izbūves?

— Ar tām vajadzēs mazliet nogaidīt. Es nevaru likt viņam darboties pašam pret savu zemi.

Ejot garām katedrālei, viņš, kā parasti, iedeva monētu aklajam ubagam, kas sēdēja laukā uz kāpieniem. Beatrise sacīja:

— Tādā saulē gandrīz metas žēl, ka pats neesi akls.

Vormoldā pamodās iedvesma. Viņš teica:

— Vai zināt, īstenībā viņš nemaz nav akls. Viņš visu skaidri redz.

— Tad viņam jābūt lieliskam aktierim. Es viņu visu laiku novēroju, kamēr jūs bijāt kopā ar Scguru.

— Un viņš novēroja jūs. Taisnību sakot, viņš ir viens no maniem labākajiem informētājiem. Es viņu vienmēr te nosēdinu, kad eju uz satikšanos ar Seguru. Viselementārākā piesardzība. Es nemaz neesmu tik bezrūpīgs, kā jūs domājat.

— Jūs to nekad neesat ziņojis galvenajam štābam.

— Kāda tam nozīme? Diez vai viņiem ir savāktas ziņas par aklu ubagu, un es jau viņu neizmantoju slepeno informāciju saņemšanai. Taču, ja mani arestētu, jūs to dabūtu zināt desmit minūšu laikā. Ko jūs tad darītu?

— Sadedzinātu visus papīrus un aizvestu Milliju uz sūtniecību.

— Un ko ar Rūdiju?

— Liktu, lai viņš paziņo pa radio uz Londonu, ka mēs laižamies lapās, un pēc tam lai aiziet pagrīdē.

— Bet kā tad aiziet pagrīdē? — viņš nemaz necentās saņemt atbildi. Ļaudams vaļu savai fantāzijai, viņš lēnām teica: — Ubagu sauc par Migelu. Viņš to visu dara aiz pateicības. Redziet, es viņam kādreiz izglābu dzīvību.

— Kā tad?

— Ak, nieki! Nelaimes gadījums uz pārceltuves. Vienkārši izrādījās, ka es protu peldēt, bet viņš ne.

— Vai jūs saņēmāt medaļu?

Viņš uzmeta tai ātru skatienu, bet tās sejā ieraudzīja tikai nevainīgu ziņkāri.

—- Nē. Pie slavas es netiku. Patiesību sakot, man pat uzlika naudas sodu par to, ka biju viņu izvilcis krastā aizliegtajā zonā.

—* Cik romantiski! Un tagad, protams, viņš varētu atdot savu dzīvību par jums.

— Nu, tas varbūt būtu pārspīlēti.

— Jā, pasakiet man, vai jums nav kaut kur maza, lēta, melnos vaska drānas vākos iesieta piezīmju grāmatiņa izdevumu pierakstīšanai?

—- Liekas, nav. Un kas tad ir?

—• Kur jūs ierakstījāt savus pirmos izdevumus par rakstāmspalvām un dzēšamgumijām?

— Kāda velna pēc man būtu vajadzīgas spalvas?

— Es tikai gribēju zināt, neko vairāk.

— Piezīmju grāmatiņu tik lēti nemaz nevar nopirkt. Un rakstāmspalvas — kas tad mūsu laikos vairs lieto rakstāmspalvas ?

— Lūdzu, aizmirstiet to. Man to reiz stāstīja Henrijs. Acīm redzot, pārpratums.

—* Kāds Henrijs? — viņš vaicāja.

— 59200, — viņa atbildēja.

Viņš izjuta dīvainu greizsirdību: par spīti visiem konspirācijas noteikumiem Beatrise tikai vienu vienīgu reizi bija nosaukusi viņu par Dzimu.

Kad viņi pārnāca mājās, dzīvoklis, kā parasti, bija tukšs; viņš saprata, ka vairs neilgojas pēc Millijas, un izjuta skumju atvieglojumu, kādu izjūt cilvēks, kurš apzinās. ka vismaz viena mīlestība viņu vairs nesāpina.

— Rūdijs ir izgājis, — sacīja Beatrise. — Laikam pirkt saldumus. Viņš tos pārāk daudz ēd. Acīm redzot, patērē briesmīgu kvantumu enerģijas, jo nemaz nekļūst resnāks. Nezinu tikai, kur viņš to patērē.

— Ķersimies labāk pie darba. Jānosūta telegrama. Segura man pastāstīja vērtīgas ziņas par komunistu iespiešanos policijas kadros. Diez vai jūs ticēsit ...

— Esmu ar mieru ticēt, kam vien vēlaties. Paskatieties šurp. Es nupat atradu šifru grāmatā kaut ko ļoti interesantu. Vai jūs zinājāt, ka ir speciāls apzīmējums vārdam «einuks»? Vai tiešām tas tik bieži sastopams tele-gramās?

— Tas laikam vajadzīgs Stambulas nodaļai.

— Žēl, ka mums tas nav jālieto, vai ne?

— Vai jūs kādreiz vēl apprecēsities?

Beatrise sacīja:

— Jūsu vaļīgās asociācijas dažbrīd ir pārāk skaidras. Kā jūs domājat, vai Rūdij am ir sava slepenā personiskā dzīve? Viņš taču nevar patērēt visu savu enerģiju kantorī.

— Kādi noteikumi ir par intīmo dzīvi? Vai pirms tās uzsākšanas jāizprasa Londonas atļauja?

— Nu, protams, labāk ir pārbaudīt ziņas kartotēkā, pirms vēl nav aiziets pārāk tālu. Londona atzīst par vēlamu, ka mīlestības lietas tiek kārtotas sava resora robežās.

Otrā nodaļa 1

— Acīm redzot, es kļūstu ievērojama persona, — Vormolds sacīja. — Esmu uzaicināts teikt runu.

— Kur? — jautāja Millija, pieklājīgi paceldama acis no «Gadagrāmatas jāšanas sporta mīļotājām».

Bija vakara stunda, kad darbs beidzies un pēdējā zeltainā gaisma klājās pār jumtiem un pieskārās Millijas medus krāsas matiem un viskijam viņa glāzē.

— Eiropas tirgotāju apvienības gadskārtējā banketā. Priekšsēdētājs Brauna kungs lūdza mani runāt, — esmu vecākais apvienības biedrs. Kā goda viesis ieradīsies Amerikas ģenerālkonsuls, — viņš lepni piebilda.

Likās, pavisam nesen viņš bija ieradies Havannā un sastapis bārā «Floridita» meiteni, kas toreiz tur atnāca kopā ar vecākiem un vēlāk kļuva par Millijas māti; tagad viņš šeit bija visvecākais tirgotājs. Daudzi bija atstājuši darbu, daži aizbraukuši uz dzimteni, lai piedalītos pēdējā karā, — angļi, vācieši, franči; bet viņš tika izbrāķēts savas kroplās kājas dēļ. Neviens no aizbraukušajiem Kubā vairs neatgriezās.

— Par ko tu runāsi?

— Es nerunāšu, — viņš skumji atbildēja. — Nezinu, ko teikt.

— Varu saderēt, ka tava runa būtu labāka par visām.

— Ak, ko nu! Es gan esmu visvecākais apvienības biedrs, Millij, bet arī visniecīgākais. Ruma un cigāru eksportieri — lūk, tie patiešām ir ievērojamas personas.

— Bet tu esi tu.

— Žēl, ka neesi izvēlējusies gudrāku tēvu.

— Kapteinis Segura stāsta, ka tu tīri labi spēlējot dambreti.

— Tomēr ne tik labi kā viņš.

Lūdzu, tēti, neatsakies, — viņa teica. — Es tā lepotos ar tevi.

— Es padarīšu sevi smieklīgu.

— Nē taču! Nu, kaut vai manis dēļ.

— Tevis dēļ es būtu ar mieru pat uz rokām staigāt. Labi. Neatteikšos.

Pie durvīm pieklauvēja Rūdijs. Sai laikā viņš parasti beidza radiogramu pieņemšanu — Londonā bija pusnakts. Viņš sacīja:

— Steidzama telegrama no Kingstonas. Vai pasaukt Beatrisi?

— Nē, es tikšu galā pats. Viņa aizgājusi uz kino.

— Liekas, veikals sāk uzplaukt, — Millija ieteicās.

— Jā.

— Kaut gan, šķiet, tu neesi tagad pārdevis nevienu putekļu sūcēju.

— Mums ir ilgtermiņa darījumi, — sacīja Vormolds.

Viņš iegāja guļamistabā un atšifrēja radiogramu. Tā

bija no Hotorna. Vormoldam ar pirmo lidmašīnu jādo-das uz Kingstonu un tur jāsniedz ziņojums. Viņš nodomāja: beidzot tie visu atklājuši. [41]

Par satikšanās vietu bija izraudzīta viesnīca Myrtle Bank. Vormolds vairākus gadus nebija bijis Jamaikā, un viņu pārņēma šausmas par turienes netīrību un karstumu. Ar ko lai izskaidro nabadzību britu valdījumos?

Spāņi, franči un portugāļi būvēja pilsētas, kur viņi varētu dzīvot, turpretī angļi ļāva pilsētām augt pašām. Visnabadzīgākajai ieliņai Havannā piemita dižciltība salīdzinājumā ar baraku dzīvi Kingstonā, — būdeles cēla no vecām benzīna kannām un pārjuma ar dzelzs lūžņiem, ko nočiepa pamestu automašīnu kapsētā.

Hotorns sēdēja atpūtas krēslā Myrtle Bank verandā un sūca caur salmiņu punšu. Viņš bija ģērbies tikpat nevainojami kā tad, kad Vormolds viņu satika pirmo reizi; vienīgi zem kreisās auss sakaltusī pūdera piciņa liecināja, ka arī viņam ir ļoti karsti.

Viņš sacīja:

— Sēdiet nost.

Pat žargons bija palicis.

— Pateicos.

— Kā atlidojāt?

— Pateicos, labi.

— Droši vien priecājaties, ka esat atkal mājās?

—■ Mājās?

—- Es gribēju teikt — te; varēsit atpūsties no savām čukņām. Atkal britu teritorijā.

Vormolds iedomājās būdiņas, ko bija redzējis gar krastmalu, nožēlojamo sirmgalvi, kurš gulēja šaurā pavēņa josliņā, un noskrandušo bērnu, kas aijāja krastā izmestu koka klucīti. Viņš sacīja:

— Havanna nav nemaz tik slikta.

— Vai jūs negribat punšu? Tas te ir ļoti labs.

— Pateicos!

Hotorns sacīja:

— Es jūs lūdzu atskriet, jo notikusi maza ķibelīte.

— Ak tā?

Vormolds domāja, ka nupat, nupat atklāsies patiesība.

Vai viņu drīkst arestēt tagad, kad viņš atrodas Anglijas teritorijā? Ko viņam inkriminēs? Naudas izspiešanu par nepareizu ziņu sniegšanu vai varbūt kādu citu neizprotamu noziegumu, un lietu noklausīsies in camera 1 saskaņā ar likumu par valsts noslēpumu izpaušanu.

— Runa ir par tām izbūvēm.

Viņam gribējās paskaidrot, ka Beatrise par to visu nekā nezina; viņam nav bijis neviena līdzzinātāja, izņemot tos lētticīgos cilvēkus, kuri viņu savervējuši.

— Kas tad ar tām ir? — viņš jautāja.

~~ Jums katrā ziņā jāsadabū fotouzņēmumi.

Es jau mēģināju. Jūs taču zināt, kas notika.

— Jā. Bet zīmējumi nav diez cik skaidri.

— Tos nav rasējis speciālists.

— Nepārprotiet mani, vecais. Jūs tiešām esat izdarījis brīnumus, bet, vai zināt, vienubrīd es gandrīz vai sāku ... turēt jūs aizdomās,

— Par ko?

—* Redziet, daži no tiem rasējumiem man atgādināja ... atklāti sakot, tie man atgādināja putekļu sūcēja daļas.

— Jā, art man tas dūrās acīs.

— Un tad, ziniet, es atcerējos visus tos verķus jūsu veikalā.

— Jūs domājat, ka es muļķoju mūsu izlūkošanas dienestu.

— Protams, tagad tas izklausās pēc murgiem, es to saprotu. Un tomēr man tā kā akmens novēlās no sirds, kad uzzināju, ka tie otri nolēmuši jūs nonāvēt.

Aiz slēgtam durvīm (/af.).

~~ Mani nonāvēt?

— Nu jā, tas taču pierāda, ka rasējumi nav izdomāti.

— Kādi otri?

— Pretējā puse. Par laimi es gan nevienam netiku stāstījis par savām muļķīgajām aizdomām!

— Kā tad viņi grib mani nonāvēt?

— Nu, par to mēs vēl parunāsim — viņi nolēmuši jūs noindēt. Lūk, ko es gribu teikt: mums jāiegūst tikai fotouzņēmumi — tas būs vislabākais apstiprinājums jūsu ziņojumiem. Vienu laiku mēs gan noturējām rasējumus pie sevis, bet tagad tie ir izsūtīti visiem ieinteresētajiem resoriem. Nosūtījām arī atompētniecības institūtam. No tiem gan nekas jēdzīgs netika. Paziņoja tik, ka ar kodolu skaldīšanu šiem rasējumiem nekāda sakara neesot. Tīrā nelaime, mūs jau galīgi apdullinājuši tie atomzeļļi, un mēs esam pavisam aizmirsuši, ka var būt arī vēl cita veida un tikpat bīstami izgudrojumi kara vajadzībām.

— Ar ko viņi grib mani noindēt?

— Vispirms par lietu, vecais. Nedrīkst aizmirst kara ekonomisko pusi. Kuba nevar patlaban atļauties ūdeņraža bumbu ražošanu, bet ja nu viņi ir atraduši tikpat efektīvu tuviedarbīgu ieroci un turklāt lētu? Pats svarīgākais — tas ir lētums.

— Esiet tik laipns un tomēr man pasakiet — kā viņi nodomājuši mani nonāvēt? Redziet, tas mani interesē tīri personiski.

— Protams, es jums pateikšu. Es tikai gribēju parādīt jums papriekšu visas aizkulises un paskaidrot, cik mēs esam laimīgi ... es gribētu teikt, cik mēs esam laimīgi, ka jūsu ziņojumi apstiprinājušies. Viņi nodomājuši jūs noindēt kaut kādā komersantu banketā.

— Eiropas tirgotāju apvienības?

— Liekas gan.

— Kā jūs zināt?

— Mēs iespiedāmies viņu šejienes organizācijā. Jūs būtu pārsteigts, ja es jums pastāstītu, cik daudz mēs zinām, kas pie jums notiek. Piemēra dēļ varu jums pateikt, ka svītra četri gāja bojā pilnīgi nejauši. Viņi vienkārši gribēja to pabaidīt, tāpat kā pabaidīja svītru trīs, izšaudami uz viņu. Jūs esat pirmais, kuru viņi pa īstam nolēmuši nonāvēt.

— Kāds pagodinājums.

— Savā ziņā, patiešām, tas ir glaimojoši. Jūs esat kļuvis bīstams.

Sūkdams pēdējo šķidrumu, kas atradās starp ledus gabaliņiem, apelsīna un ananasa šķēlītēm, kurām pa virsu bija uzlikti ķirši, Hotorns gari un skaļi nočāpstināja.

— Man liekas, — Vormolds sacīja, — būs labāk, ja es neiešu. — Pēkšņi viņš sajuta vilšanos. — Desmit gadu laikā tas būs pirmais bankets, kurā es nebūšu ieradies. Mani pat lūdza teikt runu. Firma gaidīt gaida, lai es šādās brokastīs piedalos. Tā uzskata, ka tādos gadījumos es augstu paceļu tās karogu.

— Jums katrā ziņā jāiet.

— Lai mani noindētu?

— Vai tad jums tur vajag ēst?

— Bet vai jūs esat kādreiz mēģinājis aiziet uz banketu un nekā neēst? Un jādzer jau arī tur būs.

— Viņi taču nesaindēs veselu pudeli vīna. Jūs varētu izlikties par alkoholiķi, par tādu, kas nekā neēd, bet tikai dzer.

— Pateicos. Tas noteikti nāktu par labu manai firmai.

— Cilvēkiem sirds dziļumos piemīt vājība uz alkoholiķiem, — Hotorns sacīja. — Turklāt, ja jūs neiesit, viņos modīsies kaut kādas aizdomas. Un tas apdraud manu informācijas avotu. Bet avoti mums jā-sarga.

— Tas ari laikam pieder pie noteikumiem?

— Tieši tā, vecais. Un vēl viens apsvērums: mēs gan zinām par sazvērestību, bet nezinām sazvērniekus, — mums zināmas tikai viņu iesaukas. Ja mēs atklāsim, kas tie tādi ir, tad varam pieprasīt, lai tos ietupina. Mēs sagrausim visu viņu organizāciju.

— Jā, agri vai vēlu katrs slepkava tomēr izdara kļūdu. Līķa sekcija iedos jums rokās pavedienu, un tad jūs va-rēsit likt, lai Segura rīkojas.

— Vai jūs tiešām nobijāties? Jā, šī ir bīstama profesija. Jums nevajadzēja pie tās ķerties, ja nebijāt gatavs ...

— Jūs atgādināt spartieša māti, Ilolorn. Pārnāc kā uzvarētājs vai paliec zem kapakmens [42].

— Vai zināt, tā ir ideja! Vajadzīgajā brīdī jūs varat pakrist zem galda. Slepkavas nodomās, ka esat beigts, bet pārējie — ka esat piedzēries.

— Eiropas tirgotāju apvienības locekļi nekrīt zem galda.

— Nekad?

— Nekad. Jums gan laikam liekas, ka es velti raizējos.

— Manuprāt, pagaidām nav nekāda iemesla uztraukties. Galu galā ēdiens jau nebūs iepriekš uzlikts. Jūs pats to paņemsit.

— Protams. Bet restorānā Nacional vienmēr sāk ar krabjiem mauru gaumē. Un tos jau iepriekš uzliek uz šķīvjiem.

— Nu tad krabjus neēdiet. Ļoti daudzi taču krabjus neēd. Un, kad pasniegs citus ēdienus, nekad neņemiet tuvāko porciju. Dariet tāpat kā ar burvju mākslinieku, kas jums grūž rokā viņam vajadzīgo kārti. Neņemiet to — un cauri.

— Bet burvju māksliniekam parasti izdodas piespiest jūs izvilkt tieši to kārti, ko viņš grib.

— Es jums ko pateikšu . . . Vai jūs nesacījāt, ka bankets notiks restorānā Nacional?

— Jā.

— Kāpēc tad jūs nevarētu izmantot svītru septiņi?

— Kas ir svītra septiņi?

— Vai tad jūs neatceraties pats savus aģentus? Tas taču ir restorāna Nacional galvenais oficiants. Lai viņš uzmana jūsu šķīvi, ka tajā slepus neko neieber. Ir laiks, ka viņš kaut ko arī izdara par saņemto naudu. Nevaru atcerēties, ka jūs būtu atsūtījis kaut vienu vienīgu viņa ziņojumu.

— Vai jūs man nevarētu kaut cik norādīt, kurš būs tas cilvēks dinejā? Nu tas, kurš apņēmies ... — pie vārda «nogalināt» viņš sastomījās, — to izdarīt.

— Man nav ne mazākās jausmas, vecais. Sargieties no itin visiem. Iedzeriet vēl glāzi punša.

Lidmašīnā, kas devās atpakaļ uz Kubu, bija maz pa- t sažieru: kāda spāniete ar veselu bērnu baru — daži no tiem sāka brēkt, bet dažiem uznāca nelabums, tiklīdz lidmašīna pacēlās no zemes; nēģeriete ar dzīvu gaili, kas bija ievīstīts šallē; Kubas cigāru eksportieris, ko Vormolds pavirši pazina, un tvīda svārkos ģērbies anglis, kurš pīpēja pīpi, kamēr stjuarte neaizrādīja, lai viņš nesmēķē. Pēc tam visu pārējo lidojuma laiku viņš demonstratīvi sūkāja apdzisušo pīpi un briesmīgi svīda savos tvīda svārkos. Viņam bija saīgusi seja, kāda mēdz būt cilvēkam, kas iedomājas, ka viņam vienmēr taisnība.

Kad pasniedza otrās brokastis, viņš aizgāja mazliet vairāk uz lidmašīnas asti un apsēdās blakus Vormoldam. Viņš sacīja:

— Nevaru ciest šos brēcošos knēveļus. Vai drīkstu? — Viņš ieskatījās papīros, kas bija izklāti Vormoldam uz ceļiem. — Vai jūs strādājat firmā Phastcleanersl — viņš jautāja.

— Jā.

—- Un es — Nucleaners. Mans vārds — Karters.

— Ak tā.

— Šis ir mans otrais brauciens uz Kubu. Stāsta, ka pie jums jautrības netrūkst, — viņš teica, izpūzdams tukšo pīpi un nolikdams to nost, lai varētu ķerties pie azaida.

— Tas var būt, — Vormolds atbildēja, — ja jums patīk rulete un atklātie nami.

Karters noglaudīja savu tabakas maku, it kā tā būtu suņa galva — «mans uzticamais suns man allaž visur līdzi». — Es gan nebiju domājis tieši... kaut gan ne-

esmu ari nekāds puritānis. Liekas, tam vajadzētu būt interesanti. Starp vilkiem dzīvojot, jākauc kā vilkam. — Viņš mainīja tematu. — Vai jums labi veicas ar savu mašīnu pārdošanu?

— Var iztikt.

— Mūsu jaunais modelis iekaros visu tirgu.

Viņš iebāza mutē lielu gabalu rožainas kūkas un pēc tam nogrieza gabaliņu cāļa gaļas.

— Vai tiešām?

— Tiek dzīts ar motoru, tāpat kā dārza zāles pļāvējs. Mazajiem sievišķiem nav jāpiepūlas. Un nekādas caurules nepinas pa kājām.

— Vai stipri nerūc?

— Ar speciālu klusinātāju. Daudz mazāks troksnis nekā jūsu modelim. Mēs to nosaucām par «Sieviņu či-vinātāju». — Iestrēbis dažas karotes bruņurupuča zupas, viņš ķērās pie kompota un sāka kraukšķināt ar zobiem vīnogu kauliņus. — Drīz mēs atvērsim Kubā savu aģentūru. Vai jūs pazīstat doktoru Braunu?

— Esmu ticies ar viņu. Eiropas tirgotāju apvienībā. Viņš ir mūsu priekšsēdētājs. Importē precīzijas instrumentus no Ženēvas.

— Tas pats ir. Viņš mums deva visai derīgu padomu. Īstenībā es būšu viņa viesis jūsu banketā. Vai tur dod labas brokastis?

— Jūs taču zināt, kādas ir restorānu brokastis.

— Labākas par šīm jau nu katrā ziņā, — viņš sacīja, izspļaudams vīnogas miziņu. Viņš nebija ievērojis sparģeļus majonēzē un tagad ķērās pie tiem. Pēc tam viņš parakņājās savā kabatā. — Te būs mana vizītkarte. — Kartītē bija lasāms — «Viljams Karters, tehn.

zin. bakalaurs (Notviča)» un stūrītī — Nucleaners Ltd^1. Viņš piebilda: — Apmetīšos uz kādu nedēļu viesnīcā Seville-Biltmore.

— Man laikam nebūs klāt vizītkartes. Mans vārds — Vormolds.

— Vai jūs Deivisu pazīstat?

— Liekas, ne.

— Mēs dzīvojām vienā istabā koledžā. Viņš iekārtojies firmā Grip fix un apmeties kaut kur jūsu pusē. Tīri jocīgi — notvičiešus var sastapt itin visur. Vai tik arī jūs neesat tur mācījies?

— Nē.

— Redingā?

— Es neesmu studējis universitātē.

— Nevarētu nemaz teikt, — Karters labsirdīgi piebilda. — Es, vai zināt, būtu iestājies Oksfordā, bet tehniskajās zinātnēs viņi ir stipri atpalikuši. Varbūt skolotājiem tā vēl noder. — Viņš atkal sāka sūkāt tukšo pīpi kā bērns knupīti, kamēr tā viņa zobos iesvilpās. Pēkšņi viņš pateica tādā tonī, it kā mēlei būtu pieskārušās nikotīna paliekas ar rūgto piegaršu. — Novecojušas muļķības, — viņš sacīja, — relikvijas, pagātnes atliekas. Es tās būtu likvidējis.

— Ko likvidējis?

— Oksfordu un Kembridžu.

Viņš paņēma vienīgo, kas no ēdiena vēl bija atlicis uz paplātes, — apaļo maizīti un sadrupināja to, kā laiks vai efejas sadrupina akmeni.

Muitā Vormolds Karteru pazaudēja. Karteram iznāca nepatikšanas ar Nucleaners putekļu sūcēja paraugu, un

Ltd (limited) — ar ierobežotu atbildību.

Vormolds noredzēja nekādas vajadzības, lai firmas Phastcleoners pārstāvis palīdzētu konkurentam. Beatrise bija ieradusies viņu sagaidīt ar «hilmeni». Daudzus gadus viņu nebija sagaidījusi sieviete.

—* Viss kārtībā? — viņa jautāja.

— Jā. Protams. Šķiet, ka viņi ar mani ir apmierināti. — Viņš vēroja Beatrises rokas pie stūres; šai karstajā pēcpusdienā viņa nebija uzvilkusi cimdus; tās bija skaistas un veiklas rokas. Viņš teica: — Jums pirkstā nav gredzena.

Viņa sacīja:

— Es nedomāju, ka to kāds ievēros. Bet arī Millija ievēroja. Jūs esat vērīga ģimene.

— Vai jūs to pazaudējāt?

— Es to vakar novilku mazgājoties un aizmirsu atkal uzmaukt. Nav taču jēgas valkāt gredzenu, ja tas aizmirstas.

Tad viņš tai pastāstīja par banketu.

— Jūs taču neiesit? — viņa vaicāja.

—- Hotorns grib, lai es eju. Lai pasargātu savu informācijas avotu.

— Lai velns parauj viņa avotu!

—* Bet ir vēl svarīgāks iemesls. Tas, ko man teica doktors Haselbahers. Viņi mēdz uzbrukt tam, ko mēs mīlam. Ja es neaiziešu, viņi izgudros ko citu. Kaut ko ļaunāku. Un mēs nezināsim, ko īsti. Nākamreiz tas varbūt nebūšu es, — liekas, tik ļoti es sevi nemīlu, ka tas viņus apmierinātu, — tā var būt Millija. Vai jūs.

Viņš pats nesaprata aplinku norādījumu, ko bija izteicis, kamēr tā viņu nebija aizvedusi līdz mājām un aizbraukusi prom.

1

Millija sacīja:

— Tu izdzēri tikai tasi kafijas, un tas ir viss. Pat grauzdētās maizes šķēlīti neesi apēdis.

— Kaut kā negribas.

— Pēc tam iesi un pārēdīsies banketā pie saviem komersantiem, kaut gan ļoti labi zini, ka tavs kuņģis nepanes krabjus mauru gaumē.

— Es tev apsolu, ka būšu ļoti ļoti uzmanīgs.

— Labāk tomēr būtu kārtīgi pabrokastojis. Tev vajag ieēst kviešu pārslas, tās uzsūktu visu alkoholu, ko tu dzersi.

Šī bija viena no tām dienām, kad viņai bija klāt ducnja.

— Piedod, Millij, nudien, es nevaru. Man nav ne prātā ēšana. Lūdzu, neuzplijies man. Šodien ne.

— Vai tu esi sagatavojis savu runu?

— Centos, cik spēju, bet es jau neesmu runātājs, Millij. Nevaru saprast, kāpēc viņi mani lūguši.

Bet viņu satrauca tas, ka tagad viņš laikam zina, kāpēc. Kāds ietekmējis doktoru Braunu, un jāatklāj, kas šis kāds ir, lai tas maksā ko maksādams. Viņš nodomāja: «Bet šī maksa jau esmu es pats.»

— Varu saderēt, ka tu sacelsi tur sensāciju.

— Es darīšu visu, lai nesaceltu šai banketā nekādu sensāciju.

Millija aizgāja uz skolu, bet viņš palika sēžam pie galda. Kviešu pārslu kompānija, ko Millija atbalstīja, vienmēr pirkdama pārslas, bija nodrukājusi uz Wheat-

brix kārbas pēdējo īkšķīša piedzīvojumu. īsajā fragmen-tiņā īkšķītis satika milzīgu žurku, tik lielu kā senber-nardietis, un aizbaidīja to, izlikdamies par kaķi un sākdams ņaudēt. Tas bija ļoti vienkāršs stāsts. Diez vai to varētu nosaukt par tādu, kas bērnus sagatavo dzīvei. Par divpadsmit iesūtītajiem kuponiem firma bija apsolījusi gaisa šauteni. Tā kā kārba bija gandrīz tukša, Vormolds sāka griezt laukā kuponu, uzmanīgi vilkdams nazi pa punktēto līniju. Viņš patlaban apgrieza pēdējo stūri, kad ienāca Beatrise. Viņa jautāja:

— Ko jūs darāt?

— Es domāju, ka mums kantorī varētu noderēt gaisa šautene. Trūkst tikai vienpadsmit kuponu.

— Es pagājušo nakti nevarēju gulēt.

— Par daudz bijāt iedzērusi kafiju?

— Nē. Neizgāja no prāta tas, ko jums teica doktors Haselbahers. Par Milliju. Lūdzu, neejiet uz banketu.

— Man katrā ziņā jāiet. Vismaz tik daudz jādara.

— Jūs jau tā diezgan darāt. Londonā ar jums ir mierā. Es spriežu pēc viņu telegramu toņa. Lai Henrijs saka ko sacīdams, Londona jau nu gan negribēs, lai jūs muļķīgi riskējat.

— Viņam ir pilnīga taisnība, kad viņš saka: ja es neiešu, viņi mēģinās kaut ko citu.

— Neraizējieties par Milliju. Es viņu neizlaidīšu no acīm.

— Bet kas uzmanīs jūs?

— Tā ir mana profesija, es pati to izraudzījos. Jums par mani nav jāatbild.

— Vai jūs jau esat kādreiz bijusi tādās sprukās?

— Nē, bet arī tāda priekšnieka kā jūs man nekad nav bijis. Jūs it kā iekustinājāt viņus. Zināt, parasti mūsu darbs ir tīrā kancelejas būšana — kartotēka un garlaicīgas telegramas; ar slepkavībām mums nav nekā kopīga. Un es negribu, lai jūs nogalinātu. Redzat, jūs esat kaut kas īsts. Jūs nepiederat pie Boy's Own Paper personāžiem. Dieva dēļ, lieciet nost šo muļķīgo kārbu un uzklausiet mani.

— Es 1-lasīju par Īkšķīti.

— Nu tad palieciet ar viņu šorīt mājās. Es aiziešu un nopirkšu jums visas iepriekšējās kārbas, lai jūs varētu izlasīt par viņu no paša sākuma.

— Viss, ko Hotorns teica, bija prātīgi sacīts. Man tikai jāuzmanās ar ēdienu. Ir taču svarīgi atklāt, kas viņi tādi ir. Tad es vismaz būšu kaut ko izdarījis par saņemto naudu.

— Jūs jau tā esat izdarījis vairāk, nekā nākas. Nav nekādas vajadzības iet uz šo sasodīto banketu.

— Nē, ir vajadzība. Pašlepnums.

— Kā priekšā tad jūs gribat padižoties?

— Jūsu. [43]

Viņš gāja cauri viesnīcas Nacional atpūtas telpai garām vitrīnām ar Itālijas apaviem, Dānijas pelnu traukiem, Zviedrijas stiklu un Anglijas gaiši violetajiem svīteriem. Pie pašām durvīm, kas veda dineju zālē, kur vienmēr sapulcējās Eiropas apvienības komersanti, bija nolikts krēsls, uz kura patlaban sēdēja doktors Ilascl-bahers; bija skaidri redzams, ka viņš kādu gaida. Vormolds tuvojās palēninātā solī; šī bija pirmā reize, kad viņš redzēja doktoru Haselbaheru kopš tās nakts, kad tas, ģērbies ulāna mundierī, bija sēdējis uz gultas malas un stāstījis par agrākajiem laikiem. Apvienības locekļi, dodoties uz dineju zāli, apstājās un uzrunāja doktoru Haselbaheru; viņš tiem nepievērsa uzmanības.

Vormolds pienāca pie krēsla, kurā sēdēja doktors Haselbahers.

— Neejiet tur iekšā, mister Vormold, — doktors teica.

Viņš runāja skaļā balsī, viņa vārdi drebināja ar vitrīnām pieblīvēto telpu, pievērsdami sev uzmanību.

— Kā jums klājas, Haselbaher?

Es teicu: neejiet tur.

— To jau es dzirdēju.

Viņi nodomājuši jūs nogalināt, mister Vormold.

Kā jūs to zināt, Haselbaher?

Viņi jūs grib tur noindēt.

Daži viesi apstājās un smaidīdami viņos noskatījās. Kāds no tiem, amerikānis, jautāja:

— Vai tiešām te tik slikti ēdieni?

Un visi sāka smieties.

Vormolds sacīja:

— Ejiet prom, Haselbaher. Jūs pārāk uzkrītoši uzvedaties.

— Vai jūs iesit tur iekšā?

— Protams, es taču esmu viens no runātājiem.

— Jums ir Millija. Jūs nedrīkstat viņu aizmirst.

— Neraizējieties par Milliju. Es atgriezīšos sveiks un vesels, Haselbaher. Ejiet, lūdzu, mājās!

— Labi, bet es centos jūs atturēt, — noteica doktors Haselbahers. — Gaidīšu jūs piezvanām.

— Es jums piezvanīšu, kad pārnākšu mājās.

— Ardievu, DžimI

— Ardievu, doktor!

Vormoldu ļoti pārsteidza, ka doktors viņu bija uzrunājis vārdā. ŠI uzruna viņam atgādināja to, ko viņš šad tad pa jokam bija nodomājis: ka tikai pie viņa nāves gultas, kad vairs nebūs nekādu cerību, doktors Haselbahers nosauks viņu vārdā. Pēkšņi viņu sagrāba bailes, vientulība un ilgas pēc dzimtenes.

— Vormold, — sacīja kāda balss, un pagriezies viņš ieraudzīja, ka tas bija Karters no Nucleaners firmas, bet Vormoldam šai brīdī Karters nozīmēja arī Anglijas vidieni, angļu snobismu, angļu vulgaritāti — visu to radniecīgo un drošo, ko ietvēra sevī pats vārds «Anglija».

— Karter! — viņš iesaucās, it kā Karters būtu bijis tas cilvēks Havannā, kuru viņam visvairāk gribējās satikt, un šai acumirkli tā tas arī bija.

— Sasodīti priecājos, jūs redzot, — sacīja Karters.

— Es šai dinejā nevienu pašu nepazīstu. Pat ne savu . .. pat ne doktoru Braunu.

Viņa kabatu izspīlēja pīpe un tabakas maks; viņš to noglaudīja, it kā sevi iedrošinādams, it kā arī viņš sajustu ilgas pēc dzimtenes.

— Karter, tc ir doktors Haselbahers, mans vecs draugs.

— Labdien, doktor! — Bet Vormoldam viņš teica:

— Es jūs vakar vakarā izmeklējos pa visu pilsētu. Nevaru un nevaru atrast tās jaukās vietiņas.

Abi kopā viņi iegāja banketu zālē. Bija grūti izskaidrot, kāpēc Vormolds tik ļoti uzticējās savam tautietim, bet no tās puses, kur soļoja Karters, viņš jutās aizsargāts.

Par godu ģenerālkonsulam banketu zāle bija izrotāta ar diviem lieliem Savienoto Valstu karogiem, bet mazie papīra karodziņi, tāpat kā lidostas restorānā, norādīja dažādo valstu pārstāvju vietas. Galda galā bija Šveices karodziņš — tur būs jāsēž doktoram Braunam, apvienības prezidentam; te bija pat Монако karodziņš — iepretī vietai, kas paredzēta Monako konsulam, kurš bija viens no lielākajiem cigāru eksportieriem Havannā. Par atzinības zīmi viņa majestātes laulībām [44] viņu nosēdināja pie ģenerālkonsula labās rokas. Kad Vormolds un Karters ienāca zālē, patlaban nesa apkārt kokteiļus, un pie viņiem tūdaļ piesteidzās viesmīlis. Vai Vormoldam tikai likās vai arī viesmīlis tiešām pagrieza paplāti tā, ka pēdējais atlikušais daikvirijs atradās turpat Vormoldam pie rokas?

— Nē. Nē, paldies.

Karters izstiepa roku, bet viesmīlis jau devās uz apkalpotāju durvīm.

— Varbūt jūs vairāk cienāt sauso martini, ser? — jautāja kāda balss. Viņš pagriezās atpakaļ. Tas bija galvenais oficiants.

— Nē, nē, man tas negaršo.

— Varbūt skotu viskiju, ser? Heresu? «Vectētiņa kokteili»? Ko jūs vēlētos?

— Es šodien nedzeru, — sacīja Vormolds, un galvenais oficiants aizgāja pie citiem viesiem. Droši vien tas bija svītra septiņi; tā būs likteņa ironija, ja tas kļūs ari

par viņa slepkavu. Vormolds pavērās apkārt, meklēdams Karteru, bet tas bija aizgājis dzīt pēdas savam saimniekam.

— Dzeriet, ko dod, — sacīja kāda balss ar skotu akcentu. — Mans vārds — Makdugals. Liekas, mūsu vietas ir blakus.

— Šķiet, ka mēs agrāk te neesam redzējušies?

— Es pārņēmu firmas vadību no Makintaira. Makin-tairu jūs katrā ziņā pazināt?

— Nu protams, protams.

Iesmērējis nenozīmīgo Karteru kādam citam šveicietim, kas tirgojās ar pulksteņiem, doktors Brauns vadāja tagad Amerikas ģenerālkonsulu pa zāli, stādīdams tam priekšā visizcilākos apvienības biedrus. Vācieši grupējās savrup, kā jau piederas, gar zāles rietumu sienu; viņi dižojās ar vācu markas pārākumu, tāpat kā duelanti ar savām rētām: nacionālo godu, kas bija pārdzīvojis Belzeni, tagad uzturēja pie dzīvības augstais valūtas kurss. Vormolds nodomāja, vai tikai viens no tiem nebija izpaudis doktoram llaselbaheram šā banketa noslēpumu. Izpaudis? Diezin. Varbūt viņi ar šantāžas palīdzību piespieduši doktoru apgādāt viņus ar indi. Aiz vecas draudzības viņš vismaz būs izraudzījies kaut kādu bezsāpju indi, ja vien tāda bezsāpju inde ir.

— Es jums iesaku, — misters Makdugals enerģiski neatlaidās, it kā griezdamies skotu dejā, — ka labāk vajag dzert tūlīt. Vēlāk jūs vairs nekā nedabūsit.

— Bet vai tad vīna nebūs?

— Paskatieties uz galdu. — Pie katra šķīvja stāvēja maza piena pudelīte. — Vai tad jūs ielūgumu neizlasījāt? — Bankets amerikāņu gaumē ar zilo plati par godu mūsu dižajiem sabiedrotajiem amerikāņiem.

— Ar zilo plati?

— Mīļais cilvēk, vai tad jūs tiešām nezināt, ko nozīmē zilā plate? Jums pagrūž zem deguna visus ēdienus uzreiz, jau saliktus uz šķīvja, — ceptu tītaru, dzērveņu ievārījumu, cīsiņus, burkānus un kartupeļus franču gaumē. Es tā neciešu šos sagrieztos kartupeļus, bet, ja pasniedz zilo plati, tad jau nevar izvēlēties.

— Nevar izvēlēties?

— Ko dod, tas jāēd. Tā ir demokrātijā, draugs.

Doktors Brauns aicināja viesus pie galda. Vormolds

cerēja, ka viņus sasēdinās pēc tautībām un ka vienā pusē viņam būs Karters, taču kreisajā pusē viņam apsēdās kāds nepazīstams skandināvs, kas drūmi blenza uz savu piena pudelīti. Vormolds nodomāja: «Smalki nostrādāts! Pat pienam nevar droši pieskarties.» Ap galdu jau rosījās oficianti, pasniegdami krabjus mauru gaumē. Pēkšņi viņam kļuva vieglāk: viņš ieraudzīja, ka Karters sēž viņam pretī. Kartera vulgaritātē bija kaut kas iedrošinošs. Uz viņu varēja paļauties, tāpat kā var paļauties uz • angļu policistu, jau iepriekš zinot katru viņa domu.

— Nē, — Vormolds sacīja oficiantam, — krabi es nevēlos.

— Un prātīgi darāt, ka to neēdat, — teica misters Makdugals. — Es pats arī no krabjiem atsakos. Tie nesaderas ar viskiju. Bet tagad, ja jūs nodzertu mazliet ledus ūdeni un pasniegtu man zem galda savu glāzi, tad es savā kabatā atrastu blašķi, no kuras mums abiem pietiktu.

Nekā nedomādams, Vormolds izstiepa roku pēc glāzes, bet tad viņam uznāca šaubas. Kas bija šis Makdugals? Nekad agrāk viņš to nebija redzējis un arī par Makintaira aizbraukšanu līdz pat šim brīdim nebija dzirdējis. Vai lad nebija iespējams, ka ūdens ir saindēts vai pat viskijs blašķē?

— Kāpēc Makintairs aizbrauca? — viņš jautāja, neatņemdams roku no glāzes.

— Tāpat vien, — misters Makdugals sacīja, — sadomāja un aizbrauca. Nodzeriet ūdeni. Jūs taču negribēsit pilnīgi noslīcināt viskiju. Šis ir vislabākais skotu iesala dzēriens.

— Es tik agri nemēdzu dzert. Tomēr pateicos.

— Jūs darāt pareizi, ka neuzticaties šejienes ūdenim, — divdomīgi sacīja misters Makdugals. — Es pats arī dzeru neatšķaidītu. Ja jums nav iebildumu, dzersim abi no manas blašķes uzbāžņa . . .

— Nē, tiešām nē. Es nemēdzu dzert šai laikā.

— Tie bija angļi, nevis skoli, kas noteica īpašas stundas, kad drīkst dzert. Drīz viņi noteiks stundas, kad drīkst mirt.

Karters sacīja pāri galdam:

— Man gan nebūtu nekas pretī iedzert. Mans vārds — Karters.

Un Vormoldam kļuva vieglāk ap sirdi, kad viņš ieraudzīja, ka misters Makdugals ielej Karteram viskiju; viena no viņa aizdomām atkrita — nevienam taču nav vajadzīgs noindēt Karteru. Tomēr, viņš nodomāja, kaut kas nav kārtībā: misters Makdugals par daudz plātās ar savu skotiskumu. Tas ož pēc viltojuma, tāpat kā ar Osi-anu *.

— Svensons, — skarbi izgrūda drūmais skandināvs aiz mazā Zviedrijas karodziņa; vismaz Vormolds domāja, [45] ka tas ir Zviedrijas karodziņš — viņš nekad nevarēja droši atšķirt Skandināvijas valstu krāsas.

— Vormolds, — viņš atbildēja.

— Kas tā par niekošanos ar pienu?

— Man liekas, — Vormolds sacīja, — ka doktors Brauns ir pārāk liels pedants.

— Vai arī zobgalis, — Karters piebilda.

— Nedomāju, ka doktoram Braunam ir tik daudz humora izjūtas.

— Un ar ko jūs nodarbojaties, mister Vormold? — jautāja zviedrs. — Liekas, mēs agrāk neesam tikušies, kaut gan pēc izskata es jūs pazīstu.

— Tirgojos ar putekļu sūcējiem. Un jūs?

— Ar stiklu. Kā zināt, zviedru stikls ir vislabākais pasaulē. Cik garšīga maize! Vai jūs neēdat maizi?

Droši vien savu sarunu viņš bija iepriekš sagatavojis ar sarunvārdnīcas palīdzību.

— Vairs ne. No tās uzbarojoties.

— Es gan domāju, ka jums derētu mazliet uzbaroties. — Misters Svensons iesmējās drūmiem smiekliem, kas noskanēja kā gaviļu sauciens garajā ziemeļu naktī. — Piedodiet. Es par jums runāju kā par zosi.

Galda galā, kur sēdēja ģenerālkonsuls, sāka nest apkārt šķīvjus. Misters Makdugals bija kļūdījies: kā galveno ēdienu pasniedza nevis tītaru, bet Merilendas cāli. Taču viņa pareģojums par burkāniem, kartupeļiem franču gaumē un cīsiņiem piepildījās. Doktors Brauns bija mazliet atpalicis no pārējiem; viņš vēl knibinājās ap krabi. Acīm redzot, viņu bija aizkavējis ģenerālkonsuls ar savu nopietno sarunu un biezo briļļu stiklu nekustīgo spīdumu. Ap galdu gāja divi oficianti: viens — novākdams krabju atliekas, otrs — nolikdams viesa

priekšā šķīvi. Vienīgi ģenerālkonsuls bija iedomājies attaisīt savu piena pudeli. Vārds «Dalless» bēdīgi aizskanēja līdz otram galda galam, kur sēdēja Vormolds. Pienāca oficiants ar diviem šķīvjiem; vienu viņš nolika priekšā skandināvam, otru — Vormoldam. Vormoldam iešāvās prātā doma, ka visa šī viņa dzīvības apdraudēšana varbūt ir tikai muļķīga āzēšana. Varbūt Hotorns ir jokdaris, bet doktors Haselbahers .. . Viņš atcerējās Millijas jautājumu, vai doktors Haselbahers ir viņu kādreiz izmuļķojis. Dažreiz ir vieglāk likt savu dzīvību uz spēles nekā kļūt smieklīgam. Viņš gribēja uzticēties Kar-teram un dzirdēt tā saprātīgo padomu, bet, paskatījies uz savu šķīvi, ievēroja kaut ko savādu. Tajā nebija burkānu. Viņš žigli sacīja:

— Jums labāk garšo bez burkāniem, — un pastūma šķīvi misteram Makdugalam.

— Nē, man negaršo kartupeļi franču gaumē, — teica misters Makdugals un ātri pabīdīja šķīvi Luksemburgas konsulam.

Luksemburgas konsuls, kas bija iegrimis sarunā ar vācieti, kurš tam sēdēja pretī, nevērīgā pieklājībā pasniedza šķīvi savam kaimiņam. Pieklājība pielipa visiem, kuri vēl nebija apkalpoti, un šķīvis ātri šāvās uz priekšu pie doktora Brauna, kuram tieši tobrīd tika novāktas krabja atliekas. Redzēdams, kas notiek, galvenais oficiants sāka skriet gar galdu, gribēdams panākt šķīvi, bet tas bija tālu viņam priekšā. Vormolds apturēja oficiantu, kas bija atgriezies atpakaļ ar vairākiem šķīvjiem, un paņēma vienu sev. Oficiants izskatījās apmulsis. Vormolds sāka ar gardu muti ēst.

— Lieliski burkāni, — viņš slavēja.

Galvenais oficiants grozījās ap doktoru Braunu.

— Piedodiet, doktor Braun, — viņš sacīja, — jums nav uzlikti burkāni.

— Man negaršo burkāni, — doktors Brauns atbildēja, nogriezdams gabaliņu cāļa cepeša.

— Piedodiet, — sacīja galvenais oficiants un paķēra doktora Brauna šķīvi. — Virtuvē kļūdījušies.

Ar šķīvi rokā — kā ķesteris ar upura trauku — viņš soļoja cauri visai zālei uz apkalpotāju durvju pusi. Misters Makdugals sūca savu viskiju.

— Varbūt es arī varētu tagad riskēt, Vormolds sacīja. — Uz svētku rēķina.

— Tas ir braši! Ar ūdeni vai neatšķaidītu?

— Vai es drīkstu paņemt jūsu ūdeni? Manā iekritusi muša.

— Protams.

Vormolds nodzēra divi trešdaļas ūdens un pasniedza glāzi Makdugalam, lai tas ielej viskiju no savas blašķes. Misters Makdugals ielēja viņam bagātīgu dubultporciju.

— Pēc tam iedodiet atkal. Jūs esat atpalicis no mums abiem, — viņš teica, un Vormolds atkal bija atguvis stingro uzticības pamatu zem kājām. Viņš sajuta kaut kādu maigumu pret kaimiņu, ko bija turējis aizdomās.

— Mums vajadzēs vēl kādreiz satikties, — viņš sacīja.

— No šādiem banketiem nebūtu nekāda labuma, ja tie netuvinātu cilvēkus citu citam.

— Jā, nebijis šā banketa, es nebūtu saticis ne jūs, ne Karteru.

Visi trīs atkal iedzēra.

— Jums abiem jāiepazīstas ar manu meitu, — Vormolds teica; viskijs darīja līksmu viņa sirdi.

— Kā jums ar veikalu?

— Var iztikt. Paplašinām štatus.

Doktors Brauns piesita pie galda, aicinādams apklust.

— Droši vien, — sacīja Karters savā skaļajā, neapklusināmajā notvičieša balsī, kas sildīja sirdi ne mazāk kā viskijs, — tostu uzsaukšanai viņi pasniegs dzeramos.

— Nekā, draudziņ, — teica misters Makdugals, — būs runas, bet nevis tosti. Mums vajadzēs noklausīties šos salašņas bez lāsītes alkohola.

— Es arī esmu viens no šiem salašņām, — sacīja Vormolds.

— Jūs runāsit?

— Kā vecākais apvienības loceklis.

— Priecājos, ka jūs esat piedzīvojis šo brīdi, — teica misters Makdugals.

Doktors Brauns deva vārdu Amerikas ģenerālkonsulam, un tas sāka savu runu. Viņš runāja par garīgajām saitēm starp demokrātiskajām valstīm, — šķita, ka pie tām viņš pieskaitīja arī Kubu. Tirdzniecība ir svarīga tāpēc, ka bez tās nevar būt arī garīgo saišu, bet varbūt arī otrādi. Viņš runāja par Amerikas palīdzību vāji attīstītajām zemēm, ka šī palīdzība tām dos iespēju pirkt vairāk preču un, pērkot vairāk preču, stiprināt garīgās saites . . . Kaut kur viesnīcas dziļumā kauca suns, un galvenais oficiants pamāja ar roku, lai aizver durvis. Amerikas ģenerālkonsulam esot liels prieks par to, ka viņš uzlūgts šāsdienas banketā, kur varējis satikties ar vadošajiem Eiropas tirdzniecības pārstāvjiem un tādējādi vēl vairāk stiprināt garīgās saites .. . Vormoldam vēl divi reizes ielēja viskiju.

— Un tagad, — sacīja doktors Brauns, — es gribu dot vārdu mūsu apvienības vecākajam biedram. Es, protams, nedomāju viņa gadus, bet gan to ilgo laiku, ko viņš kalpojis Eiropas tirdzniecības labā šai skaistajā pilsētā, ministra kungs, — viņš palocījās otram savam kaimiņam, melnīgsnējam vīram ar šķielējošu skatienu, — kur mums ir tas gods un laime būt jūsu viesiem. Jūs visi zināt, ka es runāju par misteru Vormoldu. — Viņš steigšus ieskatījās papīriņā. — Par misteru Džeimsu Vormoldu, firmas P hast cleaners pārstāvi Havannā.

Misters Makdugals sacīja:

— Viskijs jau cauri. Ko tu neteiksi! Tieši tagad, kad jums derētu iedzert kurāžas uztaisīšanai.

Karters teica:

— Es jau arī nebraucu šurp gluži tukšā, bet gandrīz visu izdzēru lidmašīnā. Manā blašķē palikusi tikai viena glāzīte.

— Skaidrs, ka tā pienākas mūsu draugam, — sacīja misters Makdugals. — Viņam tā vairāk vajadzīga nekā mums.

Doktors Brauns turpināja:

— Misteru Vormoldu mēs varam uzskatīt par simbolu visiem tirgotāja tikumiem — vienkāršībai, mierīgumam, neatlaidībai un darbīgumam. Mūsu ienaidnieki komersantu bieži tēlo kā balamutīgu lielībnieku, kuram nav nekas cits prātā kā iesmērēt nederīgu, nevajadzīgu vai pat kaitīgu preci. Šāds raksturojums neatbilst patiesībai ...

Vormolds sacīja:

— Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, Karter. Man tiešām derētu kāds malciņš.

— Jūs neesat radis teikt runas?

— Ak, ne jau tikai runas dēļ . . .

Viņš pārliecās pār galdu tuvāk šai gluži parastajai not-vičieša sejai, kurā cerēja ieraudzīt vēlēšanos viņu nomierināt, neticību un vieglu humoru, kāds piemīt cilvēkam, kas nekā līdzīga nav pieredzējis; jā, Kartera tuvumā viņš jutās drošs.

Viņš teica:

— Es zinu, ka jūs neticēsit nevienam vārdam, ko es jums pastāstīšu, — bet viņš jau ari nemaz negribēja, lai Karters ticētu. Viņš gribēja iemācīties no tā neticību. Kāds piebikstīja viņam pie kājas, un, paskatījies uz zemi, viņš ieraudzīja melnu takša purniņu ar noļukušām ausīm, kas atgādināja sprogas, — tas lūdza kaut ko atmest; acīm redzot, oficiantu nemanīts, suns bija ielavījies pa apkalpotāju durvīm un tagad dzīvoja vajāta zvēra dzīvi, pa pusei paslēpies zem galdauta.

Karters pastūma Vormoldam nelielu blašķīti.

— Diviem tur neiznāks. Dzeriet visu.

— Ļoti pateicos, Karter.

Viņš atskrūvēja uzbāzni un ielēja visu blašķes saturu sev glāzē.

— Parastais «Džonnijs Vokers» *. Nekas sevišķs.

Doktors Brauns turpināja:

— Ja kāds no klātesošajiem var runāt mūsu visu vārdā par ilgajiem gadiem, kas sabiedrības labā pacietīgi nokalpoti tirdzniecībā, tad katrā ziņā tas ir misters Vormolds, kuram es tagad dodu vārdu . . .

Karters pamirkšķināja ar aci un pacēla iedomāto glāzi.

— H-hop! — Karters teica. — И-hop! Metiet ātrāk!

Vormolds nolika viskija glāzi.

— Ko jūs sacījāt, Karter?

— Es sacīju, dzeriet ātrāk.

— Nē, to jūs neteicāt, Karter.

Kā viņš agrāk nebija ievērojis šo stomīšanos aspirētā [46] līdzskaņa priekšā? Vai Karters to apzinajas un vairījās no vārdiem, kas sākās ar skaņu «h», izņemot tās reizes, kad viņu pārņēma bailes vai cerības?

— Kas tad ir, Vormold?

Vormolds nolaida roku uz leju, gribēdams noglāstīt sunim galvu, un it kā nejauši nogrūda no galda glāzi.

— Un jūs izlikāties, ka nepazīstat doktoru!

— Kādu doktoru?

— Jūs viņu sauktu par H-haselbaheru.

— Mister Vormold! — doktors Brauns sauca pār visu galdu.

Vormolds nedroši piecēlās kājās. Nedabūjis nekādu garšīgāku kumosu, suns laka no grīdas viskiju.

Vormolds teica:

— Es augstu vērtēju godu, ka jūs uzaicinājāt mani runāt, lai jūsu motīvi būtu kādi būdami. — Viņu pārsteidza klusi, pieklājīgi smiekli, — viņš nebija domājis jokot. Viņš turpināja: — Šī ir mana pirmā uzstāšanās, un vienu brīdi likās, ka tā būs arī pēdējā. — Viņš uztvēra Kartera skatienu. Karters sarauca seju. Vormolds jutās vainīgs par nepieklājību, ka palicis dzīvs, — it kā viņš būtu publiskā vietā piedzēries. Varbūt viņš tiešām bija piedzēries? Viņš sacīja: — Nezinu, vai man te ir kādi draugi. Bet ienaidnieki ir katrā ziņā. — Kāds noteica: «Kauns,» — un daži iesmējās. Ja tas tā turpināsies, viņš iegūs atjautīga runātāja reputāciju. — Mūsu dienās dzird briesmīgi daudz runājam par auksto karu, bet kurš katrs komersants jums pateiks, ka karš starp divām rūpniecības firmām, kas ražo vienas un tās pašas preces, var būt ļoti karsts. Ņemiet, piemēram, firmas Phastclcaners un Nucleaners. Viņu putekļu sūcēji neatšķiras viens no otra vairāk kā krievs atšķiras no vācieša vai angļa.

Nebūtu ne konkurences, ne kara, ja nebūtu dažu godkārīgu cilvēku abās firmās; šie daži cilvēki ir tie, kas diktē konkurenci, izgudro ienaidu un liek misteram Kar* teram un man grābt vienam otru aiz rīkles.

Tagad vairs neviens nesmējās. Doktors Brauns kaut ko čukstēja ausī ģenerālkonsulam. Vormolds pacēla Kartera viskija blašķi un sacīja:

— Misters Karters droši vien pat nezina tā cilvēka vārdu, kurš viņu sūtīja mani noindēt savas firmas labā.

Atkal paspruka smiekli, tajos skanēja atvieglojums.

— Bijis tikai mums vairāk tādas indes, — sacīja misters Makdugals, un pēkšņi iesmilkstējās suns. Tas atstāja savu paslēptuvi un metās uz apkalpotāju durvīm.

— Maksi! — iesaucās galvenais oficiants. — Maksi!

Iestājās klusums, tad daži neomulīgi iesmējās. Suns

tik tikko vilkās. Tas smilkstēja un lūkoja iekost pats sev krūtīs. Galvenais oficiants panāca suni pie durvīm un paņēma rokās, bet tas iekaucās it kā aiz sāpēm un izrāvās.

— Būs vairāk ieķēris, — uzbudināts sacīja misters Makdugals.

— Piedodiet, doktor Braun, —* Vormolds teica, — izrāde beigusies.

Viņš devās pakaļ galvenajam oficiantam pa apkalpotāju durvīm.

— Pagaidiet!

— Ko jūs vēlaties?

— Es gribu zināt, kur palicis mans šķīvis.

— Ko jūs runājat, ser? Kāds šķīvis?

— Jūs bijāt ļoti uztraucies, ka mans šķīvis varētu nonākt pie kāda cita.

— Nesaprotu.

— Vai jūs zinājāt, ka ēdiens bija saindēts?

— Jūs gribat teikt, ser, ka ēdiens nebija svaigs?

— Es gribu teikt, ka tas bija saindēts un jūs pūlējāties glābt doktora Brauna dzīvību, nevis manu.

— Piedodiet, ser, es jūs nesaprotu. Esmu aizņemts. Atvainojiet.

No virtuves pa garo gaiteni skanēja suņa gaudas — klusas, izmisīgas gaudas, ko pārtrauca griezīga iekauk-šanās aiz sāpēm. Galvenais oficiants iesaucās: «Maksi!» — un aizskrēja pa gaiteni gluži kā cilvēks. Viņš atrāva virtuves durvis.

— Maksi!

Taksis, kas sarāvies gulēja pagaldē, pacēla skumjo purnu un sāka ar lielām mokām vilkties uz galvenā oficianta pusi. Vīrs ar pavāra mici galvā sacīja:

— Viņš te nekā nav ēdis. To šķīvi mēs izsviedām laukā.

Suns saļima pie oficianta kājām un gulēja kā ķidu čupiņa.

Oficiants nometās ceļos blakus sunim. Viņš atkārtoja: «Max, mein Kind. Mein Kind. [47] Melnais ķermenītis izskatījās kā viņa melnās frakas turpinājums; viņi nebija viena miesa un asinis, bet viņi it labi varēja būt šūdināti no viena un tā paša sarža gabala. Apkārt drūzmējās virtuves personāls.

Melnā tūbiņa viegli noraustījās, un no tās līdzīgi zobu pastai uz virtuves grīdas izlīda sārta mēlīte. Galvenais oficiants noglāstīja suni un tad uzlūkoja Vormoldu. Asaru pilnās acis viņam pārmeta, ka viņš te stāv dzīvs, bet suns nosprādzis; Vormolda sirdi gandrīz vai modās vēlēšanās atvainoties, bet viņš pagriezās un aizgāja. Nonācis gaiteņa galā, viņš atskatījās: melnais stāvs tupēja uz ceļiem blakus melnajam sunim, pār tiem bija noliecies balti tērptais pavārs, bet virtuves personāls rēgājās kā bērinieki ap kapu, kā vainagus turēdami rokās šķīvjus, muldiņas un beržamos vīkšķus. «Mana nāve,» viņš nodomāja, «nebūtu bijusi tik iespaidīga.»

4

— Es atgriezos, — viņš sacīja Beatrisei, — es nepaliku zem galda. Es atgriezos kā uzvarētājs. Nosprāga suns.

Ceturtā nodaļa 1

Kapteinis Segura sacīja:

— Priecājos, ka sastopu jūs vienu pašu. Jūs taču esat viens?

— Pilnīgi viens.

— Ceru, ka jums nebūs nekādu iebildumu — es noliku divus policistus pie durvīm, lai mūs neviens netraucētu.

— Vai es esmu arestēts?

— Nē taču.

— Millija un Beatrise aizgāja uz kino. Viņas būs pārsteigtas, ja netiks iekšā.

— Es jūs ilgi neuzkavēšu. Man ar jums jāpārrunā divas lietas. Viena ir svarīga. Otra — tukša formalitāte. Vai drīkstu sākt ar svarīgāko?

— Lūdzu!

— Es gribu, mister Vormold, lūgt jūsu meitas roku.

— Vai tad tādēļ jānoliek pie durvīm divi policisti?

— Tā ir ērtāk — lai mūs netraucētu.

— Vai jūs ar Milliju jau runājāt?

— Es to nemaz nevaru iedomāties, pirms neesmu runājis ar jums.

— Liekas, pat pēc šejienes likumiem jums vajadzīga mana piekrišana laulībām.

— Runa nav par likumu, bet par vienkāršu pieklājību. Vai es drīkstu pīpēt?

< — Bet lūdzu! Vai šī etvija tiešām ir no cilvēka ādas?

Kapteinis Segura sāka smieties.

— Ak Millija, Millija. Kā viņai patīk ķircināties! — Viņš nenoteikti piebilda: — Vai jūs tiešām tam ticat, mister Vormold?

Varbūt viņam nepatika melot taisni acīs; iespējams, ka viņš bija ticīgs katolis.

—- Viņa ir pārāk jauna, lai precētos, kapteini Segura.

— Pie mums ne.

— Esmu pārliecināts, ka viņa vēl negrib precēties.

— Bet jūs varētu viņu ietekmēt, mister Vormold.

— Jūs te sauc par Maitu ērgli, vai ne?

— Kubā tas ir zināmā mērā kompliments.

— Bet vai jums nav nedrošs stāvoklis? Liekas, jums ir daudz ienaidnieku.

— Esmu mazliet iekrājis un varu nodrošināt savu atraitni. Šai ziņā, mister Vormold, esmu daudz drošāks atbalsts nekā jūs. Šis uzņēmums — tas jums nevar sagādāt diez kādus ienākumus, un kuru katru brīdi tas var tikt slēgts.

— Slēgts?

— Esmu pārliecināts, ka jums nekas nelāgs nav padomā, bet ap jums visu laiku notiek nelāgas lietas. Ja jums būtu jāatstāj šī zeme, vai jūs nejustos laimīgāks, zinādams, ka jūsu meita labi iekārtojusies?

— Kādas nelāgas lietas, kapteini Segura?

— Avarēja automašīna — nav svarīgi, kā tas notika. Uzbrukums nabaga inženierim Sifuentesam — iekšlietu ministra draugam. Profesors Sančess sūdzējās, ka jūs ielauzāties viņa mājā un draudējāt viņam. Klīst pat baumas, ka jūs esot noindējis suni.

— Ka es noindējis suni?

— Tas, protams, izklausās smieklīgi. Bet viesnīcas Nacional galvenais oficiants apgalvo, ka jūs iedevis viņa sunim saindētu viskiju. Kāpēc jums vispār sunim bija jādod viskijs? Nesaprotu. Arī viņš nesaprot. Viņš domā, varbūt tāpēc, ka tas bija vācu suns. Nu, ko jūs par to teiksit, mister Vormold?

— Man trūkst vārdu.

— Viņš šausmīgi jutās, nabaga vīrs. Citādi es viņu būtu izmetis ārā no pārvaldes par tādu muļķību stāstīšanu. Viņš teica, ka jūs pēc tam iegājis virtuvē patīksmināties par savu roku darbu. Tas nemaz neizklausās pēc jums, mister Vormold. Es vienmēr jūs uzskatīju par humānu cilvēku. Lūdzu, pasakiet man, ka šai stāstā nav ne kripatiņas patiesības . ..

— Suns tika noindēts. Viskijs bija no manas glāzes. Bet tas bija domāts man, nevis sunim.

— Kam tad radās vajadzība jūs indēt?

— Nezinu.

— Divi dīvaini stāsti, kas viens otru izslēdz. Droši vien nekādas indes nav bijis, un suns nosprāga pats no sevis. Cik man zināms, suns bija vecs. Bet jums jāpiekrīt. mister Vormold, ka jūsu tuvumā allaž gadās kaut kas uztraucošs. Vai tik jūs neesat viens no tiem nevainīgajiem zeņķiem, par kādiem esmu lasījis angļu grāmatās: viņu vietā vienmēr ālējas visādi bubuļi.

— Iespējams. Bet vai jūs zināt šo bubuļu vārdus?

— Lielāko tiesu zinu. Liekas, ir pienācis laiks šos ļaunos garus izdzīt. Es gatavoju ziņojumu prezidentam.

— Vai es tajā tikšu minēts?

— Tas nav obligāti. Ticiet man, mister Vormold, esmu iekrājis naudu, gluži pieklājīgu summu, lai Millija varētu ērti dzīvot, ja ar mani kādreiz kas notiktu. Un, protams, arī pietiekami daudz, lai mēs varētu apmesties Mai-ami, ja izceltos revolūcija.

— Kāpēc jūs man visu to stāstāt? Jūsu materiālais stāvoklis mani neinteresē.

— Tā tas ir pieņemts, mister Vormold. Nu, un veselība — tā man laba. Varu parādīt ārstu apliecības. Arī bērnu ziņā nav nekādu šķēršļu. Tas ir vairākkārt pārbaudīts.

— Ak tā!

— Jūsu meita var būt mierīga. Arī bērnu nākotne tiks nodrošināta. Mana pašreizējā mīļākā ir nenozīmīga persona. Es zinu, ka protestanti šai ziņā ir diezgan sīkumaini.

— Es gan neesmu gluži protestants.

— Bet jūsu meita par laimi ir katoļticīga. Tās tiešām būs ļoti saderīgas laulības, mister Vormold.

— Millijai ir tikai septiņpadsmit gadu.

— Tas ir labākais vecums, kurā visvieglāk dzemdēt bērnus, mister Vormold. Vai jūs man atļaujat ar viņu runāt?

— Vai jums mana atļauja vajadzīga?

— Tā ir daudz pieklājīgāk.

— Bet ja es teiktu «nē» ...

— Es, protams, mēģinātu jūs pārliecināt.

— Jūs kādreiz sacījāt, ka es nepiederot pie spīdzināmo šķiras.

Kapteinis Segura draudzīgi uzlika roku Vormoldam uz pleca.

— Jums ir tāda pati humora izjūta kā Millijai. Bet, nopietni runājot, katrā ziņā arī jāpatur vērā tas, ka jums var neizsniegt atļauju šeit dzīvot.

— Jūs, liekas, esat stingri apņēmies. Lai notiek. Ja vēlaties, varat ar viņu aprunāties. Tam jūs atradīsit pietiekami daudz izdevības, pavadot viņu no skolas. Bet Millija ir prātīga. Nedomāju, ka jums ir kādas izredzes.

— Tādā gadījumā es jūs lūgšu izlietot savu ietekmi.

— Cik jūs gan esat vecmodīgs, kapteini Segura. Šais laikos tēvs nekā nevar ietekmēt. Jūs sacījāt, ka jums ar mani kas svarīgs runājams ...

Kapteinis Segura pārmetoši sacīja:

— Sis jau bija tas svarīgais jautājums. Otrs jautājums ir tīrā formalitāte. Vai jūs neatbrauktu man līdz uz «Brīnumbāru»?

— Kāpēc?

— Tam ir sakars ar policiju. Neuztraucieties, nav nekas briesmīgs. Gribu lūgt, lai jūs man izdarāt mazu pakalpojumu, mister Vormold, un tas ir viss.

Viņi aizbrauca kapteiņa Seguras spilgti sarkanajā sporta automašīnā; viens policists ar motociklu brauca pa priekšu, otrs aiz muguras. Likās, visi apavu spodri nātāji no bulvāra bija saskrējuši Virdudes ielā. «Brīnum-bāra» durvju abās pusēs stāvēja policisti; virs galvas karājās dedzinoša saule.

Policisti nolēca no motocikliem un sāka dzīt projām apavu spodrinātājus. Vairāki policisti izskrēja no bāra un izveidoja kapteinim Seguram eskortu. Vormolds viņam sekoja. Kā vienmēr šai dienas laikā, žalūzijas virs kolonādes čīkstēja no vieglā jūras vējiņa. Bārmens nestāvēja savā parastajā vietā, bet šaipus letes. Viņš izskatījās stipri pārbijies. No dažām sasistajām pudelēm, kas atradās viņam aiz muguras, vēl arvien pilēja, kaut gan gandrīz viss pudeļu saturs jau sen bija izlijis. Uz grīdas gulēja kāds cilvēks, kam bija aizstājušies priekšā policisti, bet zābaki bija redzami: rupji, nolāpīti, trūcīga sirmgalvja zābaki.

— Pavisam vienkārša formalitāte — jāidentificē līķis, — sacīja kapteinis Segura.

Vormoldam nemaz nebija vajadzīgs redzēt seju, taču policisti pašķīrās viņa priekšā, lai viņš varētu paskatīties uz doktoru Haselbaheru.

— Tas ir doktors Haselbahers, — viņš teica. — Jūs viņu pazīstat tikpat labi kā es.

— Šādos gadījumos jāievēro formalitāte, — Segura sacīja. — Līķis jāidentificē kādai personai no malas.

— Kas to izdarīja?

— Grūti pateikt, — atbildēja Segura. — Jums derētu iedzert glāzīti viskija. Bārmeni

— Nē. Dodiet man daikviriju. Mēs vienmēr abi kopā dzērām daikviriju.

— Kāds svešs vīrietis ienāca te iekšā un sāka šaut. Divi šāvieni netrāpīja. Mēs, protams, teiksim, ka tas ir

Orjentes nemiernieku roku darbs. Tas noderēs sabiedriskās domas ietekmēšanai ārzemēs. Varbūt tie arī tiešām bija nemiernieki.

Seja no grīdas vērās viņos bez kādas izteiksmes. Apzīmēt šo bezkaislību ar vārdiem «miers» vai «ciešanas» būtu neiespējami. Ar viņu it kā nekad nekas nebija noticis: tā bija vēl nedzimuša cilvēka seja.

— Kad jūs viņu apbedīsit, uzlieciet uz zārka ķiveri.

— Ķiveri?

— Viņa dzīvoklī jūs atradīsit kādu vecu uniformu. Viņš bija sentimentāls cilvēks.

Savādi, ka doktors Haselbahers bija pārdzīvojis divus pasaules karus un nomiris, kad šie kari beigušies, tā saucamajā miera laikā, gandrīz tādā pašā nāvē, kādā būtu varējis mirt pie Sommas.

— Jūs ļoti labi zināt, ka dumpiniekiem ar šo atgadījumu nav nekāda sakara, — teica Vormolds.

— Bet mums ir izdevīgi tā sacīt.

— Atkal tie paši bubuļi.

— Nevainojiet sevi par daudz.

— Viņš brīdināja mani, lai es neeju uz banketu, un Karters to dzirdēja, viņi visi to dzirdēja, un tādēļ viņu noslepkavojuši.

— Kas tie «viņi» ir?

— Jums taču ir saraksts.

— Kartera vārda tajā nav.

— Tad pajautājiet galvenajam oficiantam, kam tas suns. Viņu jūs noteikti varat spīdzināt. Es neprotestēšu.

— Viņš ir vācietis, un viņam iespaidīgi draugi. Kāpēc viņš būtu gribējis jūs noindēt?

— Viņi domā, ka es esmu bīstams. Es! Muļķi tādi! Dodiet man vēl vienu daikviriju. Es vienmēr mēdzu izdzert divus, pirms devos atpakaļ uz veikalu. Vai jus man parādīsit savu sarakstu. Segura?

— Sievastēvam gandrīz varētu, jo tam jāuztrcas.

Var iespiest statistiku un aprēķināt iedzīvotāju skaitu simtiem tūkstošos, bet katram cilvēkam pilsēta nozīmē tikai dažas ielas, dažas mājas, dažus cilvēkus. Aizvāciet šos dažus — un pilsēta vairs neeksistēs, paliks tikai atmiņa par sāpēm, tāpat kā vēl sāp jau amputēta kāja. «Pienācis laiks,» nodomāja Vormolds, «sakravāties un braukt projām, atstājot Havannas drupas.»

— Zināt, — kapteinis Segura teica, — tas tikai apstiprina to. ko es jums centos ieskaidrot. Tas varējāt būt arī jūs. Millija jāpasarga no līdzīgām nejaušībām.

— Jā, — Vormolds nosacīja. — Būs par to jāpadomā.

2

Kad viņš atgriezās, policisti veikalu jau bija atstājuši. Lopess bija kaut kur aizgājis. Viņš dzirdēja Rādiju noņemamies ar savu aparatūru, un laiku pa laikam visā dzīvoklī skanēja atmosfēras izlādēšanās spraksti. Viņš apsēdās uz gultas. Trīs nāves: nepazīstamais cilvēks, vārdā Rauls, melnais suņuks, vārdā Maksis, un vecs ārsts, uzvārdā Haselbahers; visu triju nāves cēlonis bija viņš ... un Karters. Karters nebija plānojis ne Raula, ne suņa nāvi, bet doktora Haselbahera likteni bija izšķīris viņš. Tā bija atmaksa: nāve par dzīvību — Mozus likuma pārlabojums. Viņš varēja dzirdēt Milliju un Beatrisi sarunājamies blakus istabā. Kaut gan durvis bija pusviru, viņš tikai pa pusei saprata, par ko abas sievietes runāja. Viņš stāvēja uz varmācības — līdz šim vēl nepazītas, svešas zemes robežas; rokā viņš turēja caurlaidi: «Nodarbošanās — spiegs»; «Sevišķas pazīmes — vientulība»; «Brauciena mērķis — slepkavība». Vīza nebija vajadzīga. Viņa dokumenti bija kārtībā.

Bet šaipus robežas viņš dzirdēja balsis sarunājamies viņam saprotamā valodā.

Beatrise sacīja:

— Nē, tumši sārto es neieteiktu. Tas nav jūsu vecumam.

Millija teica:

— Pēdējā trimestrī vajadzētu ievest kosmētikas stun- ' das. Es jau dzirdu māsu Agnesi sakām: «Vienu pilienu «Mīlas nakts» aiz auss.»

— Pamēģiniet šo gaiši sārto. Nē, mutes kaktiņus nevajag noziest. Atļaujiet, es jums parādīšu.

Vormolds domāja: «Man nav ne arsēna, ne ciānkālija. Man nebūs arī izdevības kopā ar viņu iedzert. Vajadzēja toreiz ar varu ieliet viņam viskiju rīklē. Vieglāk pateikt nekā izdarīt — nav jau Elīzabetes laika skatuve, un pat tur būtu bijis vajadzīgs saindēts rapieris.»

— Tā. Jūs mani saprotat, vai ne?

— Un kā ar smiņķi?

— Smiņķis jums nav vajadzīgs.

— Kādas smaržas jūs lietojat, Beatrise?

— Sous Le Vent J.

«Haselbaheru viņi nošāva, bet man nav pistoles,» Vormolds domāja. «Katrā ziņā arī pistolei vajadzētu ietilpt kantora inventārā, tāpat kā seifam, celuloīda loksnēm, mikroskopam un elektriskajai tējkannai.» Viņš nekad [48] savā mūžā nebija turējis rokā pistoli, bet tā nav liela nelaime. Jāpieiet tikai Karteram tik tuvu kā šīs durvis, aiz kurām dzirdamas balsis.

— Aiziesim abas uz veikalu. Liekas? jums patiks 7n-discret. Tās ir Lanvena smaržas.

— Pēc nosaukuma tās gan nav diez cik temperamentīgas, — Millija iebilda.

— Jūs vēl esat jauna. Jums nav jāpilina temperaments aiz auss.

— Bet vīrietis taču jāiedrošina.

— Jums tikai jāpaskatās uz viņu.

— Vai šitā?

Vormolds izdzirdēja Beatrises smieklus. Viņš pārsteigts paraudzījās uz durvīm. Domās viņš jau sen bija pārgājis robežu un aizmirsis, ka atradās vēl te, šai pusē, kopā ar viņām.

— Tik ļoti iedrošināt viņus nevajag, — pamācīja Beatrise.

— Vai es izskatos melanholiska?

— Drīzāk dedzīga.

— Vai jūs neilgojaties pēc laulības dzīves? — Millija vaicāja.

— Ja jūs gribējāt jautāt, vai es neilgojos pēc Pītera, tad jāsaka — nē, neilgojos.

— Ja viņš nomirtu, vai jūs atkal apprecētos?

— Diez vai es tik ilgi gaidīšu. Viņam ir tikai četrdesmit gadu.

— Ak jā. Jūs jau laikam drīkstat otrreiz laulāties, ja to var uzskatīt par laulību.

— Es to uzskatu.

— Ak, šausmas! Bet man taču būs jāprecas vienreiz un uz visiem laikiem.

— Vairums no mums precoties domā, ka apprecas vienreiz un uz visiem laikiem.

— Man daudz izdevīgāk būt par mīļāko.

— Grūti ticēt, ka jūsu tēvam tas diez kā patiks.

— Kāpēc gan ne? Ja viņš atkal apprecētos, tas būtu gluži tas pats. Un viņa tam īstenībā būtu mīļākā. Viņš gan vienmēr bija gribējis dzīvot tikai ar māti. Es zinu. Viņš man to tika teicis. Tā bija īsta laulība. Pat kārtīgs pagāns nespēj pārkāpt šo likumu.

— Arī es agrāk domāju tikai par Pīteru. Millij, Millij, neļaujiet viņām sevi nocietināt.

— Kādām viņām?

— Mūķenēm.

— Ak tā . . . Viņas ar mani par to nerunā. It nekad.

«Galu galā var ķerties arī pie naža. Bet, lietojot nazi,

jāpieiet pavisam klāt Karteram, un diez vai tas būs iespējams.»

Millija jautāja:

— Vai jūs mīlat manu tēvu?

Viņš nodomāja: «Kādreiz es atgriezīšos un atrisināšu šos jautājumus. Bet pašlaik man ir daudz svarīgāks uzdevums: jāizgudro, kā nogalināt cilvēku. Droši vien ir tādas rokasgrāmatas, kurās teikts, kā to izdarīt. Jābūt aprakstītam, kā var cīnīties kailām rokām.» Viņš paskatījās uz savām rokām, bet tās neiedvesa paļāvību.

Beatrise teica:

— Kāpēc jūs to jautājat?

— Tāpēc, ka redzēju, kā jūs uz viņu skatījāties.

— Kad?

— Kad viņš atgriezās no banketa. Varbūt jums vienkārši patika, ka viņš tur bija teicis runu?

— Jā.

— Tas nav labi, — Millija sacīja. — Es domāju tas, ka jūs viņu mīlat.

Vormolds teica pats sev: «Galu galā, ja es varēšu viņu nogalināt, es viņu nogalināšu ar tīru sirdsapziņu. Es viņu nogalināšu, lai pierādītu, ka nevar nogalināt un netikt savukārt pats nogalināts. Es viņu nenogalināšu aiz tēvzemes mīlestības. Es viņu nenogalināšu ne kapitālisma, ne komunisma, ne sociāldemokrātijas, ne labklājības dēļ ... Kā — labklājības dēļ? Es nogalināšu Karteru par to, ka viņš nogalināja Haselbaheru. Asins atriebība ģinšu starpā ir bijusi daudz vairāk motivēts iegansts slepkavībai nekā patriotisms vai stipra pieķeršanās kādai ekonomiskajai sistēmai. Ja es mīlu vai nīstu, atļaujiet man uzskatīt mīlestību vai ienaidu par personisku lietu. Es negribu būt 59200/5 nekādā globālajā karā.»

— Un, ja es viņu mīlētu, kas tur slikts?

— Viņš ir precējies.

— Millij, dārgā Millij, sargieties no gatavām formulām. Ja dievs ir, viņš nav tas, kas radījis gatavas formulas.

— Vai jūs viņu mīlat?

— Es to neesmu teikusi.

«Vienīgais ceļš — nošaut viņu; bet kur lai es ņemu pistoli?»

Kāds ienāca pa durvīm; viņš pat nepaskatījās. Rūdija radioaparāts spalgi iekaucās blakus istabā. Millijas balss sacīja:

— Mēs nemaz nedzirdējām tevi pārnākam.

Viņš teica:

— Es tev gribu kaut ko palūgt, Millij.

— Vai tu noklausījies?

Viņš dzirdēja Beatrisi vaicājam:

— Kas noticis? Kaut kas slikts?

— Nelaimes gadījums, kaut kas līdzīgs nelaimes gadījumam.

— Ar ko?

— Ar doktoru Haselbaheru.

— Kaut kas nopietns?

— Jā.

— Tu laikam baidies sacīt patiesību? — Millija jautāja.

— Jā.

— Nabaga doktors Haselbahers.

— J a.

— Es palūgšu, lai kapelāns notur tik daudz dievkalpojumu, cik gadu mēs ar viņu pazināmies.

Viņš saprata, ka Millijas dēļ nav nozīmes censties par šo nāves gadījumu paziņot saudzīgi. Jebkura nāve viņas izpratnē bija laimīga nāve. Ja tic paradīzei, atriebšana nav vajadzīga. Bet viņam nav šādas ticības. Žēlsirdība un visa piedošana kristietim nav nekādi tikumi — tie pārāk viegli dodas rokās.

Viņš teica:

— Bija atnācis kapteinis Segura. Viņš grib, lai tu ar viņu precies.

— Ar tādu veci! Es vairs nekad nebraukšu viņa automašīnā.

— Es tevi lūdzu vēl vienu reizi to izdarīt — rīt. Pasaki viņam, ka gribu viņu salikt.

— Kāpēc?

— Saspēlēt dambreti. Pulksten desmitos. Tev un Beatrisei pa to laiku būs kaut kur jāaiziet.

— Vai viņš man neuzmāksies?

— Nē. Pasaki, lai viņš atnāk pie manis aprunāties. Pasaki, lai paņem līdz savu sarakstu. Viņš sapratīs.

— Un pēc tam?

— Mēs braucam mājās. Uz Angliju.

Palicis ar Beatrisi divatā, viņš sacīja:

— Tā nu ir. Mūsu kantorim pienācis gals.

— Kā tā?

— Varbūt mums izdosies savu darbu godam pabeigt ar vērtīgu ziņojumu — ar slepeno sarakstu, kurā reģistrēti visi ārzemju aģenti, kas darbojas Havannā.

— Ieskaitot arī mūs abus?

— Nē. Mēs taču nekad neesam darbojušies.

— Nesaprotu.

— Man nav aģentu, Beatrise. Neviena. Haselbahers nogalināts bez iemesla. Orjentes kalnos nav nekādu izbūvju.

Raksturīgi, ka viņa neizrādīja ne mazāko izbrīnu. Sis bija tāds pats ziņojums kā kurš katrs ziņojums, kas jāieraksta kartotēkā. So ziņojumu novērtējumu, viņš domāja, izdarīs Galvenā pārvalde.

Viņš sacīja:

— Jūsu pienākums, protams, ir nekavējoties to paziņot uz Londonu, bet es būtu pateicīgs, ja jūs pagaidītu līdz parītam. Varbūt mums būs iespējams pievienot tam kaut ko īstu.

— Ja vien jūs būsit vēl dzīvs.

— Protams, es būšu dzīvs.

— Jūs esat kaut ko nodomājis.

— Seguram ir ārzemju aģentu saraksts.

— Nē, jums padomā ir kas cits. Bet, ja jūs būsit miris, — viņa sacīja it kā ar dusmu pieskaņu balsij — nu, ko tur, de mortuis [49] .. .

— Ja ar mani kas notiks, es negribētu, lai jūs vispirms uzzinātu no šīm viltotajām kartītēm, kāds krāpnieks esmu bijis.

— Bet Rauls . . . Raulam taču vajadzēja būt!

— Nabadziņš! Viņš gan laikam nevarēja tikt gudrs, kas ar viņu notiek. Braucis pavizināties, kā parasti. Varbūt bija arī piedzēries, kā parasti. Es ceru.

— Bet viņš eksistēja!

— Kaut kādu vārdu taču man vajadzēja minēt. Kāpēc es izvēlējos šo, vairs neatceros.

— Un diagramas?

— Es pats tās nozīmēju no putekļu sūcēja «Atom-katls». Tagad šis joks ir cauri. Vai jūs nebūtu tik laipna un neuzrakstītu atzīšanos manā vietā, bet es parakstīšos. Priecājos, ka viņi nav nodarījuši nekā ļauna Terēzai.

Viņa sāka smieties. Viņa saņēma galvu rokās un smējās.

— Ai, kā es jūs mīlu! — viņa iesaucās.

— Tas viss jums liekas ļoti muļķīgi, vai ne?

— Londona liekas ļoti muļķīga. Un Henrijs Hotorns. Vai jūs domājat, ka es jebkad būtu atstājusi Pīteru, ja viņš kaut reizi — vienu vienīgu reizi būtu piemuļķojis UNESCO? Bet UNESCO viņam bija svētums. Konferences kultūras jautājumos bija svētums. Viņš nekad nesmējās . . . Iedodiet man savu mutautiņu.

— Jūs taču raudat.

— Es smejos. Sie zīmējumi...

— Viens bija smidzinātājs, bet otrs — divpusējs uzgalis. Es nemūžam nedomāju, ka speciālisti to neievēros.

— Speciālisti tos nav redzējuši. Jūs aizmirstat — šis taču ir izlūkošanas dienests. Mums jāsarga mūsu avoti. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai šādi dokumenti nokļūtu zinātāju rokās. Dārgais . ..

— Jūs sacījāt — dārgais?

— Tas ir mans runas stils. Vai jūs atceraties restorānu «Tropikāna» un to vīrieti, kas dziedāja? Es vēl nezināju, ka jūs esat mans saimnieks un es jūsu sekretāre, jūs man bijāt tikai jauks cilvēks, kam skaista meita, un es sapratu, ka jūs gribat izdarīt kaut ko neprātīgu ar šampanieša pudeli, un man bija līdz nāvei apnicis veselais saprāts . . .

— Bet es jau nemaz neesmu tik neprātīgs.

Tie apgalvo: zeme ap sauli skrien;

Mans neprāts tos kaitina dikti.

— Ja es būtu neprātīgs, tad netirgotos ar putekļu sūcējiem.

Bet es saku: sauli tik naktī redz,

Un vienaldzīgs esmu pret smīniem.

— Vai tad jūs esat tikpat neuzticīga kā es?

— Jūs esat uzticīgs.

— Kam?

— Millijai. Man nav ne silts, ne auksts par tādiem, kas ir uzticami tiem cilvēkiem, kuri viņiem maksā, tām organizācijām . .. Nedomāju, ka pat mana dzimtā zeme ir pelnījusi uzticību. Mūsu dzīslās taču ir sajauktas tik daudzu tautu asinis, bet mīlēt mēs mīlam tikai vienu cilvēku. Vai tad pasaulē notiktu tik daudz ačgārnību, ja

-mēs būtu uzticīgi tam, ko mīlam, nevis kaut kādām valstīm?

Viņš sacīja:

— Ka tik viņi neatņem man pasi.

— Lai pamēģina.

— Šā vai tā, — viņš noteica, — tagad mēs abi esam bez darba.

Piektā nodaļa

1

— Nāciet iekšā, kapteini Segura.

Kapteinis Segura laistījās. Viņa zābaki laistījās, pogas laistījās, arī tikko iepomadētie mati laistījās. Viņš bija kā spoži uzspodrināts ierocis. Viņš teica:

— Es biju tik priecīgs, kad Millija atnesa no jums ziņu.

— Mums daudz kas jāpārrunā. Bet vai papriekšu ne-saspēlēsim? Šovakar es jūs noteikti sakaušu.

— Šaubos, mister Vormold. Pagaidām man vēl nav jums jāparāda dēla cieņa.

Vormolds atvēra vaļā dambretes dēlīti. Pēc tam viņš salika uz tā divdesmit četras miniatūras viskija pudelītes: divpadsmit pudelītes «burbona» pret divpadsmit skotu viskija.

— Kas tad tas, mister Vormold?

— Doktora Haselbahera ideja. Domāju, ka mēs varētu nospēlēt vienu partiju, viņu pieminot. Kurš paņem kauliņu, tas to izdzer.

— Gudri izdomāts, mister Vormold. Tā kā esmu labāks spēlētājs, es vairāk dzeni.

— Un tad es jūs panākšu — arī dzeršanā.

— Man gan labāk patiktu spēlēt ar parastajiem kauliņiem.

— Vai jums bail no sakaušanas, Segura? Vai varbūt jums galva netur?

— Galva man tur tāpat kā citiem, bet dažkārt iedzēris es varu zaudēt savaldīšanos. Man negribētos kļūt nesavaldīgam pret savu nākamo sievastēvu.

— Millija tikpat ar jums neprecēsies, Segura.

— Tas mums vēl jāapspriež.

— Jūs spēlējat ar «burbonu». «Burbons» ir stiprāks par skotu viskiju. Jums būs zināmas priekšrocības.

— Tas nav nepieciešams. Es spēlēšu ar skotu viskija pudelītēm.

Segura pagrieza dambretes dēlīti un apsēdās.

— Kāpēc jūs nenoņemat jostu, Segura? Jums būs ērtāk.

Segura nolika jostu ar revolvera maksti uz grīdas sev blakus.

— Es cīnīšos ar jums kailām rokām, — viņš jautri teica.

— Vai jums pistole pielādēta?

— Protams. Tāda ienaidnieku suga, kāda ir man, negaidīs, kamēr es ieroci pielādēšu.

— Vai jūs Haselbahera slepkavu atradāt?

— Nē. Viņš nepieder pie kriminālistiem.

— Tas ir Karters?

— Pēc tā, ko jūs man pastāstījāt, dabiski, ka es viņu pārbaudīju. Slepkavības laikā viņš bija kopā ar doktoru Braunu. Un mēs taču nevaram apšaubīt Eiropas tirgotāju apvienības prezidenta vārdus!

— Tātad arī doktors Brauns ir jūsu sarakstā?

— Dabiski. Bet nu sāksim spēli.

Kā zina katrs spēlētājs, dambretē pastāv iedomāta līnija, kas pāršķeļ galdiņu pa diagonāli no viena stūra uz otru. Tā ir aizsargāšanās līnija. Tam, kurš pārvalda šo līniju, pieder iniciatīva; kad šī līnija ir pārieta, tad sācies uzbrukums. Sākuma gājienam Segura izraudzījās «Izaicinājumu» un ar aizskarošu nevērību pabīdīja pudelīti uz dēļa centru. Viņš nepārdomāja gājienus; viņš gandrīz vai neskatījās uz dēli. Pauzēja un domāja Vormolds.

— Kur ir Millija? — Segura iejautājās.

— Nav mājās.

— Un jūsu burvīgā sekretāre?

— Aizgāja kopā ar Milliju.

— Jūs jau esat sprukās, — sacīja kapteinis Segura. Viņš uzbruka Vormolda aizsardzības centram un ieguva pudelīti «Vecā skrodera». — Pirmais malks, — viņš noteica un iztukšoja pudelīti. Vormolds strauji uzsāka atbildes gājienu, gribēdams saņemt pretinieku knaiblēs, bet uzreiz zaudēja pudelīti — šoreiz «Veco mežsargu». Scguram uz pieres parādījās sviedru lāsītes un, izdzēris pudelīti, viņš nokrekšķinājās. Viņš sacīja:

— Jūs spēlējat neapdomīgi, mister Vormold. — Viņš parādīja uz dēli. — Jums vajadzēja paņemt šo kauliņu.

— Jūs varat noņemt manu, — Vormolds piedāvāja.

Sākumā Segura mazliet vilcinājās. Viņš sacīja:

— Nē. Labāk ņemiet jūs manu kauliņu.

Tas bija nepierasts viskijs — «Kerngorms» — un apdedzināja Vormoldam mēli.

Kādu brīdi viņi spēlēja pārspīlēti uzmanīgi un neņēma viens otra kauliņus.

— Vai Karters vel aizvien uzturas viesnīca Seville-Bilt-more? — Vormolds jautāja.

— Jā.

— Vai jūs viņu izsekojat?

— Nē. Kāda tam jēga?

Vormolds turējās pie dēļa malas, joprojām neatlaizdamies no sava jau atsistā apiešanas manevra, kaut gan bija zaudējis visas izredzes uzvarēt. Viņš izdarīja nepareizu gājienu, kas Seguram deva iespēju pabīdīt aizsargāto kauliņu divdesmit otrajā kvadrātā, un, nespēdams glābt savu kauliņu divdesmit piektajā kvadrātā, ielaida Seguru beidzamajā rindā, un ļāva ieiet dāmā.

— Jūs esat neuzmanīgs, — Segura sacīja.

— Mēs varam apmainīties.

— Bet man ir dāma.

Segura izdzēra «četras rozes», bet Vormolds no dēļa otra gala noņēma «Heigu ar vaigu bedrītēm». Segura teica:

— Cik tveicīgs vakars.

Viņš kronēja savu dāmu ar papīra strēmelīti. Vormolds sacīja:

— Ja es to noņemšu, man būs jāizdzer divas pudelītes. Rezerves bufetē ir.

— Jūs esat visu pamatīgi izdomājis, — Segura noteica. Vai tas bija teikts ar īgnumu?

Tagad viņš spēlēja ļoti piesardzīgi. Iekārdināt viņu uz kauliņu noņemšanu kļuva arvien grūtāk, un Vormolds sāka saprast sava plāna galveno kļūdu: labs spēlētājs var sakaut pretinieku, neņemdams tā kauliņus. Viņš noņēma vēl vienu Seguram un iekrita lamatās. Viņam vairs nebija kur iet.

Segura noslaucīja sviedrus no pieres.

— Beidziet, — viņš sacīja, — jūs nevarat uzvarēt.

— Jums jāļauj man revanšēties.

— Sis «burbons» ir stiprs. Astoņdesmit pieci grādi.

— Apmainīsimies ar viskijiem.

Šoreiz Vormolds spēlēja ar melnajiem, ar skotu viskiju. Viņš atlika vietā trīs skotu viskijus,.ko bija izdzēris, un trīs «burbonus». Viņš izvēlējās sākuma gājienu ar «Veco četrpadsmito», kas parasti izraisa ilgstošu spēli, jo tagad zināja, ka viņa vienīgā cerība — likt Seguram aizmirst piesardzību un dzīties pēc kauliņiem. Viņš atkal mēģināja atdot savu kauliņu, bet Segura nepieņēma gājienu. Segura it kā bija izpratis, ka viņa īstais pretinieks nav vis Vormolds, bet paša galva. Viņš pat noupu-rēja kauliņu, neiegūdams taktisku pārākumu, un piespieda Vormoldu to paņemt — izdzert «Hairemu Vokeru». Vormolds apjēdza, ka arī viņa galva ir apdraudēta: skotu viskija un «burbona» maisījums bija nāvējošs. Viņš palūdza:

— Iedodiet man cigareti.

Segura paliecās uz priekšu, lai to aizdedzinātu, un Vormolds ievēroja, cik viņam grūti stingri noturēt šķil-taviņas. Tās negribēja iedegties, un viņš izlamājās veltīgās dusmās. «Vēl divas pudelītes, un viņš būs manās rokās,» Vormolds nodomāja.

Bet atdot kauliņu negribīgajam pretiniekam bija tikpat grūti kā noņemt viņa kauliņu. Pret paša gribu uzvara sāka svērties uz Vormolda pusi. Viņš izdzēra «Har-peru» un iegāja dāmā. Viņš sacīja ar mākslotu jautrību:

— Partija ir mana, Segura. Vai jūs nepadosities?

Segura saviebies raudzījās uz dēli. Varēja redzēt, ka

viņā cīnās divējādas jūtas: vēlēšanās uzvarēt un vēlēša-

nās saglabāt skaidru galvu, bet viņa galvu aptumšoja dusmas, ne tikai viskijs. Viņš teica:

— Tīrā cūcība tā spēlēt dambreti!

Tagad, kad viņa pretiniekam bija dāma, viņš nevarēja vairs cerēt uz uzvaru bez asins izliešanas, jo dāmai pieder kustības brīvība. Šoreiz, kad viņš noupurēja «Ken-tuki tavernu», tas bija piespiests upuris, un viņš sāka lamāt kauliņus.

— Nolādētie verķi, — viņš teica, — tie ir katrs savādāks. Stikls! Kur tas redzēts: dambretes kauliņi no stikla!

Vormolds juta, ka arī viņa saprašanu aizmiglojis «bur-bons», bet uzvaras — vai sakāves — brīdis bija pienācis.

Segura sacīja:

— Jūs gājāt ar manu kauliņu.

— Nē, tā ir «Sarkanā etiķete». Mana.

— Velns parāvis, es nekad nevaru atcerēties atšķirību starp skotu viskiju un «burbonu»! Visas pudelītes vienādas, ej nu saproti!

— Jūs dusmojaties tāpēc, ka zaudējat.

— Es nekad nezaudēju.

Tad Vormolds izlikās, ka izdarījis kļūdu, un pastūma sišanai savu dāmu. Vienu mirkli viņam šķita, ka Segura to nav ievērojis, bet pēc tam nodomāja, ka, izvairoties dzert, Segura tīši laiž garām šo izdevīgo gadījumu. Taču kārdinājums paņemt dāmu bija liels, turklāt šis gājiens draudēja pilnīgi sagraut Vormolda uzvaru. Viņa paša kauliņš ieies dāmā, un tad sāksies īsta asinspirts. Un tomēr Segura vilcinājās. Sakarsusi no viskija un smacīgā vakara, viņa seja izplūda kā vaska lellei; viņam bija grūti skaidri saredzēt. Viņš jautāja:

— Kāpēc jūs to darījāt?

— Ko tad?

— Pazaudējāt dāmu un partiju.

— Ak tu velns! Es neievēroju. Laikam esmu piedzēries.

— Jūs piedzēries?

— Mazliet.

— Es arī esmu piedzēries. Un jūs zināt, ka esmu piedzēries. Jūs cenšaties mani piedzirdīt. Kāpēc?

— Nerunājiet muļķības, Segura. Kāpēc lai es jūs piedzirdītu? Pārtrauksim spēli, uzskatīsim to par neizšķirtu.

— Pie velna ar neizšķirto! Bet es zinu, kāpēc jūs gribat mani piedzirdīt. Jūs gribat parādīt man sarakstu . .. es gribēju teikt, jūs gribat, lai es jums to parādu.

— Kādu sarakstu?

— Jūs visi esat man rokā. Kur ir Millija?

— Es jau jums teicu, — izgājusi.

— Šovakar pat iešu pie policijas priekšnieka. Dabūsim jūs visus tīklā.

— Arī Karteru?

— Kas par Karteru? — Viņš pakratīja ar pirkstu Vormoldam. — Arī jūs esat sarakstā, bet es zinu, ka jūs neesat nekāds aģents. Jūs esat krāpnieks.

— Vai jūs mazliet nenosnaustos, Segura? Spēle beigusies neizšķirti.

— Tā nav beigusies neizšķirti. Skatieties. Es ņemu jūsu dāmu. — Viņš atkorķēja «Sarkanās etiķetes» pudelīti un izdzēra to.

— Par dāmu divas pudelītes, — sacīja Vormolds un sniedza viņam «Danosdeilkrīmu».

Segura sēdēja, smagi atlaidies krēslā, viņa zods šūpojās. Viņš sacīja:

— Atzīstieties, ka esat sakauts. Es nespēlēju uz atdošanu.

— Ne prātā nenāk atzīties. Man ir skaidrāka galva, skatieties, es noņemu jūsu kauliņu. Spēlējiet tālāk.

Kanādas rudzu viskijs «Lords Kalverts» bija iejucis starp «burbona» pudelītēm, un Vormolds to izdzēra. Viņš nodomāja: «Šai jābūt pēdējai. Ja Segura tagad nenolūzīs, esmu pagalam. Es būšu tik piedzēries, ka nespēšu nospiest gaili. Vai viņš neteica, ka pistole ir pielādēta?»

— Neko nelīdz, — Segura čukstus sacīja. — Šā vai tā — jums ir beigas. — Viņš lēnām virzīja roku pār dambretes dēlīti, it kā turēdams karoti ar olu. — Redzat? — Viņš paņēma vienu kauliņu, otru kauliņu, trešo . ..

— Izdzeriet, Segura. — «Džordžs IV», «Karaliene Anna», «Kalnu karaliene» — spēle gāja uz beigām ar karalisku spožumu. — Jūsu gājiens, Segura. Vai varbūt man atkal noņemt jūsu kauliņu? Dzeriet. — «Muca 69». — Vēl vienu. Dzeriet, Segura. — «Granta balsts», «Vecais Ardžills». — Dzeriet, Segura. Tagad es padodos.

Bet padevās Segura. Vormolds atpogāja tam kapteiņa uniformas apkakli, lai būtu vieglāk elpot, un atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni, bet arī viņa paša kājas neturējās stingri, kad viņš devās uz durvīm. Kabatā viņam bija Seguras pistole.

2

Viesnīcā Seville-Biltmore viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Karteram. Viņam bija jāatzīst, ka Karteram ir stipri nervi — daudz stiprāki nekā viņam. Kartera misija Kubā nebija īsti izdevusies, un tomēr viņš te vēl palika kā snaiperis vai meža pīļu pievilinātājs. Vormolds sacīja:

— Labvakar, Karter!

— Ā, Vormolds, labvakar! — Balsī bija jūtams vēsums, aizvainots lepnums.

— Es gribu jūsu priekšā atvainoties, Karter. Par to muļķīgo izdarību ar viskiju. Liekas, biju pamatīgi piesūcies. Arī patlaban esmu mazliet iereibis. Un neesmu radis atvainoties.

— Viss kārtībā, Vormold. Ejiet tik un izgulieties.

— Es pat zobojos par jūsu stostīšanos. Kārtīgi puikas tā nedara.

Viņš pieķēra sevi, ka runā tā kā Hotorns. Izlikšanās tātad bija profesionāla slimība.

— Pie velna, es nesaprotu, ko jūs g-gribējāt teikt.

— Es ātri . . . ātri aptvēru, kas noticis. Jums ar to nav nekāda sakara. Nolādētais vecākais oficiants pats noindēja savu suni. Tas gan bija ļoti vecs, bet dot sunim saindētas ēdiena atliekas .. . varēja taču pavisam citādi to iemidzināt.

— Ak tā! Pateicos, ka jūs man to darījāt zināmu, bet ir jau vēls, Vormold. Es nupat taisos iet g-gulēt.

— Labākais cilvēka draugs .. .

— Kā jūs teicāt? Es nedzirdu jūs.

— Cēzars, karaļa draugs, un tad vēl tas ar rupjo spalvu, kas nogāja dibenā Jitlandes kaujas laikā. Viņš bija pats pēdējais, kas palika uz tiltiņa blakus savam saimniekam.

— Jūs esat piedzēries, Vormold.

Vormolds atzina, ka daudz vieglāk tēlot piedzērušu pēc ... jā, cik tad viņš bija izdzēris skotu viskiju un

«burbonu»? Piedzērušam cilvēkam tic — in vino ve-ritas [50]. Ar piedzērušu ari vieglāk tikt galā. Karters būtu muļķis, ja neizmantotu šo izdevību. Vormolds teica:

— Man pašlaik ir tāds garastāvoklis, ka gribētos paklejot pa tām jaukajām vietiņām . . .

— Pa kādām vietiņām?

— Pa tām vietiņām, ko jūs gribējāt redzēt Havannā.

— Ir jau vēls.

— Pats īstais laiks. — Kartera vilcināšanos viņš sajuta pat pa tālruņa vadu. Vormolds piebilda: — Paņemiet līdzi pistoli. — Viņš sajuta dīvainu nepatiku nogalināt neapbruņotu slepkavu, — ja vien Karters būtu neapbruņojies.

— Pistoli? Kāpēc?

— Tādās vietās viņi mēģina dažreiz uzklupt.

— Vai tad jūs nevarat paņemt savu?

— Diemžēl man nav.

— Ari man nav, — un viņam likās, ka viņš klausulē izdzirdēja metālisku klikšķienu. «Dimants griež dimantu,» viņš nodomāja un pasmaidīja. Bet smaids ir tikpat bīstams izšķirīgā brīdī kā ienaidā, tā mīlestībā. Viņam bija sev jāatgādina, kāds izskatījās Haselbahers, kad tas raudzījās uz viņu no grīdas bārā. Viņi nebija devuši sirmgalvim ne mazāko izdevību glābties, bet viņš Karteram dod atliku likām. Viņš sāka nožēlot, ka tik daudz bija dzēris.

— Satiksimies bārā, — Karters noteica.

— Tikai pasteidzieties.

— Man jāapģērbjas.

Vormolds priecājās, ka bārā bija tumšs. Viņš nodo-

māja, ka Karters tagad sazvanās ar saviem draugiem un droši vien norunā satikšanos, bet bārā šā vai tā tie nevarēs viņu saskatīt, pirms viņš nebūs tos ieraudzījis. Tur ir viena ieeja no ielas un viena no viesnīcas, bet galā kaut kas līdzīgs balkoniņam, uz kura margām, ja būs vajadzīgs, viņš varēs atbalstīt roku ar pistoli. Ikviens ienācējs kādu brīdi nekā neredz tumsā, kā tas bija ar viņu pašu. Kad viņš ienāca, viņš uzreiz neizšķīra, vai bārā atradās viens vai divi apmeklētāji, jo pārītis bija tik cieši sakļāvies kopā uz dīvāna pie durvīm ielas pusē.

Viņš apsēdās uz balkoniņa un palūdza skotu viskiju, bet tam nemaz nepieskārās, jo vēroja abas durvis. Drīz ienāca kāds vīrs; seju viņš nevarēja redzēt; viņš pazina Karteru pēc rokas, kas plakšķināja pa kabatu, kurā atradās pīpe.

— Karter!

Karters pienāca viņam klāt.

— Nu tad brauksim, — sacīja Vormolds.

— Izdzeriet papriekšu viskiju, arī es jums piebiedrošos.

— Es jau tā par daudz esmu dzēris, Karter. Man jātiek svaigā gaisā. Iedzersim vēlāk kādā no tām mājām.

Karters apsēdās.

— Pastāstiet, kur jūs gudrojat mani vest.

— Uz kādu no meitu mājām. Tās te visas vienādas, Karter. Apmēram ducis meiču izvēlei. Viņas sarīkos jums parādi. Nāciet, brauksim. Pēc pusnakts tur ir milzīga spiešanās.

Karters iztrūcies sacīja:

— Es gribētu papriekšu iedzert. Es nevaru uz tādām lietām skatīties pavisam skaidrā prātā.

— Jūs kādu gaidāt, Karter, vai ne?

— Nē, kāpēc jūs tā domājat?

— Man tā likās, jo jūs visu laiku skatāties uz durvīm ...

— Es nepazīstu nevienu pašu cilvēku šai pilsētā. Es jums jau teicu.

— Izņemot doktoru Braunu.

— Nu jā, protams, izņemot doktoru Braunu. Bet viņš jau nu nav no tiem, kurus var vest uz publisko māju, vai ne?

— Ejiet, lūdzu, pa priekšu, Karter!

Karters negribīgi devās uz durvīm. Bija skaidrs, ka viņš meklēja ieganstu, lai vēl pakavētos. Viņš teica:

— Es tikai gribētu atstāt zīmīti šveicaram. Es gaidu piezvanām pa tālruni.

— Vai doktoru Braunu?

— Jā. — Viņš vilcinājās. — Liekas, nav pieklājīgi tā aiziet, nesagaidot viņa zvanu. Vai jūs nevarētu uzgaidīt kādas piecas minūtes, Vormold?

— Pasakiet, ka jūs vienos būsit atpakaļ, ja vien nesadomāsit uzdzīvot visu nakti.

— Labāk tomēr uzgaidīt.

— Tad es iešu viens pats. Lai velns jūs parauj, Karter, es taču domāju, ka jūs gribat apskatīt pilsētu. — Viņš steidzīgi izgāja laukā. Viņa automašīna stāvēja otrpus ielas. Viņš ne reizes neatskatījās, bet dzirdēja aiz muguras soļus. Karteram tāpat negribējās pazaudēt viņu, kā viņam negribējās pazaudēt Karteru.

— Jūs nu g-gan ātri skaišaties, Vormold.

— Piedodiet. Tāds es kļūstu, kad iedzeru.

— Ceru, ka jūs neesat tik piedzēries, ka nevarētu vadīt mašīnu.

— Būtu gan labāk, Karter, ja jūs to vadītu.

Viņš nodomāja: «Tad viņš nevarēs turēt rokas kabatās.»

— Pirmais pagrieziens pa labi. Tagad pa kreisi, Karter.

Viņi izbrauca uz krastmalas ceļa; no ostas izgāja jūrā slaids, balti krāsots tūristu kuģis, kas devās uz Kings-tonu vai Portoprensu. Viņi varēja saskatīt pārīšus, kas bija atspiedušies pret margām un romantiski raudzījās mēnesnīcā, bet orķestris spēlēja vēl modē esošo iemīļoto «Es varētu dejot cauru nakti».

— Tas modina manī ilgas pēc mājām, — Karters ierunājās.

— Pēc Notvičas?

— Jā.

— Notvicā jau nav jūras.

— Kad es vēl biju zēns, izpriecu kuģīši upē man izskatījās tikpat lieli kā šis.

«Slepkavam nav tiesību just ilgas pēc dzimtenes; slepkavam jābūt nejūtīgam kā automātam, un arī man jākļūst par automātu,» domāja Vormolds, sataustīdams kabatā mutautu, ar kuru viņš noslaucīs pirkstu nospiedumus, kad pienāks laiks. Bet kā šo laiku izraudzīties?. Kādā sānieliņā, kādās parādes durvīs? Un ja nu otrs izšaus pirmais? ...

— Kas ir jūsu draugi, Karter? Vācieši? Amerikāņi?

— Kādi draugi? — Un viņš vaļsirdīgi piebilda: — Man nav draugu.

— Nav draugu?

— Nav.

— Vēlreiz pa kreisi, Karter, un tad pa labi.

Viņi brauca lēnā gaitā pa šauru ieliņu, kurai abās pusēs atradās klubi; no apakšzemes skanēja orķestris — kā Hamleta tēva balss vai mūzika zem bruģa akmeņiem Aleksandrijā, kad dievs Ilerakls bija pametis Antoniju. Divi kalpotāji, ģērbušies Kubas naktslokālu livrejās, viens otru pārkliegdami, sauca viņus pāri ielai. Vormolds sacīja:

— Apstāsimies. Man katrā ziņā jāiedzer, pirms mēs dodamies tālāk.

— Vai šis ir meitu mājas?

— Nē. Uz publisko namu mēs brauksim vēlāk.

Viņš nodomāja: «Ak, ja Karters palaistu vaļā stūri un izkamptu pistoli, cik man viegli tad būtu izšaut.»

Karters jautāja:

— Vai jūs šo vietu pazīstat?

— Nē. Bet es pazīstu šo melodiju. — Savādi, ka tur tika spēlēts «Mans neprāts tos kaitina dikti».

Ārpusē karājās kailu meiču krāsainas fotogrāfijās un laistījās neona spuldžu burtiem uzrakstītais apzīmējums starptautiskā naktslokālu valodā: «Izpriecas ar izģērbšanos». Svītraini izkrāsoti pakāpieni, kas atgādināja lētu pidžamu, noveda viņus pagrabiņā, kurš tinās zilganos cigāru dūmos. Šķita, ka šī vieta nav mazāk piemērota nāves sodam kā kura katra cita. Bet vispirms viņam vajadzēja iedzert.

— Ejiet pa priekšu, Karter.

Karters vilcinājās. Viņš atvēra muti un sāka stostīties; Vormolds nekad nebija dzirdējis viņu tik ilgi stostāmies.

— Es g-g-gribēju .. .

— Ko jus gribējāt?

— Neko.

Viņi apsēdās un sāka skatīties izģērbšanos; abi dzēra konjaku ar sodu. No viena galdiņa pie otra staigāja meiča, pamazām atbrīvodamās no drēbēm. Viņa sāka ar cimdiem. Kāds apmeklētājs pazemīgi tos paņēma — kā ienākušos rakstus no paplātes. Tad viņa uzgrieza Karteram muguru un lūdza atāķēt viņas melno mežģiņu korseti. Karters neveikli knibinājās gar āķiem, visu laiku sarkdams, bet meiča smējās un skurinājās no viņa pirkstu pieskārieniem. Viņš sacīja:

— Piedodiet, bet es nevaru atrast...

Visapkārt dejas grīdai pie galdiņiem sēdēja īdzīgi apmeklētāji un vēroja Karteru. Neviens pats nesmaidīja.

— Jums nav bijis diez cik daudz prakses Notvičā, Karter. Atļaujiet man.

— Liecieties taču mierā.

Beidzot viņš korseti atpogāja, meiča sabužināja viņa plānos, izbalējušos matus un gāja tālāk. Viņš tos atkal pieglauda ar suku.

— Man te nepatīk, — viņš sacīja.

— Jūs kaunāties no sievietēm, Karter.

Bet kā lai nošauj cilvēku, par kuru varēja tik viegli smieties?

— Man nepatīk rupjas izpriecas, — Karters atteica.

Viņi uzkāpa pa trepītēm. Sānu kabata Karteram bija

atkārusies. Protams, viņš varēja būt ielicis tur pīpi. Viņš atkal apsēdās pie stūres un sāka rūkt:

— Ir gan ko redzēt — ielasmeitas izģērbjas!

— Jūs jau nu viņai neko daudz nepalīdzējāt.

— Es meklēju rāvējslēdzēju.

— Bet man briesmīgi gribējās iedzert.

— Arī konjaks draņķīgs. Nav nekāds brīnums, ka viņi tam piejauc ko klāt.

— Jūsu viskijam bija vēl vairāk kas piejaukts, Karter.

Viņš mēģināja uzkurināt savas dusmas un neatcerēties, kā viņa nemākulīgais upuris bija noņēmies ar korseti un sarcis savas neveiksmes dēļ.

— Ko jūs sacījāt?

— Pieturiet te.

— Kāpēc?

— Jūs taču gribējāt, lai jūs aizved uz publisko māju. Te ir publiskā māja.

— Bet tuvumā nav neviena cilvēka.

— Durvis un logi te vienmēr stāv ciet. Kāpiet laukā un piezvaniet!

— Ko jūs sacījāt par to viskiju?

— Nekā sevišķa. Kāpiet laukā un zvaniet!

Vieta bija piemērota, nemaz ne sliktāka par krodziņu (šim nolūkam bieži vien tiek lietotas ari kailas sienas): pelēka fasāde un iela, kur cilvēki iegriezās tikai ar vienu ne visai jauku nolūku. Karters lēnām izvilka kājas no stūres apakšas, bet Vormolds cieši vēroja viņa rokas, viņa neveiklās rokas. «ŠI ir godīga divkauja,» Vormolds sev teica, «viņš vairāk pieradis nogalināt nekā es, un arī izredzes mums vienādas: es pat neesmu gluži drošs, vai mana pistole pielādēta. Viņam ir vairāk izredžu izglābties, nekā bija Haselbaheram.»

Pieturēdamies ar roku pie durtiņām, Karters atkal vilcinājās. Viņš teica:

— Varbūt būtu prātīgāk atlikt uz kādu citu reizi. Vai zināt, es g-g-g . . .

— Jūs baidāties, Karter.

— Es nekad neesmu bijis publiskajās mājās. Patiesību sakot, Vormold, mani ne visai interesē sievietes.

— Tas izklausās pēc vientulīga dzīves veida.

— Es varu iztikt bez viņām, — viņš izaicinoši sacīja. — Vīrietim ir daudz svarīgākas darīšanas nekā skriet pakaļ . ..

— Kāpēc tad jūs gribējāt iet uz publisko māju?

Viņš atkal pārsteidza Vormoldu ar savu lielo atklātību.

— Dažreiz man liekas, ka es viņas gribu, bet kad nonāk līdz ... — Viņš bija sasniedzis atzīšanās robežu un beidzot izgrūda: — Man nekas neiznāk, Vormold. Es nevaru to izdarīt, ko viņas vēlas.

— Kāpiet laukā no mašīnas!

«Man tas jāizdara,» domāja Vormolds, «iekām viņš nav izteicis vēl kādu atzīšanos. Ar katru brīdi viņš kļūst cilvēciskāks, tāds pats dzīvs radījums kā es, kuru var žēlot un mierināt, bet ne nogalināt. Kas zina. kādi motīvi slēpjas aiz katra vardarbības akta?» Viņš izvilka Seguras pistoli.

— Kas tas?

— Kāpiet laukā!

Karters atspiedās pret publiskās mājas durvīm, viņa sejā nebija lasāmas bailes, bet drūma neapmierinātība. Viņš baidījās no sievietēm, ne no vardarbības. Viņš sacīja:

— Jūs maldāties. Viskiju man iedeva Brauns. Es esmu mazs cilvēciņš.

— Kas man daļas gar viskiju. Bet jūs taču nogalinājāt Haselbaheru?

Viņš atkal pārsteidza Vormoldu ar patiesīgumu. Sai cilvēkā tomēr bija sava veida godīgums.

— Es pildīju pavēli. Vormold. Es neg-g-g . . .

Viņš bija izmanījies aizsniegt ar elkoni zvanu un atspiedās ar muguru pret durvīm, bet mājas dziļumā skanēja un skanēja zvans, saukdams iemītniekus.

— Mēs neesam pret jums naidīgi noskaņoti, Vormold. Jūs esat kļuvis pārāk bīstams, un tas ir viss. Mēs abi esam tikai ierindnieki — kā jūs, tā es.

— Es — bīstams? Cik gan jūsu ļaudis ir lieli muļķi! Man nav aģentu, Karter.

— Ko jūs man g-gribat iestāstīt! Bet izbūves kalnos? Mums ir kopijas no jūsu rasējumiem.

— Tās ir putekļu sūcēja detaļas. — Interesanti, kas viņiem iedevis tās kopijas: Lopess? Pats Hotorna kurjers vai varbūt vīrs no konsulāta?

Karters iebāza roku kabatā, un Vormolds izšāva. Karters spalgi iekviecās. Viņš teica:

— Jūs mani gandrīz nošāvāt, — un izvilka roku, kurā bija iežmiegta sadauzīta pīpe. Viņš piebilda: — Mans danhills *. Jūs sasitāt manu danhillu.

— Iesācēja kļūme, — Vormolds noteica. Viņš bija sadūšojies uz nonāvēšanu, bet izšaut vēlreiz nevarēja. Durvis aiz Kartera muguras sāka vērties vaļā. Tas viss at gādināja pantomīmu. — Tur par jums parūpēsies. Tagad jums sieviete var noderēt, Karter.

— Ak jūs . . . āksts tāds!

Cik gan daudz taisnības bija Karteram! Viņš nolika pistoli sev blakus un pārsēdās pie stūres. Un pēkšņi viņš izjuta prieku. Viņš tik tikko nenogalināja cilvēku. Tagad viņam bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nevar būt nekāds soģis: vardarbība nebija viņa sūtība. Un tad Karters izšāva. [51]

Sestā nodaļa 1

Viņš sacīja Beatrisei:

— Es biju paliecies uz priekšu, lai ieslēgtu motoru. Tas laikam mani ari izglāba. Protams, viņam bija tiesības šaut arī uz mani. Tā taču bija īsta divkauja, bet trešais šāviens piederēja man.

— Un kas notika pēc tam?

— Es paguvu aizbraukt, pirms man kļuva nelabi.

— Nelabi?

Ja es būtu bijis karā, man laikam būtu licies daudz vienkāršāk nogalināt cilvēku. Nabaga Karters.

— Kas jums viņu ko žēlot?

— Viņš bija cilvēks. Es daudz ko par viņu uzzināju. Viņš neprata atpogāt meičas korseti. Viņš baidījās no sievietēm. Viņš mīlēja savu pīpi, un zēna gados izpriecas braucienu kuteri dzimtenes upē viņam izskatījās kā lieli tvaikoņi. Varbūt viņš bija romantiķis. Un romantiķis taču aizvien izjūt bailes, ka īstenība neattaisnos viņa cerības. Viņi visi pārāk daudz ko gaida.

— Un pēc tam ?

— Es noslaucīju pirkstu nospiedumus no pistoles un atvedu to atpakaļ. Segura, protams, redzēs, ka divas lodes izšautas. Bet es nedomāju, vai viņš gribēs atzīties, ka lodes izšautas no viņa pistoles. To viņam būtu pagrūti izskaidrot. Kad es atgriezos, viņš vēl gulēja. Man bail iedomāties, kā viņam pašlaik sāp galva. Man pašam arī tā plīst vai pušu. Bet es centos ievērot jūsu pamācības, kad fotografēju.

— Ko jūs fotografējāt?

— Viņam bija ārzemju aģentu saraksts, ko viņš bija sagatavojis policijas pārvaldes priekšniekam. Es to nofotografēju un iebāzu atpakaļ viņam kabatā. Priecājos, ka esmu nosūtījis kaut vienu īstu ziņojumu pirms dienesta atstāšanas.

— Jums vajadzēja pagaidīt mani.

— Vai tad es to drīkstēju? Kuru katru brīdi viņš varēja pamosties. Bet tā mikrofotografija ir traki sarežģīta.

— Kāda velna pēc jums bija vajadzīgas mikrofoto-grafijas?

— Tāpēc, ka mēs nevaram uzticēties nevienam kurjeram Kingstonā. Kartera ļaudīm, lai viņi būtu kas būdami, ir Orjentes izbūvju rasējumu kopijas. Tas nozīmē, ka ir kāds aģents, kas strādā uz abām pusēm. Varbūt tas ir jūsu cilvēks, kas nodarbojas ar narkotisko vielu kontrabandu. Tāpēc es pagatavoju mikrofotografiju, kā jūs man tikāt rādījusi, pielīmēju to pastmarkas otrā pusē un nosūtīju pa pastu piecsimt dažādu Anglijas koloniju markas, kā mēs bijām norunājuši rīkoties ārkār tējā gadījumā.

— Mums jātelegrafē, uz kuras markas jūs esat uzlīmējis fotogrāfiju.

— Uz kuras markas?

— Jūs taču nevarat prasīt, lai viņi izskata piecsimt mārku, meklēdami vienu melnu punktiņu.

— To es nemaz neiedomājos. Ak tu ķibele!

— Bet jūs taču zināt, uz kuras markas .. .

— Man nemaz neienāca prātā paskatīties markas virspusi. Liekas, uz tās bija Džordžs V, bet vai tas bija sarkans vai zaļš . . .

— Tad viss ir skaidrs. Bet vai jūs atceraties kādu uzvārdu no saraksta?

— Nē. Man nebija laika to kārtīgi izlasīt. Jāatzīstas, ka šādā spēlītē es esmu tīrais muļķis, Beatrise.

— Nē. Muļķi ir viņi.

Interesanti, kurš pirmais liks sevi just. Doktors Brauns? ... Segura? . . .

Taču tas nebija ne viens, ne otrs.

Otrā dienā pulksten piecos pēc pusdienas veikalā ieradās uzpūtīgais ierēdnis no konsulāta. Viņš stāvēja stīvs starp putekļu sūcējiem. līdzīgi sašutušam tūristam fal-liskā kulta muzejā. Viņš pateica Vormoldam, ka to vēloties redzēt sūtnis.

— Vai es varu aiziet rīt no rīta? — Patlaban viņš rakstīja pēdējo ziņojumu — par Kartera nāvi un savu aiziešanu no dienesta.

— Nē, nevar. Sūtnis zvanīja no mājām. Jums jābrauc tūlīt.

— Es neesmu viņa darbinieks, — Vormolds atbildēja.

— Vai tiešām?

Vormolds atkal brauca uz Vedado, uz mazajām, baltajām bagātnieku savrupmājām un villām. Likās, bija pagājis ilgs laiks, kopš viņš apmeklējis profesoru Sančesu. Viņš pabrauca garām tā mātai. Kādas ķildas gan vēl arvienu notiek aiz šā leļļu nama sienām?

Viņam bija tāda saiūta, ka sūtņa mājās visi viņu būtu gaidījuši un ka ticis rūpīgi gādāts, lai priekštelpā un kāpnēs nebūtu ziņkārīgo. Pirmajā stāvā kāda sieviete uz-

grieza viņam muguru un aizslēdza aiz sevis durvis; viņš nodomāja, ka tā ir sūtņa sieva. Divi bērni steigšus pa-blenza caur otrā stāva margām un aizskrēja, ka papēdīši vien noklabēja uz flīžu grīdas. Virssulainis ieveda viņu tukšā viesistabā un piesardzīgi aizvēra durvis. Pa augstajiem logiem viņš varēja saskatīt garu, zaļu laukumiņu un lielus subtropiskos kokus. Pat no turienes kāds žigli aizskrēja.

Istaba bija līdzīga visām sūtniecību viesistabām — masīvu mantoto mēbeļu sajaukums ar dažādiem nieciņiem, kas bija iegādāti agrākajās dzīves vietās. Vormoldam šķita, ka viņš var saskatīt gadus, ko sūtnis pavadījis Teherānā (dīvaini veidota pīpe, krāsns podiņš), Atēnas (viena vai divas ikonas), bet uz mirkli viņš palika nesaprašanā par kādu Āfrikas masku — varbūt tā bija no Monrovijas?

Ienāca sūtnis, garš, atturīgs vīrietis ar gvarda kaklasaiti un vēl kaut ko tādu, ko centās atdarināt arī IIo-torns. Viņš teica:

— Sēdieties, Vormold. Vai jūs pīpējat?

— Nē, ser, pateicos.

— Šai krēslā jums būs ērtāk. Nav vērts runāt aplinkus. Jums draud nepatikšanas.

— Saprotu, ser.

— Es, protams, nekā nezinu, it nekā nezinu, ko jūs te darāt.

— Es pārdodu putekļu sūcējus, ser.

Sūtnis uzlūkoja viņu ar neslēptu pretīgumu.

— Putekļu sūcējus? Es nerunāju par to. — Viņš novērsa skatienu no Vormolda uz persiešu pīpi, grieķu ikonu un masku no Libērijas. Tas viss atgādināja autobiogrāfiju, kurā cilvēks sevis mierināšanai ierakstījis tikai savas laimīgākās dienas. Viņš sacīja: — Vakarrīt mani apmeklēja kapteinis Segura. Paturiet vērā, es nezinu, kur policija dabūjusi tādas ziņas, gar to man nav daļas, bet viņš man pastāstīja, ka jūs sūtījis uz mājām daudzus maldinošus ziņojumus. Es nezinu, kam jūs tos sūtījāt, — arī gar to man nav nekādas daļas. Viņš apgalvo. ka jūs esot saņēmis naudu, izlikdamies, ka jums ir informācijas avoti, kādu īstenībā nemaz nav. Es uzskatīju par savu pienākumu tūdaļ informēt Ārlietu mi nistriju. Varu secināt, ka jūs saņemsit rīkojumu atgriez ties dzimtenē un sniegt pārskatu par savu darbību •— kam, man nav ne jausmas, jo šie jautājumi neietilpst manā kompetencē.

Vormolds ieraudzīja divas mazas galviņas, paslēpušās dārzā aiz viena liela koka. Viņš paskatījās uz tām, un tās paskatījās uz viņu, kā viņam likās, ar līdzjūtību. Viņš sacīja:

— Jā, ser.

— Man radās iespaids, ka kapteinis Segura uzskata jūs par daudzu nepatikšanu cēloni. Domāju, ja jūs atteiksities atgriezties dzimtenē, jums pašam var iznākt lielas nepatikšanas ar vietējām varas iestādēm, un, ievērojot visus lietas apstākļus, es nekā nevarēšu darīt, lai jums palīdzētu. It nekā. Kapteinis Segura tur jūs pat aizdomās, ka jūs esat safabricējis kādu dokumentu, kuru, kā jūs pats esot izteicies, jūs esot paņēmis no viņa. Visa šī lieta man ir pretīga, Vormold. Es nemaz nevaru jums izteikt, cik tā man pretīga. Likumīgie informācijas avoti ārzemēs ir sūtniecības. Šim nolūkam ir domāti mūsu atašeji. Šī tā sauktā slepenā informācija sagādā nepatikšanas ikvienam sūtnim.

— Jā, ser.

— Nezinu, vai jūs to esat dzirdējis — mēs to pacentāmies noslēpt no preses, — ka aizpagājušo nakti te nošauts kāds anglis. Kapteinis Segura ieminējās, ka viņam bijuši sakari ar jums.

— Es satikos ar viņu vienu reizi, ser, banketā.

— Jums būtu labāk atgriezties dzimtenē, Vormold, ar pirmo lidmašīnu, — jo ātrāk jūs to izdarīsit, jo labāk man, — un apspriest visu ar jūsu priekšniecību, lai tā būtu kas būdama.

— Jā, ser.

3

Holandes aviācijas līnijas lidmašīnai vajadzēja izlidot pulksten trijos trīsdesmit no rīta uz Amsterdamu caur Monreālu. Vormolds negribēja lidot caur Kingstonu, kur Hotornam varēja uzdot viņu satikt. Kantoris pēc pēdējās telegramas nosūtīšanas tika slēgts, un Rūdijam ar savu čemodānu bija jādodas uz Jamaiku. Šifru grāmatas tika sadedzinātas ar celuloīda lokšņu palīdzību. Beatrisei bija jāizlido kopā ar Rūdiju. Putekļu sūcējus atstāja Lopesa pārziņā. Visas personīgās mantas, ko Vormolds uzskatīja par vērtīgām, viņš salika vienā kastē, ko bija nodomājis sūtīt pa jūru. Zirgs tika pārdots — kapteinim Seguram.

Beatrise palīdzēja viņam sakravāties. Pēdējais priekšmets, ko ielika kastē, bija svētās Serafinas statuete.

— Millija laikam ir ļoti nelaimīga, — sacīja Beatrise.

— Viņa apbrīnojami ātri samierinājās. Viņa, tāpat kā

sers Hcmfrijs Džilberts [52], apgalvo, ka dievs viņai tikpat tuvu būs Anglijā kā Kubā.

— Džilberts jau nu gluži tā gan neteica.

Saslaucīto mēslu kaudzīti, kurā gan nebija nekā slepena, nolēma sadedzināt.

Beatrise sacīja:

— Cik daudz viņas fotogrāfiju jums saglabājies!

— Man vienmēr bija tāda sajūta, ka saplēst fotogrāfiju ir tas pats, kas nogalināt kādu. Tagad, prolams, es zinu, ka tas ir pavisam kas cits.

— Kas tā par sarkano kārbiņu?

— Reiz viņa man uzdāvināja aproču pogas. Tās nozaga, bet kārbiņu es paglabāju. Pats nezinu, kāpēc. Starp citu, esmu priecīgs, ka visas šis drazas ir jāizsviež.

— Beidzas dzīve.

— Divas dzīves.

— Un kas tad tas?

— Veca programa.

— Nav nemaz tik veca. «Tropikāna». Vai es drīkstu to paņemt?

— Jūs esat par jaunu, lai glabātu rel kvijas, — Vormolds sacīja. — To sakrāsies pārāk daudz. Drīz vien var izrādīties, ka šo grabažu dēļ jums vairs nav kur dzīvot.

— Es riskēšu. Tas bija brīnišķīgs vakars.

Millija un Vormolds pavadīja viņu uz lidostu. Rūdijs klusi nozuda, sekodams nesējam, kas stiepa milzīgo čemodānu. Bija tveicīga pēcpusdiena, un cilvēki stāvēja un dzēra daikviriju. Kopš kapteiņa Seguras bildinājuma Millijas ducnja bija pazudusi, bet pēc tās pazušanas bērns, ko Vormolds bija cerējis atkal ieraudzīt, tas, kas bija pielaidis uguni Tomasam Erlam Pārkmenam, jau-nākajam, tomēr vairs neatgriezās. Šķita, ka Millija vienlaikus bija pāraugusi abas sava rakstura galējības. Ar pieauguša cilvēka taktu viņa sacīja:

— Iešu nopirkt kādus žurnālus Beatrisei, — un, piegājusi pie grāmatu kioska, uzgrieza tiem muguru.

— Piedodiet, — Vormolds sacīja. — Kad atgriezīšos, es viņiem pateikšu, ka jūs nekā nezinājāt. Interesanti, uz kurieni jūs tagad aizsūtīs.

— Droši vien uz Persijas jūras līci. Uz Basru.

— Kāpēc uz Persijas jūras līci?

— Tā viņi iedomājas purgatoriju. Atdzimšanu caur sviedriem un asarām. Vai Pliastcleaners firmai nav aģentūras Basrā?

— Baidos, ka Pliastcleaners mani vairs negribēs paturēt.

— Ko tad jūs darīsit?

— Pateicoties nabaga Raulam, man pietiks, lai Millija varētu vienu gadu mācīties Šveices skolā. Bet pēc tam es nezinu.

— Jūs varētu atvērt bodīti, kur pārdod visādus niekus cilvēku muļķošanai, nu, zināt: asiņainus īkšķus, tintes traipus, mušu uz cukurgrauda . . . Cik gan šausmīga ir tāda pavadīšana! Lūdzu, negaidiet vairs ilgāk.

— Vai es jūs vēl redzēšu?

— Centīšos neaizbraukt uz Basru. Centīšos palikt mašīnrakstītāju birojā kopā ar Andželiku, Eteli un mis Dženkinsoni. Ja man laimēsies, es beigšu darbu sešos, un mēs varēsim salikties stūra restorānā, kaut ko iekost un iet uz kino. Cik šausmīga dzīve, vai ne, kaut kas līdzīgs UNESCO vai mūsdienu rakstnieku kongresam. Te man ar jums bija jautri.

— Tas tiesa.

— Bet tagad ejiet.

Viņš piegāja pie žurnālu kioska, kur stāvēja Millija.

— Iesim prom, — viņš teica.

— Bet Beatrise? Man taču jāiedod viņai žurnāli.

— Tie viņai nav vajadzīgi.

— Un es no viņas neesmu atvadījusies.

— Par vēlu. Viņai jau pārbaudīja pasi. Tu viņu satiksi Londonā . . . Ļoti iespējams.

4

Šķila, ka visu savu atlikušo dzīves laiku viņi pavadīs lidostās. Šoreiz tā bija Holandes aviācijas sabiedrības lidmašīna, pulkstenis rādīja trīs no rīta, debesis klāja sārtums, un tajās atspīdēja neona spuldžu apgaismotie kioski un nosēšanās vietas ugunis, bet «izvadīšanu» bija sarīkojis kapteinis Segura. Viņš centās piešķirt savai oficiālajai misijai pēc iespējas personiskāku raksturu, tomēr šī aizbraukšana mazliet atgādināja izraidīšanu. Segura pārmetoši sacīja:

— Jūs mani piespiedāt to darīt!

— Jūsu metodes ir daudz maigākas nekā Karteram vai doktoram Braunam. Jā, ko jūs domājat darīt ar doktoru Braunu?

— Viņš nolēmis, ka viņam nepieciešams atgriezties Šveicē sakarā ar precīzijas instrumentiem.

— Uz kurieni tad viņš pirks biļeti?

— Tas nav svarīgi. Varbūt uz Bonnu. Vai Vašingtonu. Vai pat uz Bukaresti. Nezinu. Lai viņi būtu kas būdami, es ceru, ka viņi ir ļoti apmierināti, dabūjuši jūsu rasējumus.

— Rasējumus?

— Jā, Orjentes izbūvju rasējumus. Tāpat arī viņš varēs padižoties, ka ticis vaļā no bīstama aģenta.

— No manis?

— Jā. Kubā būs mazliet mierīgāk bez jums abiem, bet man žēl šķirties no Millijas.

— Millija tikpat ar jums neprecētos, Segura. Viņai nepatīk etvijas no cilvēka ādas.

— Vai jūs kādreiz esat dzirdējis, kas tā par ādu?

— Nē.

— Policista, kas nomocīja līdz nāvei manu tēvu. Zināt, mans tēvs bija nabadzīgs cilvēks. Viņš piederēja pie spīdzināmo šķiras.

Pienāca Millija, apkrāvusies ar žurnāliem Time, Life, Paris Match un Quick. Bija jau gandrīz ceturksnis uz četriem un debess virs skrejceļa kļuvusi pelēcīga, jo sāka nedroši iezīmēties rītausma. Piloti devās uz lidmašīnu, un viņiem sekoja stjuarte. Trīs no tiem viņš pazina pēc izskata: pirms dažām nedēļām tie bija sēdējuši kopā ar Beatrisi «Tropikānā». Skaļrunis paziņoja angļu un spāņu valodā, ka lidmašīna Nr. 39G izlido uz Mon-reālu un Amsterdamu.

— Man ir dāvanas jums abiem, — Segura sacīja.

Viņš tiem pasniedza divus mazus sainīšus. Viņi tos attina, kad lidmašīna vēl riņķoja virs Havannas; piekrastes bulvāra spuldžu ķēde pazuda no redzes loka, un jūra nolaidās kā priekškars pār visu viņu pagātni. Vormolda

sainītī atradās miniatūra pudelīte ar «Granta balstu» un lode, kas bija izšauta no policista pistoles. Millijas sainītī — mazs sudraba pakaviņš ar viņas iniciāļiem.

—• Kāpēc viņš tev uzdāvināja lodi? — vaicāja Millija.

— Ak, tas ir gluži neizdevies joks. Un tomēr viņš nemaz nebija tik slikts zellis, — Vormolds noteica.

— Bet par vīru viņš neder, — atbildēja pieaugusī Mil-lija.

Epilogs Londona

Kad viņš pateica savu vārdu, tie viņu ziņkārīgi uzlūkoja, tad ielaida liftā un viņam par brīnumu neveda vis uz augšu, bet uz leju. Tagad viņš sēdēja garā apakšzemes gaitenī un skatījās uz sarkano gaismu virs durvīm; viņam bija pateikts, ka viņš var ieiet, kad iedegsies zaļā gaisma, bet ne agrāk. Cilvēki, kas gaismai nepievērsa uzmanību, gāja iekšā un nāca laukā; dažiem no tiem bija rokās papīri, citiem portfeļi, bet viens bija ģērbies pulkveža uniformā. Uz Vormoldu neviens neskatījās; viņš juta, ka traucē tos. Tie novērsās no viņa, kā mēdz novērsties no kropļa. Bet droši vien tas nebija viņa klibuma dēļ.

Pa gaiteni no lifta nāca Iiotorns. Viņš izskatījās saņurcījies, it kā būtu gulējis ar visām drēbēm: laikam bija atlidojis ar nakts lidmašīnu no Jamaikas. Arī viņš būtu ignorējis Vormoldu, ja Vormolds nebūtu to uzrunājis:

— Sveiki, Hotorn!

— Ak jūs tas esat, Vormold!

— Vai Beatrise laimīgi nonāca galā?

— Jā. Dabiski.

Kur viņa atrodas, Hotorn?

— Man nav ne jausmas.

— Kas te notiek? Izskatās pēc lauka kara tiesas.

— Tā jau ari ir lauka kara tiesa, — Hotorns vēsi noteica un iegāja istabā, pie kuras durvīm dega spuldzīte. Pulkstenis rādīja 11.25. Viņš bija uzaicināts ierasties vienpadsmitos.

Viņš prātoja, vai tie var viņam ko izdarīt, izņemot to, ka viņu padzīs, ko, acīm redzot, tie jau bija izdarījuši. Iespējams, ka pašlaik tie izšķir viņa likteni. Diez vai tiem izdosies piemērot viņam likumu par valsts noslēpumu izpaušanu. Viņš izdomāja noslēpumus, nevis izpauda tos. Protams, tie var sagādāt viņam grūtības, ja viņš lūkotu dabūt darbu ārzemēs, un dabūt darbu dzimtenē viņa gados nav nemaz tik viegli, taču viņam nenāca ne prātā atdot tiem atpakaļ naudu. Tā bija vajadzīga Millijai; tagad viņam likās, ka viņš to bija godīgi nopelnījis, kļūdams par mērķi Kartera indei un Kartera lodei.

Pulksten 11.35 pulkvedis iznāca no istabas; viņš izskatījās uzbudināts un nikns un lieliem soļiem devās uz lifta pusi. «Tur aiziet karātavu piespriedējs,» Vormolds nodomāja. Nākamais parādījās kāds vīrs tvīda žaketē. Viņam bija zilas, dziļi iegrimušas acis, un nebija nemaz vajadzīgs formas tērps, lai redzētu, ka viņš ir jūrnieks. Viņš neviļus paskatījās uz Vormoldu, bet tad ātri novērsa skatienu — kā visi godīgi cilvēki. Viņš uzsauca: «Uzgaidiet, pulkvedi!» — un aizgāja pa gaiteni, viegli gāzelēdamies, it kā viņš atkal stāvētu uz tiltiņa vētras laikā. Pēc tam iznāca Hotorns, sarunādamies ar kādu pavisam jaunu vīrieti, bet tad Vormoldam pēkšņi aizrāvās elpa, jo iedegās zaļā gaisma un viņa priekšā stāvēja Beatrise.

— Jums jāiet iekšā, — viņa teica.

— Ko tad man piesprieda?

— Pašlaik es ar jums nevaru runāt. Kur jūs esat apmeties?

Viņš tai pateica.

— Es pie jums aiziešu sešos. Ja vien varēšu.

— Vai mani nošaus, gaismai austot?

— Neuztraucieties. Ejiet tagad iekšā. Viņam nepatīk, ja liek gaidīt.

— Un kas būs ar jums?

— Džakarta, — viņa atbildēja.

— Kur tas ir?

— Pasaules galā, — viņa teica. — Tālāk nekā Basra. Bet nu, lūdzu, ejiet.

Pie galda gluži viens sēdēja vīrs ar melnu monokli acī. Viņš teica:

— Sēdieties, Vormold.

— Es labāk pastāvēšu.

— Tas ir citāts, vai ne?

— Citāts?

— Es noteikti atceros, ka esmu to dzirdējis kādā lugā amatieru izrādē. Pirms daudziem gadiem, protams.

Vormolds apsēdās. Viņš teica:

— Jums nav tiesību sūtīt viņu uz Džakartu.

— Ko sūtīt uz Džakartu?

— Beatrisi.

— Kas tā tāda? Ak jūsu sekretāre. Kā man riebj šī vārdā saukšana. Par šo jautājumu jūs varēsit aprunāties ar mis Dženkinsoni. Paldies dievam, ka biroju pārzina viņa, nevis es.

— Viņa nemaz nav vainīga.

—- Nemaz? ... Paklausieties, Vormold. Mēs nolēmām

likvidēt jūsu posteni, bet rodas jautājums: ko lai mēs darām ar jums?

Nu tik jāsaturas. Spriežot pēc pulkveža sejas, kurš bija viens no viņa tiesnešiem, nekas patīkams nav gaidāms. Šefs izņēma melno monokli, un Vormoldu pārsteidza viņa acs bērnišķīgais zilums. Šefs sacīja:

— Mēs nospriedām, ka šādos apstākļos jums būtu vislabāk palikt tepat Anglijā — pie mums par skolotāju. Lasīt lekcijas. Kā vadīt aģentūru ārzemēs. Kaut ko tamlīdzīgu. — Šķita, ka viņam jānorij kaut kas ļoti nepatīkams. Viņš piebilda: — Protams, kā mēs to vienmēr darām, kad mūsu cilvēks aiziet no sava darba ārzemēs, mēs jūs ieteiksim apbalvošanai ar ordeni. Domāju, ka šai gadījumā — jūs taču nestrādājāt diez cik ilgi — mums būs grūti ierosināt kaut ko augstāku par В. I. 0.[53]

2

Viņi oficiāli sasveicinājās dzeltenzaļo krēslu ņudzeklī lētā viesnīcā, kas saucās Pendennis un atradās Gauera ielas tuvumā.

— Nez vai es te dabūšu jums ko dzeramu, — viņš teica. — Sī viesnīca pieder atturībnieku biedrībai.

— Kāpēc jūs nācāt uz šejieni?

— Es te mēdzu apstāties bērnībā, atbraucot kopā ar vecākiem. Toreiz es vēl atturību neizpratu. Tā mani neuztrauca. Beatrise, kas te notiek? Vai viņi ir traki?

— Viņi ir gluži traki aiz dusmām uz mums abiem. Viņi domā, ka man uzreiz vajadzēja visu pamanīt. Šefs

sasauca veselu sapulci. Tur bija klāt visi viņa sakaru dienesta virsnieki — gan no Kara ministrijas, gan no admiralitātes, gan no Aviācijas ministrijas. Viņiem priekšā uz galda bija visi jūsu ziņojumi, un viņi tos izskatīja vienu pēc otra. Komunistu iespiešanās valdības orgānos nevienu no viņiem neinteresēja, un viņi tūdaļ nosūtīja atsaukumu uz Ārlietu ministriju. Tad nāca ziņojumi par ekonomiskajiem jautājumiem — arī par tiem vienojās, ka tie jāatsauc. Tie taču skar tikai tirdzniecības palātu. Neviens neko neuztraucās, kamēr pienāca kārta militārajiem ziņojumiem. Tur bija viens ziņojums par nekārtībām flotē un otrs — par degvielas bāzēm zemūdenēm. Tad kara kuģa komandieris teica: «Te nu jābūt kaut cik patiesībai.» Es gan iebildu: «Paskatieties uz avotu. Tāda jau nemaz nav.» — «Mēs taču izskatīsimies galīgi muļķi,» komandieris atbildēja. «Flotes izlūkošanas dienests nezinās, kur dēties no prieka!» Bet tas bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas notika, kad sāka apspriest izbūves.

— Vai tad viņi tiešām noticēja šiem rasējumiem?

— Ak, kā viņi uzklupa nabaga Henrijam!

— Man nepatīk, ka jūs viņu saucat par Henriju.

— Vispirms viņam pārmeta, ka viņš nekad nav ziņojis, ka jūs pārdodat putekļu sūcējus, bet uzdeva jūs par kaut kādu tirdzniecības magnātu. Taču šefs nepievienojās šim uzbrukumam. Viņš nez kādēļ izskatījās ļoti apmulsis, bet Henrijs, tas ir, Hotorns, parādīja tiem jūsu mapi, un tur bija viss sīki ierakstīts. Šī mape, protams, nekad nebija tikusi tālāk par mis Dženkinsones biroju. Pēc tam Ilotor-nam pārmeta, ka, redzēdams rasējumus, viņš nebija pazinis putekļu sūcēja daļas. Viņš atbildēja, ka pazinis gan, bet nesaprotot, kāpēc putekļu sūcēja ierīces princips ne-

varētu tikt pielietots ieroču ražošanā. Pēc tam viņi taisni brēca pēc jūsu asinīm — visi, izņemot šefu. Brīžiem man likās, ka viņš saprot ari šā notikuma smieklīgo pusi. Viņš tiem sacīja: «Mūsu uzdevums tagad pavisam vienkāršs. Mums jāpaziņo admiralitātei, Kara ministrijai un Aviācijas ministrijai, ka visi pēdējo sešu mēnešu ziņojumi no Havannas ir absolūti nepatiesi.»

— Bet, Beatrise, viņi taču man piedāvāja darbu!

— Tas ir viegli izskaidrojams. Komandieris kļuva mīksts pats pirmais. Uz jūras laikam iemācās tālāk skatīties. Viņš pateica, ka admiralitātes acīs slepenā dienesta reputācija būs pilnīgi sagrauta. Turpmāk tā paļaušoties vienīgi uz jūras izlūkošanas dienestu. Tad ierunājās pulkvedis: «Ja es pastāstīšu šo notikumu Kara ministrijā, tad mēs varam taisīt savu bodīti ciet.» Bija radies gandrīz bezizejas stāvoklis, bet tad šefs ierosināja, ka visvienkāršākais būtu izsūtīt vēl vienu 59200/5 ziņojumu: izbūves izrādījušās nederīgas, un tās nojauktas. Vēl atlika jautājums, ko darīt ar jums. Šefs uzskatīja, ka jums ir vērtīga pieredze, kuru labāk paturēt slepenā dienesta vajadzībām nekā publicēt presē. Pēdējā laikā jau tā pārāk daudzi rakstījuši savus memuārus par slepeno dienestu. Kāds atgādināja likumu par valsts noslēpumu izpaušanu, bet šefs domāja, ka uz jums tas neattiecas. Jums vajadzēja redzēt viņu sejas, kad noskaidrojās, ka upuris izsprucis viņiem no nagiem. Tad, protams, viņi uzklupa man, bet es neļāvos šai bandai sevi pratināt. Es ņēmu un pati visu izstāstīju.

— Ko tad jūs sacījāt?

— Es viņiem pateicu, ka arī tad, ja būtu visu zinājusi, nebūtu jūs aizkavējusi. Pasacīju, ka jūs rīkojāties cēlu mērķu labā, nevis to interesēs, kuri gaida globālo

karu, kas var arī nebūt. Tas muļķis pulkveža tērpā ieminējās kaut ko par «mūsu dzimteni». Tad es viņam noprasīju: «Ko jūs saprotat ar vārdu «dzimtene»? Karogu, ko kāds izdomājis pirms divsimt gadiem? Bīskapa tiesu, kur prāvojas par laulības šķiršanu, un parlamenta Apakšnamu, kur cenšas viens otru pārkliegt? Vai varbūt TK *, Anglijas dzelzceļu pārvaldi un kooperatīvus? Jūs droši vien domājat, ka jūsu dzimtene ir jūsu pulks, ja jūs vispār kādreiz domājat, bet mums abiem nav pulka — nedz viņam, nedz man.» Viņi mēģināja mani pārtraukt, bet tad es teicu: «Ak jā, es aizmirsu. Pasaulē taču ir kaut kas lielāks par dzimteni, vai ne? Jūs to mācāt mums ar savām Tautu savienībām, ar saviem Atlantijas paktiem, NATO, ANO un SEATO. Bet vairumam no mums tie nenozīmē neko vairāk kā kura katra cita burtu kopa. Un mēs jums vairs neticam, kad jūs sakāt, ka gribat mieru, taisnību un brīvību. Kas tā par brīvību? Jūs domājat tikai par savu karjeru!» Es pateicu, ka simpatizēju tiem franču virsniekiem, kas 1940. gadā rūpējās par savām ģimenēm un nelika pirmajā vietā savu karjeru. Dzimtene daudz vairāk ir ģimene nekā parlamentārā sistēma.

— Ak dievs, un jūs to visu pateicāt?

— Jā. Es norunāju veselu runu.

— Un jūs tā arī domājat?

— Ne gluži. Viņi taču nav atstājuši mums ne kripatiņas ticības, pat ne neticību. Es vairs nespēju ticēt nekam lielākam kā mana māja, nekam abstraktākam kā cilvēks.

— Kurš katrs cilvēks?

1 Tredjuniju kongress.

Viņa ātri devās prom, nekā neatbildējusi, garām dzeltenzaļajiem krēsliem, un viņš saprata, ka viņa bija tuvu asarām. Pirms desmit gadiem viņš būtu tai sekojis, bet pusmūža vecums ir tas laika posms, kad cilvēks kļūst bēdīgi piesardzīgs. Viņš vēroja, kā tā aiziet prom pa šo bezgaumīgo istabu, un pārdomāja. «Dārgais» — tas ir tikai runas stils, — bet četrpadsmit gadu starpība un Millija? — Nedrīkst darīt nekā tāda, kas varētu izraisīt sašutumu bērnā vai arī satricināt tā ticību, kaut arī pašam tās nav. Beatrise jau bija pie durvīm, kad viņš to panāca. Viņš teica:

— Es izlasīju par Džakartu visās rokasgrāmatās. Jūs nedrīkstat turp braukt. Tā ir briesmīga vieta.

— Man nav nekādas izvēles. Es mēģināju palikt sekretariātā.

— Vai jūs gribējāt palikt sekretariātā?

— Mēs varētu šad tad satikties stūra restorānā un aiziet uz kino.

— Cik briesmīga dzīve, — jūs taču pati tā teicāt.

— Bet jūs ar mani tajā dalītos.

— Beatrise, es esmu četrpadsmit gadus vecāks par jums.

•— Kāda tam nozīme, velns parāvis! Es zinu, kas jums īstenībā dara raizes. Tas nav vecums, bet Millija.

— Viņai jāsaprot, ka arī tēvs ir cilvēks.

— Viņa reiz man sacīja, ka es nedrīkstot jūs mīlēt.

— Nē, vajag! Es jūs nevaru mīlēt, ja mīlestība ir tikai vienvirziena transporta līdzeklis.

— Jums nebūs viegli viņai pateikt.

— Varbūt arī jums pēc dažiem gadiem nebūs diez cik viegli ar mani dzīvot kopā.

Viņa sacīja:

— Dārgais, nebēdājieties vairs par to. Otrreiz jau jūs nepametis.

Kad viņi skūpstījās, ienāca Millija, palīdzēdama kādai vecai dāmai nest lielu rokdarbu grozu. Viņa izskatījās sevišķi šķīsta: viņa laikam bija apņēmusies kādu laiku darīt labus darbus. Vecā dāma viņus ieraudzīja pirmā un cieši sagrāba Millijas roku.

— Iesim prom, mīļā, — viņa sacīja. — Tie nu ar sadomājuši un vēl visu cilvēku acu priekšā!

— Nekas, — Millija atteica, — tas ir mans tēvs.

Viņas balss skaņa tos izšķīra.

Vecā dāma apvaicājās:

— Un tā ir jūsu māte?

— Nē. Viņa sekretāre.

— Dodiet manu grozu, — vecā dāma sašutusi iesaucās.

— Nu, — Beatrise teica, — tā nu ir.

Vormolds sacīja:

— Piedod, Millij!

— Nieki, — Millija atbildēja, — viņai ir laiks mazliet iepazīties ar dzīvi.

— Es nerunāju par viņu. Es zinu, ka tu neuzskatīsi šo par īstu laulību.

— Esmu priecīga, ka tu precies. Havannā es domāju, ka jums ir tikai mīlas dēka. Galu galā tas pats jau vien ir, jo jūs abi jau esat bijuši precējušies, tomēr tā būs kaut kā pieklājīgāk. Tēt, vai tu nezini, kur te ir manēža?

— Liekas, Naitsbridžā, bet pašlaik tā būs slēgta.

— Es tikai gribēju izpētīt ceļu.

— Vai tev tiešām nekas nav pretī, Millij?

— Pagāni jau var darīt, ko vien grib, un jūs taču esat pagāni. Ak jūs laimīgie! Es būšu atpakaļ uz pusdienām.

— Redziet nu, — Beatrise sacīja, — galu galā viss ir kārtībā.

— Jā. Vai es viņu lieliski nepieveicu, ko? So to tomēr esmu spējīgs izdarīt. Jā, starp citu, mans ziņojums par ienaidnieka aģentiem viņus droši vien iepriecināja.

— Ne visai. Redziet, dārgais, laboratorija pusotras stundas noņēmās, mērcēdama katru pastmarku ūdenī un meklēdama jūsu punktiņu. Ja nemaldos, to atrada uz četri simti astoņdesmit otrās markas, bet, kad viņi mēģināja šo punktiņu palielināt, — izrādījās, ka tur nekā nebija. Vai nu jūs bijāt pārgaismojis filmiņu vai pagriezis nepareizo mikroskopa galu.

— Un tomēr viņi man dod В. I. O.

— Jā.

— Un arī darbu?

— Šaubos, vai jūs tajā ilgi noturēsities.

— To es nemaz nedomāju. Beatrise, kad jums pirmo reizi likās, ka jūs? . . .

Beatrise uzlika roku viņam uz pleca, un viņš padevīgi gāja uz priekšu starp bezgaumīgajiem krēsliem. Tad Beatrise sāka dungot mazliet nepareizā meldijā, it kā būtu noskrējusi lielu ceļa gabalu, lai viņu panāktu:

Visapkārt tev prātīgi ļaudis vien,

Kas tikumus sarga pikti.

Tie apgalvo: zeme ap sauli skrien;

Mans neprāts tos kaitina dikti.

Tie apgalvo: ābolu miza sedz,

Un sēklas ir apelsīniem ...

— Bet no kā mēs dzīvosim? — Vormolds jautāja.

— Gan jau par abiem izdomāsim.

— Bet mēs taču esam trīs, — Vormolds sacīja, un viņa saprata, ka nākotnē visgrūtāk viņiem klāsies tāpēc, ka viņš nekad nebūs pietiekami neprātīgs.

Грэм Грин

НАШ ЧЕЛОВЕК В ГАВАНЕ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке Художник А. Галеви ус

Grehems Grins

MŪSU CILVĒKS HAVANNĀ

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Odre. Korektore T. Pētersone. Nodota salikšanai 1962. g. 9. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 26. septembrī. Papīra formāts 70X108/32. 9,4 fiz. iespiedi.; 12,85 uzsk. iespiedi.; 11,74 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 69 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15723/D19I0. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Pasūt. Nr. 512. A (Angļu)

1

2

Labdien (spān.).

3

Duenja (span, duena) vecāka sieviete, kas uzrauga un pavada jaunavas.

2* ,

4

Slava debesu tēvam (lat.).

5

6

llefatura — policijas pārvalde (span.).

7

Holandes aviācijas līnijas lidmašīna.

8

Charles Lamb. Tales from Shakespeare. 1807.

9

(Ģenerālštāba) Otrais birojs — franču izlūkošanas dienesta nosaukums.

10

White ■ angļu aristokrātu klubs Londona.

11

Administratīvā daļa.

12

Čarlza Lēma pseidonīms. (Tulk.)

13

Jā

14

Pzīves jēga (fr

15

James Frazer (1854.—1941.) — angļu ctnologs un filologs, viens no izcilākajiem Rietumeiropas folkloristiem.

16

17

Ģertrūde Steina — amerikāņu rakstniece (1874. — 1946.).

18

Iekšējais pagalmiņš (spān.).

19

Tas nav diez cik patīkami [spāri.).

20

Holandiešu džins. (Tulk.)

21

Avantūriste, kas kalpoja vācu izlūkošanas dienestā un ko Fran cljas varas orgāni nošāva pirmā pasaules kara laikā. (Tulk.)

22

Mīlestība no pirmā acu uzmetiena (/r.).

23

24

Atklāti {fr.).

25

Angļu jaunatnes žurnāls, kurā publicē detektīvromānus. [Tulk.)

26

Buržuāzisks žurnāls sievietēm. (Tulk.)

27

Angļu svētdienas laikraksts, kurā galveno vietu ieņem kriminālnoziegumu hronika. (Tulk.)

28

Angļu buržuāzisks literatūrkritikas žurnāls. (Tulk.)

29

Dzīvas bildes (spān.).

30

Nē, pateicos {vāc.).

31

Vai kas noticis? (Spān.)

32

Es esmu Terēza (spān.).

33

Policija (spān.).

34

Cik stiprs caurvējš [span.).

35

His (Her) Highness (angl.) — viņa (viņas) augstība.

36

Cik šausmīgi karsts (spān.).

37

38

Tev jāiet! (Spān.)

39

Nē, man ir (spān.).

40

Baccardi — firma, kas izgatavo rumu.

41

42

Angliski vfirdu spēle: under the table — zem kapakmens un zem galda.

43

44

Domātās Monako firsta laulības ar amerikāņu kinoaktrisi Greisu Kelliju. {Tulk.)

45

Leģendārs dziesminieks, ķeltu tautas eposa varonis, kas it kā dzīvojis 3. gadsimtā. [Tulk.)

46

Viskija marka.

47

Maksi, mans bērns, mans birns (vāc.).

48

«Vējā» (fr.).

49

Par mirušajiem (runā tikai labu) (lat.).

50

Vīnā ir patiesība (lat.).

51

Angļu firma Dunhill, kas ražo pīpes.

52

Angļu juras braucējs (1539.—1583.), pirms naves teicis: «Jūra mēs esam tikpat tuvu debesīm kā uz zemes.» (Tulk.)

53

Britanijas impērijas ordenis.

Content

Grīns Grehems Mūsu cilvēks Havannā

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

1