Treisija P.Dž.

Nākamais gājiens

P.Dž. Treisija

Nākamais gājiens

I. nodaļa

Brendijs bija pilnīgi nepieciešams. Tā tas bija vienmēr svētdienas vakaros, kad māsa Ignācija uzņēmās pagatavot un pasniegt tēvam Ņūberijam "kārtīgu maltīti". Šajā Viskonsinas daļā ar to parasti saprata konservētā krēma zupā sakarsētu hamburgeru.

Pusdienas variēja atkarībā no māsas fantāzijas lidojuma -reizēm tās bija kotletes, reizēm maltas gaļas plācenīši, bet vienu neaizmirstamu reizi sautētas sarullētas gaļas šķēles, kas mulsinoši izskatījās pēc nogrieztiem vīriešu dzimumlocekļiem, - tomēr galvenās sastāvdaļas un gremošanas traucējumi pēc pusdienām vienmēr bija vieni un tie paši.

Tēvs Ņūberijs jau sen bija sapratis, ka skābi neitralizējošās vielas tad nedarbojas. Palīdzēt varēja tikai brendijs, ar kura svētību viņš spēja ātri aizmigt un pavadīt laiku laimīgā aizmirstībā, kamēr viņa vēders cīnījās ar māsas Ignācijas laipnības radītajiem dēmoniem.

Šajā svētdienas vakarā dēmoni bija neskaitāmi. Cenšoties pagatavot kaut ko līdzīgu gardēža gaumes cienīgai maltītei, māsa bija gatavojusi maltas gaļas plācenīšus. Kad viņš lūdza māsu nosaukt šā pārdrošā kulinārijas eksperimenta sastāvdaļas, viņa ķiķināja kā skolniecīte un noslēdza savas lūpas ar iedomātu atslēgu.

"Ak slepena recepte!" Tēvs Ņūberijs uzsmaidīja māsas piesarkušajai sejai, nopietni bažīdamies par savu kuņģi, kurā bija noslīkuši gaļas plācenīši eļļaina šķidruma okeānā.

Tāpēc sulas glāze tika piepildīta ar brendiju vēl vienu reizi, lai gan tas bija bezprecedenta gadījums, un tēvs Ņūberijs, skatoties televīziju, iemiga guļamkrēslā. Kad viņš atkal atvēra acis, ekrānā redzamais attēls mirgoja un raustījās un pulkstenis rādīja pieci no rīta.

Viņš aizgāja pie loga, lai izslēgtu lampu, un baznīcas stāvvietā ieraudzīja apsnigušu mašīnu, kuru nekavējoties pazina. Tas bija nenosakāma vecuma Ford Falcon, kas lēni gāja bojā no ļaundabīgās rūsas, kura iznīcināja vecās mašīnas, jo sāls uz ceļiem tika lietots tikpat bagātīgi kā pārtikā.

īsu vājuma brīdi tēvs Ņūberijs vēlējās, lai viņš varētu ielīst savā siltajā gultā un izlikties, ka šo mašīnu nekad nav redzējis. Viņa vienīgais grēks bija šī vēlēšanās, tomēr viņš jau virzījās uz durvju pusi un pirms iziešanas laukā dzestrajā oktobra rītā ciešāk sakļāva jaku ap savu samocīto vēderu.

Baznīca bija veca, un šo Viskonsinas lauku katoļu acīs, kuri visu lielisko uzlūkoja ar dziļām aizdomām, savā vienkāršībā gandrīz vai izskatījās pēc protestantu celtnes. Svētā jaunava atmirdzēja plastmasā un gluži nesvēti līdzinājās manekenam Frieda's modes nama skatlogā Mainstrītā, un vienīgais vitrāžas logs bija dīvainā kārtā novietots ziemeļu pusē, kurā nekad nevarēja iespīdēt saule un likt iemirdzēties spožajām krāsām, kas varētu aizkaitināt.

Stingra vieta stingrā draudzē un stingrā štatā, nodomāja tēvs Ņūberijs, ka'm pietrūka Kalifornijas, kurā viņš bija dzīvojis savā jaunībā, nu jau gandrīz pirms četrdesmit gadiem, un atkal apcerēja, ka visi sliktie mācītāji tiek nosūtīti uz Vis-konsinu.

Džons un Mērija Kleinfeldi bija nometušies ceļos pie vidējā sola, viņu galvas bija noliektas uz lūgšanās saliktajām rokām, un viņi bija sastinguši dievbijībā, kas tēvam vienmēr bija šķitusi gandrīz vai pārspīlēta. Nebija nekas neparasts, ka šis gados pavecais pāris apmeklēja baznīcu, kad tajā neviena nebija; reizēm tēvs Ņūberijs domāja, ka viņiem labāk patīk vientulība, nevis citu draudzes locekļu sabiedrība, jo viņi tos uzskatīja par grēcīgiem. Tomēr, cik viņš zināja, Klein-feldi nekad nebija nākuši uz baznīcu tik agri.

Tas nesolīja neko labu, un nelikās, ka viņš drīz varētu atgriezties savā omulīgajā draudzes mācītāja mājā, un tēvam Ņūberijam bija gribot negribot jājautā, kādas nedienas viņus šurp atvedušas šajā stundā, kaut gan viņš jau zināja atbildi.

Tēvs Ņūberijs nopūtās un, savas pienākuma apziņas un labās sirds mudināts, lēni un negribīgi virzījās uz viņu pusi. "Labrīt, Džon! Labrīt, Mērij!" viņš varētu teikt. "Kādas raizes jūs šodien māc?" Un tad Kleinfeldi varētu viņam izstāstīt, ka viņi atklājuši šajā draudzē vēl vienu homoseksuāli -kādu vīrieti, kam skropstas ir pārāk garas, vai sievieti, kuras balss ir pārāk zema, jo viņiem tas bija gana labs pierādījums.

Tā nebija vienkārša homofobija; tas bija dedzīgs krusta gājiens pret to, ko viņi sauca par "riebīgu nedabisku apvainojumu Dieva acīm", un klausīšanās abu paštaisnajās apsūdzībās viņam vienmēr lika justies skumji un kaut kādā ziņā aptraipītam.

Tuvojoties vidējam solam, viņš lūdza Dievu, kaut tas šoreiz būtu kaut kas cits. Galu galā viņš jau bija izpircis savus grēkus, pārciešot māsas Ignācijas gaļas maizi.

Un tas patiesi bija kaut kas cits. Šorīt Džonu un Mēriju Kleinfeldus uztrauca nevis aizdomas par homoseksuālistu klātbūtni draudzē, bet skaidri saskatāmi, nelieli ložu atstāti caurumiņi viņu galvaskausu aizmugurē.

2. nodaļa

kopš tā brīža, kad pirms pieciem gadiem šerifs Maikls Halorans piesprauda savu zvaigzni, tā nebija pirmā Kingsfordas apgabalā notikusi slepkavība. Ziemeļu Viskon-sinas lauku apvidū bija izkaisīts pāris tūkstošu cilvēku, un viņu lielākā daļa bija apbruņota ar medību bisēm un ādas noģērēšanai paredzētiem nažiem, piesviediet vēl klāt apmēram simts bāru, un beigu beigās daži no šiem cilvēkiem gluži nejauši vēlējās cits citu nogalināt. Tā nu tas bija.

Tas nenotika pārāk bieži, un lielākoties tie bija sava veida slepkavnieciski cilvēki: te notika kautiņi bāros un mājās, nejauši aizdomīgi nelaimes gadījumi medībās un tāds notikums kā ar Hariju Petrovski, kas apgalvoja, ka nošāvis savu māti caur virtuves logu, jo noturējis viņu par briedi.

Bet baznīcā nošauts padzīvojis pāris? Tas bija kaut kas bezjēdzīgs un ļauns, un to bija grūti iedomāties mazā pilsētelē, kurā bērni laukā spēlējas pat pēc tumsas iestāšanās, neviens neslēdz ciet savas mājas durvis un lejup pa Mainstrītu vēl arvien rībina rati, kas ved uz dzirnavām labību. Pie velna, puse šā apgabala iedzīvotāju domāja, ka zāles smēķēšana nozīmē uguns pielaišanu savā mauriņā saplūktiem stiebriņiem, un viņiem vēl arvien nācās braukt deviņdesmit jūdzes uz dienvidaustrumiem, uz Grīnbeju, tikai tādēļ, lai noskatītos kādu labu filmu.

šī slepkavība varēja visu mainīt.

Kad Halorans pulksten sešos no rīta ieradās Svētā Lūkasa autostāvvietā, tur jau atradās četras no piecām trešās maiņas patruļmašīnām.

Lieliski, viņš nodomāja. Uz ceļa man ir palikusi viena mašīna, kam jāpatrulē apgabala vairāk nekā astoņos simtos kvadrātjūdžu. Viņš ieraudzīja doktora Hansona pretīgi zilo automobili, kas bija iespiests starp divām patruļmašīnām, un tālāk stūrī veco Ford Falcon, ko iekļāva nozieguma vietu ierobežojošā dzeltenā lente.

No baznīcas iznāca šerifa palīgs Bonārs Kārlsons, pavilka uz augšu savu jostu, kaut gan nebija nekādu cerību, ka tā reiz atkal varētu turēties uz viņa nabas, un gaidīja uz pakāpiena.

"Bonār, tava pistoles maksts karājas daudz zemāk, nekā nākas. Ja tev kādreiz vajadzētu tikt pie sava ieroča, tev būtu jānokrīt ceļos."

"Un es tevi tik un tā pārspētu!" Bonārs nosmīnēja, un tā bija patiesība. "Vecīt, tādā agrumā tu izskaties briesmīgi. Labi, ka tu nestrādā trešajā maiņā. Tu pārbiedētu pārējos puišus."

"Tikai pasaki man, ka tu jau šo lietu esi atrisinājis, un es došos atpakaļ mājās gulēt."

"Pēc manām domām, tas ir tēva Ņlūberija darbs. Četrdesmit gadus ilga klausīšanās grēksūdzēs un vīraka ošņāšana, un tad kādu dienu nabaga nelietis gluži vienkārši nojūdzas un ielaiž lodes divu savu draudzes locekļu pakaušos."

"Es viņam to pastāstīšu."

Bonārs sabāza savas tuklās rokas svārku kabatās, nosprauslājās un salti izmeta:

"Viņš neko nav dzirdējis un neko nav redzējis. Pēc vakariņām aizmidzis pie televizora un līdz brīdim, kad piecos no rīta paskatījies laukā pa logu un ieraudzījis viņu mašīnu, nav pat nav zinājis, ka šeit ieradušies Kleinfeldi. Gājis palūkoties, vai nevar palīdzēt, atradis līķus, piezvanījis uz deviņi, viens, viens, un punkts."

"Kaimiņi?"

"Mēs pašlaik pie tā strādājam."

"Tātad - kādi ir tavi pieņēmumi?"

Tas nebija lieks jautājums. Bonārs varēja izskatīties, runāt un darboties kā ikviens cits vecais labais zēns no Vis-konsinas, bet viņa galvā labi strādāja dažas mikroshēmas. Viņš varēja uzmest vienu pašu skatienu nozieguma vietai un pateikt tādas lietas, ko tiesu medicīnas puiši nekad neatklātu ar visu savu smalko aprīkojumu.

Pēc akadēmijas beigšanas, pirms atgriezās atpakaļ mājās un uzvilka apgabala formas tērpu, viņi abi ar Bonāru bija gadu nostrādājuši Milvoki. Šajā pilsētā viņi bija redzējuši daudz ko tādu, kas vēl arvien neizgāja no prāta, tomēr daudz ko viņi bija arī iemācījušies.

Bonārs kādu brītiņu sūkāja savu vaigu, viņa biezās uzacis kustējās kā kāpuru pāris.

"Patiesībā šis uzbrukums šķiet tikpat nejēdzīgs kā doma, ka to būtu varējis izdarīt mācītājs. Es nezinu. Mana iekšējā balss brīdina, ka to izdarījis kāds trakais, tomēr tas ir pārāk tīri nostrādāts." Viņš atvēra smagās koka durvis.

Kad Halorans gāja garām svētā ūdens traukam, dzīves laikā izstrādājies reflekss lika viņa rokai noraustīties, bet tā bija tikai noraustīšanās, pēdējās šā paraduma pirmsnāves kontrakcijas.

Tēvs Ņūberijs sēdēja uz pēdējā sola - nekustīgs, sīciņš un vecs. Halorans aizgāja pa eju pie viņa un uzlika roku viņam uz pleca, sajuzdams pirkstu galu atbildes pieskārienu.

Divi šerifa palīgi, ierobežojot nozieguma vietu, nostiepa no ejas līdz ejai dzelteno lenti, kas izskatījās kā šausminoša baltās kāzu satīna lentes parodija. Divi citi ar kabatas baterijām rokās rāpoja uz ceļiem un pārmeklēja grīdu.

Doktors Hansons bija sāniski notupies šaurajā spraugā starp Kleinfeldiem un solu viņiem priekšā, visa viņa uzmanība bija pievērsta mirušajiem, un viņš gandrīz neievēroja dzīvos. Neviens nerunāja. Baznīca bija pilnīgi klusa.

Halorans lēni apstaigāja nozieguma vietu, ļaujot tai iespiesties atmiņā. Te bija kaut kas savāds; ar šiem līķiem kaut kas nebija gluži kārtībā, atbilde bija tepat tuvumā, tikai pašlaik neiešāvās prātā.

"Spriežot pēc līķu stīvuma, četras stundas - plus mīnus/' doktors Hansons sacīja bez prasīšanas, galvu nepaceļot. "Es pārbaudīšu temperatūru, kad būšu gatavs viņus pārvietot. Haris, iedod man vienu no saviem maisiņiem, man te ir mati."

Jau sen projām, Halorans nodomāja, atbrīvojot ceļu un dodoties atpakaļ pa eju tēva Ņūberija virzienā. Lai arī kas to bija izdarījis, tagad viņš jau sen varēja būt Ņujorkā, Kalifor-nijā vai kaut kur kaimiņos.

"Tātad visi viņus ienīda."

"Es tā neteicu, Maikij."

"Tēvs, neņemiet ļaunā, bet vai jūs varētu mani nesaukt par Maikiju, kad es atrodos darbā?"

"Es atvainojos. Man tas izspruka." Tēvs Ņūberijs uzsmaidīja vienīgajam vīrietim uz šīs zemes, kuru viņš ļoti mīlēja, gluži kā dēlu, un viņš to varēja nebaidoties un patiesi atzīt. Maikls Vinsents Halorans bija plecīgs un garš, un patiesi ļoti iespaidīgs ar savu pistoli pie sāniem un nozīmi pie krūtīm, tomēr mācītājs vēl arvien šajā maigo un gaišo zemē redzēja tumšo un dedzīgo altārzēnu Maikiju, kas viņam sekoja visus šos gadus pirms savas pubertātes iestāšanās, kamēr vēl priestera amats zēnam šķita kā magnēts.

"Labi, tad kas bija viņu draugi?"

"Viņiem nebija draugu." Tēvs Ņūberijs nopūtās.

"Jūs mums nepalīdzat, tēvs."

"Es pieļauju, ka ne." Tēvs Ņūberijs drūmi palūkojās uz dzelteno lenti, kas bija nostiepta ap priekšējiem soliem tā, lai norobežotā laukuma vidū atrastos Džons un Mērija Klein-feldi. Doktors Hansons šobrīd rakņājās pa savu somu, uzgrūdās Džona Kleinfelda līķim un, kad tas grasījās apgāzties, satvēra to aiz pleca. Tēvs Ņūberijs aizvēra acis.

Halorans mēģināja vēlreiz.

"Jūs sacījāt, ka viņi centās izdzīvot no draudzes vairākus tās locekļus, jo uzskatīja tos par homoseksuālistiem. Man vajadzīgs šo cilvēku saraksts."

"Tomēr neviens no viņiem to neuztvēra nopietni. Šīs apsūdzības bija tik absurdas, ka es nespēju iedomāties nevienu, kas būtu patiesi aizskarts."

"Tātad neviens no viņiem īstenībā nebija homoseksuālists?"

"Vismaz es neko par to nezinu."

"Man tik un tā ir vajadzīgs šis saraksts, tēvs. Vai jums ir kādi dati par Kleinfeldiem? Tuvākais ģimenes loceklis un tamlīdzīgi?"

"Baznīcas kantorī, bet viņiem nebija ģimenes."

"Un bērni?"

Tēvs Ņūberijs palūkojās lejup uz savām rokām, uz spīdīgajām vietām savu bikšu ceļgalos, kas norādīja, ka viņš ir profesionāls dievlūdzējs, un domāja, ka tā ir pelēkā zona; šī bīstamā vieta, kur laicīgās un garīgās pasaules pienākumi nepatīkami saduras. Viņš mēģināja sakārtot savā atmiņā visus faktus un atcerēties, ko var teikt un kas jānoklusē.

"Es domāju, ka Kleinfeldiem bija bērns, bet viņi atteicās par viņu runāt. Es pat nezinu, vai šis bērns bija dēls vai meita."

"Vēl arvien dzīvs?"

"Arī to es nezinu. Diemžēl."

"Viss kārtībā. Vai jūs varat mums vēl kaut ko par viņiem pastāstīt?"

Priesteris sarauca pieri, domās atsaucot burtiski pāris informācijas kripatiņu, kas viņam bija par Kleinfeldiem.

"Viņi bija pensijā - kā gan citādi viņu vecumā. Abiem pāri par septiņdesmit, cik es atceros. Ļoti dievbijīgi, savā veidā vēl dievbijīgāki nekā pats Dievs, kaut arī man žēl, ka tā jāsaka. Un ļoti noslēgti. Es šaubos, vai viņi uzticējās kaut vienai dzīvai dvēselei, arī man ne, un es vienmēr domāju, ka tas ir ļoti skumji. Pieļauju, ka bagātnieku vidū tā nav neparasta rakstura iezīme."

Halorans ar šaubām palūkojās uz abu diezgan noplukušajām drānām.

Tēvs Ņūberijs papurināja galvu.

"Viņi maksāja tieši desmit procentus. Katru gadu trīsdesmit pirmajā decembrī viņi man nosūtīja čeku un, it kā es būtu to prasījis, finanšu izrakstu no sava grāmatveža, lai pierādītu, ka tie ir tieši desmit procenti."

"Savādi," Halorans noņurdēja.

"Viņi bija... neparasti cilvēki."

"Tātad cik bagāti viņi bija?"

Mācītājs palūkojās augšup un atrada savas atmiņas kaut kur griestos.

"Vairāk par septiņiem miljoniem, es domāju, bet tas bija pagājušajā gadā. Tagad varētu būt daudz vairāk."

Aiz viņiem atvērās un aizvērās baznīcas durvis, telpā ieplūstot auksta gaisa vilnim. Ienāca Bonārs un apstājās līdzās Haloranam.

"No kaimiņiem mēs neko neuzzinājām. Tikko iesaistījās štata tiesu medicīnas speciālisti." Viņa acis pievērsās Halo-rana sejai. "Kas noticis? Vai tu kaut ko atklāji?"

"Iespējams, motīvu. Tēvs Ņūberijs man pastāstīja, ka viņi bijuši miljonāri."

Bonārs paskatījās uz guļošajiem ķermeņiem.

"Tas nevar būt."

"Tas nav īsts motīvs, Maik," priesteris iejaucās. "Ja vien tu neturi aizdomās mani. Viņi visu novēlēja baznīcai."

"Es tev sacīju, ka tas ir mācītāja darbs." Bonārs iebikstīja ar elkoni Haloranam.

Tēvs Ņūberijs gandrīz pasmaidīja, taču īstajā brīdī savaldījās.

"Luterāņi," viņš nomurmināja.

Doktors Hansons strauji piecēlās.

"Ak, sasodīts!" Viņš uzmeta ātru, vainīgu skatienu tēvam Ņūberijam. "Piedodiet, tēvs! Maik, vai tu varētu atnākt šurp un uzmest acis šim?"

Zem melnā mēteļa, kuru doktors Hansons bija sācis atpogāt, Mērijas Kleinfeldas kādreiz baltā blūze bija piesūkusies ar asinīm, kas tagad - sarecējušas - izskatījās sarkanbrūnas. To smaka uzvēdīja baznīcā.

"Vai viņai iešauts arī krūtīs?" Halorans jautāja.

Doktors Hansons papurināja galvu.

"Ja viņiem nebija līdzi lielgabala, tad ne. Caurums galvā izskatās pēc divdesmit otrā kalibra, un tas ir pārāk mazs, lai te būtu tik daudz asiņu." Viņš atpogāja un pavēra piemirkušo blūzi. Abi šerifa palīgi, kas stāvēja un skatījās, ātri pakāpās soli atpakaļ.

"Jēziņ!" viens no viņiem nočukstēja. "Izskatās, kāds pats sev sācis izdarīt autopsiju."

Mērijas Kleinfeldas kombinē un krūšturis bija pārgriezti uz pusēm un atvilkti uz sāniem, atsedzot zilām vēnām klātu ādu, kas nekad nebija redzējusi sauli. Pāri viņas krūtīm, pašā centrā, stiepās dziļa vertikāla brūce, kas atklāja krūškau-lu. Otra brūce bija horizontāla, tik dziļa, ka tajā iegrima viņas krūšu apakšdaļa.

Halorans skatījās uz vecās sievietes krūtīm un sajuta nekad nepiedzīvotas bailes, kuras vēl neprata izteikt vārdos.

"Tas nav autopsijas iegriezums," viņš klusi sacīja. "Tas ir krusts."

3. Nodaļa

Greisa Makbraida dzīvoja Sentpolas rajonā, Meriamas parka tuvumā, kvartālā ar augstām un šaurām mājām, kas atgādināja divdesmito gadu Ziemeļamerikas rosīgo pārapdzīvotību. Viņas iekšējais pagalms bija ļoti maziņš un tā masīvais koka žogs ļoti augsts. Mičs apgalvoja, ka tas līdzinās kurpju kastei ar noņemtu vāku, taču viņam vienmēr sagādāja problēmas nelielas slēgtas telpas, kas savukārt bija Grei-sas glābiņš.

Patiesībā koks bija īstais iemesls, kāpēc viņa bija nopirkusi šo īpašumu. Pēc Miča, priekšpilsētas iedzīvotāja, domām, tas nemaz nebija kārtīgs koks, jo tam nebija liels, resns stumbrs un lieli, kupli zari. Tie netiecās uz augšu, bet pletās uz sāniem, it kā debesis tos spiestu pie zemes. Tomēr, Dieva vārds, tā bija magnolija, un Minesotā tā bija reta parādība. Vērtīga lieta.

Mičs bija uzreiz norādījis uz niecīgo zemes gabaliņu, tuvējo ugunsdzēsēju depo, kuru nekustamo īpašumu pārdošanas aģents bija nosaucis par iekšpagalmu; pēc tam Mičs bija centies Greisu atrunāt no šīs mājas pirkšanas un mēģinājis viņu iekārdināt ar Mineapolisas priekšpilsētu, kurā viņš un Diāna dzīvoja līdzās neskaitāmiem zālieniem un mauriņiem, kas bija tik nevainojami nopļauti un nolīdzināti, ka izskatījās lieliski.

"Tur tev būs vairāk telpas," Mičs viņai bija sacījis, "pāris tukšu akru, un, ja kāds tuvosies, tu viņu varēsi redzēt jau pa lielu gabalu."

Tomēr Greisa bija tikai smaidījusi un atteikusi:

"Šeit aug magnolija."

"Ilgi tā nebūs," viņš bija atbildējis. "Ja tā ir magnolija, tad šis koks būs pagalam gada laikā."

Šī saruna bija notikusi pirms pieciem gadiem, un Greisa nekad nebija ticējusi, ka magnolija nokaltis, kaut gan katru gadu šķita, ka tā mēģina beigt savu dzīvi pašnāvībā. Katru rudeni koks nometa savas nokaltušās lapas tik strauji un skaļi, it kā tam vairs nebūtu spēka tās noturēt. Tomēr katru pavasari atkal parādījās pumpuru čemuri, tie piebrieda un atraisījās, un vientiesīga optimisma pilni sīki zaļi pirkstiņi slējās pretī jaunajām zilajām debesīm. Šis koks bija izdzīvotājs, tieši tāpat kā Greisa.

Šorīt tas sausajā rudens gaisā bija apvītis, draudot, ka līdz ar savu nākamo sirdspukstu nobirdinās visas lapas, un Greisa bija sadabūjusi šļūteni, lai aplaistītu tā stumbra apakšdaļu.

Viņa un Čārlijs sēdēja dārza krēslos ar skatu uz magnoli-ju, klausījās ūdens radītajās skaņās un vēroja rītausmu. Greisa bija ievīstījusies garā frotē peldmētelī; Čārlijs bija kails.

"Tev jāpārtrauc uz tā čurāt. Tur ir par daudz amonjaka." Viņas balsī bija dzirdams neliels dienvidnieces akcents ar viegli lūstošo ziemeļiem raksturīgo balss modulāciju.

Čārlijs pagrieza galvu un uzmanīgi noraudzījās, kā Greisa no savas tasītes iemalko dzērienu.

"Nemaz neceri! Tajā ir kofeīns."

Čārlijs nopūtās un novērsās. Viņš bija gatavais negals, ne suns, jauktenis, kuru izveidojis kāds akls Frankenšteins. Viņa augums un ķermenis bija kā aitu sunim, plūksnains kažoks kā terjeram, garas un nokarenas ausis kā dzinējsunim un pilnīgi kails astes stumbenis; Čārlija asti kāds bija nocirtis jau sen pirms tam, kad Greisa viņu sastapa. Arī Čārlijs bija izdzīvotājs.

Greisa krēslā sakustējās, sajuta pistoli, kas aizslīdīja uz vienu peldmēteļa pārmērīgi lielās kabatas sānu, un satvēra to, lai neļautu ierocim atsisties pret koka krēslu.

Pistoles maksts nav modes prece. Tā ir nepieciešamība drošības apsvērumu dēļ. Turiet savu šaujamieroci makstī vienmēr, kad jūs to ņemat līdzi, un nekad, nekādā ziņā, nelieciet pistoli savā kabatā, - vai jūs mani sapratāt?

Jā, protams, Greisa bija viņu dzirdējusi, tomēr laiku pa laikam jāuzņemas neliels risks, citādi piesardzība kļūst par paranoju un sāk valdīt pār cilvēka dzīvi. Sēdēšana savā pagalmā peldmētelī šķita riska vērta. Tomēr ne tik liela riska, lai viņa tur sēdētu neapbruņota, tik dumja viņa nebija.

"Labi, tas bija jauki, taču man jādodas uz darbu."

Čārlijs iesmilkstējās un pārvietoja savas pakaļkājas krēslā kā sirmgalvis.

"Lūdzu, necelies augšā! Es pati iziešu pa durvīm."

Lai apģērbtos, viņai bija vajadzīgas piecas minūtes. Džinsi, T krekls, melns audekla putekļu mētelis, kas neitralizēja jebkuru laika apstākļu iedarbību, un angļu jātnieku zābaki. Tie, kuri zināja, ka viņa nekad savā mūžā nav sēdējusi zirga mugurā, domāja, ka tā ir stilīga ārišķība. Citādi domāja tikai kādi pieci cilvēki visā pasaulē.

Labi, iespējams, ka seši.

Pa ceļam uz darbu viņa pabrauca garām grupai policijas mašīnu, kas stāvēja ietves malā alejā pie upes.

Kāds beigts skrējējs upmalā, viņa automātiski nodomāja.

Tas bija viens no tiem ārkārtīgi neparastajiem gadalaikiem, kad rudens krāsas Misisipi krastā lika sirdij gluži vai apstāties. Etiķkoka zemā lapotne kvēloja sarkana, kļavas mirgoja netveramās sārtās un oranžās nokrāsās, un apses trauslās lapas trīsuļoja kā karalienes zelta scepteris.

Pēdējo reizi, kad šīs krāsas bija tik spilgtas, detektīvs Leo Magoci bija devies apgaitā un nebija ievērojis gandrīz neko sev apkārt - tas lielā mērā izskaidroja arī jucekli viņa dzīvē tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņš bija pamanījis krītošās lapas.

To nevarētu uzzīmēt ar akvareļkrāsām, viņš domāja, braucot pa Vestriveras bulvāri. Kaut kam tādam būtu nepieciešamas eļļas krāsas.

Priekšā viņš redzēja vismaz astoņu patruļmašīnu mirgojošās bākugunis un Kriminālmeklēšanas nodaļas nozieguma vietas apskates mikroautobusiņu. Paldies Dievam, te vēl nebija ziņu dienesta autobusa, tomēr viņš varēja saderēt uz savu pensiju, ka tas ieradīsies, pirms viņš paspēs pacelt gaisā savu otru roku.

Jauns policists ar bērnišķīgu seju regulēja satiksmes plūsmu un bažīgi vēroja bariņu ziņkārīgo, kas stāvēja un drebinājās rīta vēsumā, cerēdami redzēt kaut drusciņu no kāda cita nelaimes. Magoci bija pārsteigts, ka ziņkārīgo ir tik maz, jo Mineapolisā slepkavība vienmēr bija ievērojams notikums, bet šajā apkārtnē tas patiešām bija ievērojams notikums.

Viņš novietoja mašīnu ietves malā, izkāpa laukā un parādīja savu žetonu bērnišķīgajam policistam, kas tiešām sakustināja lūpas, lai mēģinātu izrunāt viņa vārdu.

“Labrīt detektīv... Mago-zi?"

"Ma-go-ci. C, kā vārdā cecemuša."

"Ai, kādā vārdā?"

"Tas nav svarīgi. Vai detektīvs Rolsets ir šeit?"

"Rolsets... pamaza auguma, ar gaišiem matiem?"

"Tā varētu būt." Magoci būtu jāpiešķir bērnišķīgajam policistam pāris punktu par diplomātiju, jo viņš izvairījās izmantot daudz spilgtākus apzīmējumus, kurus bija dzirdējis par sava partnera raksturojumu, teiksim, "resnvēderis" vai "ar pirmajām plikpaurības pazīmēm". Šis bērns, iespējams, nebija savu amata brāļu priekšgalā, tomēr viņu varēja gaidīt policijas bosa karjera.

Bērnišķīgais policists ar pirkstu norādīja uz milzīgu, dārgu vecu māju rindu, kas pacēlās augstu virs ielas līmeņa uz kalna nogāzes ar rūpīgi koptu zālienu.

"Viņš paņēma pāris puišu, lai aptaujātu iedzīvotājus, kamēr tie vēl nav aizgājuši uz darbu."

Magoci pamāja, tad pārkāpa pāri dzeltenajai lentei, kas norobežoja nozieguma vietu, iebāza sava šineļveida mēteļa kabatās kailās rokas, lai tās pasargātu no aukstā upes vēja, un devās pāri nobirušajām čaukstošajām lapām.

Kriminālmeklēšanas nodaļas tehniskie darbinieki bija izklīduši pa visu zāles joslu starp bulvāri un upes krastu un iezīmēja apstaigājamo perimetru. Magoci pamāja ar galvu, sveicinot pāris paziņu, kuriem viņš pagāja garām, un pēc tam devās krastmalas virzienā, kur blakus līķim bija notupies garš, izstīdzējis vīrietis olīvzaļā mētelī. Kaut gan pret Magoci bija pagriezta šā vīra mugura, līdzko viņš nolaida lejup savus plecus, it kā atvainodamies par savu pārlieku garo augumu, vīra melnie mati nodeva viņa identitāti.

"Anantanands Rembačans." Magoci patika izlocīt mēli, izrunājot šā puiša vārdu. Tas bija tāpat kā ēst krēma kārtiņu kūkā.

Doktors Rembačans pagrieza galvu un sagaidīja Magoci nozieguma vietā ar plašu smaidu, kas atsedza viņa baltos zobus.

"Detektīvi Tavs hindu valodas akcents šorīt ir brīnišķīgs!" Viņa tumšās piemiegtās acis draiski iezibējās. "Un palūkojieties vien! Tu esi tik glīts! Droši vien esi izgājis medībās."

"Ha!"

"Tu esi zaudējis svaru, tavi muskuļi ir kļuvuši saspringtāki... tas nozīmē, ka tu beidzot esi noguris no vientulīgās dzīves un tagad meklē sabiedroto labākam seksam."

"Nākamajā mēnesī notiks departamenta darbinieku veselības pārbaude."

"Varētu būt arī tas."

Magoci noliecās, lai ātri vizuāli novērtētu līķi. Upuris bija jauns, labi ja divdesmit gadus vecs, ģērbies neilona treniņbiksēs un izbalējušā sporta kreklā. Viņa nekustīgā vaska bālā seja bija bez jebkādas izteiksmes, un viņa atvērtās acis bija pārklājušās ar nāves radītās kataraktas plēvīti.

"Vai tu redzi šo?" Rembačans norādīja uz nelielu tumšu caurumiņu tieši virs kreisās uzacs. "Mazītiņš caurums." Viņš pievērsa uzmanību acīm redzamajam. Viņš vienmēr tā darīja. "Ļoti tīrs. Un vai nu ļoti lieliska šaušanas prasme, vai ari mūsu šāvēja veiksmīga kļūda. Ļoti neveiksmīga mūsu draugam."

"Divdesmit otrais?"

"Ak jā, tā izskatās."

Magoci nopūtās, novērsās un palūkojās uz upi. Caur zemu noslīgušu mākoņu plīvuru bija izlauzusies saules gaisma, kas veidoja mirgojošas prizmas stingajā dūmakā, kura pacēlās no ūdens.

"Šorīt ir auksts."

"Jā gan! Nesen sieva man iedeva kādu grāmatu, kurā es izlasīju, ka vislabākā atbilde uz tādu apgalvojumu esot: "Var būt vēl sliktāk."

Magoci pacēla maisiņu ar lietiskajiem pierādījumiem un aplūkoja tajā autovadītāja apliecību.

"Ak tā? Kas tā ir par grāmatu?"

Rembačana piere saraucās.

"Tā ir lingvistikas grāmata. Tās nosaukums ir "Kā runāt Minesotā"[1].

"Vai esi par tādu dzirdējis?"

Magoci gandrīz pasmaidīja.

"Vai ir citi vēl personiskāki atradumi?"

"Tikai tiesības un divdesmit dolāru banknote. Tomēr te ir vēl kaut kas cits, kaut kas ļoti savāds. Es nekad neesmu neko tamlīdzīgu redzējis. Paskaties uz šo!" Rembačans ieslidināja cimdotos pirkstus starp līķa lūpām un atvēra tā muti.

Magoci piemiedza acis un paliecās uz priekšu, pietiekami tuvu, lai to saostu, tad atkal notupās.

"Neģēlis."

4.nodaļa.

Apmēram tajā pašā laikā, kad detektīvs Magoci ņēmās ap mirušo skrējēju, Greisas Makbraidas lielais, melnais Range Rover iegriezās Vašingtonas avēnijā un devās noliktavu rajona virzienā.

Jau kopš savas pirmās ierašanās dienas Mineapolisā Greisa to novērtēja kā iestīvināti klīrīgu pilsētu, manierīgu lēdiju, kas pacēlusi savus brunčus līdz potītēm, lai tie nenotraipītos prērijas dubļos. Protams, tai bija savas padibenes, ielasmeitas un to klienti, pornogrāfijas veikali, skolnieki, kas meklēja kādu melnās darvas vai Ecstasy devu, tomēr, lai to atrastu, patiešām bija jāmeklē, un tas, ka vispār kaut kas tāds pastāvēja, vēl arvien nebeidza izbrīnīt luterismam uzticīgās ļaužu masas. Greisa domāja, ka tā ir viena no nedaudzajām pilsētām visā valstī, kurā paštaisnie vēl arvien uzskata, ka vajadzētu kaunēties nepareizi dzīvot un pēc tam saņemt grēku piedošanu.

Vašingtonas avēnija, kas reiz bija bezpajumtnieku un uzpircēju rajons, jau sen bija mainījusies. Vecās noliktavas bija ieguvušas jaunus logus, kā arī ar smilšstrūklu apstrādātus ķieģeļus; noplukušās bufetes bija uzspodrinātas un pārvērstas par mirdzošām nouvelle cuisine^2 oāzēm; un tikai slikti cilvēki, ļoti slikti cilvēki, tādi kā Greisa, kādreiz smēķēja uz ielas.

Viņa novietoja savu mašīnu iepretim nelielai noliktavai, kuras vecie ķieģeļi bija spilgti rozā krāsā, izkāpa laukā un nopētīja kvartālu.

Tieši tajā brīdī uz stūra parādījās Annija, kuras smaids bija redzams jau pa gabalu. Annijai uz pleciem bija spilgti sarkans vilnas apmetnis, kas, viņai ejot, plandījās. Greisa nodomāja, ka Annijas kapuce jauki kontrastē ar viņas matiem, kas bija nokrāsoti ar hennu. Šogad viņai bija īsi mati, meite-nīga zēngalviņa, un ļoti īss ponijs, kas bija tik taisns, it kā būtu nomērīts ar lineālu. Annijas acis bija nedabiski zaļas.

"Tu izskaties kā mazā Sarkangalvīte."

Annija iesmējās.

"Lielā Sarkangalvīte, mīļumiņ!" Viņas balss bija salda kā sīrups un atgādināja Misisipi. "Vai tev patīk?" Viņa apgriezās ap savu asi kā burvīgs, spilgti sarkans nīlzirgs, kas izdara pirueti.

"Man patīk. Kā pavadīji brīvdienas?"

"Ak, tu jau zini. Sekss, narkotikas un rokenrols. Nekā jauna, viss kā vienmēr. Un tu?"

Greisa atslēdza kādas neuzkrītošas durvis, kas bija pamanāmas tikai tāpēc, ka tās klāja relatīvi svaiga krāsas kārta, kuru Annija izsmējīgi dēvēja par Martas Stjuartes zaļo.

"Es mazliet pastrādāju."

"Hmm..." Annija iegāja pa durvīm apakšstāva garāžā, kas bija gandrīz tukša, tikai kaktā stāvēja pavisam jauns kalnu velosipēds un dubļiem notašķīts Harley motocikls. "Mazliet. Cik gan tas varētu būt? Kādas desmit, divpadsmit stundas dienā?"

"Apmēram tā."

Annija noklakšķināja ar mēli.

"Tev jādzīvo, mīlulīt. Tu nekad nekur neej. Tas nav veselīgi."

"Tas nav man, Annij. Tu zini."

"Es satiku kādu patiesi jauku puisi, ar kuru es varētu tevi savest kopā..."

"Pēdējo reizi, kad tu mani savedi ar kādu kopā, itin nekas neizdevās."

Annija iepleta acis.

"Greisa! Tu viņam iebāzi sejā savai pistoli. Viņš vēl aizvien negrib ar mani runāt." Viņas devās uz kravas liftu pie tālākās sienas, papēžu klikšķiem atbalsojoties šajā alai līdzīgajā telpā, un Annija nopūtās. "Mēs šovakar pēc darba varētu pastaigāt pa klubiem un, iespējams, nogrābt pāris jaunu lauku puišu, ja tu tā nevaikstītos."

Viņa ievietoja spraugā atslēgas karti, un virs galvas ieskanējās piesmakusi mašinērijas dārdoņa, pēc tam pagriezās un, kā jau katru rītu, ātri pārlaida acis Greisai. Tas bija skatiens, kāds raksturīgs aizkaitinātai mātei, kas klusībā neatzīst sava dumpīgā bērna ietērpu.

Annijai Beļinskai diena bez vizuļiem diezin vai bija dzīvošanas vērta; diena bez dekoratīvās kosmētikas nebija iedomājama. Greisas tumšā īru palete un atteikšanās mainīt toni pilnīgi noteikti bija nāves grēks. Viņa pastiepās un noņēma no draudzenes pleca biezu melnu matu cirtu un tad nepatikā to atlaida.

"Mani padara traku, ka tie uz tavas galvas tā aug. Kad tu nomirsi, es tev noņemšu skalpu un pagatavošu sev parūku no taviem matiem. Tu tik un tā neliecies par tiem ne zinis."

"Tie silda manu galvu." Greisa smaidīja.

"Tas ir tik pirmatnēji. Ei, uzmet acis šim!" Viņa pavēra savu apmetni un atklāja skatienam laima zaļu zamša apmali, kas stiepās no augšas līdz apakšai un izskaidroja viņas jaunās kontaktlēcas. Annijas acu krāsa vienmēr bija pieskaņota viņas apģērbam. "Resnā Annija šodien gatavojas salauzt pāris siržu."

"Tu salauz sirdis, pat maisaudumā tērpusies."

"Tā ir patiesība." Viņa nopūtās un palūkojās uz padziļinātajām lifta durvīm. Viņai pretim raudzījās greizas, karikatūrai līdzīgas pērtiķa sejas trafarets. "Kā, pie velna, Roud-raners varēja to pieskrūvēt? Viņš izmanto rasēšanas sliedi, lai abas viņa zeķes būtu vienādā augstumā, un viņš nekā nespētu šo sasodīto trafaretu taisni piekārt."

Greisa pacēla galvu un palūkojās uz mērkaķi.

"Es nesaprotu, kāpēc viņš gluži vienkārši nevarēja izdrukāt uzlīmi ar īsto logo. Šis izskatās..."

"Maniakāli?"

"Pilnīgi precīzi. Maniakāli."

Hārlijs izskatījās pēc Hell's Angel^3 locekļa daudz vairāk nekā jebkurš Hell's Angel biedrs, kuru Greisa kādreiz bija redzējusi, - milzīgs, masīvs, tetovēts, bārdains un draudīgs. Hārlijs gaidīja, lai viņām paceltu lifta vārtus, viņam mutē bija virtulis, un pūdercukura pēdas stiepās pāri visai noliktavas otrā stāva dēļu grīdai.

"Eņģeļu ierašanās." Viņš nosmīnēja, mutē vēl arvien turot virtuli un ļaujot nobirt sīkām pūderveida kripatiņām uz savām krūtīm.

"Kretīns." Annija aizspraucās viņam garām.

"Ei, es taču atvēru vārtus, vai ne?"

Greisa līdzjūtīgi paplikšķināja pa viņa vaigu un devās uz juku jukām izkārtoto rakstāmgaldu un datoru labirinta pusi, kas atradās citādi tukšās noliktavas telpas centrā. Viņa pacēla roku, pasveicinot Roudraneru, maikstei līdzīgu vīru, kas, tērpies dzeltenā likras sporta kostīmā, tālākajā stūrī izpildīja jogas stiepšanās vingrinājumus.

"Greisa, Annija, paldies Dievam! Saprāta balsis. Hārlijs vēl arvien uzstāj uz sašķērēšanu gabalos."

"Kā jau es sacīju, kretīns," Annija nopukojās, nosvieda uz galda savu portfeli un nikni uzlūkoja balto maiznīcas kasti uz Hārlija labās rokas. "Es teicu, lai tu vairs nenes šurp tās drazas, Hārlij." Viņa turpināja skatīties uz kasti. "Vai tajā ir kēkss ar olu krēmu un citronu?"

"Vai tad es vienmēr to nesagādāju?" Hārlijs pabīdīja kasti Annijas virzienā.

"Ķēms!" Viņa pakampa dāņu cepumu ar citronu un olu krēmu.

Hārlijs paņēma maizīti, nokoda kumosu un ierunājās ar pilnu muti.

"Ziniet, tas man deva daudz vielas pārdomām. Kā ar tā pēdējā puiša nogalināšanu? Tam jābūt drausmīgi, vai tev tā nešķiet, Greisa?"

"Nē." Viņa uzlika putekļu mēteli uz virsdrēbju pakaramā līdzās savam galdam. Pistole tagad bija pareizi ievietota makstī un karājās viņas kreisajā padusē. Melnās siksnas uz melnā T krekla fona nebija pamanāmas.

Hārlijs ar blīkšķi nosēdināja savu masu uz Greisas krēsla, palūkojās uz augšu un viņai uzsmaidīja.

"Tu šorīt izskaties absolūti burvīga. Gluži svētlaimīga. Kā no ainas par madonnas debesbraukšanu."

"Kuras madonnas?"

"Kuras vien vēlies."

"Nemēģini man pielīst, Hārlij! Mēs apiesimies ar šo puisi tieši tāpat kā ar visiem pārējiem."

"Nekādu izredžu," Annija piekrita.

"Labi, neko citu es arī negaidīju. Jūs esat sievietes, dabiski, pārjūtīgas būtnes, tomēr jūs gluži vienkārši neesat to labi pārdomājušas. Tas ir puisis, kas to visu aizsāka. Tieši viņa dēļ mums vajadzēja nogalināt visus pārējos. Ja mēs kādu sodām ar vardarbīgu nāvi, tad tam vajadzētu būt tieši viņam."

"Iespējams, ja mēs būtu viņu nogalinājuši pašu pirmo," Roudraners, pastiepjoties uz augšu, iebilda, "tomēr mēs to neizdarījām. Patiesību sakot, esmu tik ļoti noguris, ka es būtu laimīgs, ja mums nebūtu bijis kāds jānogalina."

"Vai tu esi pilnīgi izkūkojis prātu?" Hārlijs iekliedzās. "Mums viņu vajag nogalināt."

"Bums!"

"Šausmīgi. Varbūt ar motorzāģi?"

Annija uz viņu nikni paraudzījās.

"Vai zini, kas mani biedē? Tavs pārliecīgais entuziasms darīt kaut ko tādu."

"Ei, ko es varu teikt? Man patīk savs darbs."

Greisa izbukņīja Hārliju laukā no sava krēsla un apsēdās.

"Ar divdesmit otro kalibru galvā, tieši tāpat kā pārējiem."

"Dzīvāk, turpini!" Hārlijs sūkstījās.

"Aizmirsti to!" Annija sacīja. "Tu esi izbalsots."

Hārlijs pacēla gaisā rokas.

"Jūs visi esat nevainīgi mincīši."

"Tam ir sava jēga, Hārlij. Mums jāpieturas pie noteikta modeļa."

"Mičam arī varētu būt balsstiesības. Kur, pie velna, viņš palicis?"

"Lidostā," Greisa atgādināja. "Un pat tad, ja viņš nobalsotu tāpat kā tu, tik un tā būtu trīs pret diviem."

"Nolādētie mincīši... ak pasaulīt..." Viņš skatījās, kā Annija novelk savu apmetni, un uzmeta pirmo skatienu trīsošajai laima zaļajai apmalei. "Ak pasaulīt!" Hārlijs atkārtoja, skatījās uz Anniju un raustīja aiz kakla izgriezuma savu T kreklu. "Vai jūs spējat noskatīties, kā tās bārkstis kustas? Gandrīz vai būtu jāuzskata par seksuālu uzmākšanos."

"Vai mēs strādāsim? Vai to varu izdarīt es?" Roudraners pēc pieskaršanās saviem pirkstgaliem bija izstiepies pilnā augumā. Tas bija tāpat kā noraudzīties uz izslējušos stārķi.

"Dari to," Greisa viņam sacīja, noskatoties, kā vīrieša nejēdzīgi garās rokas un kājas atrod savu ritmu un virza viņu uz priekšu līdz viņa datoram. Tieši viņa darba vietas priekšā, sešas ar pusi pēdas no zemes, atradās atbalsta sija. Roud-raneram vajadzēja no tās izvairīties.

5. nodala.

Šerifs Maikls Halorans noskatījās, ka Denijs Peltje no policijas patruļmašīnas bagāžnieka plaukta izvelk divpadsmitā kalibra ieroci un pārbauda, vai tas ir pielādēts.

"Pie velna, ko tu dari, Denij?"

"Pārbaudu apbruņojumu, ser."

Denijs bija tikko pabeidzis policijas skolu, un, kaut gan prātā nāca apzīmējums "darbarūķis", tas bija nožēlojami nepiemērots. Apmēram kādu gadu viņš tīrīs šo nekad neizšāvušo ieroci divas vai trīs reizes nedēļā, katru vakaru spodrinās savu žetonu un zābakus un iegludinās savās biksēs tādas vīles, ka ar tām varētu nogriezt citronu. Tomēr galu galā tas beigsies, un diezgan drīz viņš sāks izskatīties tāpat kā visi pārējie.

Halorans viņu vēroja, malkoja no savas tasītes pārāk karsto kafiju un mēģināja atbrīvoties no sajūtas, ka viņš ir kaut ko aizmirsis.

"Neizskatās, ka no šā ieroča kādreiz būtu ticis izšauts, ser."

"Kopš pūļa savaldīšanas vidusskolas izlaiduma ballītē vairs ne."

Denijs strauji pagrieza galvu, lai uz viņu paskatītos. Kad beidzot parādījās smaids, tas lēni izpletās pār visu seju, izkustinot no vietas visus viņa vasaras raibumus.

"Manuprāt, jūs esat jokdaris, vai ne, šerif?"

"Jā, laikam esmu gan. Kāp iekšā, Denij! Mums paredzams garš ceļš."

"Jā, ser."

Stāvvietā atradās vairāk nekā ducis policijas mašinu, to izplūdes gāzes bija redzamas aukstajā rīta gaisā. Apgabalā, kurā vispār bija tikai astoņas ceļu patruļmašīnas, tā bija visai reta parādība. Lielākā daļa naktsmaiņas darbinieku šodien varēja strādāt vēl vienu maiņu, iztaujājot tēva Ņūberi-ja draudzes locekļus, ticīgos, un meklējot kaut kādas neprāta pazīmes.

Brīdī, kad Halorans apcerēja, kā viņš izdabūs par virsstundām maksājamo naudu, pie viņa loga ar savu cimdoto roku nikni pieklauvēja Šerona Millere.

Halorans palūkojās uz dusmīgu brūnu acu pāri no aukstuma apsārtušā sejā un minēja, kas gan izraisījis viņas niknumu šodien. Nevarētu teikt, ka viņš vēlētos gudri nogaidīt un uzklausīt Šeronas sakāmo. Viņa itin nemaz neizprata stoisku klusumu, šerona bija straujas dabas, ļoti tieša, turklāt ar tādu mēli, kas varētu sacirst jebkuru pieaugušu cilvēku gabalos. Pagājušā gadā viņa bija ļoti īsi nogriezusi savus brūnos matus. Pārvaldē viņu mēdza saukt par trako elfu.

Tomēr neizskaidrojamu iemeslu pēc šerona lika Haloranam priecāties par to, ka viņu vairs nesaista pienākums doties uz grēksūdži. Var jau būt, ka viņš kādreiz bija palūkojies uz šeronu bez neķītrām domām, taču viņš to vairs nespēja atcerēties.

Viņš nolaida lejā logu, un Šerona viņa deguna priekšā papurināja papīru un noliecās, lai ieskatītos viņa sejā. Halorans sajuta ziepju smaržu.

"Saimons manā sarakstā ierakstīja piecpadsmit cilvēkus, kuri ir izkaisīti pa visu šo sasodīto vietu. Tas nozīmē, ka man nāksies pavadīt vairāk laika, braukājot apkārt, nekā iztaujājot cilvēkus."

"Labrīt, Šerona!"

"Visiem pārējiem ir cilvēki, kas dzīvo vienā noteiktā rajonā, un tas ir saprātīgi, tomēr mani viņš sūta uz visiem četriem apgabala stūriem; ja tā nav dzimuma diskriminācija, tad es nezinu, kā to nosaukt, nemaz nerunājot par to, ka esmu pārskaitusies, tā gluži vienkārši ir galīga stulbība..."

"Es viņam liku to darīt."

Tas lika Šeronai mazliet norimt.

"Ha!"

"Tu esi mana labākā nopratinātāja. Es teicu, lai Saimons tev iedod tos cilvēkus, kurus Kleinfeldi mēģināja izdzīvot no draudzes. Es zinu, ka viņi ir izkaisīti pa visu apkārtni, un man ir ļoti žēl, tomēr, ja šajā apgabalā ir kāds, kas kaut mazliet vēlējies viņu nāvi, tad viņš ir tavā sarakstā."

Šerona piemiedza acis.

"Ak!"

"Vai tas tevi apmierina?"

"Protams, Maik..."

Denijs bija instinktīvi piesardzīgs un pagaidīja, kamēr viņi izbrauca no stāvvietas un laukā uz apgabala ceļa, un tikai pēc tam uzdeva jautājumu. Tā bija laba zīme, Halorans nodomāja. Šis jaunulis ar laiku varētu kļūt par visai labu policistu.

"Nopietni? Vai Šerona Millere ir jūsu labākā nopratinātāja?"

"Jā gan. Viņa galvenokārt strādā bērnu tiesību aizsardzības jomā, un, ja tu vari piedabūt, lai sešus gadus vecs bērns atklāj, ka viņa tēvs katru nakti rāpjas viņa gultā, tad vari piespiest pieaugušo tev pateikt gandrīz visu."

"Ak!" Viena vienīga zilbe - un pēc tam klusums.

"Reizēm šis darbs ir nežēlīgs, Denij."

"Jā, tā varētu būt."

Apmēram piecas jūdzes 29. automaģistrāle bija taisna un līdzena un pēc tam vijās augšup pa kalnu nogāzi, kas stiepās gar meža malu, un tā bija vieta, kurā vienmēr plosījās nikns vējš. Cik vien Haloranam bija zināms, tas bija gandrīz pats neglītākais zemes gabals visā apgabalā, šajā gadalaikā jo īpaši: skrajš un līdzens nopļauts kukurūzas lauks ar atstātiem nedzīviem, brūniem stublājiem. Izskatījās, it kā laukam pāri būtu traucies kaut kas liels, kas izsūcis no zemes visu tās dzīvības spēku. Viņš palielināja ātrumu līdz septiņdesmit jūdzēm stundā un nenovērsa acis no ceļa vidus.

"Agri sāks snigt," Denijs nomurmināja, kad beidzot bija pagājis pietiekami ilgs laiks pēc Halorana pieminētā asinsgrēka un atkal varēja droši runāt. Šajā apgabala daļā tas vēl arvien bija kutelīgs temats, un pat visi preses uzbrukumi un sabiedriskās informētības kampaņas pasaulē to nespēja mainīt. Daži cilvēki - galvenokārt labie - gluži vienkārši negribēja ticēt, ka tādas lietas notiek.

"Kā tu to zini?"

"Autoceļu departaments ir par divām nedēļām nokavējis sniega aizsarga uzsliešanu. Tā ir gandrīz pilnīgi noteikta garantija, ka būs agrs sniegputenis."

"Tieši tas mums ir vajadzīgs," Halorans noteica, un tā bija tikai tukša tērzēšana. "Vai tu zini, ko mēs šeit meklējam, Denij?"

"Jā, ser. Informāciju."

"Pareizi. Pārsvarā papīrus. Visu, kas mums kaut ko varētu atklāt par Kleinfeldiem. Telefona sarunu izdrukas, kredītkaršu kvītis, juridiskus dokumentus un tamlīdzīgi." Viņš palēnināja gaitu pie Steiger's House of Cheese and Video un nogriezās pa labi uz šaura, grubuļaina, grantēta ceļa. "Jo vairāk mēs uzzināsim par upuriem, jo lielākas būs mūsu iespējas aprēķināt, kas varētu vēlēties viņu nāvi."

Denijs attina Juicy Fruit gabaliņu, salocīja to trīs daļās un iebāza mutē.

"Dienasgrāmatas, žurnāli..."

"Jā gan."

"...Kalendāri..."

"Jebkas." Kaut kas, viņš domās piebilda, jo priekšā draudoši rēgojās strupceļš. "Tiesu medicīnas eksperti baznīcā neatklāja neko noderīgu, un doktors Hansons sacīja, ka vienīgais rezultāts, kuru viņam devusi šī līķu apskate, ir murgi."

"Tomēr mums ir izmantotā lode, vai ne?"

"Lode, kas izņemta no kundzes, vēl arvien ir diezgan labā stāvoklī, tomēr tai neatbilst neviens mūsu datu bāzes ieraksts, tāpēc bez ieroča tā nav nekam derīga. Tieši tāpat mums nav ne liecinieku, ne pieminēšanas vērtu lietisko pierādījumu, un palikusi tikai viena pati noskaidrojama lieta, kura šeit varētu ieviest kaut kādu skaidrību."

"Motīvs," Denijs bez vilcināšanās piebilda, un Halorans jau otro reizi šajā rītā pasmaidīja. Šis bērns bija nolēmis visu darīt, kā nākas.

Kleinfeldu piebraucamā ceļa galā atradās vārti ar piekaramo atslēgu, kas aukstās saules gaismā mirdzēja kā izsmējīgs atgādinājums.

"Sasodīts, sasodīts, sasodīts!" Halorans uzsita ar roku pa stūri.

"Ser?"

"Es aizmirsu atslēgas."

"Daži puiši runā, ka jūs visai labi protat rīkoties ar mūķīzeri."

Tomēr, kā redzams, tik labi viņš neprata. Galu galā Halorans atmeta tam ar roku un pārzāģēja atslēgu.

Šī māja gan neizskatījās pēc tādas, kas pieder kādam, kurš sēž uz maisa ar septiņiem miljoniem dolāru. Gluži vienkārša, kastei līdzīga divstāvu fermera māja, kas - cik Halorans spēja pateikt - bija palikusi nemainīga kopš tiem laikiem, kad Tikaļski šeit audzēja Holšteinas šķirnes govis un audzināja bērnus.

Halorans bija mācījies Kalumetas vidusskolā kopā ar jaunāko no tiem, Romānu, un nākamajā dienā pēc tam, kad zēns bija pabeidzis skolu, viņi bija pārdevuši šo māju kompānijai, kas nodarbojas ar lauku nekustamo īpašumu, un pārcēlušies uz Arizonu.

Gudri cilvēki, Halorans nodomāja, pavelkot uz augšu savas virsjakas kažokādas apkakli un vēl arvien jūtot vieglo ziemas salu, kas pielavījās pie viņa kakla. Saskaņā ar informāciju, kas bija iegūta no Nensijas Annas Kopetkas Lauku nekustamo īpašumu aģentūrā, trīs mēnešus vēlāk Kleinfeldi nopirka šo māju, bez jebkādas svārstīšanās samaksājot prasīto summu. Acīmredzami tas bija izrādījies lielisks ķēriens. Halorans pasmaidīja, iedomājoties Nensiju Annu Kopetku un viņas apmērus, kas bija tādi, ka viņu varētu piesliet kājās tikai ar celtņa palīdzību, ja viņa nokristu.

Kopā ar Deniju Halorans uzkāpa uz lieveņa, nopētīja smagās, kārtīgi aizslēgtās durvis, tomēr tik un tā paraustīja rokturi. Protams, muļķīgi. Neviens nemēdz aizslēgt sava piebraucamā ceļa vārtus ar piekaramo atslēgu un atstāt savas mājas durvis plaši atvērtas.

"Vai man pamēģināt iekļūt pa sētaspuses durvīm, šerif?" Denijs jau mīdījās uz savu nospodrināto kurpju papēžiem, degot nepacietībā iekļūt mājā un atrisināt noziegumu.

"Rīkojies! Es mēģināšu atmūķēt šīs."

Tas, protams, varētu labi noderēt, viņš domās noņurdēja, kas izklausījās kā drūms pavadījums tai dīvaini jautrajai skaņai, kuru radīja Denijs, rikšojot apkārt mājai pa čaukstošo sauso lapu paklāju. Viņš bija rotaļājies ar tāda veida aizšaujamām bultām arī iepriekš un sasodīti labi zināja, ka viņa niecīgās iemaņas šeit nelīdzēs. Tomēr viņš tik un tā notupās un sāka niekoties ar slēdzeni, atkārtojot visas ierastās kustības, tieši tāpat kā bija darījis visas šīs izmeklēšanas gaitā.

Tajā brīdī, kad Halorans bija ieraudzījis Mērijas Kleinfeldas krūtīs iegriezto krustu, viņu bija pārņēmusi slikta priekšnojauta, ka šis, iespējams, būs viens no tiem noziegumiem, kas viņam rādīsies murgos vecumdienās. Varētu būt tikai jautājums, cik daudz no sava budžeta un saviem resursiem viņš paspēs iztērēt, pirms apgabala varas iestādes liks viņam atkāpties. Ja vien šajā mājā nebija atrodami kādi pavedieni, uz kuriem norādīts ar lielām, sarkanām bultām, tad nebija nekādas iespējas, ka viņš attaisnos visas nodaļas iesaistīšanu.

Halorans atmeta ar roku atslēgai, nometās uz ceļiem un sajuta, ka viņam sāp mugura. Viņš varēja apzvērēt, ka tas bija kaut kas jauns. Viņš vēlreiz atspiedās pret durvīm - tikai tādēļ, lai sajustu to svaru, un saviebās. Tās bija vienas no tām smagajām metāla durvīm, kuras parasti var redzēt tikai pilsētā. Tās vērās uz iekšpusi. Savādi. Ja vien Denijs nebūs paveicis brīnumu un atradis kādu veidu, kā iekļūt pa sētas-puses durvīm, tad viņiem nāksies šeit izsist kādu logu, jo viņš nekādā ziņā negrasījās braukt atpakaļ visu šo garo gabalu līdz pilsētai pēc atslēgām.

Halorans paskatījās lejup no lieveņa uz vecmodīgajiem sešas reiz sešas pēdas lielajiem logiem, domājot, ka viņiem nāksies izpostīt kādus simt gadus vecu namdara darbu, un tā nu būtu kauna lieta. Viņš pabāza roku zem virsjakas un atrada krekla kabatā Pali Malls paciņu. Klusumā nočaukstēja celofāna iesaiņojums.

Māja apslāpēja bises šāviena skaņu, cik nu vien kaut ko tādu iespējams apslāpēt. Tik un tā šāviens bija pietiekami skaļš vai varbūt gluži vienkārši negaidīts, un Halorans atlēca atpakaļ no durvīm. Viņa sirds sāka strauji sisties. Sākumā nostrādāja instinkts, bet tikai pēc tam prāts, un viņš jau bija pieplacis pie zemes ar deviņu milimetru ieroci rokās. Vai redzēji, Bonār, viņš satraucies domāja. Vai tu redzēji, cik ātri es izrāvu pistoli?

Viņš vēl nebija beidzis domāt, kad jau bija lejā pa pakāpieniem, lejā no lieveņa, vēl arvien pieliecies, lai nebūtu redzams no logiem, un jau skriešus metās apkārt mājai līdz otras puses stūrim. Apstājies viņš atspiedās ar plecu pret dēļu apšuvumu, klusi un saraustīti elpodams, un tik uzmanīgi ieklausījās, ka spēja sadzirdēt kukurūzas stiebru šalkšanu netālajā laukā.

Nolādēts, kur tu esi, Denij?

Tā iekšējā pagalma puse, kuru viņš varēja saskatīt, bija bez kokiem un dzīvības; tajā nebija nekas cits kā tikai no-brūnējusi kārtīgi nopļauta zāle, kas stiepās vismaz kādus simt jardus līdz pašai kukurūzai. Viņš apstājās, pabāza galvu ap stūri, lai paskatītos, un atrāva to atpakaļ. Nekas. Ne krūmu, ne koku, ne vietas, kurā paslēpties šāvējam, tikai lēzens cementa lievenis pie sētaspuses durvīm. Halorans pie-plaka pie sienas un lēni pārvietojās durvju virzienā.

Pēc dažām minūtēm viņš atrada pirmos Denija Peltjē asiņainos gabalus, ar kuriem bija pilna visa nelielā katlu telpa. Halorans iegāja mazliet dziļāk mājā un atrada pārējo Deni-ju. Viņš gandrīz vai vēlējās, kaut nebūtu viņu atradis.

Stundu vēlāk Bonārs sastapa Haloranu Kleinfeldu pagalma vidū. Viņš bija iznesis laukā virtuves krēslu un, ar rokām aptvēris augšstilbus, sēdēja sakumpis un skatījās uz māju.

, Bonārs notupās viņam līdzās un sāka plūkāt sausās zāles stiebrus.

"Kļūst siltāks," viņš sacīja.

Halorans pamāja.

"Saulītē ir patīkami."

"Kā jūties?" '

"Man tikai bija uz īsu brītiņu jāiznāk ārā."

"Es dzirdēju." Bonārs pastiepa lodīšu pildspalvu, kas bija iesprausta Pali Malls paciņā. "Es tos atradu uz lieveņa. Vai tie ir tavi vai mums tie jāpieraksta?"

Halorans paplikšķināja pa kabatu, tad pasniedzās pēc cigaretēm un vienu no tām izvilka.

"Droši vien nokrita, kad es izdzirdēju šāvienu." Viņš aizsmēķēja cigareti, dziļi ievilka dūmus, izdvesa garu nopūtu un atzvēlās krēslā. "Vai tu kādreiz esi šeit bijis, kad mēs mācījāmies vidusskolā? Kad šī vieta vēl piederēja Tikaļskiem?"

"Nē. Es braucu ar citu autobusu."

"Toreiz šaja dārzā bija daudz koku."

"Jā?"

Halorans pamāja.

"Daudz ābeļu, pāris ozolu, tieši tur pretim atradās vislielākā papele, kādu es jebkad esmu redzējis, un tajā bija iekārta traktora riepa - virvē, kas tik resna kā mana roka."

"Ak, iespējams, ka tie ir vēja nopostīti. Atceries, pirms sešiem septiņiem gadiem bija lielas vētras?"

"Jā, iespējams." Halorans kādu brīdi padomāja. "Šaubos, vai vējš spētu visu tā nolīdzināt. Māju ieskāva tādi krūmi, ka to bija tik tikko iespējams saskatīt; tie ar nolīkušajiem zariem un baltajiem ziediem..."

"Līgavas kronis, dzimtas nosaukums - spireja."

Halorans paskatījās uz viņu.

"Kā tu to zini?"

Bonārs atrada pietiekami garu sausās zāles stiebru, lai iespraustu to zobos.

"Es esmu cilvēks ar daudzpusīgām un lielākoties bezjēdzīgām zināšanām. Kāds ir tavs viedoklis?"

"Te vairs nav nevienas vietas, kur paslēpties. Viņi visu ir likvidējuši."

Bonārs izspļāva zāli un palūkojās apkārt, viņa uzacis kustējās un smadzenes strādāja.

"Es pieļauju, ka tā varētu būt. Vai tu tur iekšā redzēji šaujamieroču krājumus?"

"Visus ne."

"Pagaidām septiņpadsmit tikai pirmajā stāvā vien. Vai tu saproti, cik tas ir savādi? Es domāju, šie cilvēki bija veci. Kas gan glabā Polident, bifokālās brilles un četrdesmit ceturtā kalibra Magnum vienā un tajā pašā atvilktnē? Grāmatas un žurnāli par izdzīvošanu izmētāti pa visu šo sasodīto vietu. Un ierīce, kuru viņi izmantoja, lai uzstādītu to šaujamo? Tā ir tik progresīva tehnoloģija, ka pat Harijs pārbiedēts. Viņš liek saviem puišiem rāpot uz ceļiem collu pa collai un meklēt vēl citas lamatas. Tiem ļautiņiem bijusi smaga paranoja."

"Varbūt naudas dēļ."

"Es tā nedomāju." Bonārs papurināja galvu.

"Es ari ne." Halorans ievilka vēl vienu dūmu, nosvieda cigareti un piecēlās. "Ikvienu ieeju šajā mājā viņi ir nocietinājuši tik labi, cik vien iespējams, bet sētaspuses durvis atstājuši plaši atvērtas."

"Un tur bija ierīkota šautene."

"Jā. Viņi kādu gaidīja."

"Ak, vecīt, tam vajadzētu būt īstam biedam." Bonārs papurināja galvu, pašļūkāja ar kāju pa zemi un atskatījās uz veco draugu. "Tu izskaties draņķīgi."

Halorana acis bija kā piekaltas pie tukšajām nestuvēm, kuras gaidīja pie sētaspuses durvīm; tas būs Denija Peltjē pēdējais brauciens.

"Es aizmirsu atslēgas, Bonār."

"Zinu, draudziņ." Bonāra nopūta aizskāra Haloranu vārīgā vietā.

6. nodala.

Mičels Kross ieradās pie noliktavas neilgi pirms pusdienlaika, novietoja savu melno Mercedes apakšējā stāva garāžā un brauca ar kravas liftu uz noliktavas augšējo stāvu. Šis rīts bija īsta katastrofa.

Viņš bija pavadījis pusotras stundas, gaidot Diānu stāvvietā pie lidostas durvīm, izvairoties no policijas, kas izrakstīja soda talonu ikvienai mašīnai, kura apstājās pie trotuāra apmales ilgāk nekā divas sekundes. Pēc tam atpakaļceļā viņu pa mobilo telefonu bija sazvanījis Bobs Grīnbergs, kas saraustīti un paštaisni runāja par SSI un gandrīz vai atklāti draudēja slēgt Schoolhouse rēķinu. Viņu paglāba tikai Laurija Tanela, kas pārtrauca savienojumu, pirms Mičs bija zaudējis savaldīšanos.

Viņi pavadīja piecpadsmit minūtes nožēlojamā melnajā caurumā, kuru Dievs vien zina kas norobežoja no otras puses. To sauca par satiksmes sastrēgumu. Mičs to sauca par pārāk daudziem sasodītajiem cilvēkiem, kuriem ir pārāk daudzas sasodītās mašīnas.

Pēc pirmajām piecām satraukuma minūtēm Diāna sāka žēloties un tad asi un kritiski izteikties par tvana gāzes izraisīto piesārņojumu, viņa izbāza galvu pa logu un uzkliedza kravas automašīnai, kas bija pilna ar medniekiem spilgtos oranžos tērpos, lai viņi izslēdz savu motoru. Jēziņ! Reizēm Mičam šķita, ka šī sieviete vēlas mirt.

Mičs bija juties tik nikns, ka pat nebija izkāpis no mašīnas pie mājas, tikai izlaidis viņu laukā un aizbraucis. Viņš bija nevērīgi palūkojies atpakalskata spogulī un redzējis, kā Diāna ar bagāžas kalnu rokās stāv uz piebraucamā ceļa un izskatās tik ievainojama un sīciņa.

Virs viņa nograbēja lifta mehānisms, un būris noraustījās un apstājās. Cauri koka režģiem Mičs palūkojās uz noliktavas augšstāvu un dziļi izelpoja, nodomādams - mājas.

"Ei, Mič!"

Annija ieraudzīja viņu pirmā, bet tikai tāpēc, ka atradās pie kafijas automāta, nevis sava datora. Visi pārējie drūzmējās pie Roudranera monitora kā ļaunās raganas, kas vienā mierā gatavo kādu indīgu brūvējumu.

"Nāc laukā no turienes, mīļumiņ! Tu izskaties pēc būri iesprostota Armani."

"Sveika, Annij!" Mičs pievienojās Annijai pie letes, uz kuras atradās četri kafijas automāti un milzīga, balta maiznīcas kaste.

"Nolādēts, tu labi izskaties." Resnā Annija pagrieza pret viņu visus savus dubultzodus un veltīja viņam vienu no tiem lēnīgajiem pavedinošajiem Smaidiem, kas lielākajai daļai vīriešu lika aizmirst viņas liekās simt mārciņas. "Es pieļāvu iespēju, ka tu šodien varētu palikt mājās un nosvinēt. Diānai no laimes vajadzētu lidot."

Mičs paraustīja plecus.

"Nogurusi vel vairāk nekā citkārt. Varbūt mēs atkorķēsim kādu šampanieša pudeli šovakar. Ar ko visi nodarbojas?" Viņš pacēla baltās kastes vāku un ieskatījās iekšā, cerot ieraudzīt kaut ko ne pārāk nāvējošu, teiksim, kādu radziņu.

"Mič, tu netīrā mēslu čupa, nāc šurp! Mēs nogalinām to pēdējo nelieti, redzi, ko mēs darām," Hārlijs auroja. "Tas taviem bērniem nodrošinās elitāru izglītību."

"Man nav bērnu."

"Es zinu, bet esmu neglābjams optimists. Es turpinu domāt, ka tu kādu dienu par to parūpēsies. Jēziņ, vai tu par šo kaklasaiti maksāji?"

Greisa sajuta uz sava pleca Miča roku un palūkojās augšup uz maziem baltiem mākonīšiem zilās debesīs.

"Tā ir Hermes kaklasaite, un es viņam to uzdāvināju pagājušajos Ziemassvētkos."

"Tu viņam uzdāvināji Hermes kaklasaiti, un es saņēmu to nolādēto atslēgas piekariņu?"

"Viņa tev uzdāvināja itāliešu dunci, tu muļķadesa," Annija sacīja.

Hārlijs brītiņu padomāja.

"Ak jā! Tad kurš skopais ķēms man uzdāvināja atslēgas piekariņu?"

Roudraners aizkaitināts atlaidās savā krēslā.

"Vai jūs, bērni, neaizietu paspēlēties uz kādu citu vietu, lai es varu pabeigt darbu?"

"Vai tas patiešām ir pēdējais?" Mičs pajautāja.

Greisa pamāja.

"Lielais divnieks. Un pārbaudes lapā mums pagaidām ir vairāk nekā trīs simti atbilstošu ierakstu. Vairāk nekā puse no visiem jau iepriekš pasūtīja spēli."

"Lai aizstātu Schoolhouse skolas rēķinu, mums vajadzēs vairāk. Šorīt zvanīja Grīnbergs."

"Kāda problēma viņu nomoka šoreiz?" Hārlijs jautāja.

"Pietiekami ērmota, viņš nedomā, ka kompānija, kas izstrādā viņa programmatūru, varētu producēt datorspēli par sērijveida slepkavībām."

"Tā nav spēle par sērijveida slepkavībām," Greisa viņam atgādināja. "Tā ir spēle par slepkavu notveršanu."

"Greisa, to sasodīto lietu sauc "Sērijveida slepkavības"."

""Sērijveida slepkavību izmeklēšana"," viņu izlaboja četrbalsīgs koris.

"Acīmredzot šī atšķirība viņam ir paslīdējusi garām. Un, patiesību sakot, man arī."

Hārlijs satvēra Miču aiz rokas.

"Jūs ar Grīnbergu esat pārāk ilgi ņēmušies ar papīriem. Nāc šurp, partneri! Es tev paradīšu to lietu, tas ir īsts dārgakmens." Viņš pieripināja vēl vienu krēslu pie galda, kas izskatījās tā, it kā būtu pārdzīvojis vandaļu uzbrukumu. "Sēdies, vecīt!" Viņš pastūma malā kaudzes ar failu mapēm, izdrukām un baikeru žurnāliem un atklāja skatienam četrus dūcošus cietos diskus un 21 collas monitoru.

Mičs izvairījās, tomēr galu galā, ja Hārlijs vēlējās, lai kāds apsēžas, tad tas arī apsēdās.

"Es esmu to redzējis..."

"Tu esi redzējis teksta failus, nevis spēli," Annija sacīja. "Dieva dēļ, tev pieder divdesmit procenti no šīs spēles, un tu pat nekad neesi to spēlējis."

"Es negribu to spēlēt. Balsošanas laikā es atrados opozīcijā, vai atceraties? Pēc manām domām, visa šī koncepcija ir slimīga."

"Tas ir tāpēc, ka tu neuztvēri ideju," Greisa iedzēla. "Tu nekad to neuztver."

Šis komentārs bija sāpīgs, tomēr Mičs klusēja.

"Nu, viņš to tūlīt uztvers." Hārlija lielie pirksti sāka dejot pa taustiņiem ar pārsteidzošu izveicību. Monitors uz kādu brīdi kļuva tumšs un tad atkal atdzīvojās. Sāka materializēties milzīgi noēnoti burti, pēc tam šķita, ka tie mēģina izlēkt no ekrāna:

MONKEEWRENCH SOFTWARE DEVELOPMENT

Izmantojiet savā darbā MONKEEWRENCH!

"Labi, labi!" Kad ekrāns atkal kļuva tumšs, Hārlijs aiz sajūsmas gandrīz trīcēja. "Paskaties uz šo!"

Uz ekrāna sāka materializēties tūkstošiem mirgojošu sarkanu pikseļu, kas savienojās kopā, lai izveidotu milzīgus, sarkanus ķeburainus burtus.

Vai uzspēlēsim?

"Vai tev patīk šis fonts? Tas ir mans roku darbs. Es to saucu par savu sērijveida slepkavību fontu."

"Ak, mans Dievs!" Mičs paraustīja plecus.

"Tagad nāks labākā daļa. Mēs ieiesim spēlē. Vispirms parādīsies slepkavības vietas ciparu fotoattēls."

Mičs šausmās noraudzījās, kā ekrānā parādījās beigtā skrējēja attēls.

"Jēzus Kristus! Vai jums noteikti vajadzēja izmantot īstus cilvēkus? Es domāju, ka tā būs zīmēta!"

"Nē, tā ir labāk. Tas ir daudz reālistiskāk. Izskatās tieši kā policijas fotogrāfija, vai ne? Ja neņem vērā to, ka tā ir māksla." Hārlijs iebakstīja ar savu resno pirkstu ekrānā. "Paskaties, kā es izmantoju koka ēnu, lai pastiprinātu negatīvo iespaidu. Tas tiešām pievērš acis objektam, vai ne?"

"Bet... ā... ak Dievs..." Mičs novaikstījās un paskatījās uz Roudraneru. "Vai tas esi tu?"

Roudraners atliecās savā krēslā pietiekami tālu atpakaļ, lai redzētu Hārlija monitoru.

"Es esmu lielisks!" Viņš pasmaidīja. "Es izskatos tik beigts. Ei, Hārlij, pārlec pie otrās slepkavības!" Roudraners piemiedza Mičam ar aci. "Tas ir mans labākais sniegums."

"Pie pakaļas tavs sniegums!" Hārlijs noburkšķēja. "Visiem zināms, ka īstais ģēnijs šeit ir fotogrāfs." Tagad viņš izpildīja savus burvju trikus ar peli un, entuziasma pilns, pamāja Mičam. "Tomēr Roudraneram ir taisnība. Otrā ir lieliska. Iespējams, vislabākā, kaut gan es nevaru sev pierakstīt nopelnus par izdomu, kā es to būtu gribējis. Šī bija Greisas doma." Hārlijs uzsita pa pāris taustiņiem, un parādījās otrā fotogrāfija.

Mičs paliecās uz priekšu un uzmeta skatienu attēlam. Roudraners - nu labi, Roudraners, bet ģērbies kā prostitūta, - nokarājās lejup no milzīgi liela akmens eņģeļa spārniem un izskatījās pavisam beigts.

"Kas, pie velna...?"

"Gaumīgi, ko? Es šeit patiešām panācu neticamu fona apgaismojumu..."

"Tā ir groteska. Kur jūs to fotografējāt?"

"Leikvudas kapsētā."

"Tā statuja ir milzīga. Kā gan kāds varēja uzdabūt līķi tur

augšā?"

Hārlijs atzinīgi pamāja.

"Labs jautājums, sisenīt. Tas ir kaut kas tāds, kas tev jānoskaidro, jo tas tevi novedīs pie atrisinājuma."

Mičs lieca galvu, tagad vairāk ziņkāri nekā noraidoši, tomēr viņš bija tikai mazliet atslābinājies.

"Patiesībā tas nemaz nav tik slikti. Es biju gaidījis kaut ko asiņaināku."

"Redzi, gaumīgi, vai ne?" Hārlijs staroja.

"Tur ir tikai neliels asins plankumiņš, tieši te... izskatās, ka viņa nošauta."

"Pareizi. Un, kad tu tur uzklikšķināsi, parādīsies jauks tuvplāns, kurā smadzenes izšķaidītas pa..."

Mičs aizmiedza acis. Hārlijs viņam viegli uzsita pa roku un gandrīz nogrūda viņu no sava krēsla.

"Es pajokoju. Tu saņemsi medicīniskās ekspertīzes ziņojumu. Nāves cēlonis: viena divdesmit otrā kalibra lode galvā; un, kad tu uzklikšķināsi uz kādas citas ķermeņa daļas, tu iegūsi informāciju par pārējo - pašaizsardzības laikā iegūtajiem ievainojumiem, ligatūru, asins grupu un ķīmisko sastāvu, nāves iestāšanās laiku..."

"Kas tas tāds?" Mičs norādīja uz neskaidru traipu statujas pakājē.

"Tas ir pirkstu nospiedums. Uzklikšķini uz tā, un tu iegūsi policijas darba izvelkamo izvēlni. Gumijota zole, sporta kurpes, Reebok, vīrieša apavu vienpadsmitais lielums..."

Mičs pielieca galvu.

"Hmm... Tātad tu spried, ka tas ir vīrietis..."

"Vai ļoti liela sieviete vai kāda mazāka sieviete, kura valkā vīriešu apavus..."

"Slepkava nekādā ziņā nevar būt sieviete. Sievietei nepietiktu fiziskā spēka uzvilkt līķi tur augšā. Tam noteikti jābūt vīrietim."

"Varbūt jā, varbūt nē. Tev tas jānoskaidro."

"Kādā veidā? Kā jūs to atrisināt?"

"Spēles datu bāzē ir saraksts ar pieciem simtiem iespējamo aizdomās turēto. Šajā sarakstā ir doti tādi statistikas dati kā nodarbošanās, hobijs, dzimšanas datums, dzīvesvieta, ziņas par sodāmību un tamlīdzīgas muļķības. Katrā nozieguma vietā ir daudzi pavedieni, tomēr dažus no tiem ir patiešām grūti atrast, un tikai pāris no tiem palīdzēs šajā datu bāzē atrast dažus aizdomās turētos."

"Kā?"

"Pastāv miljoniem iespēju. Mēs šo patiešām neizmantosim, jo tas ir pārāk vienkārši, bet, teiksim, tu atrodi kaut ko, kas liecina, ka slepkava darbojies ar labo roku. Tad tu izslēdz no aizdomās turēto saraksta visus kreiļus."

"Oho!" Miča uzacis izliecās. "Tas ir kolosāli."

Greisa un Annija saskatījās un tad klusu piebīdīja savus krēslus tuvāk Hārlija darba vietai. Mičs to pat neievēroja.

"Tā kā visās slepkavībās ir viens un tas pats vainīgais," Hārlijs turpināja, "jo tālāk spēlē tu tiec, jo vairāk aizdomās turēto tu atmet un jo vairāk uzzini par slepkavu. Mūsu slepkavam ir piecdesmit septiņas raksturīgas pazīmes. Atrodi divas no šīm pazīmēm un atrodi pareizos pavedienus, un izslēdz no saraksta pareizos aizdomās turētos, un tad un tikai tad programma ļaus tev pārvietoties no pirmās slepkavības pie nākamās."

Mičs māja ar galvu.

"Un pēc tam otrā slepkavība tev dos vēl pāris norāžu par slepkavu, un tu izsvītrosi no saraksta vēl pāris aizdomās turēto..."

"Tieši tā. Tu uztvēri."

"Un kas ir tas?" Mičs paliecās uz priekšu un norādīja uz ekrānu.

"Uzklikšķini un noskaidro, vecīt!"

Kad viņa labais rādītājpirksts atradās uz peles, Mičs izdzirdēja, ka viņam aiz muguras Greisa klusi ieķiķinās un nosaka:

"Darīts!"

Mičs atrāva roku no peles un krēslā apgriezās. Te bija viņi visi - Greisa, Annija, Roudraners - tik tuvu, ka viņš nesaprata, kā viņi bija varējuši nemanot pielavīties. Un viņi visi smaidīja.

"Kas noticis?"

"Tu spēlēji. Tu spēlēji spēli, Mič," Roudraners viņam iedzēla.

"Es nespēlēju. Es tikai mēģināju šo lietu pārbaudīt. Man patiešām vairs nav tam laika."

Pārējie noskatījās, kā viņš saīdzis pieceļas un dodas uz stiklotās sienas pusi; tā atdalīja viņa kabinetu no pārējās noliktavas telpas. Pēdējā brīdī viņš pagriezās.

"Greisa, vai tev ir kāds brīvs brītiņš?"

"Protams."

"Un tev, Hārlij?"

"Ko tu gribi, vecīt?"

"Vai tā lieta ir manā datorā?"

"Tā vienmēr ir tur bijusi," Hārlijs pasmīnējis atbildēja.

Greisa sekoja Mičam viņa kabinetā un atslīga uz apmeklētāja krēsla. Viņa noskatījās, kā Mičs izpilda savu ierašanās rituālu.

Pakarināt mēteli uz koka pakaramā, aizpogāt augšējo pogu.

"Kāds bija Diānas lidojums?"

"Ilgs."

Ielikt mēteli skapī, aizvērt skapja durvis.

"Viņa man vakarvakarā zvanīja no Losandželosas."

"Diāna man teica. Sacīja, ka jūs esat runājušas pusstundu."

Pāriet pāri istabai līdz galdam, noņemt aproču pogas, iemest tās vidējās atvilktnes centrālajā nodalījumā.

Greisa smaidīdama viņu novēroja.

"Diāna bija jautra. Apreibusi. Pēc izstādes vēl arvien atradās eiforijā."

"Nu, viņa nopelnījusi kaudzi naudas. Pirmās stundas laikā viņa pārdevusi pilnīgi visas gleznas. Atkal."

"Viņa ir mūsu zvaigzne. Vai Diāna zina, ka mēs šonedēļ parādīsim atklātībā spēli?"

Uzlocīt piedurknes, trīs atloki katrai, apsēsties.

"Viņa zina. Kāpēc tu jautā?"

"Es nezinu. Diāna to nepieminēja. Tas šķita mazliet savādi."

Mičs klusi iekunkstējās.

"Šobrīd neviens no mums vairs neko nevar teikt. Tas ir izdarīts. Tagad ir par vēlu to apstādināt."

Izņemt no paciņas mitro salveti, noslaucīt datora ekrānu.

"Tā ir tikai spēle, Mič."

"Vai es neatkārtošu pašsaprotamo, ja teikšu, ka slepkavošana nav spēle?"

Greisa aizkaitināta strauji izelpoja.

"Un to saka vīrs, kas radījis "Laika karotāju"."

"Tas bija citādi. Laika karotājs ir labs puisis, kas cīnās ar ļaunumu..."

"Tieši tā. Labais detektīvs, sliktais slepkava."

"...Un karotājs izmanto atomu pārveidotāju. Nekādu asiņu, nekādu izgāztu iekšu..."

"Ak, es sapratu. Slepkavība ir laba tikai tad, ja tā tiek tīri nostrādāta."

"Nē, sasodīts, tas ir kaut kas vairāk. Pirmkārt, Laika karotājs karo. Viņš ir kareivis."

"Ak, ak! Slepkavība ir laba, ja tā tiek tīri nostrādāta un ja tev mugurā ir formas tērps, un tu ievīsti šo slepkavību caurspīdīgā patriotisma kārtiņā..."

"Nolādēts, Greisa, tikai nesāc atkal!"

"Tu sāki."

"Tu nerunā to, ko tu domā. Tu runā par kaut ko pilnīgi citu, nevis par to, ko gribi. Tāpēc tu saduļķo ūdeņus ar ezo-teriskiem argumentiem; Boba Grīnfelda arguments, Dieva dēļ, šeit varētu būt tādi daudzi Bobi Grīnfeldi, kas domās, ka mēs visi esam mazliet pārspīlējuši, izlaižot kaut ko tamlīdzīgu. Tomēr vienīgais, par ko es spēju domāt tad, kad viņš šodien visu šo koncepciju nosauca par slimīgu, bija tas, ka viņš nezina pat pusi no tās."

Greisa izlikās, ka neko nav dzirdējusi.

Mičs pabīdīja krūzīti ar rakstāmrīkiem kādu collu pa labi.

"Tātad - kas tas ir? Es gribu to zināt jau no tā brīža, kad tu ierosināji šo ideju. Katarse? Iespējas?"

Arī tagad viņa izlikās, ka neko nav dzirdējusi. Viņa gluži vienkārši pārmeta vienu džinsos tērpto kāju pār otru un lūkojās pāri uz sānsienu, prom no Miča. Tur karājās viena no pirmajām Diānas gleznām; nomierinoša abstrakcija ar lieliem baltiem laukumiem. "Vai es tev varu uzdot kādu jautājumu?"

Mičs paskatījās uz Greisu, un vīrieša acis viņai izteica ari visu pārējo.

"Kas notiktu, ja tu kādreiz vispirms noslaucītu galdu?"

Pirmo reizi visas dienas laikā viņš neviltoti pasmaidīja.

"Pasaules gals."

Greisa arī pasmaidīja. Mazliet nešpetni, Mičs nodomāja, tomēr ne tik ātri, lai viņš būtu glābts. Par to katarsi viņam vajadzēja klusēt. Viņam to nevajadzēja pat attāli pieminēt, un tagad Greisa gatavojās viņu sodīt.

"Neviens to neatklās, Mič."

Viņš nopūtās un nolēma tēlot spēcīgu vīrieti.

"Ko neatklās?"

"To Speedo lietu."

"Ak, Greisa, Dieva dēļ, runa nav par to!"

"Beidz, Mič! Tu gandrīz paģībi, kad to izlasīji teksta failā."

"Tas mani pārsteidza, cits nekas. Es gadiem ilgi nebiju par to domājis." Viņš aizvēra acis un lēni nogrozīja galvu. "Jē-ziņ! Es nespēju noticēt, ka tu šeit to iepini."

"Man bija vajadzīgs kāds pavediens." Greisa apmierināta paraustīja plecus.

"Aha! Un vienīgais pavediens, kuru tu varēji iedomāties, bija kaklasiksna ar iegravētu uzrakstu Speedo."

"Tev patika šī kaklasiksna. Es varētu piebilst, ka tā izskatījās tieši tāpat kā suņu žetoni, kas ideāli piestāvēja tavam modernajam armijas stila tērpam. Kad tu atvēri tās iesaiņojumu, tu smējies līdz asarām, un tu visu laiku tā valkāji."

"Ja tu atceries - zem drēbēm, un neviens nevarēja to redzēt. Un man bija tas jāvalkā. Tā bija dāvana. Es negribēju aizvainot tavas jūtas. Vai tu zini, ka no tās sasodītās lietas mans kakls kļuva zaļš?"

Miča kakls no tās bija kļuvis zaļš, un viņš tik un tā nebija to noņēmis, jo viņam to bija iedevusi Greisa.

"Es domāju, ka tu priecāsies, to ieraugot spēlē."

"Vai patiesi? Tu iedomājies, ka es varētu priecāties, kad man tiek atgādināta tik pazemojoša pieredze visā manas dzīves laikā?"

Greisa izskatījās pozitīvi uzjautrināta.

"Ei, tu biji bērns. Vai tev vēl ir tie attēli?"

"Nē, man to attēlu vairs nav, un vai tu, lūdzu, varētu pieklusināt savu balsi? Vai tu iedomājies, uz kādas ugunslīnijas es atradīšos, kad tie, kas ir šeit ārpusē, atklās, ka..."

"Ka tu esi modelējis Speedo?"

"Tas bija vienreizējs pasākums. Man bija vajadzīga nauda. Un tie nebija Speedo."

"Tie bija sīciņi. Patiešām sīciņi." Viņa smaidīja un gaidīja, kamēr uz Miča kakla parādīsies sārtums un viņš sāks strauji plikšķināt acis, kā tas notika vienmēr, kad viņa Miču par kaut ko ķircināja, tomēr viņš Greisu pārsteidza.

"Tu atkal to visu izvilki dienas gaismā, Greisa," Mičs sacīja, un viņa balss bija pavisam nopietna. "Es nekad nebiju domājis, ka tu gribēsi to darīt."

Un tagad acis plikšķināja Greisa.

7.Nodaļa

Tajā vakarā Greisa stāvēja pie plīts un noskatījās, kā Čārlijs, uzmanīgi liekot savas masīvās ķepas, lai virtuves krēsls neapgāztos, lēni uzrausās tajā. Bija pagājis ilgs laiks un parādījušās daudzas nagu skrāpējumu pēdas linolejā, kamēr viņš šo triku iemācījās, un Greisa domāja, ka suņu izpratnē Čārlijs, iespējams, bija ģēnijs.

Novietojis visas četras kājas slidenā koka sēdekļa vidū, collu pa collai viņš griezās apkārt, līdz astes stumbenis atdūrās pret krēsla atzveltni, un, izdvesis skaļu nopūtu, apsēdās.

"Tu esi izcils dzīvnieks." Greisa viņam uzsmaidīja. Čārlijs arī pasmaidīja, ļaudams izkārties no mutes mēlei.

Greisai nebija ne jausmas, kāpēc šis suns uzstājīgi vēlējās sēdēt uz krēsla. Jau pirmajā vakarā, kad viņa pārveda suni mājās no šaurās ieliņas, kurā bija to atradusi, Čārlijs krita panikā, kad viņa mēģināja sunim aizliegt tuvoties mēbelēm. Viņš negūlās uz grīdas un nenolika uz ķepām galvu, bet patētiski smilkstēja; viņš dejoja uz pakaļkājām un bailēs gaudoja, it kā uz grīdas mudžētu briesmoņi un augstums būtu viņa vienīgais glābiņš.

Tad viņš jau bija izaudzis liels suns, bet acīmredzot izvārdzis bada nāves gaidās, un Greisai bija viņam jāpalīdz uzrausties uz krēsla; viņa tā arī darīja un tikai pēc tam iedomājās, ka šis savādais suns būtu gluži viegli varējis pret viņu pavērst savus mirdzošos zobus.

Tomēr Čārlijs tā nerīkojās. Uzreiz pēc tam, kad Greisa bija viņam palīdzējusi novietoties augstāk par tām šausmām, lai kādas tās arī būtu, kas mita uz grīdas, viņš tikai klusi smilkstēja un laizīja viņas seju atkal un atkal, liekot Greisai smieties un pēc tam - cik dīvaini - raudāt.

"Un tas bija vairāk, nekā spēja panākt visi tie stulbie psihiatri kopā," viņa sacīja Čārlijam, it kā suns spētu lasīt viņas domas. Viņš pielieca galvu un paskatījās uz Greisu, un tad pabakstīja ar purnu smago keramikas bļodu sev priekšā uz galda, pieklājīgi atgādinot saimniecei, ka vakariņas nosebojušās.

Šovakar bija jēra gaļas sautējums. Greisa savējo apēda, nemaz nesagriežot.

Pēc vakariņām Čārlijs devās uz dīvānu, bet Greisa - uz šauru, garu istabu, kas bija iespiesta starp virtuvi un ēdamistabu. Nekustamo īpašumu tirdzniecības aģents viņai bija teicis, ka gadsimta sākumā, kad māja tikko bija uzcelta, tas bijis pieliekamais kambaris.

Tā bija pirmā istaba, kuru Greisa pārveidoja, notīrot grīdas un vēlreiz nolakojot koku, un nomainot vienu no logiem ar necaurredzamu vitrāžu piesātinātās krāsās. Tagad vairs nebija iespējams saskatīt režģi loga ārpusē, kā arī neviens vairs nevarēja ieskatīties iekšā.

Pie vienas sienas atradās plaukts galda augstumā, uz kura divdesmit četras stundas diennaktī dūca datori, un istabiņā tik tikko pietika vietas krēslam uz ritentiņiem, ar kuru Greisa braukāja uz priekšu un atpakaļ visa plaukta garumā.

"Iespējams, ka tu šeit nespēsi strādāt." Mičs, to ieraugot, bija šausminājies. "Tas nav kabinets; tas ir zārks." Tomēr tā bija vienīgā vieta visā pasaulē, kurā Greisa jutās gandrīz vai drošībā.

Viņa piegāja pie lielā IBM, kas bija saslēgts vienā tīklā ar visiem kabineta datoriem.

"Nu, darbojies taču!" Greisa pakustināja peli, lai dators atgrieztos darba režīmā, un nepacietīgi gaidīja, viņas pirksti atradās virs tastatūras.

Greisa visu dienu bija cīnījusies ar pēdējās slepkavības stūrgalvīgo komandrindu un beidzot pusdienlaikā bija to vizualizējusi. Viņa nespēja sagaidīt, kad varēs to pārbaudīt.

Viņa sadzirdēja pazīstamo apslāpēto skaņu, kad cietais disks pats sevi pārbaudīja, un tad beidzot klusi noklikšķēja un atdzīvojās monitors. Viņa uz sava datora darbvirsmas bija novietojusi Čārlija ciparu fotoattēlu, kurā viņa garā mēle bija izkārta un acis daļēji pievērtas, it kā viņš smīkņātu par kādu noslēpumu. Tas viņai vienmēr lika pasmaidīt.

Viņa pasniedzās, lai piespiestu funkciju taustiņu, kas liktu parādīties Sērijveida slepkavību izmeklēšanas programmas failam, tomēr nepaspēja to izdarīt. Ekrāns piepeši satumsa, un viņa sarauca pieri, bet, kad ekrānā "parādījās sarkani, ķeburaini burti, sastinga.

VAI UZSPĒLĒSIM?

Greisa lēni izslējās, viņas skatiens nenovērsās no monitorā redzamajiem vārdiem, kuri tur nevarēja būt, ja vien viņa nebija atvērusi spēles failu, un pat tad tikai tādā gadījumā, ja viņa būtu tikusi līdz otrajam ekrānam.

Pēkšņs bojājums, viņa nodomāja. Tam jābūt kādam bojājumam. Tomēr pat šī apziņa nespēja līdzēt, un Greisa kādu brīdi juta piezogamies senās bailes, kas iedzēla viņas skaustā un paralizēja.

Vienā mirklī izgaisa pēdējie desmit gadi, un nu šeit bija daudz jaunāka Greisa, kas vēl arvien viņai bija dzīvā atmiņā un kas sēdēja, iespiedusies tumšā drēbju skapī, nevaldāmi trīcēja un uzvedās pavisam, pavisam klusu.

8.nodaļa

Aļona Verhovska šaurās kleitas dēļ gāja sīkiem solīšiem un līgojās uz kurpēm ar visaugstākajiem papēžiem. Tādas kurpes viņa nekad vēl nebija valkājusi. Šajā kapa klusumā viņa patiešām spēja sadzirdēt, kā tērpa spīgulīši berzējas cits pret citu un izlokās kā čūskas zvīņas, tai spraucoties cauri tuksneša smilšu graudiņiem.

"Spīgulīši rada troksni," viņa nočukstēja ar labpatikā pus-pavērtām lūpām.

"Jā, tā ir. Vai tie nav brīnišķīgi?"

Aļona laimīgi pamāja un pēc tam pacēla augšup pirkstus, lai atkal uz tiem paskatītos. Kaut arī bija tik tumšs, viņa vēl arvien spēja saredzēt sarkano laku uz mākslīgajiem nagiem, kas lika izskatīties tā, it kā pie viņas plaukstu locītavām būtu piestiprinātas kādas citas rokas.

Ak, viņai tas viss tik ļoti patika! Viņa nekad agrāk nebija tā ģērbusies, turklāt pienācīga iemesla dēļ. Vecāki būtu viņu nogalinājuši. Tomēr šī bija pirmā nakts Aļonas mūžā, kuru viņa pavadīja ārpus mājas; nakts, kurā tika pārkāpti likumi un izmantota iespēja būt kopā ar svešinieku, kas grasījās mainīt viņas dzīvi.

Aļona vienmēr bija zinājusi, ka viņas liktenis viņu atradīs un viņai nevajag doties to meklēt kā citiem parastiem ļautiņiem. Lai citas vienkāršās meitenes nogrimst garlaicības trīsvienībā, kas sastāvēja no izglītības, laulības un bērnu audzināšanas, Aļona tam bija par labu, par skaistu, un drīz to uzzinās ikviens.

Aļona sajuta vēja brāzmu un nodrebinājās. Viņa cerēja, ka nevajadzēs vilkt nost kleitu - tā ne visai labi aizsargāja pret aukstumu, tomēr bija vismaz kaut kas. Viņa arī cerēja, ka nebūs iesaistīts sekss. Viņa bija dzirdējusi, ka fotogrāfi reizēm mēģina pārgulēt ar savām modelēm, kamēr tās vēl nav kļuvušas par zvaigznēm. Tomēr viņa pieļāva, ka īstenībā tam nav nekādas nozīmes. Viņa bija nodarbojusies ar seksu pat sliktāku iemeslu dēļ.

"Te nu mēs esam."

Aļona apstājās, palūkojās augšup uz milzīgo skulptūru un nekavējoties izprata, kāpēc ir šī spilgtā, uzkrītošā kosmētikas kārta, tīkliņzeķes un kleita, kas atsedz ķermeni. Tagad viņa zināja, kādu fotogrāfs iecerējis viņas pirmo fotogrāfiju: ielasmeita, kas pacelta uz eņģeļa spārniem. Apbrīnojams tēls, hipnotisks attēls, un galu galā tas nemaz nebija tik tālu no patiesības.

Uzrāpšanās bija sarežģīta, īpaši tāpēc, ka viņai bija jāuztraucas, lai uz akmens netiktu uzplēstas zeķes vai nolauzts kāds viņas jauniegūtais nags, tomēr galu galā viņa spēja novietoties uz viena no vēsajiem, masīvajiem spārniem.

"Vai tā ir labi?"

"Gandrīz ideāli. Es tikai uzkāpšu augšā un atspraudīšu atpakaļ tavus matus. Tie ir skaisti, vai tu zini to?"

Aļona smaidīja. Protams, viņa to zināja.

"Tomēr tie aizsedz daļu no šīs miljons dolāru vērtās sejas. Mēs nekādā ziņā nedrīkstam to pieļaut."

Pirksti uz viņas kakla bija maigi, tie aizsprauda matus aiz viņas auss, un šie pirksti tur uz kādu mirkli pakavējās.

"Tu būsi ļoti slavena, Aļona."

Un, kaut gan tā bija visa pasākuma jēga, kad Aļona sajuta pieskaramies apaļo auksto metālu, kas nemaz nešķita ll-dzīgs matu sprādzei, viņas domas par slavu izgaisa vienā acumirklī. Aļona domāja par savu māti, redzēja viņas mīļo, maigo seju un tad sajuta, ka zem viņas spēcīgi sakustas eņģeļa spārns un sāk viņu celt augšup.

9.nodaļa

Šerifs Maikls Halorans atbīdīja krēslu no galda un izberzēja ar delnām acis. Tās atkal atvēris, viņš ieraudzīja, ka viņa kabineta durvīs stāv Šerona Millere.

"Tā tu sabojāsi sev redzi." Šerona norādīja uz lampu ar zaļu abažūru, kas stāvēja uz viņa galda.

"Tā ir lampa lasīšanai. Es lasīju."

"Te lasīšanai ir pārāk tumšs." Viņa pasniedzās pēc sienas slēdža, bet, kad Halorans papurināja galvu, nolaida lejā roku. Šerona bija ģērbusies savā smagajā virsjakā, kuras apkakle bija sacelta līdz ausīm, jo viņas mati bija pārāk īsi, lai pildītu savu pienākumu.

"Vai tu nāc vai ej?" Halorans jautāja. "Un, ja tu ej, ko tu šeit vēl dari? Pulkstenis rāda gandrīz pusnakti."

"Kleinfeldu lieta. Neuztraucies! Es strādāju virsstundas."

"Es neuztraucos, un tu nestrādā virsstundas."

Viņa ienāca kabinetā un it kā nejauši sāka pieskarties mēbelēm, grāmatām un auklai, kuru Halorans nekad nebija izmantojis, lai aizvērtu lielā loga žalūzijas. Viņš zināja daudzas sievietes, kuras tā rīkojās vienmēr, kad iegāja kādam citam piederošā telpā, it kā viņas vēlētos uztvert informāciju ar saviem pirkstu galiem, šerona apstājās tieši pretim viņa galdam.

"Kā tava roka?"

"Kāda roka?"

"Bonārs sacīja, ka šajā pēcpusdienā tu esi to iztriecis cauri Kleinfeldu sienai."

"Es biju aizkaitināts." Ari tagad viņš bija aizkaitināts. "Es tev vaicāju, ko tu šeit tik vēlu dari."

Šerona kādu brīdi skatījās uz Haloranu un tad apsēdās krēslā, kas bija pavērsts pret viņa galdu.

"Es caurskatīju šodienas intervijas. Savas un citu."

"Vai Saimons tev lika to darīt?"

"Nē, tomēr man bija tas jādara." Šerona nosvieda uz viņa galda biezu failu mapi. Vairākas papīra lapas bija piespraustas pie vāka. "Tur ir individuālie ziņojumi. Tas ir visu draudzes locekļu saraksts, tika pārbaudīti visi, vienīgi daži ne - kāds puisis ir slimnīcā, un vēl viens pāris apciemo savu meitu Nebraskā."

"Vai tu runāji ar visiem, kurus viņi mēģināja izdzīvot no baznīcas?"

"Ak jā! Ar divdesmit trim cilvēkiem, vai tu spēj tam noticēt? Ja tas tevi interesē, četri no viņiem patiešām ir geji."

"Vai viņi paši tev to pateica?"

"Pie velna, nē! Tomēr tas ir fakts."

Halorans palūkojās lejup uz sarakstu un ieraudzīja vārdus, kurus zināja visu savu mūžu. Šerona ar dzeltenu marķējamo zīmuli bija pasvītrojusi tos, kurus Kleinfeldi bija apsūdzējuši homoseksuālismā. Kad viņš pieķēra sevi nepacietībā uzzināt, kuri patiešām ir geji, viņš nolika sarakstu sānis.

"Ak, daudzi no viņiem bija patiešām aizkaitināti," Šerona piebilda. "Daži no viņiem pat mēģinājuši sakaut Klein-feldus ar viņu pašu ieročiem - panākt viņu izsviešanu no baznīcas par nepatiesas liecības sniegšanu vai kaut ko tamlīdzīgu. Tomēr atklājās - ja tiek lauzts viens no desmit baušļiem, katoļi spēj piedot, tu vēl arvien vari būt pilntiesīgs pāvesta piekritējs. No otras puses, ja tev ir cita seksuālā izvēle tavā paša mājā ar pieaugušo, kas labprātīgi tam piekritis, tu izlido no baznīcas. Āksti." Viņa aizkaitināta izdvesa ilgu nopūtu. "Tā vai citādi, pēc dažām pirmajām apsūdzībām neviens tam vairs nepievērsa pārāk lielu uzmanību. Klein-feldi, piemēram, uzskatīja, ka Vikeres kundze ir lesbiete. Šī sieviete ir astoņdesmit trīs gadus veca un galīgi izkūkojusi prātu, viņai nav ne jausmas, ko nozīmē vārds "homoseksuālisms", nemaz jau nerunājot par to, ka viņa pati tāda varētu būt. Viņas bērni par šo apsūdzību ir sarūgtināti - pie velna, vairākums divdesmit trīs gadu vecumā tādi būtu tomēr neviens no viņiem nav slepkavnieciski noskaņots. Vari man ticēt."

"Es tev ticu."

"Labi. Es pārbaudīju arī VICAP un NC/C. Šobrīd mums ir vienīgais radošais krūškurvja gravieris visā valstī. Vismaz par reliģisku tematu. Omahā ir viens puisis, kas darbojas ar krūtīm, bet viņš tās gluži vienkārši nocērt, un, ja mēs runājam par ģenitālijām, pat sejām, tad tur ir plašs asortiments..." Šerona piepeši saknieba lūpas un sāka cieši skatīties uz kādu punktu sienā Haloranam aiz galvas. "Zini, te notiek tādas lietas, ka tu man neticēsi, Haloran."

Viņa palūkojās uz Haloranu, piecēlās un tad atkal apsēdās.

"Tu slikti izskaties. Tev jādodas mājās."

"Tev tāpat. Arlabunakti, Šerona!" Viņš pavilka tuvāk papīru kaudzīti, novietojot to gaismas lokā, un atkal sāka lasīt.

"Vai tu gribi par to parunāt?"

"Par ko?"

"Par Deniju."

"Dieva dēļ, nē!" Viņš turpināja lasīt.

"Labi, es to darīšu."

"Tad ej un dari to kādā citā vietā!"

"Tā nebija tava vaina, Maik."

"Es neesmu viens no taviem gadījumiem par ļaunprātīgu izmantošanu, un man nav nepieciešama analīze, ko izdara kāds ar peniju vērtu Vašingtonas universitātē iegūtu grādu psihiatrijā, tāpēc liecies mierā."

"Tu ļaujies katoliskajai vainas apziņai. Tas ir muļķīgi."

"Beidz drāzties, Šerona, nolādēts!"

"Nu, tas varētu palīdzēt, tomēr es šaubos, vai tu jau esi tam gatavs. Es nekad neesmu dzirdējusi, ka tu kādreiz agrāk būtu izteicis šo vārdu, kas sākās ar burtu "d"."

Halorans palūkojās uz jauko, jauno Viskonsinas sievieti, kas gandrīz katru sava mūža dienu nodarbojās ar ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem un vēl arvien nespēja saņemties, lai izrunātu šo vārdu, kas sākās ar burtu "d".

"Ej prom," viņš gurdi sacīja. "Ej mājās! Atstāj mani vienu!"

Šerona kādu brīdi klusi sēdēja un skatījās uz papīru kaudzēm, kas klāja viņa galdu.

"Ko tu meklē?"

"Ej!"

"Es nespēju. Man šī vieta patīk. Dūcošas dienasgaismas lampas, gaisā virmojoša saldumu smarža, seksuālā uzmācība - man nekad nav gana."

Halorans atbīdīja savu krēslu mazliet no galda un paskatījās uz Šeronu.

"Pasaki, kas man jādara, lai tiktu no tevis vaļā."

"Kas tie visi ir par papīriem?" šerona pamāja uz dokumentu kaudzēm.

Halorans nopūtās.

"Tos mēs atradām Kleinfeldu mājas birojā. Galvenokārt samaksāti rēķini, nodokļu samaksas kvītis."

"Tikai tas?"

"Tikai tas."

"Bankas izraksti, vēstules..."

Halorans papurināja galvu.

"Viņi par visu maksājuši skaidrā naudā. Kad mēs šajā pēcpusdienā neko mājā neatradām, es liku pārbaudīt kredītvēs-turi, un to cilvēku gluži vienkārši nav nevienā pašā valsts datu bāzē."

"Tas nav iespējams."

"Dienu iepriekš es būtu teicis to pašu, bet man vairs nav nevienas vietas, kur meklēt. Pat DMV nav nekādu datu, un tas mani patiesi stindzina. Cik es saprotu, pēdējo desmit gadu laikā Kleinfeldi manā apgabalā braukājuši pat bez autovadītāja tiesībām."

Tagad Šerona bija patiesi ieinteresēta. Viņa paliecās uz priekšu un aplūkoja papīrus, cenšoties ačgārni izlasīt rakstīto.

"Viņi bija patiesi paslēpušies."

"Jā."

"Un, lai arī no kura Kleinfeldi bija paslēpušies, viņš acīmredzot abus atrada."

"Ja vien tu nepiekrīti komisāra Heimkes teorijai, ka tā ir vai nu noziedzīgās pasaules pasūtīta slepkavība, vai kāds klaiņojošs psihopāts."

"Tu joko."

"Es nejokoju." Halorans pārlapoja papīrus, kas stāvēja vienas kaudzes augšpusē: piecus gadus vecus paziņojumus par nodokļu atmaksāšanu. "Ja tev nav neviena saīguša draudzes locekļa, tad man jāatrod kāds cits, kas pazina šos cilvēkus vismaz tik labi, lai vēlētos viņu nāvi, un šajā apgabalā pilnīgi noteikti nav neviena, kas atbilstu šim nosacījumam. Tikpat labi viņi varētu būt dzīvojuši kā vientuļnieki."

"Tātad tev ir viņu vecās adreses uz dokumentiem par nodokļu maksāšanu'"

"Es domāju, ka es tādas atradīšu, tomēr šie izraksti ir tikai par pēdējiem desmit gadiem, par to laiku, kuru viņi dzīvojuši te. Es tāpēc piezvanīju uz IRS^4, lai pieprasītu iepriekšējās adreses, un panācu tikai kņadu par privileģētu informāciju un īpašu tās izsniegšanas kārtību, un, kad es piedraudēju, ka tik un tā tikšu tai klāt, līnijas otrā galā man novēlēja veiksmīgu ceļojumu uz Federālo tiesu un apsolījās ar mani aprunāties pēc kādiem piecdesmit gadiem."

"Āksti," Šerona nomurmināja un piecēlusies devās uz durvīm.

"Es domāju, ka āksti ir katoļi."

"Tā ir plaša kategorija. Tajā pietiek vietas visiem. Dod man kādu brītiņu laika!"

"Kam?" Viņš sekoja šeronai galvenajā telpā, piepešajā gaismā piemiedza acis un pirmo reizi ievēroja dienasgaismas lampu neatlaidīgo dūkoņu virs galvas. Palūkojies uz visiem tukšajiem galdiem, viņš jautāja: "Kur ir Klītons un Bilings?"

"Lejā." Šerona apsēdās savā krēslā, paķēra telefonu un uzgrieza numuru, kuru atcerējās no galvas. "Melisa šonakt braukā pa izsaukumiem. Kad Melisai ir dežūra, neviens šeit augšā nestrādā. Vai tu kādreiz esi te bijis naktsmaiņas laikā?"

"Cik spēju atcerēties, neesmu." Halorans atslīga uz Klī-tona krēsla pie galda, kas atradās līdzās šeronas darba vietai, un atsauca atmiņā Melisas Kemkes tēlu, viņa bija Merili-nas Monro kopija un šonakt bija atbildīgā persona par izsaukumiem. "Viņi Melisai neuzmācās, vai ne?"

Šerona pavīpsnāja.

"Ja vien viņi nekāro mirt, tad ne. Viņiem itin vienkārši patīk uz viņu skatīties. Melisa domā, ka tas pat uzjautrina."

"Viņa tā domā?"

"Protams."

Protams? Viņš bija palaidis garām kaut ko, kas attiecās uz sievietēm. Atkal.

"Starp citu, kam tu zvani tik vēlā nakts stundā?"

"Kādam puisim, kas nekad neguļ... Džimij? Te Šerona. Paklausies, mēs meklējam Kleinfeldu iepriekšējo adresi, vai tu esi par viņiem dzirdējis? Nūjā, mums jūsu cilvēki liek šķēršļus ceļā. Kaut kas līdzīgs stulbai īpašai informācijas izsniegšanas kārtībai..." Viņa kādu brīdi pacietīgi klausījās un tad jautāja: "Vai tu vari to izdarīt? Banzai."

šerona nolika klausuli un pagrieza savu krēslu pret Ha-loranu.

"Vai tev ir savs spiegs IRS?" viņš jautāja.

šerona nelikās to dzirdam.

"Acīmredzot zināmos apstākļos ir iespējams izvairīties no savas adreses norādīšanas formulāros. Liecinieku aizsardzība, stalkeri un tamlīdzīgas lietas. Iespējams, tieši tā Kleinfeldi rīkojās, un tādas adreses nav pieejamas pat ar tiesas rīkojumu. IRS tās glabā aiz atslēgas. Pat šajos apstākļos, kad viņi ir beigti un pagalam, lai pie tām tiktu - kā jau tavs puisis teica mums būs jāizlien cauri gandrīz kādam tūkstotim atslēgas caurumu federālā līmenī, un tas tomēr varētu prasīt mēnešus."

"Sasodīts!"

"Taču viņš piezvanīs. Tam nevajadzētu prasīt pārāk ilgu laiku."

Halorans piemiedza acis un paskatījās uz Šeronu.

"Viņš sadabūs šīs adreses? Tagad?"

"Protams."

"Vai tas nav pretlikumīgi?"

"Ak jā, bet Džimijs ir diezgan labs hakeris. Viņš var pievienoties datu bāzei no sava mājas datora un radīt iespaidu, ka tas noticis no Timbuktu. Viņi nekad Džimiju neatradīs. Viņš ir puisis, pie kura viņi griežas, ja to izdarīt mēģina kāds cits."

"Džimijs droši vien tev ir lielu pateicību parādā."

Šerona paraustīja plecus.

"Savā ziņā. Es laiku pa laikam ar viņu guļu."

Halorans tikai sēdēja un mēģināja neizskatīties pārsteigts.

"Tā ir diezgan laba pokera spēlētāja sejas izteiksme, Maik," Šerona sacīja.

"Pateicos! Es ļoti cenšos." Iespējams, ka jaukās Vikonsi-nas sievietes neizrunā vārdu, kas sākas uz burtu "d", tomēr šķietami viņas to dara.

"Tas, ka tu esi mūks, nenozīmē, ka visa pārējā pasaule..." Iezvanījās telefons, un viņa paķēra klausuli. "Jā, Džimij!" Šerona kādu brītiņu klausījās un tad sacīja: "Nejoko! Cik daudzas? Ha! Labi. Paldies! Nē, es neesmu tev parādā, tu apaļais muļķi!" Viņa nolika klausuli un aizgāja pie faksa aparāta. "Viņš atsūtīs sarakstu."

Gluži kā dzirdējusi, mašīna iedūcās un sāka izdrukāt sarakstu. Šerona pielieca galvu, lai izlasītu rindiņas tajā pašā brīdī, kad tās parādījās.

"Tie ir bijuši ļoti savādi cālīši," viņa nomurmināja. "Pirmām kārtām jau Kleinfeldi nav viņu īstais uzvārds."

Halorans sarauca uzacis un gaidīja.

"Izskatās, ka viņiem bija... Jēziņ... viņi mainīja savu uzvārdu katru reizi, kad pārcēlās, un pārcēlās šie cilvēki ļoti bieži." šerona pasniedza pirmo lappusi Haloranam un sāka lasīt otro lappusi, kas ritinājās laukā no mašīnas. "Labi, izskatās, ka šī bijusi viņu pirmā kopīgā ierašanās Atlantā apmēram pirms četrdesmit gadiem. Tad viņi bija Bredfordi. Uzturējušies Atlantā četrus gadus, tad pārcēlušies uz Ņujorku, tur palikuši divpadsmit gadus, tad aizbraukuši uz Čikāgu, uzvārds bijis Sandfords... Ha! Tur nodzīvojuši tikai deviņus mēnešus un pēc tam sākuši lēkšot pa visādām vietām." Viņa pasniedza Haloranam otro lappusi un sāka lasīt trešo. "Maueri - Dalasā, Bīmisi - Denverā, Čiteringi - Kalifornijā, kādu gadu neparādās nekādos papīros, iespējams, izbraukuši no valsts, un pēc tam piezemējušies šeit, nu jau Kleinfeldi."

"Un nodzīvoja šeit desmit gadus."

"Pareizi. Droši vien šeit bijusi laba, droša māja."

"Uz kādu laiku," Halorans noņurdēja. Viņš paņēma no Še-ronas pēdējo lapu un, sajutis uzmundrinājumu, apsēdās mazliet staltāk. "Tas ir lieliski, Šerona. Paldies! Tagad dodies mājās un mazliet atpūties!" Viņš paskatījās uz Klītona telefonu, iedomājās, ka varbūt viņam pirms pieskaršanās tam vajadzētu uzvilkt gumijas cimdus, tad atmeta ar roku un pievilka telefonu tuvāk.

"Kam tu zvanīsi?"

"Vietējiem iedzīvotājiem, kuri dzīvo visās šajās vecajās adresēs."

Viņa nopūtās un novilka virsjaku, tad sakārtoja pistoles maksti.

"Tas ir garš saraksts. Dod man pusi!"

"Tu esi pietiekami daudz izdarījusi..."

"Dod man!" Šerona viņa priekšā noņirbināja pirkstus.

"Tas, ka tu viena pati ar mani te tik vēlu paliec, tev var sagādāt nepatikšanas."

"Nekādu problēmu. Es viņiem gluži vienkārši pateikšu, ka mēģināju nogludināt savu ceļu līdz Kingsfordas apgabala šerifa nodaļas virsotnei ar gultas palīdzību."

"Tev nebūs tik tālu jāiet. Šovakar es atteikšos no šā darba."

"šis darbs nebija gluži tas, kuru es gribēju." šerona smaidīja.

Halorans noskatījās, kā viņa spaida sava telefona taustiņus, un nodomāja, ka viņš nekad neizpratīs sievietes.

Apmēram stundu zvanījis pa telefonu un padarījis par saviem ienaidniekiem guļošos policijas virsniekus visos valsts nostūros, Halorans beidzot kaut ko panāca.

"Čiteringi? Pie velna, jā, es viņus atceros."

Tajā pašā mirklī, kad Halorans Kalifornijas detektīvam minēja šo uzvārdu, no viņa balss pazuda visa miegainība. Halorans gandrīz vai spēja iztēloties, kā viņš pielec savā gultā sēdus. Halorans aizsedza ar roku klausules mikrofonu un sacīja Šeronai: .

"Es kaut ko atradu."

"Ja vien mājas nebūtu tik tālu cita no citas, tie sasodītie sprādzieni būtu varējuši uzlaist gaisā visu apkārtni," detektīvs turpināja.

"Sprādzieni?"

"Jā. Šajā mājā kāds bija atgriezis visus gāzes degļus, aizvēris visus caurumus un tad pielaidis uguni. Aizsvilināja kā lāpu. Dūmoja kā traka un tad nodega līdz pašiem pamatiem, pirms paspēja atbraukt ugunsdzēsēji. Zini, tajā naktī pūta Santaanas vējš. Kad pūš Santaanas vējš, uguns valda pār pasauli."

Halorans drudžaini kaut ko skricelēja uz aploksnes otras

puses.

"Un kas notika ar Čiteringiem?"

"Nu, tā ir stāsta savādākā daļa," detektīvs atbildēja. "Viņiem bija neliels viesu namiņš pie baseina. Viņi teica, ka tajā naktī esot gulējuši tur, un tam nebija nekāda pamatojuma. Un, kamēr tu man nepateiksi, pie kādas lietas tu strādā, es tev neko vairs nestāstīšu."

"Dubultslepkavība."

"Velns parāvis, nē! Čiteringi?"

"Es pieļauju. Tagad gan viņi šeit sevi sauca par Kleinfeldiem."

"Ha! Man vajadzēja to iedomāties. Tu zini, es izmeklēju šo gadījumu gandrīz nedēļu, un, pirms paguvu kārtīgi iedziļināties, viņi itin vienkārši pazuda. Fu! Atsūtīja man zīmīti, vai tu vari iedomāties? Atsūtīja man to nolādēto zīmīti, kurā bija rakstīts, ka šis ugunsgrēks noticis viņu vainas dēļ, kaut kādas muļķības par mēģinājumu salabot karstā ūdens sildītāju."

"Vai tas ir iespējams?"

"Pie velna, nē, tas nav iespējams! Apstiprinājās, ka tā bijusi ļaunprātīga dedzināšana, jo mājā piecās dažādās vietās tika atrasti katalizatori un petroleja, un vai tu zini, ko atbildēja Čiteringi? Lampas. Sasodītās petrolejas lampas. Es teicu, ka tās ir pilnīgas muļķības, tomēr mans priekšnieks plaukšķināja rokas, jo viņš varēja šo lietu slēgt, tāpēc viņš man lika nomierināties."

"Es tevi sapratu," Halorans sacīja.

"Tātad viņi iedeva kukuli, ko?"

"Tā izskatās."

"Klausies! šeit nodaļā nav viņu lietas, jo saskaņā ar cietušo liecību noziegums nav noticis, tomēr man vēl arvien ir saglabājušās manas piezīmes. Es tās glabāju mājās. Ja tu man pastāstīsi, ko tev izdevies noskaidrot, es jums no rīta tās aizsūtīšu pa faksu. Tas sasodītais gadījums man gadiem nelika mieru."

Halorans piekrita, iedeva viņam faksa numuru, tad nolika telefona klausuli un izstāstīja Šeronai, ko uzzinājis. Kad viņš beidza runāt, Šerona atlaidās savā krēslā un klusi iesvilpās.

"Vecīt, tas noticis pirms divpadsmit gadiem, un viņi vēl arvien bija nobijušies. Tai jābūt kādai ļoti nopietnai asinsatriebībai."

Halorans piespieda delnas pie acīm un nodomāja, ka viņam vai nu drīz jāsāk kustēties, vai arī viņš aizmigs krēslā.

"Vai tu kaut ko noskaidroji?"

"Zilči Dalasā. Čikāga ir ar jautājuma zīmi. Dežurējošais puisis domāja, ka viņš atceras kaut kādu jandāliņu, kas saistīts ar Sandfordu ģimeni - šo uzvārdu viņi lietoja Čikāgā -, bet tas bija sen, pirms viņš sāka dienēt policijā. Sandfordi nav īpaši rets uzvārds, tāpēc tur varētu arī nekas nebūt. Viņš teica, ka rīt varētu kaut ko pameklēt arhīvā."

Šerona nožāvājās un izstaipījās, paceļot rokas un atklājot Halorana skatienam mazliet vairāk no tā, kas atradās zem viņas formas tērpa blūzes, un mazliet vairāk, nekā, pēc Halorana domām, viņam būtu vajadzējis ieraudzīt.

"Es esmu pagurusi."

"Šķiet, man ataust atmiņā, ka es jau sen sacīju, lai tu dodies mājās."

"Jā, nu, šķiet, man ataust atmiņā, ka es tev sacīju to pašu." Viņa uzmeta skatienu Haloranam. "Tu izskaties sliktāk nekā es."

"Tā tas ir bijis vienmēr."

Viņa viegli pasmaidīja, piecēlās, uzģērba virsjaku, pasniedzās, lai sakārtotu plecusiksnā piekārto ieroča maksti, un pēc tam aizvilka rāvējslēdzēju.

"Laba sajūta, vai ne?"

"Kāda?"

"Pirmais randiņš aiz muguras." Šerona uzlika galvā tumšu kapuci, atstājot uz pieres redzamus īsos brūnos matus. "Nākamo reizi mēs varēsim gulēt kopā."

Nu Halorans bija patiešām pamodināts.

10. nodaļa

mirušais skrējējs upmalā bija visu Mineapolisas policijas iecirkņu galvenais notikums, kas, pēc detektīva Leo Magoci domām, bija gandrīz vai brīnums, jo bija futbola sezonas vidus.

Pēc sava šefa rīkojuma viņš un viņa partneris Džino Rolsets bija strādājuši pie šīs lietas izmeklēšanas visu dienu, noliekot pie malas iepriekšējās nedēļas slepkavību, kad tika nogalināta Hmongas pusaudze. Džino tas nepatika.

"Vai tu zini, kā tas kaitina, Leo?" viņš neapmierināts sūdzējās, kad viņi devās laukā no šefa kabineta. "Mēs tiekam atrauti no vienas slepkavības un aiztriekti pie citas, un tikai nestāsti man, ka tā nav politika, ja mūs atrauj no tās, kurā ir iesaistīta kāda Hmongas banda, un gluži nejauši tiekam norīkoti izmeklēt gadījumu, kurā nogalināts kāds jauks baltais puisis, kas sācis savu pirmo mācību gadu katoļu seminārā."

Šim baltajam puisim bija pāris ļoti jauku baltu vecāku, kurus viņš ar Džino sarūgtināja pāris pirmo sekunžu laikā, pateikdami:

"Mums ļoti žēl, ka jums tas jāpavēsta, bet jūsu dēls ir miris."

Pēc tam viņi uzdeva jautājumus, kuri bija jāuzdod, pagaidīja, kamēr ierodas vecāku draugi, lai ieņemtu savu vietu jaunajā un drausmīgajā vientulībā, un pēc tam devās prom no šīm emocionālajām drupām, kas pirms viņu ierašanās bija vecāki. Jocīgi. Hmongas meitenes māte bija izskatījusies tieši tāpat.

Džino pēc tam nebija juties pārāk labi. Pret savām atvasēm viņš vienmēr izturējās stingri, un Leo viņu aizsūtīja mājās agrāk, lai viņš varētu paskatīties uz saviem paša bērniem, ar viņiem aprunāties un viņiem pieskarties, visu laiku domājot - paldies Dievam, paldies Dievam!

Magoci nebija ne bērnu, ar kuriem aprunāties, ne kāda dieva, kuram pateikties, tāpēc viņš palika policijas iecirknī līdz pulksten astoņiem, zvanīja pa telefonu un analizēja sarunas un iepriekšējos ziņojumus, mēģinot atrast kādu pavedienu, kas varētu norādīt vai nu motīvu, vai aizdomās turamo mirušā skrējēja lietā. Pagaidām viņš bija pilnīgi tukšā. Džonatans Blančards bija gandrīz vai paraugpilsoņa karikatūra: garīgā semināra students, kas bija pabeidzis skolu, strādājot divdesmit stundas nedēļā, - jēziņ, viņš trešdienās un sestdienās strādāja par brīvprātīgo bezpajumtnieku patversmē. Ja vien viņš netirgoja narkotikas vai neatmazgāja mafijas naudu, stāvot zupas virtuves sētaspuses durvīs, viņus gaidīja strupceļš.

Magoci vīlies un melanholisks beidzot padevās, meta mieru un devās uz savu vienkāršo mājeli Mineapolisas dzīvojamo namu rajona nomalē. Viņš apēda mikroviļņu krāsnī pagatavotās vakariņas, izšķiroja pastu un pēc tam pa ļodzīgajām otrā stāva kāpnītēm nozuda savā bēniņos ierīkotajā darbnīcā, lai gleznotu.

Pirms savas laulības šķiršanas viņš bija gleznojis garāžā, sitot moskītus vasarā un stāvot sildītāju ielokā ziemā, un tas dubultoja viņu rēķinu par elektrību. Tajā dienā, kad Hetere izvācās, paņemot sev līdzi savu nepatiku pret terpentīnu un ķīmisko jutīgumu pret visu, ko viņa nav iegādājusies pie Lancome letes, viņš ievilka savus gleznošanas piederumus iekšā un iekārtojās dzīvojamā istabā. Divus mēnešus viņš gleznoja tur vienīgi tāpēc, ka viņš to drīkstēja, un pārnesa visu uz bēniņiem tikai tad, kad viņa Froot Loops sāka garšot kā vaitspirts.

Viņš ielīda pa lūku, sajuta silto, aso terpentīna un eļļas krāsu smaržu, kas piesātināja gaisu, un dziļi un mierīgi ieelpoja. Tā patiesi bija īsta aromātu terapija.

Kad viņš izmazgāja otas un pārguris iekāpa gultā, bija gandrīz divi naktī. Rudens ainava vēl arvien bija tikai krāsu laukumi, patiesībā juceklis; tomēr tā varētu ļoti jauki attīstīties, viņš, laizdamies miegā, domāja.

Mazliet pēc četriem viņu spēji uzmodināja pie gultas noliktais telefons. Kādu mirkli viņš sapņoja par to, ka varētu izvilkt savu deviņu milimetru ieroci un apklusināt telefonu uz visiem laikiem, tomēr fantāzija pagaisa, un viņš pastiepa roku pēc klausules, minot, vai telefona zvani tik agrā stundā kaut reizi visā telekomunikāciju pastāvēšanas vēstures laikā ir pavēstījuši labas ziņas. Viņš to apšaubīja. Labas ziņas vienmēr var pagaidīt, bet sliktas - nez kādu iemeslu dēļ - ne.

"Magoci klausās."

"Kustini savu pakaļu un dodies uz Leikvudas kapsētu, Leo!" Džino telefonā sacīja. "Šoreiz mums ir īsts briljants. Kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieki jau ir ceļā."

"Sūda būšana!"

"Sūda būšana, tas ir pareizi teikts, mans draugs."

Magoci novaidējās, nostūma malā savas siltās segas un ļāvās aukstā gaisa plūsmai, cerot, ka tā viņam varētu palīdzēt nākt pie saprašanas.

"Pie velna, kāpēc tu izklausies tā, it kā jau veselu stundu būtu bijis nomodā?"

"Un kā tu domā? Es pusi nakts esmu bijis nomodā, ņemoties ar Pārpratumu." Viņš runāja par savu sešus mēnešus veco dēlu, pārsteigumu, kas ieradās trīspadsmit gadus pēc pēdējā bērna piedzimšanas.

Magoci izdvesa garu, ciešanu pilnu nopūtu.

"Vai tev ir kafija?"

"Man ir kafija, kamēr mēs runājam, mana svētā sieva man pielējusi pilnu termosu. Un paņem līdzi silto vējjaku! Laukā ir sasodīti auksts."

Pusstundu vēlāk Magoci un Džino stāvēja Leikvudas kapsētā, satriekti klusēja un skatījās uz milzīgo akmens statuju - eņģeli ar izplestiem spārniem. Uz viena tā spārna gulēja mirusi meitene, viņas rokas un kājas nokarājās uz abām pusēm un seju daļēji aizsedza blondu asiņainu matu aizkars. Viņa bija ģērbusies sarkanā kleitā, tīkliņzeķēs un smailpapēžu kurpēs.

Nozieguma vietā bija uzstādīti spoži balti starmeši uz augstiem alumīnija statīviem, lai tie izgaismotu baiso ainu, un kopējais efekts bija sirreālistisks. Magoci nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņš nokļuvis kādas šausmu filmas uzņemšanas laukumā. Vai angļu.

Magoci nopētīja no aizmugures izgaismoto apdrupušo kapakmeņu rindu un ieraudzīja, ka viņiem apkārt no zemes paceļas sīkas dūmakas strūkliņas.

Viņš vairākas reizes pamirkšķināja acis, mēģinot šo tēlu izkliedēt. Tad viņš aptvēra, ka tā ir īsta migla, un reizēm īstās kapsētās īsta migla ložņā pa zemi tieši tāpat kā filmās.

Džino iedzēra malku kafijas.

"Jēziņ! Man šķiet, ka tas līdzinās kādam stulbam kultam."

Džimijs Grimms no Kriminālmeklēšanas nodaļas pedantiski riņķoja ap kapakmens postamentu, ar pinceti paceļot un ievietojot maisiņos miniatūros pierādījumu gabaliņus.

Anantanands Rembačans stāvēja malā un gaidīja, kamēr Džimijs pabeigs. Viņš detektīviem skumji pamāja. Šorīt neatskanēja nekādas zobgalības.

Magoci palūkojās augšup uz līķi.

"Viņa ir jauna," viņš klusi sacīja. "Gandrīz bērns."

Džino ieskatījās uzmanīgāk. Nav daudz vecāka par Helēnu, viņš iedomājās un pēc tam piespieda sevi to izmest no prāta. Viņa galvā, kurā riņķoja mirušu meiteņu tēli, neiederējās doma par savu četrpadsmit gadus veco meitu.

"Jēziņ..." viņš atkal nomurmināja.

Magoci pievirzījās mazliet tuvāk un nopētīja tumšās pilienu atstātās pēdas uz eņģeļa sāniem.

"Kas viņu atrada?"

Pateicīgs par to, ka viņa domas tiek novērstas sānis, Džino pamāja uz pāris nošņurkuša izskata koledžas puišiem Mi-neapolisas universitātes žaketēs. Kāds policists iztaujāja izstīdzējušo gaišmataino zēnu, kamēr īsākais, tumšmatainais, rāpus nometies, rīstījās.

Magoci noklakšķināja mēli neviltotā žēlumā. Cik daudziem gadiem būs jāpaiet, lai šiem bērniem naktīs vairs nerādītos murgi? Iespējams, tie nekad nebeigsies.

"Iesim un aprunāsimies ar viņiem, lai mēs varam sūtīt šos nabadziņus mājās."

Kad viņi tuvojās, policists pagriezās un uzmeta detektīviem pateicīgu skatienu.

"Viņi ir jūsu rīcībā." Viņš pieliecās uz priekšu un konfidenciāli piebilda: "Vai gribat kādu padomu? Runājiet ar gaišmataino zēnu, viņa vārds ir Džefs Rasmusens. Otrs vēl arvien ir piedzēries kā sesks un, kā jūs varējāt ievērot, vemj ik reizi, kad viņam tiek uzdots kāds jautājums."

Džino piegāja pie Džefa Rasmusena, bet Magoci palika iepakaļ un novēroja. Reizēm ķermeņa valoda izsaka daudz vairāk nekā vārdi.

Kamēr Džino iztaujāja Džefu, viņš nervozi purināja galvu. Viņam bija mirdzošas bāli zilas acis ar sarkaniem punktiņiem vidū, un viņš joprojām lūkojās statujas virzienā. Viņa draugs izskatījās nožēlojams un neveiksmīgi mēģināja atjēgties.

"Vai tu gribi mums izstāstīt, kas notika, Džef?"

Džefs atkal papurināja galvu.

"Protams. Protams. Jā." Ļoti nervozi. Ļoti saspringti. "Mēs bijām uz hokeja spēli... pēc tam devāmies mazliet iedzert... pirmdienās Chelsea's bārā viņi piedāvā trīs par viena cenu. Tā mēs tur palikām līdz bāra slēgšanai, - mēs bijām mazliet iesiluši, vai saprotat? Mūs pa ceļam paķēra līdzi draugs - viņa mašīnas bagāžniekā bija paka ar divpadsmit skārdenēm -, un tā mēs braukājām apkārt, līdz teicām, lai viņš apstājas šeit. Viņš nobijās, tomēr iedeva mums pāris aliņu un... nu..." Zēns apklusa, un viņa seja spilgti pietvīka. "Vai tas ir pārkāpums?"

Džino pamāja.

Šķita, ka Džefs sarunājās pats ar sevi.

"Jēzus, mani vecāki mani nogalinās..."

"Džef, aizmirsīsim tagad likumpārkāpumu. Tu vismaz nebrauci dzērumā."

"Nē, nē! Es nekad tā nedaru, man pat nav mašīnas..."

Džino nepacietībā nokrekšķinājās.

"Pastāsti man, ko tu redzēji, kad šeit ieradies."

Džefs smagi norīstījās.

"Nu... mēs neko neredzējām. Kapsēta bija tukša, vai saprotat? Bija vēls. Tā mēs kādu brīdi staigājām apkārt un meklējām eņģeli, lai varētu mest izaicinājumu."

"Kādu izaicinājumu?"

"Nāves izaicinājuma eņģelis." Viņa acis šaudījās no viena detektīva uz otru. "Saprotiet... Izaicinājums...

Gan Džino, gan Magoci noliedzot pakratīja galvu.

"Ak! Nu, tas ir tāds spoku stāsts, leģenda vai kaut kas tamlīdzīgs. Stāsta, ka šeit apglabātais puisis ir bijis kāds tumsas priesteris vai kāda sātana kulta loceklis. Viņš nopircis šo eņģeli par savu kapakmeni un pateicis saviem sekotājiem, ka viņš to nolādējis, - ja jūs saņemsiet eņģeļa rokas un ieskatīsieties viņa sejā, tad redzēsiet, kā jūs mirsiet."

Magoci pagriezās un paraudzījās uz eņģeļa tukšajām akmens acīm, pēc tam uz mirušās meitenes ļengano apveidu un minēja, vai viņa pirms savas nāves ieskatījusies eņģeļa acīs.

"Tātad," Džefs turpināja, "mēs atradām eņģeli... vispirms mēs domājām, ka tas ir kāds joks vai kaut kas tamlīdzīgs, piemēram, lelle. Tas gluži vienkārši bija pārāk savādi, es domāju, šeit taču ir Mineapolisa, vai ne? Tomēr tad mēs ieraudzījām asinis un pēc tam... nu, Kurts..." Viņš norādīja ar pirkstu vemjošā puikas virzienā. "Kurtam bija mobilais telefons, un mēs sazvanījām jūsu puišus."

"Vai tas ir viss?"

Džefs kādu brīdi izskatījās domīgs.

"Jā. Tas ir viss."

"Vai jūs neko neredzējāt? Vai neko nedzirdējāt?"

"Nē. Tikai kapa pieminekļus. Te neviena cita nebija." Viņa acis atkal pievērās nedzīvajam ķermenim.

"Tātad kapsētā bijāt tikai jūs divi vien; vai esi par to pārliecināts?"

Džefs atkal palūkojās uz Džino, viņa acis panikā iepletās.

"Jēziņ, vai jūs domājat... ak, velns, vai jūs domājat, ka mēs to izdarījām, jā?"

Džino izvilka vizītkarti un pasniedza to puisim.

"Ja tu atcerēsies vēl kaut ko - piezvani pa šo numuru, labi?"

"Jā. Jā."

Magoci un Džino klusējot aizgāja atpakaļ pie statujas. Rembačans tagad augšā rīkojās ap meiteni, bet Džimijs Grimms nāca viņiem pretim, viņa apaļā, sārtā seja bija nopietna.

"Necik daudz neatradu, puiši," Džimijs drūmā balsī sacīja. "Pāris matu, iespējams, upura, pāris maisiņu ar apkārtnes augsnes paraugiem, tikai kontroles pēc, kaut arī tā ir piesārņota pēc velna. Nekādu personisku liecību. Rembačans teica, ka tas esot vēl viens divdesmit otrā kalibra ierocis."

"Tie ir sasodīti izplatīti," Džino nomurmināja.

"Pastāsti man par to!" Džimijs košļāja apakšlūpu un prātoja par acu priekšā redzamo ainu. "Ļoti tīri nostrādāts, puiši. Izskatās gandrīz vai pēc profesionāļa roku darba, tomēr šī meitene visticamāk ir ielasmeita, un kas gan tērēs naudu par to, lai novāktu ielasmeitu? Sasodīts, tā ir dīvainākā lieta, kuru esmu redzējis divdesmit gadu laikā, un es daudz ko esmu redzējis. Vai tu vēl negribi nocelt viņu lejā, Anant?"

Rembačans bija notupies uz postamenta un uzmanīgi pētīja meitenes ačgārni apgriezto seju, to apgaismojot ar ļoti spilgtu kabatas bateriju.

"Grimma kungs, lūdzu, vēl vienu mirklīti!"

Džimijs pakratīja galvu.

"Es strādāju kopā ar šo puisi jau kādu gadu, bet viņš vēl aizvien mani sauc par Grimma kungu. Tas man liek justies kā pasakai."

"Iespējams, viņa kaut ko zināja. Iespējams, viņas novietošana uz statujas ir brīdinājums," Džino ieteicās.

"Ak, es domāju, ka viņa pati uzrāpās uz statujas, pirms tika nošauta," Džimijs sacīja. "Un tas ir vēl savādāk. Pārbaudiet asins šļakatas! Asins pēdas ir statujas sānos un margrietiņas veida asins šļakatas uz postamenta, "vainaga" efekts. Perpendikulāra iedarbība, liels augstums, liels ātrums. Tas nozīmē, ka brīdī, kad meitene tika nošauta, viņa jau atradās augšā statujā, ja viņa būtu nogalināta kaut kur citur un pēc tam tur uzvilkta, asinis būtu atstājušas citādas pēdas un nebūtu tik koncentrētas. Un, iespējams, nebūtu tik daudz asiņu; tas ir atkarīgs no tā, cik ilgi viņa jau būtu bijusi mirusi. Dievs, es ienīstu.šo darbu. Es agri aiziešu pensijā un sākšu nodarboties ar tirdzniecību vai kaut ko tamlīdzīgu."

"Mēs visi esam tikai tīrītāji," Džino nomurmināja. "Safīram kāda cita atstātos mēslus."

"Ne velti viņi mani sauc par Grimmu Novācēju," Džimijs skumji sacīja.

11. nodala

Mičs gatavoja brokastis, savas laulības dzīves ekvivalentu pusducim Jaunavai Marijai veltītu lūgšanu. Brīdī, kad viņš izdzirdēja atveroties un aizveroties sētaspuses durvis, viņš bija sācis likt uz šķīvja ēdienu.

"Kas tad tas?" Diāna iebrāzās virtuvē kopā ar svaiga gaisa plūsmu. Viņas vaigi no rīta skrējiena bija piesārtuši, un, kad viņa noņēma savu Gore-Tex kapuci, atklājās, ka viņas blondā zirgaste ir mitra. Diāna izskatījās kā veselīga dzīvesveida kluba reklāma.

"Grēku nožēlošana." Mičs viņai uzsmaidīja.

"Es pat nedzirdēju, kā tu vakarvakarā pārnāci."

"Es gulēju darbistabā, jo pārrados mājās ļoti vēlu. Negribēju tevi pamodināt."

"Hmm..." Viņa skrēja uz vietas, lai atvēsinātos, sporta kurpes švīkstēja uz flīzēm. "Vai man ir laiks ieiet dušā?"

"Piedod!"

Viņš iznesa šķīvjus cauri savai iecienītajai ēdamistabai laukā uz stikloto, saules pielieto verandu, Diānas iemīļoto telpu šajā mājā. Tā bija liela, bet to stipri vien samazināja džungļi, kurus veidoja papardes, palmas un ziedoši augi, kas izskatījās daudz veselīgāki, nekā jutās viņš pats. Gaiss verandā bija smacīgs un valgs un smaržoja pēc mitras zemes. Mičs ienīda šo smaržu.

"Ak, tas ir pasakaini, Mičel!" Diāna apsēdās pie kaltās dzelzs galda un apbrīnoja savu šķīvi. Spinātu omlete rievotā kārtainās mīklas pīrāgā, glazēti persiki ar sarīvētu Reggi-ano un viena vēdekļveida sagriezta zemene. "Tu droši vien esi izdarījis kaut ko patiesi šausmīgu... Vai mums šodien būs arī sekss?"

Viņš droši vien izskatījās nobiedēts, jo, kad Diāna iebāza sev mutē persiku un pacēla tasīti, viņa mazliet pasmaidīja.

"Pusīti, lūdzu!"

"Kā sokas ar jauno gleznu?"

"Slikti. Ja man šodien nepaveiksies, man būs jāatsakās no tās izlikšanas izstādē."

"Ak! Man ļoti žēl."

"Nekļūsti jocīgs! Tā nav tava vaina, vai ne? Un viena glezna galerijai neko nenozīmē. Tas ir patiesi lieliski. Muskatrieksts?"

"Pareizi." Mičs nolika savu dakšiņu ačgārni uz šķīvja malas kā norādījumu neesošajam viesmīlim. Viņš itin nemaz nebija izsalcis; tikai mazliet izsists no līdzsvara viņas piezīmes par seksu dēļ.

"Es nespēju pateikt, kas tas par sieru."

"Patiesībā tur ir piecas dažādas siera šķirnes."

Sudrabs skrapšķēja pret porcelānu, kad viņa centās notvert pēdējo savas omletes kumosiņu.

"Tev tas tik labi padodas. Tev patiesi nevajadzētu turēt sveci zem pūra, tu varētu kaut ko pagatavot saviem draugiem."

Miča krūzīte nošķindēja pret apakštasīti.

"Kāpēc tu to dari?"

"Ko daru?" Diāna nevainīgi pacēla galvu.

"Sauc viņus par maniem draugiem. Tie ir mūsu draugi, nevis manējie."

"Ak! Vai es tā sacīju? Tur nebija nekādas dziļākas domas. Tas bija tikai tāpēc, ka tu tik daudz laika pavadi ar viņiem kopā..." Diānas balss un skatiens slīdēja kaut kur prom, līdz viņa pievērsa acis Miča šķīvim. "Tu taču neļausi tam aiziet postā, vai ne?"

Mičs kādu brīdi lūkojās uz Diānu, gandrīz pietiekami iekaisis, lai sāktu strīdēties, ja vien šajā istabā nebūtu tik sasodīti karsts; ja viņa nebūtu tik sasodītu tuvu. Kad Diāna ieskatījās viņa sejā, viņas pašas seja piepeši savaikstījās. Mans Dievs! Pēc kā gan viņš izskatījās? Ko viņa bija saredzējusi?

"Lūdzu," viņš ātri sacīja. "Apkalpo sevi pati! Es ēdu, kamēr gatavoju." Mičs gribēja mesties skriešus laukā no istabas, laukā no mājas, tomēr viņš sevi piespieda šeit sēdēt un smaidīt, kamēr Diānas mute izliecās nenoteiktā atbildē, un pēc tam klusējot noraudzījās, kā viņa notiesā abas brokastu porcijas. Tas bija patiesi apbrīnojami. Diānai bija gandrīz biedējoša apetīte, tomēr viņa tik un tā saglabāja ideālu figūru un nekad nepieņēmās vai nenokritās svarā pat par vienu mārciņu.

Izdari to! Pasaki viņai kaut ko! Tu viņai esi tik lielu pateicību parādā.

"Es nesaprotu, kā tu to panāc, Diāna.'' Viņš pievienoja labi aprēķinātu smaidu. "Ja es pastāstītu Annijai, ko tu šorīt ēdi, viņa tevi nogalinātu."

Diāna skaļi iesmējās, un tas Miču gandrīz vai pārbiedēja. Diāna nekad tā nedarīja.

"Varbūt Annijai vajadzētu sākt skriet. Ja par to runājam, jums visiem vajadzētu. Nav veselīgi visu dienu dzīvot iesprostotiem tajā noliktavā, sēžot pretim tiem muļķīgajiem datoru ekrāniem."

"Mēs laiku pa laikam atļaujamies kādu pārtraukumu. Roudraners brauc ar velosipēdu un nodarbojas ar jogu, Greisa pievērsusies svarcelšanai..."

"Vai tiešām? Es nezināju, ka Greisa to dara."

"Varbūt tāpēc, ka tu pēdējā laikā reti ar viņu satiecies."

"Es cenšos uzturēt kontaktus. Es viņai piezvanīju tajā pašā brīdī, kad beidzās Losandželosas izstāde. Mums bija brīnum jauka saruna."

"Tad zvani viņai biežāk. Atbrauc uz pilsētu ieturēt lenču! Greisai tas patiktu."

"Tev taisnība. Tieši to man vajadzētu darīt tūlīt pēc tam, kad šī izstāde būs beigusies." Viņa iedzēra malku kafijas un atvēra laikrakstu, kuru viņš, kārtīgi salocītu, bija nolicis Diānas šķīvja kreisajā pusē. "Hmm... Biržā vakar viss sagriezies ar kājām gaisā."

Mičs atbīdīja savu krēslu. Bija laiks doties prom.

"Ak šausmas!"

"Kas noticis?"

"Man nepavisam nebija nepieciešams izlasīt kaut ko tamlīdzīgu, dzerot savu rīta kafiju."

"Ko izlasīt?"

Diāna pasniedza viņam avīzi, nepatikā strauji pasviežot gaisā roku.

"Te vairs nav neviena laba laikraksta. Tie visi līdzinās bulvāra presei un apraksta ikvienu šaušalīgo detaļu..."

Viņa varēja arī turpināt runāt, tomēr tik un tā Mičs viņu vairs nedzirdēja. Viņš bija sācis lasīt rakstu, viņa acis šaudījās uz priekšu un atpakaļ, tad piepeši sastinga, un viņa seja kļuva pilnīgi bāla.

"Tas ir šausmīgi, vai ne?"

Viņš pievērsa skatienu Diānai, īsu brīdi jutās apjucis, bet tad attapās pamāt-ar galvu.

"Jā. Šausmīgi."

"Labi, es ieiešu dušā." Diāna pielēca no sava krēsla un vēl brīdi uzkavējās, lai noskūpstītu viņu uz galvvidus. "Paldies par brokastīm, mīļais! Tas bija brīnišķīgi."

Mičs uzmanīgi salocīja avīzi un novilka ar nagu pa locījuma līniju.

"Ņem par labu," viņš nomurmināja, bet Diāna to vairs nedzirdēja, jo jau bija dušā.

12. nodaļa

JMonkeeivrench noliktavas telpa bija tuksnesīga un klu-sa, vēl arvien aizmigusi, tāpat kā visa pilsēta. Saule austrumos tik tikko sāka rāpties pāri horizontam, un tās vājā gaisma centās izspraukties cauri tālākās sienas logu rindai.

Istabas vidū stāvošo galdu tumšajā labirintā kāds datora monitors iešņācās un atdzīvojās - puskrēslā spoži mirgoja baisi zils logs. Lēni, burtu pa burtam, ekrānā savienojās sarkanie pikseļi un materializējās uzraksts:

VAI UZSPĒLĒSIM?

Apakšā, pirmajā stāvā, dārdēja un čīkstēja kravas lifts, pēc tam tas iesēcās un apstājās pie augšstāva noliktavas. No lifta parādījās Roudraners, pārgāja pāri telpai līdz datora monitoram, izlasīja uzrakstu un sastinga. Roudraners uzsita pa pāris taustiņiem, tomēr ekrānā vēl arvien bija redzams uzraksts, un viņš sadrūma vēl vairāk. Vēlreiz uzsitis pa pāris taustiņiem, viņš paraustīja plecus un devās pie kafijas automātiem.

Viņš sāka malt kafijas pupiņas un paskatījās laukā pa logu lejup uz pilsētu, kura sāka mosties. Tālumā miegaini plūda Misisipi, un izskatījās, ka tā trenētos savai pārziemošanai zem ledus. Šajā saltajā rītā pat pirmais piepilsētas satiksmes vilnis bija pārāk lēns. Mineapolisa domāja par ziemu, un tā vienmēr sākās jau ilgi pirms pirmajām sniegpārslām.

Viņš sāka pedantiski ņemties, lai nomērītu vienādi pilnas karotītes ar svaigo kafiju, un rūpīgi iebēra tās jaunajā filtrā. Roudraners bija tik ļoti aizrāvies un koncentrējies šajā darbā, ka neievēroja, kā viņam klusi piezogas masīvs stāvs.

"Pī, pī!"

Roudraners konvulsīvi noraustījās un izkaisīja kafijas pupiņas.

"Nolādēts, Hārlij, tā bija jamaican Blue šķirnes kafija!"

"Sapurinies, mazais draudziņ!" Hārlijs novilka apbružāto motociklista ādas jaku un uzsvieda uz sava krēsla atzveltnes.

Roudraners ar niknām kustībām sāka uzslaucīt kafijas pupiņas.

"Kur, pie velna, tu biji? Es domāju, ka šeit neviena nav."

"Es slapstījos. Un tu biji mazliet atslābinājies. Tu pie tā kafijas automāta mēdz izpildīt nelielu spocīgu rituālu. Katru reizi, kad tu nokļūsti no tā piecu pēdu attālumā, tu pārej fūgas stāvoklī. Tas mani uztrauc." Viņš paskatījās uz monitoru, kurā vēl arvien mirgoja sarkanais uzraksts. "Vai tu strādāji pie Greisas datora?"

Roudraners atskatījās pār plecu.

"Vai es izskatos pēc pašnāvnieka? Kad es ierados, tas jau bija ieslēgts. Pārbaudi to! Es nevarēju to nodzēst."

Hārlijs ar saviem cīsiņveidīgajiem pirkstiem uzsita pa dažiem taustiņiem, iekunkstējās un tad paraustīja plecus un padevās.

"Vēl viena tehniska kļūme." Kad burti piepeši nozuda, viņš izbrīnā samirkšķināja acis. "Tagad pazuda. Greisa droši vien pārsūta datus no mājām. Uzmini, kas noticis?"

"Tavs draudziņš neceļas."

"Vai tu visu nakti negulēji, par to domādams, tu stulbi-ķi? Klausies, ko es teikšu. Es šorīt pārbaudīju mājas lapu. Gandrīz seši simti reģistrētu lietotāju, vairāk nekā pieci simti jau iepriekš pasūtījuši kompaktdisku. Daži no viņiem ir pasūtījuši divus vai trīs eksemplārus. Mēs būsim pretīgi, smirdoši bagāti."

Stundu vēlāk Annija un Greisa sēdēja katra pie sava da-torgalda un klabināja taustiņus, mistiskā programmēšanas valodā rakstot rindiņas, kuras datoram vēlāk vajadzēja pārvērst par divdesmitās slepkavības scenāriju. Hārlijs lika iekšā atskaņotājā kompaktdisku, bet Roudraners riņķoja viņam apkārt un knipsēja Hārlija improvizētās sejas izteiksmi ar di-gitālo fotokameru.

"Ko, pie velna, tu dari ar manu fotoaparātu?"

"Tikai novēroju, kā tu izskaties pikseļos, šodien mums jāparūpējas par fotografēšanu, tāpēc es sāku iejusties."

"Es negrasos tēlot mirušo." Hārlijs papurināja galvu.

"Tam jābūt tev. Es jau esmu bijis mironis trīs reizes. Un tam ir jābūt vīrietim."

Kad atskanēja dārdoņa un augšup no garāžas sāka braukt kravas lifts, Greisa pacēla acis.

"Pajautā Mičam!"

"Pareizi!"Annija iesprauslājās. "Vispirms tev nāksies viņu sazāļot. Pie velna, kas tā ir par mūziku?"

Greisa kādu brīdi klausījās un tad novaikstījās.

"ZZ Top. Hārlij, ņem to nost!"

"ZZ Top bija radoša astoņdesmito gadu grupa, jūs kretīni." Greisas smagais skatiens lika viņam padoties. "Labi, labi, tikai vairs ne klasisko mūziku. Tā mani iemidzina."

Hārlijs izšķīrās par instrumentālo džezu, tad atgriezās atpakaļ pie sava krēsla un pagriezās ap tā asi, lai uzliktu savas kājas armijas zābakos uz Roudranera tīrā galda.

"Vai tu zini, ko es iesākšu ar savu naudas daļu?"

"Noņem savu kāju no mana galda!"

"Es nopirkšu patiesi jauku vietu Kaimanu salās. Vai varbūt Bahamu salās. Salmu jumts, jauka vietiņa pludmalē un liels šūpuļtīkls zem palmas. Un meičas niecīgās biksītēs ar milzīgiem cičiem. Jūs varēsiet ierasties mani apciemot, kad vien vēlēsieties. Mi casa, su casa."[5]

"Es nespēju vien sagaidīt!" Greisa iepleta acis.

"Hārlij, ja tu nenovāksi savas kājas no mana galda..."

Hārlijs atieza zobus, uzsmaidīja Roudraneram un nolika kājas atpakaļ uz grīdas.

"Un kā ar tevi, Greisa? Ko tu iesāksi ar naudas kušķi?"

Viņa paraustīja plecus.

"Es nezinu. Varbūt iegādāšos apakšzemes bunkuru Aida-ho, sākšu krāt ieročus un sameklēšu pāris puišu vaļīgās pludmales biksēs ar milzīgiem..."

Kad lifta vārtiņi atvērās, viņi visi smējās. Istabā ienāca Mičs, viņa labajā dūrē bija cieši sažņaugta avīze.

Greisa viņam pamāja.

"Nāc šurp, Mič! Uzsmaidi kamerai! Tu būsi mirušais numur divdesmit... Jēziņ! Kas ar tevi noticis?"

Visi pacēla skatienu, un istabā iestājās nepatīkams klusums. Mičs neizskatījās labi. Viņa seja bija neveselīgi pelēkā krāsā, viņš bija ģērbies polo kreklā un īsbiksēs, mati bija neķemmēti. Salīdzinājumā ar ikvienu citu Mičam tā bija iziešana sabiedrībā kailam.

"Vai kāds ir lasījis avīzi?" Viņš nolika laikrakstu uz Grei-sas galda.

"Kopš deviņdesmit otrā gada neesmu," Hārlijs atbildēja. "Kas noticis?"

"Izlasiet!" Mičs norādīja uz rakstu un pēc tam nostājās malā, kamēr visi pārējie sāka drūzmēties ap Greisas galdu, lai pār viņas plecu ieskatītos avīzē.

Greisa sāka lasīt skaļi.

"Šodien agri no rīta tika atrasts jaunas sievietes līķis..." Viņa aprāvās.

"Ak, mans Dievs!" Annija nočukstēja.

Visi vienā mirklī sastinga un kādu brīdi klusu lasīja. Hārlijs bija pirmais, kas novērsās.

"Lai Dievs pasarga..." Viņš aizgāja pāris soļu līdz savam galdam un ļoti lēni apsēdās. Annija un Roudraners izdarīja to pašu, un tad viņi visi sēdēja, skatījās sev uz rokām vai savos monitoru ekrānos, vai vēl kaut kur citur, tikai ne cits uz citu. Kājās bija palicis stāvam tikai Mičs, nelaimes vēstnesis.

"Varbūt tā ir sagadīšanās," Roudraners nomurmināja.

"Ak, pareizi," Annija izmeta. "Cilvēki to vien dara kā pārmet beigtas meitenes pāri statujām. Dieviņ tētiņ, nevar būt, ka tas ir noticis."

"Avīzē rakstīts tikai tas, ka viņa bijusi uz statujas, nevis virs tās," Roudraners izmisīgi iebilda. "Varbūt viņi atrada meiteni uz postamenta. Varbūt tas ir saistīts ar narkotikām vai bandām. Dieva dēļ, mēs nezinām, kas tajā kapsētā notiek, tas varēja būt jebkas..."

"Roudraner!" Hārlija balss bija neraksturīgi maiga. "Mums tas jānoskaidro. Mums jāpiezvana kruķiem. Tūlīt pat."

"Un ko viņiem teikt?" Mičs jautāja, viņa skatiens bija pievērsts Greisai. Viņa vēl arvien lūkojās laikrakstā, un viņas seja bija pilnīgi bez jebkādas izteiksmes.

"Es nezinu. Pieļauju, ka tas varētu būt kāds maniaks, kuram tik ļoti iepatikusies viena no mūsu slepkavību ainām, ka viņš nolēmis to īstenot dzīvē."

Roudranera acis aizlīdēja sānis līdz viņa monitoram, un, kamēr viņš skatījās, spēles spēlētāju skaits turpināja arvien palielināties.

"Ja tā ir noticis, tad viņš ir viens no mūsu spēlētājiem," Roudraners sacīja. "Viņam vajadzētu būt vienam no spēlētājiem."

Greisas roka pasniedzās pēc telefona un tad palika tur guļam.

"Greisa?" Mičs klusi jautāja. "Vai tu gribi, lai es to izdaru?"

13. nodala.

Magoci noskatījās, kā Džino ieelpo Tuppenoare kārbā ielikta mājas ēdiena smaržu. Kad viņa lūpām pieskārās pārkrauta dakšiņa, no mērces tūbiņas Džino baltā krekla priekšpusē uzkrita liela taukaina ķiplokotā krējuma lāse.

"Stulbums!" Džino sāka darboties ar salveti.

"Kad tu ēd, tu izskaties pēc ekskavatora lāpstas," Magoci uzjautrināts sacīja.

Džino atteicās uzķerties uz šīs ēsmas.

"Jā? Nu, tu arī tā izskatītos, ja ēstu Andželas mājās gatavoto mērci."

Magoci siekalojās, līdz viņš paskatījās pats uz savām pusdienām - mazliet nomelnējušu banānu, ābolu un saplacinātu tītara gaļas sendviču, kas gatavots no mazkaloriju maizes, kura garšoja pēc skaidu plātnes. Viņa vēders skaļi iekurk-stējās.

"Jēziņ, es to klausījos visu ceļu uz šejieni," Džino sacīja ar pilnu muti. "Dieva dēļ, apēd taču kaut ko! Vai tu gribi kaut ko no šā?"

"Es nevaru."

Džino noslaucīja mērci no savām smaidošajām lūpām.

"Vai tu zini, kas ir tava problēma? Pusmūža krīze. Vīrieša menopauze. Vīrietis sasniedz šo savas dzīves pauguraino viduci, un piepeši vienīgais, ko viņš vēlas, ir būt par vidusskolnieku. Tāpēc viņš nomet svaru, sāk skriet vai nodarboties ar līdzīgām stulbībām, un, pirms tu spēj attapties, viņš jau braukā apkārt sasodītā Miata kabrioletā un mēģina atrast kādu kārdinājumu."

Magoci tīši palūkojās uz liekajām trīsdesmit mārciņām, kuras Džino nēsāja uz sava vēdera.

"Nu labi, kad tu nākamajā mēnesī nokļūsi slimnīcā uz trīskāršu sirds operāciju, tu šo dienu atcerēsies."

Džino pasmaidīja un nočāpstināja muti.

"Nenopūlies un nesūti man puķes vai kaut ko tamlīdzīgu! Labāk ietaupi naudu un, kad es izlaidīšu garu, iedod An-dželai." Glorija, pamatīgas miesas uzbūves nēģeriete, kas dievināja spilgtas oranžas nokrāsas, ieslāja istabā kurpēs ar platformas papēžiem, vicinādama pa gaisu veselu sauju ar rozā papīra strēmelītēm, uz kurām bija pierakstīta pa telefonu saņemtā informācija.

"Jūs, puiši, man esat daudz parādā, jo sagādājāt vienas vienīgas neērtības, bet paši tajā laikā liekat māgā." Viņa nosvieda piezīmju kaudzīti uz Magoci galda. "Necik daudz nav. Lielākoties savādnieki un reportieri. Par pēdējiem runājot, pilnīgi visas televīzijas stacijas un laikraksti trīs štatu robežās ir iekārtojuši savas apmetnes uz mūsu parādes kāpnēm. Šefs Malčersons interesējas, kā viņi to uzzinājuši." Viņa nolika uz galda salocītu Star Tribune, kuras augšpusē bija redzama graudaina fotogrāfija ar mirušo meiteni virs eņģeļa statujas. Bija lasāms liels virsraksts "Nāves eņģelis?".

"Labs fotoobjektīvs," Magoci sacīja. "Kad mēs tur bijām, prese klāt netika."

"Tā vai citādi," Glorija turpināja, "vecajam vīram ir gandrīz vai sirdstrieka, un viņš, cik vien ātri iespējams, vēlas ar jums aprunāties par preses konferenci."

Malčersons bija Mineapolisas Policijas departamenta Speciālās izmeklēšanas nodaļas pārlieku jūtīgais šefs; Magoci bija aizdomas, ka šobrīd viņš bija ieslēdzies savā kabinetā un injicēja sev vēnā valiumu.

Džino nepatikā nosvieda dakšiņu.

"Preses konference? Kāpēc? Lai mēs stāvētu kameru priekšā un paziņotu, ka ne velna nezinām?"

"Tas ir Malčersona darbs," Glorija sacīja. "Neatņem viņam šo priekšrocību! Zvanīja no Bezvēsts pazudušo personu meklēšanas nodaļas; nav neviena ziņojuma, kas atbilstu meitenes aprakstam, tāpēc Rembo - kāds, pie velna, bija viņa vārds - sūta fotogrāfijas kopijas automatizētajai pirkstu nospiedumu identifikācijai."

"Rembačans. Anantanands Rembačans. Viņam nepatīk, ka tu viņu sauc par Rembo," Magoci sacīja.

"Vienalga. Un tev kāds zvana pa otro līniju, Leo."

"Es tieši pašlaik ieturu lenču."

Glorija uzmeta skatienu aizkustinošajai pārtikas kaudzītei uz viņa galda un izsmējīgi iesprauslājās.

"Pareizi. Šī zvanītāja ir sieviete, kas apgalvo, ka kaut ko zina par slepkavību pie statujas un ka viņa vēlas nekavējoties runāt ar galveno detektīvu vai arī viņa kādu iesūdzēs tiesā. Vai varbūt viņa teica, ka nošaus kādu, šo beigu daļu es labi nesaklausīju."

"Lieliski." Magoci pasniedzās pēc sava telefona.

Tajā pašā brīdī, kad Greisa izgāja pa noliktavas durvīm, viņa sajuta auksto vēju. Greisa ierāva galvu plecos un pacēla uz augšu sava putekļu mēteļa apkakli, gandrīz tīksminoties par šo diskomfortu. Tas bija vēl kaut kas, pret ko šajā pasaulē cīnīties, un tam bija jēga tikai uz kādu brīdi, pirms tu ieslīgi atpakaļ haotiskajā neprātā.

Greisa turpināja sev iegalvot, ka tas nemaz nebija tik slikti. Viņa nekad nebija tikusi vaļā no sajūtas, ka aiz katra stūra uzglūn briesmas, ka ikviena kalendāra lapiņas pāršķiršana draud ar katastrofu un, ja tas nenotiks šajā dienā, tad tas notiks nākamajā. Izdzīvošanas pamats bija šā vienkāršā fakta atzīšana un sagatavošanās tam.

Tomēr pārējie... pārējie tā nevarēja dzīvot. Viņiem, tāpat kā vairākumam cilvēku, bija jātic, ka pasaule savos pamatos ir laba; sliktais bija novirze no normas. Pretējā gadījumā dzīve bija pārāk smaga. Pēc viņas domām, tieši tāpēc dažu cilšu piederīgie reizēm pārgrieza sev rīkli.

Lai nu kuram no šīs grupiņas, bet ne Greisai vajadzēja zvanīt policistiem, nākt vienai pašai te laukā un viņus gaidīt. Viņa to zināja tāpat kā ikviens cits, un tik un tā nekas nebija viņu apstādinājis. Greisa pieļāva, ka tas bija jautājums par kontroli. Viņai bija jātiek ar visu galā.

"Neaizvaino viņus, mīļumiņ!" kad viņa gāja laukā pa durvīm, Annija bija teikusi, un tas tikai daļēji bija joks.

Nebija gluži tā, ka Greisa ienīstu policistus. Viņa tikai labāk nekā pārējie saprata, ka lielākā daļa policistu savā būtībā bija pilnīgi bezjēdzīgi radījumi, kurus ierobežoja likumi, politika un sabiedriskais viedoklis, un pārāk daudzos gadījumos vispārējā muļķība. Greisa nevēlējās viņus aizvainot, tomēr viņa arī negrasījās policistu priekšā noslīgt ceļos.

"Ātrāk, ātrāk taču!" Greisa nepacietīgi murmināja un, mīņādamās uz pirkstu galiem, uzmanīgi vēroja pusdienlaika satiksmes plūsmu. Laiku pa laikam garām pabrauca kāda īsta kravas mašīna ar īstu kravu, kas atstāja aiz sevis dīzeļdegvielas mākoni un devās uz vienu no atlikušajām īstajām noliktavām šajā kvartālā; tomēr lielākoties šī Vašingtonas avēnijas daļa piederēja Honda un Toyota markas mašīnām. Viņa pieļāva, ka beigu beigās tās visas kopā varētu izspiest laukā pilnīgi visas kravas mašīnas. Lai Dievs pasarg', ja tiktu konstatēts zināms piesārņojums kādā no ietves malas kafejnīcām, kas turpināja parādīties kā nezāles.

Greisa sāka soļot uz priekšu un atpakaļ, divdesmit soļus uz ziemeļiem no zaļajām durvīm, divdesmit soļus atkal durvju virzienā, tik ļoti pārliecināta par ikvienu savas apkārtnes detaļu, ka milzīgais informācijas daudzums, kas bombardēja viņas smadzenes, bija gandrīz vai sāpīgs. Viņa atcerējās visas sejas, kurām pagāja garām, ievēroja ikvienu vieglo un kravas mašīnu, pat analizēja pēkšņo skaļo baloža pacelšanos gaisā, kas - savā ziņā - bija trauksmes signāls. Viņa necieta atrašanos šeit, laukā. Tas nogurdināja.

Kad Greisa bija sākusi savu desmito riņķi ap zaļajām durvīm, divus kvartālus tālāk viņa beidzot ieraudzīja pagriežamies ap stūri brūnu pajaunu sedanu, kas brēktin brēca -NEMARĶĒTA POLICIJAS AUTOMAŠĪNA.

Mašīnā sēdēja Magoci, viņš nogriezās uz Vašingtonas avēniju un pabrauca garām dažām neievērojamām noliktavām, kas izskatījās kā pabalējuši celtniecības bloki no gigantiska konstruktora. Džino pašķielēja laukā pa logu, meklējot numurus, bet lielākā daļa namu bija bez jebkādām norādēm.

"Lai šeit atrastu kādu adresi, vajadzīga tā sasodītā Globālās navigācijas sistēma."

"Viņa sacīja, ka gaidīs mūs laukā uz ielas."

Džino norādīja uz nelielu grupiņu vīriešu, kas grozījās ap kravas mašīnu, kura bija atpakaļgaitā piebraukusi pie iekraušanas platformas un piepildīja gaisu ar baltiem izplūdes gāzes mākoņiem no sava izpūtēja.

"Vai viņa izskatās pēc kravas mašīnas vadītājas?"

"Pa telefonu viņa pēc tādas izklausījās."

"Vai tu domā, ka viņa mēģināja ar tevi manipulēt?"

Magoci paraustīja plecus.

"Es nezinu. Varbūt. Grūti pateikt."

Džino notrīsēja un ieslēdza mašīnas sildītāju.

"Dievs, laukā ir auksts! Vēl nav pienācis pat Visu svēto dienas vakars, bet ārā jau ir divdesmit pieci grādi."

Viņi pabrauca vēl vienu kvartālu tālāk un ieraudzīja garu melnā putekļu mētelī tērpušos sievieti, kas stāvēja pie zaļām durvīm, viņas tumšo matu mudžeklis plivinājās vējā. Sieviete viņiem ātri pameta ar galvu, un, pēc Magoci domām, tas bija signāls, ja jūs domājat, ka ikviena dzīva būtne uz šīs planētas jūs novēro, un gaidāt kādu zīmi.

"Viņa neizskatās pēc kravas automašīnas vadītājas," Džino iepriecināts apcerēja. "Ne drusciņas."

Tomēr viņa bija savāda. Magoci to redzēja viņas stājā, zilo acu vēsajā skatienā, kas viņiem vai dzīviem vilka ādu pār acīm, kamēr viņi vēl bezpalīdzīgi sēdēja ar drošības jostām piesaistīti pie sēdekļiem. Dievs, viņš ienīda skaistas sievietes.

Magoci nobrauca malā un atstāja mašīnu stāvvietā, un caur noputējušo priekšējo stiklu uztvēra viņas skatienu. Sīksta, viņš pirmajā mirkli iedomājās, tad palūkojās mazliet uzmanīgāk un atklāja kaut ko pārsteidzošu. Un nobijusies.

Tātad tā bija Greisa Makbraida. Magoci bija iedomājies viņu pavisam citādu.

Pirms viņi bija izkāpuši no mašīnas, Greisa bija viņus raksturojusi. Labais policists un sliktais policists. Garais ar tumšo acu šaudīgo skatienu bija sliktais policists, neapšaubāmi detektīvs Magoci, ar kuru viņa bija runājusi pa telefonu, un vienīgo pārsteigumu sagādāja tas, ka viņš izskatījās tikpat itā-lisks, kā izklausījās viņa vārds. Viņa partneris bija īsāks, druknāks un pārāk atgādināja labo puisi, lai tāds ari patiesībā būtu. Viņiem abiem mugurā bija slikti pieguļošas sporta virsjakas, lai noslēptu pie jostas piekarinātās ieroču makstis, tomēr Greisa lūkojās uz apakšā pavilktajiem krekliem, lai gūtu priekšstatu par viņu dzīvi.

Magoci bija neprecējies vai - ticamāk viņa vecumā - šķīries. Mazliet zem četrdesmit, viņa pieļāva. Katrā ziņā vīrietis, kas dzīvo viens pats un patiešām tic, ka viss avīzēs rakstītais ir patiesība.

Viņa partnerim bija mīļa sieva, kas viņu lutināja ar mājās gatavotu lenču, ar kuru viņš mēdza izrotāt savu JCPenney kreklu, kuru sieva tik rūpīgi izgludinājusi. Dārgā zīda kaklasaite ar ziedu rakstu liecināja par meitu pusaudzi, kas ļoti seko modei un neapšaubāmi būtu šausmās, ja viņš to valkātu kopā ar tvīda uzvalku.

"Paldies, ka jūs atbraucāt!" Viņa turēja rokas kabatās, acis viņiem pievērsusi. "Es esmu Greisa Makbraida."

"Detektīvs Magoci..."

"Es zinu, detektīv. Es pazinu jūsu balsi no telefona sarunas." Viņa gandrīz pasmaidīja, jo redzēja Magoci lūpas viegli sakniebjamies. Policistiem nepatika, ja viņus pārtrauca. īpaši sievietes.

"...Un tas ir mans partneris, detektīvs Rolsets."

Mazākais policists viņai maldinoši nevainīgi uzsmaidīja un pavaicāja:

"Vai jums ir atļauja to nēsāt?"

Pārsteigums, pārsteigums, Greisa nodomāja. Šis banālā izskata policists ir pamanījis. Zem Greisas smagā putekļu mēteļa viņš nekādā ziņā nevarēja saskatīt viņas plecusiksnu un ieroča maksti. Ja vien viņš nebija to speciāli meklējis.

"Augšā, manā somā."

"Nejokojiet!" Rolseta sejā vēl arvien bija smaids. "Vai jūs vienmēr to nēsājat vai tikai tad, kad grasāties satikt pārīti policistu?"

"Vienmēr."

"Ha! Vai jūs neiebilstu, ja es pajautātu, kāds ir tā kalibrs?"

Greisa pacēla vienu putekļa mēteļa malu un parādīja Sig Sauer. Detektīva acis uz neilgu brīdi atmaiga, un tajās parādījās skatiens, kas parasti tiek taupīts iemīļotajiem. Lai sie-kalošanās ap ieročiem paliek policistiem, viņa nodomāja.

"Sig, ha? Iespaidīgi. Deviņu milimetru?"

"Pareizi. Tas nav divdesmit otrais kalibrs, detektīv. Tieši ar to ir nogalināta meitene kapsētā, vai ne?"

Visu cieņu, neviens no vīriešiem nepamirkšķināja ne aci. Magoci pat notēloja vienaldzību un, rokas kabatās sabāzis, skatījās citā virzienā, uz ielu, it kā tam, ka viņa zināja par nozieguma ieroci, vispār nebija nekādas nozīmes.

"Jūs sacījāt, ka jums ir kāda informācija par slepkavību."

"Es sacīju, ka man varētu būt. Es neesmu pārliecināta."

Viņa labā uzacs pacēlās uz augšu kā jautājuma zīme.

"Jums varētu būt? Jūs neesat pārliecināta? Uzjautrinoši. Pa telefonu izklausījās tā, it kā Londona degtu."

Magoci varēja derēt, ka viņas sejā nebija pakustējies neviens muskulītis, un tik un tā kaut kas viņas sejā liecināja par šobrīd izjusto nicinājumu, it kā viņš būtu uzvedies ļoti slikti un viņa neko labāku arī nebūtu gaidījusi.

"Tas, ko es jums varētu parādīt, ir patentēta informācija, detektiv Magoci, un, ja tas nav svarīgi, es varu jums to arī nerādīt."

Viņš centās saglabāt nosvērtu balss toni.

"Patiešām. Un kad tieši jūs izlemsiet, vai šī informācija ir svarīga?"

"Es to nedarīšu. Jūs to darīsiet." Viņa no kādas dziļas kabatas izvilka ķēdīti, pie kuras karājās plastmasas kartītes. "Nāciet man līdzi!" Viņa, ne mirkli nekavējoties, pagriezās, ievietoja zaļo plastmasas durvju koda karti spraugā un pirmā iegāja iekšā.

Viņa soļoja ātri, šķērsoja garāžu un devās lifta virzienā, zābaku papēžiem skaļi klaudzot pret cementu. Džino un Magoci kustējās lēnāk. Džino vēroja, kā melnais putekļu mētelis plīvo ap garajām, džinsos tērptajām kājām; Magoci skatījās apkārt un šajā tukšajā vietā saskatīja naudu. Cilvēki šajā pilsētā maksāja kārtīgas summiņas par drošām autostāvvietām, un šeit, lejā, bija vismaz divdesmit tukšas vietas.

Džino viņam iebakstīja ar elkoni un klusi ierunājās:

"Es teiktu, ka jūs abi pa kaklu pa galvu skrienat pēc Mis Garīgās Radniecības balvas."

"Aizveries, Džino!"

"Ei, neesi tik rupjš! Mana balss tev jau ir nodrošināta." Kad viņi apstājās iepretim lifta durvīm, Džino ieraudzīja trafaretu ar pērtiķi. Pārsteigts viņš ar smaidu palūkojās uz Greisu.

"Vai jūs strādājat Monkeeivrench?"

Greisa pamāja ar galvu.

"Bez jokiem? Mana meita dievina jūsu spēles! Es nespēju sagaidīt, kad varēšu viņai pastāstīt, ka biju šeit."

Greisa gandrīz pasmaidīja. Magoci gaidīja, kad viņas seja sasprāgs gabalos un atsitīsies pret cementa grīdu.

"Bērnu spēles un mācību programmatisks nodrošinājums ir mūsu galvenais maizes darbs," viņa sacīja, un Magoci sarauca pieri, mēģinādams uzminēt viņas akcentu. Daži līdzskaņi tika izrunāti ļoti mīksti, bet runas maniere bija strauja kā Austrumkrastā, it kā viņa nevēlētos pārāk ilgi runāt un vajadzētu izteikt vārdus, cik vien ātri iespējams. "Tomēr mēs strādājam pie kāda jauna projekta... tāpēc es jums piezvanīju." Viņa ieslidināja vēl vienu plastmasas karti - šoreiz zilu -spraugā, un lifta durvis atvērās. Viņa bez vismazākās piepūles ar vienu roku pacēla smagos iekšējos vārtus.

"Mēs?" Magoci pajautāja, kad viņi visi bija iekāpuši liftā.

"Man ir četri partneri. Viņi gaida augšstāvā."

Kad lifts apstājās, Greisa pacēla vārtus, un parādījās spilgta, atklāta, saules staru svītrota bēniņu telpa. Datoru galdi bija novietoti vienkopus milzīgās telpas centrā bez jebkādas saskatāmas kārtības, un pāri koka grīdai stiepās resni elektrības kabeļi. Kad viņi iegāja iekšā, grupiņa drūmu cilvēku -trīs vīrieši un kāda drukna sieviete - pacēla galvu, lai paskatītos uz viņiem.

"Tie ir mani partneri," Greisa sacīja, un Magoci gaidīja nogurdinošo oficiāli pieņemto iepazīstināšanu. Sievietes vienmēr tā darīja, pat tad, ja tu biji ieradies viņas apcietināt. Kamēr tu stāvi un grabini rokudzelžus, viņas tevi iepazīstina ar ikvienu klātesošo, it kā tu būtu atnācis uz tēju vai ko tamlīdzīgu. Tomēr Greisa Makbraida viņu pārsteidza, jo uzreiz devās pie galda, pie kura sēdēja tetovēts vīrietis ar zirgastē sasietiem matiem, kurš izskatījās tā, it kā būtu cīņas sporta kluba cīkstonis, nelikdamās redzam Ičaboda Kreina^6 līdzinieku, japiju polo kreklā un neticami resnu sievieti, kas tomēr lika Magoci sirdij sisties mazliet ātrāk.

"Hārlij, uzliec otro numuru!" Greisa pavēlēja pārspīlēti muskuļotajam vīram ar zirgasti. "Kungi?"

Magoci un Džino viņai pievienojās un nostājās aiz vīrieša krēsla. Tas asociējās ar ērtu iekārtošanos uz viesistabas d'ivā-na. Pārējie cilvēki istabā turējās pa gabalu un kādu brīdi klusēja. Magoci tas bija tieši pa prātam.

"Uz ko mēs skatāmies?" Viņš pār vīrieša masīvo plecu drūmi raudzījās tumšajā monitorā.

"Pagaidiet," Greisa sacīja, un nākamajā mirklī ekrānā parādījās fotogrāfija.

Magoci un Džino pieliecās tuvāk un skatījās uz platleņķa uzņēmumu, kurā šārīta Džeina Do^7 vēl arvien karājās uz Leikvudas kapsētas eņģeļa statujas. Pats dīvainākais bija tas, ka šajā fotogrāfijā nebija ne policistu, ne ziņkārīgo, ne lentes, kas norobežo nozieguma vietu... tikai šis ķermenis un statuja.

"Kas to fotografēja?" Džino jautāja.

"Es." Vīrietis, kuru sauca par Hārliju, pabīdīja savu krēslu uz sāniem, lai viņi varētu labāk aplūkot attēlu, bet nevienam no policistiem tas nebija vajadzīgs. Viņi abi pakāpās soli atpakaļ un nenovērsa acis no Hārlija.

"Izskatās, ka jūs tur esat nokļuvis labu laiciņu pirms mums," Džino piesardzīgi sacīja.

"Vai tā izskatījās šārīta nozieguma vieta?" Greisa Makbraida vaicāja.

Magoci viņai neatbildēja. Tā neizskatījās kā nozieguma vieta. Tā bija nozieguma vieta.

"Bērni, kuri atrada līķi, sacīja, ka viņi šo vietu nav atstājuši, līdz ieradās pirmie žurnālisti," viņš sacīja un vēl arvien skatījās uz Hārliju. "Viņi piezvanīja policijai pa mobilo telefonu. Tas nozīmē, ka jūs bijāt kapsētā, pirms kāds... iespējams, vienīgi slepkava."

"Ak, Dieva dēļ!" Hārlijs nomurmināja. "Es neesmu jūsu slepkava, un tā nav nozieguma vieta."

"Mēs tur bijām, cienītais," Džino balss bija noteikta. "Un acīmredzot arī jūs tur esat bijis. Kad tieši jūs to nofotografējāt?"

Hārlijs pacēla gaisā rokas.

"Jēziņ, es nezinu. Kad tas bija, Roudraner?"

Kad Ičabods Kreins iepīkstējās, Magoci galva pagriezās pa kreisi.

"Apmēram pirms pāris nedēļām. Es nespēju atcerēties datumu... Ak, pagaidi mirklīti! Tas bija Kolumba dienā, atceries, Ilārlij? Tev bija man jāaizdod divdesmitnieks, jo bankas bija slēgtas..."

"Mirklīti pagaidiet," Magoci viņu pārtrauca. "Lūdzu, mirklīti pagaidiet! Jūs uzņēmāt šo fotogrāfiju pirms pāris nedēļām?"

"Man gan tā neliekas." Džino atkal skatījās uz attēlu un grozīja galvu.

"Mēs visi tur bijām," druknā sieviete sacīja. "Pirms divām nedēļām. Visi, tikai Mičs ne."

"Taisnība," Greisa teica.

"Es negribēju tur būt," japijam līdzīgais tips nomurmināja, "tomēr es atceros, kuru vakaru tas bija..."

"Labi." Magoci ievilka elpu, lūkojās no cita uz citu, un beidzot viņa skatiens apstājās pie Greisas. "Noklausīsimies to!"

"Tā ir inscenēta fotogrāfija."

"Kā, lūdzu?" Džino apjuka un kļuva kareivīgs.

"Tā ir spēle, mīļumiņ." Lielā sieviete piecēlās no sava krēsla un, apmēram divdesmit jardiem zīda pāva astes zilumā šķeļot gaisu, devās pāri istabai pie kafijas automāta, kas stāvēja uz letes. Neviens no detektīviem nespēja no viņas novērst acis. "Sērijveida slepkavību izmeklēšana, saīsinājumā SSI. Mūsu jaunā datorspēle."

"Ideāli," Džino nomurmināja. "Spēle par sērijveida slepkavībām. Cik aizgrābjoši!"

"Mīlulīt, mēs tikai barojam tirgu; mēs to neradām," Annija novilka. "Tā ir kā mīkla, kurā iesaistīti arvien vairāki un vairāki mirušie, tas arī ir viss. Spēlētājs notver slepkavu, atrazdams lietas atrisinājuma pavedienus nozieguma vietu fotogrāfijās. Šī ir otrā slepkavība. Aplūkojiet to tuvplānā! Tas tur, augšā uz eņģeļa, ir Roudraners."

Magoci un Džino paskatījās uz likrā tērpto maiksti un tad atkal uz fotogrāfiju. Abi vienlaikus pamanīja detaļas, kuras viņi bija palaiduši garām, uzmetot pirmo skatienu, jo ainas kopējais izskats bija tik līdzīgs. Sarkanā kleita, blondie mati, augstpapēžu kurpes... tas viss bija ideāli. Tomēr viņu Džei-nai Do bija smalkas rociņas ar sarkani lakotiem nagiem. Rokas šajā fotoattēlā bija lielas un spēcīgas un acīm redzami piederēja vīrietim. Un kāju pēdas... pēdas bija milzīgas. Tāpat kā uz āru izvirzītais ādamābols.

Džino palūkojās lejup uz Roudranera četrpadsmito izmēru, pēc tam uz viņa kaklu.

"Jēziņ," Džino nočukstēja. "Tas ir viņš."

Magoci vēl aizvien skatījās uz attēlu, domas viņa galvā auļoja, asinsspiediens cēlās. Tā sasodītā lieta bija daļa no spēles. Viņš centās koncentrēt uzmanību, lai spētu aptvert, ko saka Greisa.

"...Lielākā daļa no spēlē izmantotajiem slepkavību scenārijiem ir visai parasti. Tomēr šī viena slepkavība bija tik unikāla, un iespēja, ka tā varētu būt tikai sagadīšanās, šķita..."

"Astronomiska," Magoci sacīja un pagrieza galvu, lai paskatītos uz Greisu.

"Jā."

Viņš palūkojās uz resno sievieti.

"Jūs teicāt, ka tā ir jauna spēle."

"Pavisam jauna. Tā vēl nav izlaista tirgū."

"Tātad vienīgie cilvēki, kas ir redzējuši šo fotogrāfiju, atrodas šajā istabā."

Hārlijs iesprauslājās un apgriezās apkārt ar visu savu krēslu.

"Vai jūs iedomājaties, ka mēs jūs izsauktu, ja kāds no mums būtu slepkava?"

"Iespējams," Magoci sacīja.

Greisa Makbraida aizgāja pie Roudranera galda un uzlika roku viņam uz pleca.

"Cik daudzi?" viņa klusi vaicāja.

Roudraners paskatījās uz viņu.

"Pieci simti astoņdesmit septiņi." Viņš palūkojās uz Džino, pēc tam uz Magoci. "Apmēram pirms nedēļas mēs ievietojām šo spēli mūsu vietējā testa mājas lapā. Līdz šim ritam mums šajā mājas lapā ir bijuši pieci simti astoņdesmit septiņi apmeklētāji..."

"Ko?" Džino iekliedzās. "Šī lieta ir internetā?"

"Mēs to slēdzām!" Roudraners aizstāvējās. "Uzreiz pēc tam, kad ieraudzījām šārīta avīzi."

"Tas nozīmē, ka ne vien mēs, bet vēl tikai pieci simti astoņdesmit septiņi cilvēki ir redzējuši šīs fotogrāfijas," Greisa Makbraida iejaucās sarunā.

"Tikai?" Džino ieaurojās.

Greisa nomērīja Džino ar skatienu.

"Es nesaprotu, kāpēc jūs esat tik satraukts. Pirms dažām stundām jūsu aizdomās turamo skaits sniedzās līdz bezgalībai. Tagad mēs to esam jums sašaurinājuši līdz pieci simti astoņdesmit septiņiem."

"Plus vēl pieciem," Magoci norādīja un noskatīja viņus visus pēc kārtas, Greisu Makbraidu pēdējo. "Un, ja jūs nesaprotat, par ko detektīvs Rolsets ir satraukts, tad jūs acīmredzot neesat apsvērusi to, ka tad, ja jūs nebūtu ievietojuši šo spēli tīmeklī, kāda ļoti jauna sieviete vēl arvien būtu dzīva." Viņš uz brīdi apklusa un ļāva teiktajam iedarboties, tad negaidot saprata, ka līdz viņa apziņai piepeši nonācis kaut kas no Annijas sacītā. "Pagaidiet brītiņu! Jūs teicāt, ka tā ir otrā fotogrāfija. Kāda bija pirmā?"

Hārlijs atgriezās pie savas tastatūras un sāka sist pa taustiņiem.

"Es parādīšu to, tomēr tā ne tuvu nav tik dramatiska kā otrā. Lūk, skatieties!" Viņš atbīdīja savu krēslu sānis, lai detektīvi varētu labāk saredzēt. "Numurs viens. Nekas īpašs. Tikai kāds skrējējs pie upes."

Magoci dzirdēja, kā viņam līdzās Greisa Makbraida tvēra pēc elpas, un īsu brīdi brīnījās, kāpēc tā, bet tad piepeši visu viņa uzmanību saistīja Hārlija monitorā redzamā fotogrāfija.

Viņš un Džino ilgi skatījās uz šo uzņēmumu, un abu sejās nebija pilnīgi nekādas izteiksmes. Magoci atcerējās iepriekšējo rītu, kad viņš bija nometies ceļos līdzās mirušajam skrējējam un Rembačanam un noskatījies, kā cimdotā roka atver mirušā muti, un tajā sajutis bērnībā ēstās ledenes smaržu.

"Kas noticis ar mirušā muti?" viņš vaicāja.

Hārlijs padarīja attēlu mazliet spilgtāku.

"Tas ir pavediens. Tikai jāuzklikšķina uz tās." Viņš sniedzās pēc peles, bet Magoci vārdi viņu apturēja.

"Tikai nesakiet man, ka tas ir sarkanās lakricas gabaliņš."

Hārlijs lēni pagrieza galvu, lai uz viņu paskatītos.

"Kā jūs to zināt?" viņš jautāja, tomēr pats jau zināja atbildi, pirms bija paspējis to izrunāt. Viņi visi to zināja, tomēr puisim polo kreklā tas bija jādzird skaļi.

"Vai nogalināts kāds skrējējs?" viņš vārgā balsī vaicāja.

"Vakar no rīta," Džino atbildēja. "Vai neviens no jums, ļautiņi, neskatās ziņas?"

"Un viņam mutē bija gabaliņš sarkanās lakricas," Magoci piebilda. "Un to nepieminēja ziņās."

Klusums ilga tikai īsu brīdi, iekams viņi visi aptvēra realitāti, to, kas jau bija noticis, un stindzinošo iespējamību, kas vēl varētu būt.

"Ak, Kungs!" Annija beidzot nočukstēja. "Augstais Kungs debesīs! Viņš spēlē spēli. Viņš tos visus nogalina."

Magoci juta, ka viņš sastingst.

"Cik daudzi ir šie "visi"?"

"Divdesmit," Mičs apņēmīgi sacīja, taustoties sev aiz muguras pēc krēsla un pēc tam atkrītot tajā. "Spēlē ir pavisam divdesmit epizodes."

"Jēzus un Marija/' Džino nočukstēja.

Roudraners neapmierināts sasita plaukstas.

"Nē, nē, nē, jūs nesaprotat, kā tas darbojas! Jā, spēlē ir divdesmit slepkavības, tomēr neviens nav redzējis vairāk par septiņām."

"Kā jūs varat to zināt?" Magoci vaicāja.

Roudraners nepacietīgi nopūtās.

"Tāpēc, ka es to novēroju divdesmit četras stundas septiņas dienas nedēļā, lūk, tāpēc. Jātiek galā ar vienu līmeni, un tikai pēc tam var tikt līdz nākamajam, un neviens no spēlētājiem šajā mājas lapā nav ticis tālāk par septīto slepkavību. Daži no viņiem nav tikuši pat tik tālu."

"Ak, nu, tas ir īsts atvieglojums," Džino sacīja. "Es biju iedomājies, ka mums būs kārtīga kaudzīte līķu, kas mētāsies apkārt pa visu pilsētu. Tagad atklājas, ka atlikuši tikai kādi pieci."

Magoci ilgojās pēc krēsla. Vēlams - guļamkrēsla un, iespējams, pāris aliņiem, un pilnīgi noteikti pēc pasaules, kurā cilvēki cits citu nenogalina tikai sava prieka pēc.

"Es pieņemu, ka jums ir kaut kāda veida saraksts, kurā jūs reģistrējat spēlētājus, kas iegājuši jūsu mājas lapā."

"Protams. Vārds, adrese, telefona numurs un e-pasta adrese." Annija atgrūdās no letes un aizšalca pāri telpai līdz vienīgajam datoram, kas izskatījās tā, ka ar to varētu darboties kāda cilvēciska būtne. Galds bija rūpīgi notīrīts un kārtīgs, ar porcelāna puķu podiņu, kurā bija mākslinieciski sakārtoti zīda ziedi tādā pašā pāva zilā krāsā kā viņas kleita. Magoci minēja, vai viņa mainīja šos ziedus katru dienu, lai tie būtu pieskaņoti viņas garderobei. "Es jums parādīšu sarakstu, tomēr nezinu, vai no tā būs kāds labums."

"Kāpēc tā?" jautāja Džino, tuvodamies viņas galdam.

"Lielākā daļa no šiem ierakstiem ir pilnīgi safabricēti." Viņa norādīja uz kādu vārdu savā monitorā un hipnotizēja Džino ar balti lakotu nagu, uz kura mirdzēja zili spīgulīši. "Paskatieties uz šo! Pautainais Klods, kas dzīvo Karstgalvja Atriebības avēnijā."

"Tas ir tik vecmodīgi," Roudraners sūdzējās.

"Pastāstiet man par to! Cilvēkiem vairs nav nekādas iztēles."

Džino pārliecās pār Annijas plecu, lai varētu labāk saskatīt.

"Vai jūsu dators tādas lietas nevar noteikt?"

Annija paraustīja savu apaļīgo labo plecu, un tas sakustējās pārsteidzoši jutekliski. Džino gandrīz dabūja sirdstrieku.

"Jebkāda veida reģistrācija jau sen kļuva par neauglīgu pasākumu. Lielākā daļa programmu pieprasa aizpildīt tikai zināmus laukus; tās nepārbauda, vai šie ieraksti ir taisnība. Un kāpēc gan to vajadzētu? Vai lai apsūdzētu savus potenciālos pircējus, kas ieiet mājas lapā, tikai tāpēc, ka viņi vēlas konfidencialitāti?"

"Tātad nav nekāda veida, kā mēs varam atklāt Pautainā Kloda īsto vārdu."

Annija viegli pasmaidīja.

"Tā es neteicu. Teorētiski tas ir diezgan vienkārši. Tikai jāizseko, kad viņš ir iegājis mājas lapā, un pēc tam jāpieprasa attiecīgie lietotāja reģistrācijas ieraksti viņa interneta pakalpojumu sniedzējam."

Magoci skatījās uz savām kurpēm, jo viņš nevēlējās redzēt Monkeeivrench partnerus. Šobrīd ne. Ja Magoci viņiem pateiktu, ko viņam vajag, un saskatītu vismazāko šaubu ēnu kāda sejā, viņš domāja, ka, iespējams, viņš spētu izvilkt savu pistoli un viņus nošaut.

"Es gribu šā reģistrācijas saraksta kopiju. Es gribu ari pilnīgi visus spēles slepkavību scenārijus un it sevišķi inscenēto nozieguma vietu fotogrāfijas. Un tagad - vai man varētu būt kādas problēmas saņemt šīs lietas no jums, ļautiņi, bez ordera?"

"Protams, ne," viņš dzirdēja, kā Greisa Makbraida atbild. Viņas balss trīcēja. Izslējusies viņa nekustīgi stāvēja, slaida, skaista sieviete ar pistoli pie sāniem, un tik un tā šajā brīdī viņa pavisam bezpalīdzīga skatījās uz Magoci. "Vīrietis kuģītī," viņa sacīja Hārlijam. "Izdrukā to!" Un tad viņa pagriezās pret Magoci. "Tā ir trešā slepkavība. Jums tā jāaptur."

14. nodaļa

Magoci viens pats ar uzliktām austiņām sēdēja Miča Krosa kabinetā un bungoja ar pirkstiem pa galdu, kas izskatījās tik sterils, ka uz tā varētu operēt.

Kamēr viņa ausī Muzak izkropļoja The Beatles, viņš aplūkoja istabu un meklēja pierādījumus tam, ka šeit patiešām strādā kāda cilvēciska būtne, tomēr nespēja tādus atrast. Neviena paša papīra gabaliņa ne uz galda, ne uz upuraltā-ra, uz kura stāvēja dators, kas izskatījās jauns un nelietots. Tumšajā monitora ekrānā viņš varēja saskatīt sevis paša atspulgu un neredzēja nevienu pašu puteklīti. Viņš mazliet pavēra galda augšējo atvilktni un ieraudzīja glīti sarindotus, vienādi noasinātus zīmuļus un saplakušu mitro salvešu paciņu.

Sienas bija baltas un tukšas, tikai ar vienu abstraktu gleznu, kas Magoci pilnīgi neko neizteica. Ne krāsas, ne dzīvības, tikai daži melni kukuržņi uz liela daudzuma izniekota audekla, un tas viņā uzjundīja bērnišķīgu vēlmi atrast pāris krāsu zīmuļu un izmēģināt savu roku grafiti.

Priekšā uz galda, precīzi pašā tā vidū, bija trešās slepkavības vietas fotogrāfija. Tā bija tikai nejauši tur novietota -viņš to bija Šeit nosviedis, kad apsēdās, - tomēr tas viņu satrauca, jo šķita, ka fotogrāfija atrodas ideālā harmonijā ar šo nomācoši kārtīgo vidi. Viņš pabīdīja fotoattēlu, līdz tas atradās mazliet šķībi, un uzreiz trešā nozieguma aina bija sava veida bērnišķīgi nepiedienīgs tēls, ko varētu izdomāt pusaudzis: tualetē sēdošs mazs un apaļīgs pusmūža vīrs, kura bikses kuļājas ap potītēm un galvā rēgojas lodes atstāts caurums. Magoci nolēma, ka tā varētu būt lielā muskuļotā puiša ideja, kāds aizkavētas attīstības gadījums, ja kādreiz ar viņu tas vispār noticis.

Atbilstoši SSI spēles scenārijam trešais upuris tika atrasts kuģa tualetē vakara izbrauciena laikā pa upi. Viņš pieļāva, ka ir vēl labākas vietas, kurās iespējams izlikt lamatas slepkavam, tomēr arī šī viena Magoci visai labi derēja.

Viņš bija braucis ar vienu no šiem dzenratu kuģīšiem ceļojumā pa Santkroiksas upi tajās senajās dienās, kad kopā ar Heteri vēl mēdza ko tādu darīt. Izrādījās, ka kuģis ir lielāks, nekā viņš bija gaidījis - trīs klāji un sēdvietas piecsimt cilvēkiem -, un ne tuvu tik romantisks. Iekšējie klāji bija savienoti, plašas telpas, kurās nevarētu īstenot romantiskas -vai slepkavnieciskas - fantāzijas. Tualetes bija tieši uz klāja un atradās atklātā vietā. Viņš aplēsa, ka varētu kontrolēt visu kuģi tikai ar divpadsmit virsnieku palīdzību - pa četriem uz katra klāja -, kaut gan cerēja, ka scenārijs varētu būt vēl labāks. Atcelt līgumreisu, piepildīt kuģīti ar policistiem, kas ģērbušies savos labākajos uzvalkos, un ļaut šim nelietim ierasties.

Muzak pārslēdzās no The Beatles uz Manzīni, un Magoci nepacietīgi ieskatījās pulkstenī. Bija vajadzīgas piecas minūtes, lai noskaidrotu, ka tik vēlā rudenī pa upi brauc tikai pāris lielo kuģu ar dzenratiem un ka tikai viens - Nicollet -šovakar ir nolīgts ballītei un kruīzam. Pārējās viņam nepieciešamās informācijas iegūšana prasīja daudz ilgāku laiku, nekā būtu vajadzējis.

Mūzika piepeši apklusa, un Tirsvala kungs, šīs upju kuģīšu kompānijas prezidents, atgriezās pie telefona.

"Detektīv Magoci?"

"Jā, es klausos."

"Es atvainojos par aizkavēšanos. Mums šeit ir... grūta situācija." Vīrieša balss bija saspringta līdz pēdējam. "Sāvaka-ra līgumreiss ir Hamondu kāzu viesības."

Tas Magoci bija trieciens.

"Fostera Hamonda ģimenes?"

"Jā."

"Jēzus!"

Ja Mineapolisā bija sava karaliskā ģimene, tad pie tās piederēja Fosters un Čāra Hamondi. Gandrīz pilnīgais Greit-leikas kuģniecības monopols bija piepildījis Hamondu ģimenes naudas lādes jau gadsimtu mijā. Tagad, ja baumas bija patiesas, viņiem piederēja puse no Mineapolisas tirdzniecības centra un bija lielāka politiskā ietekme nekā visiem štata vēlētājiem kopā.

"Nav nekādu iespēju, ka Hamondi piekristu atcelt šo pasākumu, detektīv. Viņi ir plānojuši to ilgāk par gadu, un viesu saraksts izskatās kā raidījums "Kas kurš ir" Minesotā. Es konsultējos ar mūsu juristiem, lai redzētu, vai varu kaut ko lietas labā darīt, tomēr acīmredzot likumi par līgumreisa atcelšanu ir daudz bargāki nekā par kāda cilvēka nogalināšanu uz viena no mūsu kuģiem, ja jūs tam spējat noticēt."

Magoci tam ticēja.

"Ja es atteiktos ievērot ar Hamondiem noslēgto līgumu, viņi var - un visticamāk tā arī gribēs darīt - tiesāties ar kuģu līniju līdz pat tās bankrotam. No otras puses," un tagad viņa balsī iezagās rūgts sarkasms, "ja mēs brīdināsim pasažierus par potenciālajām briesmām, bet viņi vēl arvien vēlēsies kāpt uz borta un viens no viņiem nomirs, likuma priekšā mēs būsim nevainīgi."

Magoci pats savā nodabā pamāja ar galvu. Reizēm šis likums bija nelietīgs.

"Vai policija nevar mums pavēlēt atcelt šo līgumreisu?"

Magoci pasmaidīja.

"Šajā valstī ne. Tas iespējams tikai tad, ja gubernators policijai piešķīris ārkārtējas pilnvaras, bet šobrīd mums ir tikai aizdomas, ka kaut kas varētu notikt, un nav nekādu skaidru un noteiktu draudu."

"Varbūt jums šajā jautājumā varētu palīdzēt mērs. Viņš ir viesu sarakstā."

Magoci ar roku aizsedza acis.

"Es gribu, lai jūs zinātu, detektīv, ja tas būtu atkarīgs tikai no manis, es izvilktu to kuģi laukā no ūdens pats ar savām rokām, un pie velna ar visām tiesas prāvām."

"Es jums ticu, Tirsvala kungs." Magoci vienmēr jutās pārsteigts, kad atrada kādu patiesi godprātīgu cilvēku korporatīvo kāpņu augšgalā. Iespējams, viņš pārāk daudzas reizes bija noskatījies "Erinu Brokoviču".

"Es piezvanīju Hamondiem un īsi paskaidroju situāciju. Viņi piekrita jūs uzklausīt, ja jūs tur varat nokļūt nākamo trīsdesmit minūšu laikā. Vai jums ir vajadzīga adrese?"

Magoci to nevajadzēja. Ikviens šajā pilsētā zināja, kas dzīvo lielajā akmens savrupmājā Ezersalā.

Džino ienāca istabā, kad Magoci lika nost telefona klausuli. Viņš izskatījās tieši par vienu virtuli resnāks nekā tad, kad Magoci viņu pirms desmit minūtēm bija atstājis vienu augšstāva noliktavā.

"Tu dalījies ar viņiem maizē," Magoci apsūdzēja Džino un norādīja uz viņa zodu.

Džino nobrauca ar roku pār ūsām, un pūdercukurs nobira uz Miča Krosa nevainojami tīrā, pelēkā paklāja. ,

"Ja tas būtu virtulis ar cukuru, es dalītos maizē pat ar sātanu. Viņi mums ierakstīja diskos spēles kopijas un reģistrācijas informāciju par ikvienu spēlētāju, kas ienācis viņu mājas lapā. Man pat nenācās prasīt divas reizes. Ģenerāliene Makbraida iedarbināja printerus, pirms es paspēju atvērt muti, un tagad mums tur ārā ir divas kastes, kas piebāztas ar papīriem. Vai tev izdevās atrast kādu upes kuģīti?"

"Jā, un tur nebija nekā laba. Es tev par to pastāstīšu mašīnā."

Kad lifta durvis aiz detektīviem aizvērās, Greisa novērsās, sāka lūkoties uz logu pusi un koncentrējās uz bālajām gaismas svītriņām, kuras anēmiskā saule iezīmēja uz grīdas. Viņa vēl nebija īsti gatava sastapties ar savu draugu skatieniem, vēl ne.

Cilvēki viņas dēļ mira. Atkal.

Mičs saļima uz krēsla viņai līdzās. Arēji viņš likās mierīgs, bet no viņa izstaroja histērija kā indīga aura.

"Mēs esam pagalam," viņš beidzot paziņoja.

Greisas prāts tik tikko reģistrēja šo komentāru, tomēr Annija pasteidzās atbildēt ar drūmu skatienu.

"Tā ir jauka attieksme, Mič."

Viņš pacēla acis un paskatījās uz Anniju.

"Vai tu iedomājies, kas notiks ar Monkeewrench, kad tas viss nāks gaismā?"

Šie vārdi nonāca līdz Greisas apziņai, un viņa pagriezās, lai paskatītos uz Miču.

"Ko tu teici, Mič?" Greisa uzmanīgi jautāja un skaidri zināja, ka viņa ir atvērusi Pandoras lādi.

Mičs izelpoja un izvilka pirkstus caur matiem.

"Es sacīju, ka Grīnbergs bija saniknots, tāpēc ka mēs veidojam spēli par sērijveida slepkavībām. Kad viņš uzzinās, ka mēs esam atbildīgi par noskatītu slepkavību birumu, Scho-olliouse kopā ar apmēram piecdesmit procentiem no Monkee-ivretich ienākumiem būs tikai laimīgas atmiņas."

Greisa atkāpās un lūkojās uz savu seno draugu tā, it kā viņš būtu netīkams svešinieks.

"Es nespēju noticēt, ka nupat dzirdēju tevi to sakām."

Mičs paberzēja savu neskūto seju.

"Kāpēc tā? Vai es esmu vienīgais, kas ir uztraucies? Es runāju par mūsu kompānijas nākotni, Greisa. Tā nav neliela neveiksme, tā ir katastrofa."

"Dieva dēļ, Mič, cilvēki mūsu spēles dēļ mirst!"

"Pirmām kārtām jau spēles, kuras veidošanu es neatbalstīju, vai tu atceries?" Mičs gandrīz vai kliedza, bet tad viņš ieraudzīja Greisas seju un bija ar mieru atdot savu dzīvību, lai tikai paņemtu šos vārdus atpakaļ.

Tava vaina, Greisa. Tava vaina toreiz un tava vaina tagad.

15. nodaļa

Magoci jutās kā Mazais Cālēns "Krēslas zonā". Viņi ar IDžino tikko bija pavēstījuši veselai istabai cilvēku, ka tūlīt iegrūs debesis, bet viņi nedarīja neko citu kā tikai šeit sēdēja ar sīkiem vīzdegunīgiem smaidiņiem sejās, kas šķita kā viņa muļķības atzīšana.

Viņi sēdēja uz neliela plūmjkrāsas dīvāna kādā istabā, kas, pēc Magoci aprēķiniem, bija apmēram pēdu par šauru tradicionālajai basketbola spēlei. Čāra un Fosters Hamondi sēdēja viņiem tieši pretim un izskatījās iedeguši, veselīgi un nosvērti, un viņiem abās pusēs atradās divdesmit astoņi kāzu mielasta viesi, kā arī līgavaiņa vecāki.

"Protams, detektīvi, mēs neapšaubāmi novērtējam jūsu rūpes." Fosters Hamonds viņiem veltīja labi izkoptu elegantu smaidu. īsu brīdi Magoci likās, vai Hamonds viņam ne-noglāstīs galvu par to, ka viņš ir apzinīgs valsts dienesta darbinieks ar labi domātiem, kaut gan pārsteidzīgiem nodomiem. "Tomēr es ļoti apšaubu, ka šis... indivīds mēģinās darīt ko tamlīdzīgu šajā zināmajā gadījumā. Tas būtu neprāts."

"Hamonda kungs, viņš ir psihopātisks slepkava," Džino izmeta. "Visa viņa rīcība ir tīrais neprāts."

Magoci palūkojās apkārt, nopētīja istabā sēdošo sejas un mēģināja saskatīt kādu cilvēciski normālu reakciju. Nekā. Kad atskanēja frāze "psihopātisks slepkava", neviens nepa-

mirkšķināja ne aci. Pat līgava un līgavainis izskatījās aukstasinīgi un atturīgi, savas audzināšanas un naudas dēļ norobežoti no tādām parastām nejaukām lietām kā slepkavība.

Hamonds viņam atbildēja ar elegantu plecu paraustīšanu.

"Man par to nav ne mazāko šaubu, detektīv Rolset, tomēr, ja vien viņš ļoti nekāro, lai viņu apcietina, es nedomāju, ka mēs viņu šajā vakarā redzēsim. Šis notikums pāris pēdējo mēnešu laikā ir guvis ļoti lielu popularitāti, man jāpiebilst - mulsinoši lielu, un tajā piedalīsies preses pārstāvji. Perifērijā, protams."

Protams, Magoci nodomāja. Lai Dievs nedod, ka šo viesību reputāciju aptraipīs acīm redzama tādu cilvēku klātbūtne, kas savu dienišķo maizi nopelna strādājot.

"Man bija vajadzīgi mēneši, lai piedabūtu tos velnus palikt malā. Tas ir manas eksistences lāsts." Hamonds vēl arvien runāja, tagad mazliet dzīvāk. "Un kāds ironisks pagrieziens! Visa šī nevēlamā popularitāte mūs piespieda veikt visstingrākos drošības pasākumus, lai izrādītu cieņu dažiem mūsu viesiem. Un, paldies Dievam, mēs to izdarījām."

"Preses spēks," Džino sacīja ar sarkasmu, kuru neuztvēra neviens no klātesošajiem, tikai viņa partneris.

Fosters Hamonds apklusa, lai izsmalcināti iedzertu kādu malku no kristāla glāzes, un, kad viņš atkal palūkojās augšup, viņa sejas izteiksme bija pilnīgi nopietna.

"Tas ir patiesi drausmīgs notikumu pavērsiens, detektīvi. Bezjēdzīgas brutālas slepkavības mūsu skaistajā pilsētā."

"Tā gan, ser," Magoci piekrita un minēja, vai Hamonds uzskata, ka pasaulē ir arī cita veida slepkavības kā bezjēdzīgās un brutālās. "Mēs mēģinām novērst vēl vienu slepkavību un tieši tāpēc esam šeit."

Hamonds, pauzdams izpratni, pamāja.

"Un es esmu pārliecināts, ka tu labi dari savu darbu, tieši tāpēc es vienmēr esmu bijis dāsns Mineapolisas tiesībsar-gājošo iestāžu sponsors. Un tu man paziņosi, ja būs kaut kas tāds, ko es varu darīt, lai jums palīdzētu."

Jebko, tikai ne viņa meitas kāzu viesību atcelšanu, tas bija skaidrs norādījums. Tādi cilvēki kā Fosters Hamonds dzirdēja tikai to, ko viņi vēlējās dzirdēt, un sadarbojās tikai tad, ja tas saskanēja ar viņu dienas kārtību. Bija pienācis laiks kļūt lišķīgam, bārstīt komplimentus un pārliecināt Karali, ka šīs slepkavības novēršana iederas dienas kārtībā. Viss pārējais būtu tukša laika šķiešana.

Beigu beigās viņi vienojās par neuzkrītošu policistu klātbūtni uz klāja ar nosacījumu, ka viņi būs piedienīgi ģērbušies. Hamonds pat piekrita brīdinājuma izdarīšanai pēc ceremonijas un vēlreiz - pirms iekāpšanas kuģī.

Brīdī, kad Hamonds to sacīja, Magoci vēroja Tamiju Hamondu, topošo līgavu, un viņas vēsi zilajās acīs uztvēra uztraucošu perversa satraukuma uzplaiksnījumu.

Visu atpakaļceļu līdz rātsnamam Magoci un Džino kratīja galvu un mēģināja saprast, kas nupat Hamondu savrup-namā noticis.

"Pret mani neviens tik vīzdegunīgi nav izturējies kopš tā laika, kad es mācījos devītajā klasē," Džino sacīja.

"Ko tu izdarīji devītajā klasē?"

"Uzaicināju Salliju Korkorani uz balli. Viņa bija vispopulārākā vecākās klases meitene."

"Tas bija muļķīgi," Magoci sirsnīgi sacīja.

"Vai zini, Hamonds mani patiesi biedē. Viņš man atgādina mangustu. Tieši tad, kad tev šķiet, ka tu esi ticis viņam klāt un sakampis viņu aiz olām, tu saproti, ka viņš jau ieķēries tev rīklē."

"Ļoti poētiski, Džino."

"Paldies! Es ierakstīšu to savā dienasgrāmatā," viņš nomākts sacīja. "Jēziņ, es vienmēr esmu vēlējies ticēt, ka tādi cilvēki ir reāli, tādi paši kā tu un es, un Džo Cūkkopis tepat kaimiņos. Es neņēmu vērā ne tenkas, ne runas, ne nepatīkamos rakstus presē... Tu ignorē to, jo vēlies, lai tās būtu tikai pasakas."

"Tam ticēt grib ikviens."

"Un kāpēc? Tāpēc, ka viņi vada parādi, bet tu vēlies ticēt, ka cilvēki, kas vada parādi, ņem vērā tavas labākās intereses."

Magoci apstājās pie sarkanās gaismas un palūkojās uz Džino.

"Un vai tu nedomā, ka Fosters Hamonds rīkojas, ņemot vērā mūsu labākās intereses?"

Džino kādu brīdi uz viņu skatījās un pēc tam sāka smieties.

16. nodala

Bija saožams, ka šī istaba ir simtiem līdzīgu tikšanās reižu muzejs. Ātrās uzkodas, našķi un tagad aizliegtie cigarešu dūmi - visas šīs un vēl citas smaržas bija iesūkušās sienas apmetumā un izgaroja no nelīdzenajiem, šķībajiem grīdas dēļiem.

Magoci domāja, ka tam tā ari vajadzētu būt. Istabām, kurās sanāca kopā policisti, vajadzēja ost pēc slikta ēdiena, saīgušiem vīriem un sievām, vēlām nakts stundām un kaitinošām lietām, jo smarža bija atmiņas, un ilgstoši justas smaržas palika prātā; reizēm tās bija vienīgais, ko atcerējās nozieguma upuris.

Magoci no saviem augstumiem, istabas priekšplānā stāvošā galda, aplūkoja auditoriju. Policijas seržants ītons Frīdmens bija ģērbies pie drēbnieka tikko pašūtā formas tērpā, kas apņēma viņa sešas pēdas un deviņas collas garā auguma trīssimt mārciņu ogļmelno muskuļu. Pārējie - astoņi detektīvi, neskaitot viņu un Džino, - valkāja veikalos pirktas lētā gala lupatas un sportiskus mētelīšus. Neviens uz darbu nevilka savus labākos uzvalkus. Tu nekad nevari zināt, vai tev nenāksies nomesties uz ceļiem vai izlīst kaut kam cauri.

Šefs Malčersons - tas bija kas cits. Mēsli, kuriem viņam reizēm nācās līst cauri, gandrīz vienmēr bija politiski, un tiem bija vajadzīgs atšķirīgs formas tērps - dizainera uzvalki un zīda kaklasaites, un tik labi iestīvināti krekli, ka to apkaklītes atstāja sarkanu nobrāzuma veidotu rotu. Viņam bija sirmu matu biezoknis, kas labi izskatījās kameras priekšā, un asinssuņa seja, kas šajā gadījumā labi neizskatījās.

Pašlaik viņš stāvēja priekšējā stūrī, tīši nošķīries no vīriešiem un sievietēm, kas atradās viņa pakļautībā, un viņa sejas izteiksme asociējās ar karātavu putnu vēl vairāk nekā parasti. Šodien viņš bija tērpies divrindu pogu aizdares uzvalkā tumšā kokogles krāsā, kas bija pilnīgi piemērots sērām.

Tā nebija izveidotā operatīvā grupa. Vēl ne. Operatīvās grupas izveidošana bija ilgtermiņa pasākums, un Magoci lūdzās, lai šī lieta tāda nebūtu. Pašlaik viņam bija vajadzīgi tikai cilvēki, un šefu šīs slepkavības bija pietiekami satraukušas, lai viņš Magoci tādus piešķirtu. Iespējams, tā, kas viņu patiesi biedēja, bija prese. Jebkurā gadījumā tagad, kad Magoci bija izklāstījis Monkeeiorench saistību ar izmeklējamo lietu un izdalījis SSI spēles fotogrāfijas, bija uztraukušies arī visi pārējie klātesošie. Acīmredzot doma par nogalināšanu kā spēli bija stindzinoša.

"Vai pagaidām ir kādi jautājumi?" viņš jautāja.

Vienlaikus pacēlās deviņas galvas. Apbrīnojami sinhrona galvas pacēlāju komanda.

"Tas ir neticami."

Pārējās apbrīnojamās galvas pagriezās, lai paskatītos uz Lūizi Vašingtoni, nodaļas parādes detektīvi. Daļēji spāniete, daļēji nēģeriete, piedevām sieviete un lesbiete, viņa apmierināja neskaitāmas minoritāšu grupas. Tas, ka viņa bija sasodīti laba savā darbā, nevienam nelikās svarīgi, tikai policistiem, ar kuriem kopā viņa strādāja.

"Stop!" Džino nomurkšķēja no savas vietas līdzās durvīm. "Tas netika izteikts jautājuma formā."

"Vai tas nav neticami?" Lūize sevi izlaboja, un tas bija signāls, lai šefs Malčersons savā stūrī izslietos un izliktos, ka uzņemas vadību.

"Te nav nekāda iemesla vieglprātībai. Un tai nav nekāda attaisnojuma. Divi jauni nevainīgi cilvēki ir miruši, un mums ir psihopāts, kas plosās mūsu pilsētas ielās."

Kamēr pārējās apbrīnojamās galvas unisonā noliecās un izlikās, ka pēta uz saviem galdiem noliktās fotogrāfijas, Džino noslaucīja ar savu gaļīgo roku sev muti. Šefam bija vislabākie nodomi, tomēr viņš ilgu laiku nebija izgājis ielās un mēdza runāt gluži kā vecās Hamfrija Bogarta filmās. Magoci iejaucās, kamēr neviens vēl nebija to aptvēris un sācis skaļi smieties.

"Labi, paklausieties! Lai arī kas ir šis aktieris, viņš mazāk nekā divdesmit četru stundu laikā ir novācis divus cilvēkus, tāpēc mums šeit nav laika atpūtai. Pirmās divas slepkavības gandrīz precīzi atbilda spēlē redzamajām slepkavībām, un viņš tās izdarīja pēc kārtas. Ja šis zellis turpinās darboties tādā pašā stilā, tad mēs zinām, kur būtu jānotiek trešajai slepkavībai; kad - tas ir cits jautājums. Tas varētu būt šovakar, un tas varētu būt šonedēļ. Vai visiem ir trešā fotogrāfija?"

Atskanēja papīru čaboņa, un tad kāda balss iesaucās:

"Ei, tas ir puisis, kas sēž uz poda, vai ne?"

Magoci palūkojās uz Džoniju Maklarenu, kas izgāzies sēdēja kādā pēdējās rindas krēslā. Viņš te bija jaunākais detektīvs; ar koši sarkaniem matiem, jautru raksturu un nopietnām problēmām ar azartspēlēm.

"Tev, Džonij, nekas nepaslīd garām. Saskaņā ar spēles scenāriju trešā slepkavība notiek viesību laikā uz upes kuģīša, konkrēti - uz kuģa ar dzenratu. Parasti vairāki tādi brauc gan pa Santkroiksu, gan pa Misisipi, pašā karstākajā sezonā notiek ceļojumi lenča, pusdienu un vakariņu laikā un izbraucieni pretim rudenim oktobrī, tomēr šonedēļ ir liels pārtraukums. Vienīgais kuģis, kas pirms nedēļas nogales dosies braucienā, ir Nicollet. Uz tā šovakar notiks kāzu viesības."

"Muļķu bars," Lūize nomurmināja. "Temperatūra šovakar pazemināsies līdz padsmit grādiem. Neatliks nekas cits kā vilkt virs kāzu kleitas siltu vējjaku."

"Ļoti slikti, ka mēs nevaram to gluži vienkārši slēgt," seržants Frīdmens sacīja, un galvas pagriezās, lai paskatītos uz viņu. Šis vīrs nevarēja izteikt pat divus vārdus, lai nepievērstu pilnīgi visu uzmanību, kuri vien atradās dzirdamības robežās.

"Jauks gājiens, Frīdmen," Džino ierunājās. "Melnais vīrietis, kas propagandē policejisku valsti. Ļauj man saķert aiz ragiem NAACP un palūkoties, vai mēs nevaram tevi izvirzīt balvai par Labāko tēlu."

Frīdmens viņam uzsmaidīja.

"Ei, es visā pilnībā esmu par policejisku valsti. Es tikai gribētu to vadīt." Tad viņš pievērsās Magoci: "Vai jūs, puiši, esat sazinājušies ar šo ģimeni?"

Magoci pamāja.

"Jā, un tie ir slikti jaunumi. Tā sarkstošā līgava ir Tamija Hamonda."

"Ak velns!" Lūize Vašingtone sacīja. "Hamondu kāzas? Fostera un Čāras Hamondu ģimene?"

"Jā, tieši tā. Un ļaujiet man jums pavēstīt, ka starp šo cilvēku ātri uzgriežamajiem telefona numuriem ir viss "A" saraksts. Līdz brīdim, kad mēs pie viņiem nokļuvām, šefam Malčersonam jau bija piezvanījis pilsētas mērs, četri domes locekļi, ģenerālprokurors un senators Vašbērns." Šefs Malčersons to apstiprināja ar nožēlojamu galvas mājienu. "Paziņojums bija visai skaidrs. Mēs nekādu apstākļu dēļ nedrīkstam iemaisīties un izjaukt Hamondu kāzu viesības."

"Pagaidi mirklīti!" Tinkers Lūiss no aizmugures pamāja ar spēcīgu roku. Viņam bija skumjas, brūnas acis un matu līnija atkāpusies pusceļu līdz Austrālijai. Viņš bija nostrādājis jau desmit gadus Slepkavību izmeklēšanas nodaļā un vēl arvien bija viens no lēnprātīgākajiem vīriem, kurus Magoci pazina. "Vai mums būtu gluži vienkārši jāsēž malā un jānoraugās, kā tas viss notiks?"

"Viņi nedomā, ka kaut kas notiks," Magoci sacīja, "un var izrādīties, ka viņiem taisnība. Sestdienas vakarā ir cits līgum-reiss - kāda atbildīga darbinieka ballīte sakarā ar došanos pensijā -, un, ja es būtu slepkava, es izvēlētos tieši to. Salīdzinājumā ar Argo, kas apsargās šāvakara ceļojumu, vispār nekādas apsardzes.

“Argo? Reda Čiltona grupa?"

Magoci pamāja. Visi klātesošie, vienīgi pats jaunākais ne, bija strādājuši kopā ar Redu Čiltonu, kad viņš vēl bija Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, valkāja lētu formas tērpu un brauca ar piecus gadus vecām mašīnām, tāpat kā visi pārējie. Pirms septiņiem gadiem viņš bija priekšlaikus atvaļinājies un kopā ar dažiem vislabākajiem bijušajiem policistiem, kas reiz strādājuši tiesībsargājošās iestādēs, nodibinājis Argo Security. Tagad viņš valkāja itāliešu uzvalkus un brauca ar Porsche.

"Šovakar ir ielūgtas dažas diezgan ievērojamas personas. Pirmām kārtām pilsētas mērs, pāris štata kongresmeņu, daži kino industrijas cilvēki. Hamonds jau sen bija nolīdzis Argo šā pasākuma apsardzei, un Reds ir iesaistījis gandrīz visu savu komandu, šovakar uz kuģa atradīsies divdesmit viņa cilvēki, visi apbruņoti; apsargāti vārti, metāla detektori un visa teritorija pilnībā kontrolēta. Hamonds piekrita "nelielai, ļoti diskrētai policijas klātbūtnei", bet tas arī viss. Tā nebūs mūsu izrāde."

"Tad ko mēs varam darīt?" Tinkers iekunkstējās.

"Pāris patruļmašīnu un policisti autostāvvietā, uz klāja seši cilvēki, kas ģērbušies kā viesi. Džino aprunājās ar Redu, un tagad viņš ir lietas kursā, tāpēc viņa cilvēki nemaisīsies pa kājām mūsējiem, un otrādi."

"Tātad mums ir trīsdesmit bruņoti vīri un kuģis," Frīdmens sacīja. "Pie velna, mēs varētu pagriezt šo lietu uz dienvidiem un, iespējams, ieņemt Luiziānu."

Lūize Vašingtone purināja galvu.

"Mūsu puisis šovakar noteikti neparādīsies."

"Iespējams, ka ne, tomēr, ja viņš to darīs, tā ir mūsu labākā iespēja dabūt viņu pie malas. Šajā spēlē tā ir vienīgā slepkavība, kas notiek noslēgtā vidē. Nākamā, piemēram, notiek Amerikas tirdzniecības centrā, un es pat nevēlos domāt, kā mēs varētu mēģināt to kontrolēt."

"Frīdmen, tas tiks uzticēts jums ar Maklarenu. Kad jūs šeit pabeigsiet, Džino jums iedos jūsu pārējo uzdevumu sarakstu. Viesības sākas septiņos, Reds gaida, lai jūs uzkāptu uz kuģa piecos. Labi pārbaudiet viņa veiktos drošības pasākumus. Ja jūs ievērosiet kaut kādas nepilnības, ziņojiet, un mēs atradīsim kādu veidu, kā tikt ar to galā. Vai jums ir jautājumi?"

"Jā, man ir jautājums," Maklarens sacīja. "Vai kāds pavēstīs tiem cilvēkiem, kas ieradīsies uz šo pasākumu, ka te varētu būt kāda sīka problēma ar slepkavību?"

"Ak jā!" Magoci skatījās uz aizmugurējo sienu un atcerējās satraukuma radīto mirdzumu Tamijas Hamondas acīs. "Hamonds pēc ceremonijas izdarīs paziņojumu, un Reda cilvēki pie ieejas to atkārtos ikvienam, kas būs palaidis garām šo ainu baznīcā, tomēr es tik un tā nedomāju, ka tas kādu atturēs, jo šī vieta tiks ļoti labi apsargāta, šefs jau piezvanīja visiem sev pazīstamajiem politiķiem, un viņi tik un tā ieradīsies, un visi pārējie... es nezinu... man ir tāda sajūta, ka viņus tas pat mazliet sajūsmina."

"Bagātnieki ir galīgi dīvaini." Lūize saviebās.

Magoci ieskatījās pulkstenī un sāka steigties.

"Lai būtu kā būdams, darbība notiks uz kuģa. Pa to laiku dažiem no jums būs jāstrādā ar sarakstu, kurā minēti cilvēki, kas reģistrējušies, lai spēlētu šo spēli testa mājas lapā. Šo sarakstu nepieciešams pārbaudīt, salīdzināt ar valsts iestāžu dokumentiem un sašaurināt, lai mums nevajadzētu klauvēt pie vairāk nekā piecsimt namu durvīm. Dažas no šīm adresēm būs fiktīvas..."

"Piemēram, slepkavas," Lūize iesprauslojusies noteica.

"Varbūt. Varbūt ne. Atcerieties, ka šis puisis ir spēlmanis. Viņš grib spēlēt. Ierakstīt savu īsto vārdu un adresi šajā sarakstā un skatīties mums acīs, kad mēs dosimies viņu iztaujāt... tas ir ļoti svarīgi, tāpēc pievērsiet īpašu uzmanību visām iespējām. Atmetiet vecīšus, bērnus zem desmit gadu vecuma, paralītiķus... ikvienu citu nopietni izpētiet. Kad mēs būsim to pabeiguši, dosimies ielās pārbaudīt vietējos."

"Aizmirstot ārpilsētniekus?"

Magoci papurināja galvu.

"Noteikti ne. Kāds Singapūras puisis var sēdēt Haiatas iekšpilsētā un spēlēt ar savu portatīvo datoru. Šīs slepkavības - bliukš-blaukš! - notika divas naktis pēc kārtas. Varētu būt ļoti iespējams, ka tā atzīmējās kāds iebraucējs pirms došanās atpakaļceļā uz mājām. Pārbaudiet ikvienu vārdu sarakstā, un tieši tā es arī domāju - ikvienu. Zvaniet visiem, kam jums jāzvana, un visur, kur jums jāzvana. Dariet visu, ko varat izdarīt, izmantojot datoru un telefonu; ja jūs uzduraties kādam, kas, iespējams, atrodas ārpus štata vai pat ārpus valsts robežām, nododiet šo ziņu Džino, un viņš tiks galā ar informācijas pieprasīšanu un pārbaudi. Šā darba veikšanai šefs mums atļāvis strādāt virsstundas, tāpēc ikviens, kas šonakt vēlas strādāt papildus, pēc šīs sapulces beigām var vērsties pie Džino. Viņš jums dos kādu uzdevumu."

"Un kā ar idiotiem, kas izlaiduši šo spēli, vai ar viņiem nevajadzētu nodarboties pirmām kārtām?" Tinkers Lūiss no-pukojās.

"Mēs viņus izpētīsim." Magoci nolēca no galda un pasniedza vienu papīra lapu pirmajā rindā sēdošajam Tomijam Espinozam, tievam, nervozam vīrietim džinsos un velveta jakā. Viņam bija viņa tēva latīņamerikāņa tumšā ādas krāsa un mātes zviedrietes zilās acis, un bumbierveidīgs vēders. Tehniski viņš skaitījās detektīvs, bet praktiski nekad nebija izgājis ielās. Būdams vietējais datorģēnijs, viņš bija pārāk vērtīgs pie tastatūras, tā ka netika pakļauts riskam kaut kur šīs ēkas ārpusē. "Tie ir dati par visiem pieciem Monkenurench līdzīpašniekiem, Tomij. Izveido viņu profilus, cik vien drīz iespējams! Pirms tu šovakar aizej."

"Vai tu domā, ka tas varētu būt kāds no viņiem?"

"Mani instinkti domā, ka ne. Viņi visi ir līdzīpašnieki ar vienādām tiesībām, un, ja šī spēle noiet pa burbuli, viņiem visiem ir daudz, ko zaudēt. Tomēr arī viņi ir šajā sarakstā. Šajā sarakstā ir pilnīgi visi, kas varēja piekļūt šai spēlei, un, pie velna, protams, viņi tai varēja piekļūt."

"Vai tu pajautāji, vai kādam no šiem cilvēkiem ir alibi?" Lūize vaicāja.

"Jā," Džino sacīja. "Mēs to apguvām, kad mācījāmies detektīvu kursos. Abu slepkavību laikā viņi visi bijuši pilnīgi vieni. Kross vienīgais ir precējies, tomēr tad, kad tika nogalināts skrējējs, viņa sieva bijusi Losandželosā, un pēc tam viņš līdz vēlai naktij viens pats atradies savā birojā, tāpēc sieva nevar apstiprināt viņa atrašanās vietu nevienā reizē."

Espinoza paskatījās uz šiem pieciem vārdiem un tad palūkojās uz Magoci.

"Tu joko, vai ne? Roudraners’''?"

"šis vārds ir viņa autovadītāja apliecībā," Džino atteica.

"Bez jokiem?"

"Bez jokiem."

Espinoza vēlreiz palūkojās lejup uz vārdiem un papurināja galvu.

"Un Hārlijs Deividsons^8? Pasaki man, ka tie nav vārdi, ar kuriem viņi ir piedzimuši."

"To mums pateiksi tu, Tomij. Starp citu, Maklaren un Frīdmen, jums izsniegtajos materiālos ir šo cilvēku palielinātas fotogrāfijas. Pievērsiet īpašu uzmanību tam, vai šovakar kāds no viņiem neparādās. Viņi nav mūsu viesu sarakstā. Džino?"

"Es pabeidzu."

"Šef?" Magoci palūkojās uz šefu Malčersonu, kas vēl arvien stāvēja tieši tajā pašā vietā, izskatīdamies "vēss kā gurķis" un nespēdams nevienu apmuļķot. Viņa vaigi bija pārāk sārti un acis tikpat nemierīgas, cik viņa ķermenis nekustīgs. Magoci pieļāva, ka viņš apmēram pēc piecām minūtēm varētu vairs nevaldīt pār sevi. "Vai jūs gribētu kaut ko piebilst?"

"Tikai to, ka lejā mūs gaida ļoti daudzi preses pārstāvji. Viņi visi ieradušies sakarā ar eņģeļa lietu. Ja varat, tieciet no viņiem vaļā, ja nevarat - nosūtiet viņus pie manis, Magoci vai Rolseta. Šāvakara ziņās es nevēlos dzirdēt pārāk daudzus "nav komentāru". Tas neizklausās labi."

17. nodaļa

UZ mani paskatoties, jūs to nepateiktu, Vilbērs Danielss domāja, tomēr savā sirdī es vienmēr esmu tāds bijis. Mežonīgs. Riskētājs. Seksuālo piedzīvojumu meklētājs, kas vismaz vienu reizi grib izmēģināt pilnīgi visu, izmisīgi vēlas izbaudīt dīvainību radīto satraukumu, un, ja vien kāds pajautātu, tad ekstravagants, gandrīz perverss.

Un beidzot kāds to bija izdarījis.

Pēdējo desmit minūšu laikā Vilbērs bija sapratis, ka Dievs patiešām eksistē un ka viņš laiku pa laikam uzsmaida resnvēderainiem pusmūža vīriešiem, kuru dzīve ir tikpat bezkrāsaina kā pāris atlikušās matu šķipsnas uz viņu citādi kailajiem pakaušiem.

Protams, tas .bija saistīts ar sāpēm, šļauganās kājas, kas t pēdējos divdesmit gadus bija pavadījušas zem rakstāmgalda, nebija pieradušas pie prasībām, kuras izvirzīja šī pazemojošā pozīcija. Pietiekami neizmantotie šļauganie kvadri-cepsi radīja ciešanas, sarāvās krampjos un draudēja samesties mezglā, tomēr viņš tik un tā nevēlējās, lai šie krampji beigtos; viņš nevēlējās pavirzīties ne par collu, lai mazinātu savas sāpes, kas tikai šķita vairojam viņa grēcīgo baudu. Ja banda tagad varētu mani redzēt, viņš savā prātā trallināja un iztēlojās, kāds pārsteigums būtu redzams to cilvēku sejās, kuri iedomājās, ka viņu pazīst, šis iedomu tēls viņam patika, un pār viņa lūpām izlauzās vīrieša necienīgs smiekliņš.

Vilbērs nekavējoties atvainojās, bet tikai tādēļ, lai viņam tiktu pateikts, ka nevienam nekad nevajag atvainoties par savu prieku, lai ari cik tumšas dziņas būtu to izraisījušas. Ak jā! Ak jā, Dievs, tā bija patiesība.

Nākamajā mirklī viņš iekoda pats savā rokā, lai apslāpētu ekstāzes kliedzienu, un kādu īsu brīdi iedomājās, kā viņš vēlāk varēs izskaidrot šā ievainojuma rašanos. Tomēr pēc tam viņam tika pieprasīts ieņemt jaunu, apburoši nepiedienīgu pozu, un viņš aizmirsa savu roku un krampjus ciskā, un visu savu nožēlojamo dzīvi tik intensīvās sajūtās, ka šaubījās, vai viņa sirds šo pieredzi spēs pārdzīvot.

Kad parādījās pistole, tā viņu nebiedēja. Labi, pareizi; tā mazliet biedēja, tomēr tā bija daļa no visa, vai ne? Vai tad visuresošās nāves klātbūtne vienmēr nepastiprina baudu, ja kāds tiek izsvītrots no dzīves? Un šoreiz tā pilnīgi noteikti notika.

Kad pistoles stobrs radīja bezgala sakāpinātu draudu sajūtu un piespiedās pie viņa deniņiem, viņš sajuta atbilstošo baudas vilni, kas bija tik skaudrs, ka viņš gandrīz eksplodēja.

Un tad zināmā mērā viņš to arī izdarīja.

Policijas seržants ītons Frīdmens pielika pie jostas ieroča maksti un iedabūja plecus žaketē, kas jau pirms viņa mēģinājuma pabāzt zem tās pistoli bija pārāk šaura. Vajadzēja būt aklam, lai neredzētu, kā ierocis izspiežas, taču lielākā daļa cilvēku, kas skatījās uz Itonu Frīdmenu, nekad neievēroja detaļas, bet redzēja tikai patiesi lielu melno vīrieti.

Detektīvs Džonijs Maklarens pieklauvēja pie Frīdmena kabineta durvju stenderes.

"Beidz pucēties, Frīdmen, mums jāiet... oho! Smalki..."

Frīdmens kritiski palūkojās uz Maklarena sarkanbrūno poliestera bleizeru.

"Vai tu to iegādājies Goodivill?"

Maklarens izskatījās sašutis.

"Sasodīts, tev taisnība. Pieci zaļie."

"Mums taču teica, ka jāģērbjas kā kāzu viesiem."

"Ei, es to vilku savās kāzās."

"Tas izskaidro tavu šķiršanos. Turklāt tas nepiestāv pie taviem matiem."

"Kāda piestāvēšana! Mūs tik un tā neviens nekādā ziņā nepamanīs. Liels, melns amerikāņu futbola aizsargs un bur-kāngalvis Maiks. Par ko gan Magoci domāja, kad viņš mūs abus izvēlējās?"

"Vai tu to nezini?" Frīdmena smiekli norībēja kā pērkons.

"Ka mēs esam paši spicākie, paši labākie puiši visā grupā?"

"Un kā tev patiktu tāds izskaidrojums, ka mēs abi dzīvojam desmit minūšu attālumā un varam tikt pie savām labākajām klozītēm ātrāk nekā ikviens cits?"

Maklarens izskatījās sadrūmis.

"Un mēs esam paši spicākie, vislabākie puiši visā grupā."

"Tieši tā es domāju. Iesim! Ja tu vēl pucēsies, līgavainis pametīs līgavu un apprecēs tevi."

Kad Frīdmens un Maklarens pēc pusstundas ar nemar-ķētu automašīnu piebrauca pie Nicollet trapa, kā no zila gaisa parādījās divi cīkstoņi melnos uzvalkos un nostājās abās durvju pusēs. Frīdmens atvēra mašīnas logu un palūkojās augšup uz bezkaklainu puisi ar noskūtu galvu.

"Berg, tu nelieti, kas noticis ar taviem matiem, vecīt?"

Puiša seja vēl arvien bija bez jebkādas izteiksmes.

"Sievietes kaisles uzplūdos mēdza ķerties man matos, tāpēc es tos noskuvu. Kāp laukā no turienes, Frīdmen, lai es varu padraiskoties ap tavu melno pakaļu."

"Tikai tavos sapņos, tu nekaunīgais zviedr!" Frīdmens nosmīnēja un pēc tam klusi pačukstēja Maklarenam: "Pirms kāda laiciņa šis puisis piedalījās patrulēšanā pa Henepinas avēniju. Viņš mani gribēja no pirmās reizes, līdzko ieraudzīja. Kad parādījās Reds Čiltons un viņu nolīga un aizveda no mums prom, es jau grasījos ierosināt lietu par sek-šu-ālo uzmācību."

Bergs pieliecās, aizpildīja atvērto logu ar savu galvu un skeptiski nolūkojās uz Maklarena sīkulīgo augumu.

"Es neko nezinu par jums, jaunajiem policistiem. Jūs visi izskatāties tik maziņi."

"Jā, tomēr mums ir lielāki šaujamie," Maklarens sacīja un pielika roku sev pie galvas sveicienā. "Džonijs Maklarens."

"Ei, Frici, nāc šurp un iepazīsties ar seržantu ītonu Frīd-menu un Džoniju Maklarenu!"

Otrs cīkstonis pieliecās, lai ieskatītos mašīnā, pamāja ar galvu un pēc tam atkāpās.

"Nu, tas ir viens pļāpīgs tipiņš," Frīdmens norūca.

"Viņš divpadsmit gadus dienējis specvienībā," Bergs sacīja. "Un, kā tu zini, šie puiši nav apveltīti ar pārāk labu prasmi uzturēt sarunu. Es izdarīju visu, kas manos spēkos, lai viņu atturētu no nejaušas jūsu nošaušanas."

"Tas būtu labi." Maklarens vēroja vīrieti, kas aizdomīgi ložņāja apkārt mašīnai, iespējams, meklēdams bumbas, bioloģiskos ieročus vai kontrabandas cigaretes. "Vecīt, viņš izskatās nesatricināms."

"Tieši tāpēc mēs viņu novietojam priekšplānā," Bergs sacīja. "Tas mūsu klientiem liek justies patiešām droši. Kaut arī šis puisis ir tikai ziepju burbulis. Viņš audzē kokerspa-niela kucēnus."

"Iespējams, viņš tos ēd."

Bergs iesmējās un pamāja ar roku kādam sardzes telpā, un divi simti kvadrātpēdu lielais automātiskais žogs sāka dūcot atvērties.

"Reds jūs gaida uz borta, šovakar būs kāds darbiņš darāms, ko?"

"Tā varētu būt," Frīdmens piekrita. "Vai šī ir vienīgā ieeja?"

"Mašīnām - jā. Šeit mēs visu atnācēju vārdus pārbaudīsim viesu sarakstā un pirms ieiešanas iekšā viņus pārmeklēsim." Bergs pacēla nelielu metāla detektoru.

"Mēram tas patiks," Maklarens sacīja.

"Viņu es pārmeklēšu personiski. Es viņu vienmēr esmu uzskatījis par izveicīgu nelieti. Prieks tevi atkal sastapt, Frīd-men."

"Tevi arī, Anton."

Maklarens pagaidīja, kamēr viņi iebrauca pa vārtiem autostāvvietā, un nočukstēja:

"Anton?"

"Nemaz nemēģini!" Frīdmens viņam sacīja.

Nicollet stāvēja piestātnē un bija apmēram desmit reizes lielāks, nekā Maklarens bija gaidījis, un tā trīs klāji balti atmirdzēja tumši pelēkajos mākoņos, kas jau sāka izklīst. Laika ziņu vadītājs bija teicis, ka līdz tumsai tie izzudīs un skaidrās debesis liks temperatūrai kristies. Sasodīti draņķīgi bija tādu nakti pavadīt kuģī uz upes.

"Jau tagad ir velnišķīgi auksts," Frīdmens norūca un paātrināja gaitu. "Tur ir Reds. Vai tu viņu kādreiz esi saticis?"

"Nē." Maklarens paskatījās uz vīrieti, kas soļoja pāri stāvvietai viņu virzienā. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs masīvu Minesotas puisi, bet Čiltons daudz vairāk līdzinājās Klārkam Geiblam tā ziedu laikos, viņam bija pat Geibla mazās, melnās Ūsiņas un miljons dolārus vērtais smaids.

"Tu labi izskaties, Red!" Frīdmens viņam uzsmaidīja un paspieda viņa roku. "Džonij Maklaren, iepazīsties ar muļķi, kas pametis gčdājamo darbu valsts dienestā, lai nopelnītu nožēlojamus pāris simtus tūkstošu gadā."

"Vienmēr gods iepazīties ar cilvēku, kura smadzenes patiešām strādā," Džonijs silti sacīja un papurināja Reda roku. "īpaši tad, ja esmu norīkots strādāt kopā ar tādu puisi kā Frīdmens."

Reds sirsnīgi iesmējās.

"Patīkami ar tevi iepazīties, Džonij Maklaren. Nākot iekšā, jūs nopratāt, kāda ir drošības kontrole pie vārtiem, vai

ne?"

"Izskatās stingra," Frīdmens sacīja.

Reds pamāja.

"Tā gan, tomēr tā ir tikai satiksmes līdzekļu kontrole." Viņš norādīja ar roku uz autostāvvietu, kas bez jebkādiem šķēršļiem saplūda ar upmalas īpašumu līdzās. "Iekšā ienākt var ikviens, tāpēc īstā apsardze atrodas pie abiem trapiem, pa kuriem notiek iekāpšana kuģī. Pie katras no tām stāv četri vīri, un visi tiek vēlreiz pārmeklēti. Uz kuģa neuzkāps neviens bruņots cilvēks, ja vien viņam nebūs viena no šīm." Viņš pasniedza Frīdmenam un Maklarenam piespraudes ar Argo logo. "Cik daudz jūsu cilvēku ieradīsies?"

"Mums būs pāris patruļmašīnu un policisti autostāvvietā. Uz borta uzkāps tikai seši, ieskaitot mūs, civilā ģērbušies policisti," Frīdmens atbildēja.

Reds iebāza roku sev kabatā, izvilka vēl četras piespraudes un pasniedza tās Frīdmenam.

"Kuģi mēs jau pārbaudījām. Es pieļauju, ka tu pats visu apstaigāsi."

"Pareizi."

"Labi. Mēs varam sadalīties komandās, lai pārbaudītu apkalpojošo personālu un pavārus; viņiem tagad kuru katru brīdi vajadzētu parādīties, un viņi būs ļoti daudzi, plus muzikanti, kaut kāda stulba grupa ar nosaukumu "Piebriedušie krūšgali"."

"Bez jokiem?" Maklarens pārjautāja. ""Piebriedušie krūšgali"?"

Frīdmens skatījās uz viņu.

"Ja tu viņus zini, tas mani biedē."

"Neāksties! Viņi ir neticami. Visi stīgu instrumenti. Čells, bass, vijoles, cimbole un daži tautas instrumenti, kurus tu nekad neesi redzējis, no tādām valstīm, par kurām tu nekad neesi dzirdējis. Tev tas patiks, Frīdmen."

"Man tas nepatiks, jo man nepatīk viņu nosaukums."

Reds pasmīnēja.

"Fosteram Hamondam arī nepatika. Viņš muzikantiem papildus piemaksāja, lai viņi to neizrunātu un nerādītu."

Frīdmens pakratīja savu lielo galvu, kā gribēdams teikt: "Cik tālu gan nonākusi pasaule!"

"Es nesaprotu, kāpēc vispār kāds varētu vēlēties tādu nosaukumu."

"Viens no maniem puišiem teica, ka viņi patiesi ir pēdiņu bars. Tu izvēlies to, ko tu vēlies panākt."

"Tas nebija politkorekti." Maklarens pakratīja ar pirkstu viņa virzienā.

"Tev nekas nepaslīd garām, Maklaren." Reds viņam uzsmaidīja.

"Tā ir otrā reize, kad man šodien kāds to saka."

"Tad jau tai jābūt patiesībai un mēs visi esam drošās rokās. Pašlaik uz klāja mums ir trīs atejas. Patiesībā sešas. Uz katra klāja ir viena vīriešu un viena sieviešu tualete. Rolsets sacīja, ka jūs gribat pie tām izvietot savus cilvēkus, bet drošības dēļ arī es šajās vietās atstāšu pa vienam stacionāram vīram. Ja tu domā, ka tev vajadzīgs vēl kaut kas, tad man paziņo."

Frīdmens pamāja ar galvu.

"Paldies, Red! Es novērtēju tavu sadarbošanos."

"Velns un elle, sadarbošanos! Ja uz šā velkoņa kāds tiks novākts, tad nenāks par ļaunu, ja līdzās būs policija, ar kuru varētu dalīties vainā. Kāpēc gan jums abiem neuzkāpt uz klāja, lai es jūs varētu iepazīstināt ar kapteini Magnusonu? Šis puisis ir īsta personība. Viņš jūs izvadās pa kuģi īsā ekskursijā, un pēc tam mēs varēsim apspriest šāvakara plānu pie tējas un cepumiem."

"Es dotu priekšroku viskijam," Džonijs sacīja.

"Jā, vai tad mēs visi to negribētu? šī lieta man kādu pusgadu rādīsies murgos Fostera Hamonda izskatā. Es nedomāju, ka varētu būt vēl sliktāk. Kā gan es kļūdījos! Un tāpēc par mums sagādātajām raizēm mēs tiksim pacienāti ar tēju un cepumiem. Protams, mūs pabarot nav viņu pienākums, bet pieklājības pēc..."

"Vai tu nopietni runāji par to tēju un cepumiem?" Frīdmens neticīgi vaicāja.

Reds skumji papurināja galvu.

"Par vienu lietu es nekad nejokoju, un tas ir ēdiens. Salipināti kopā ar rozā želeju un jauku olu krēmu vidū. Tomēr, tikai starp mums runājot, vai tu patiesi domā, ka tas ķertais šovakar parādīsies?"

Frīdmens paraustīja plecus.

"Ja viņš to darīs, mums būs visas priekšrocības."

"Sešdesmit pret četrdesmit. Es tikko nopirku īpašumu Bo-karatonā, tāpēc man vajadzētu mazliet vairāk pastrādāt. īpašuma nodokļi mani piebeigs."

Kapteinis Magnusons stāvēja un bezpalīdzīgi noskatījās, kā viņa kuģa vadību pārņem liels daudzums bruņotu, uzvalkos tērpušos vīru. Viņš bija vecs vīrs ar vēja aprautu seju, sārtiem, vasarraibumainiem vaigiem un sarkanpelēku cekulu, kas rēgojās no viņa cepures apakšas.

"Interesanti, vai viņi pieņēma Magnusonu darbā tikai viņa izskata dēļ vien?" Maklarens skaļi prātuļoja.

"Tam varētu noticēt," Reds piekrita.

"Ei, vēl viens rudmatis, Maklaren, viņš varētu būt viens no taviem radiniekiem," Frīdmens paķircināja partneri.

"Nekādā ziņā. Viņš ir cēlies no vikingiem, to var pateikt pēc viņa vēdera."

Frīdmens palūkojās uz Maklarena paša vēderu.

"Tātad tu tagad esi vikings?"

"Tas nav vēders. Tas ir Guinness daudzums, Frīdmen. Tev rodas vēders, ja tu pārāk daudz lieto to sasodīto lutefisku^9."

"Nevienam nerodas vēders no lutefiska. Tās ir vemjamās zāles."

"Vai tu esi to lietojis?"

"Pie velna, nē! Tomēr mana sievasmāte to gatavoja katros Ziemassvētkos, sasodīts. Tas lika visai mājai smirdēt kā trīs dienas vecam līķim." Uzkāpis pa trapu, viņš gari un klusi nosvilpās. "Jauka laiviņa."

"Jā gan," Reds sacīja un pamāja kapteinim. "Vai atļausiet uzkāpt uz klāja, kaptein?"

"Ahoi!" Magnusons smaidīdams atsaucās.

"Un kā viņi piedabū šo kuģi ar dzenratu kustēties?" Maklarens jautāja.

"Viņi izmanto vāveres."

"Labi. Es pateikšu tiem sīkajiem neliešiem, kas manos bēniņos grauž izolāciju, ka viņiem vajadzētu iet strādāt."

18. nodala

Roudraners vērīgi skatījās uz asfaltu pāris pēdu priekšā savam velosipēdam, lai ielas segumā laikus pamanītu kādu jaunu plaisu, pret kuru varētu aizķerties riteņa šaurā riepa un likt viņam ieslīdēt ielas kreisajā pusē.

No pedāļu mīšanas, braucot augšup kalnā gar upmalu, viņš juta dedzinošas sāpes stilbos, tomēr tās vēl nebija pietiekami lielas. Viņam to vajadzēja izdarīt divreiz, iespējams, trīs vai četras reizes, līdz sāpes sasniedza savu maksimumu un visa pasaule kļuva oranža, un visas šīs skaņas viņa galvā piepeši svētlaimīgi apklusa.

"Skaties, kur tu brauc, stulbeni!"

Viņš bija pārbraucis pāri dzeltenajai līnijai, kas atdalīja velosipēdistu celiņu no satiksmes plūsmas, un atradās tikai pāris collu no pēdējā modeļa Mercedes spožās, melnās virsmas. Lēni pagriezis galvu, viņš pievērsa savas gaišās acis sarkan-sejainam vīram, kas sēdēja pie šīs mašīnas stūres un blenza uz viņu, un tā arī palika. Viņš turpināja mīt pedāļus un turējās līdzās sedanam, un, kamēr velosipēds un automašīna sānu pie sāna virzījās lejup pa Vašingtonas avēniju, nelūkojās nekur, citur kā tikai uz šo vīrieti.

Vīrieša sejā dusmu vietā uzplaiksnīja neizpratne, kas lika sakustēties gaļīgajiem maisiņiem zem acīm. Vīrietis strauji pagrieza galvu, lai paskatītos uz priekšu, tad atpakaļ, lai paraudzītos uz Roudraneru, pēc tam - lai atkal paskatītos uz priekšu.

"Vājprātīgais stulbenis/' viņš nomurmināja, aizvēra pasažiera puses logu, palielināja mašīnas ātrumu un mēģināja atrauties.

Roudraners sāka mīt pedāļus ātrāk, atkal atradās līdzās un nenovērsa acis no vīrieša, kad viņi pie zaļās gaismas pārbrauca pāri Portlendas avēnijai. Viņa seja vairs nepauda pilnīgi nekādas emocijas. Viņš pārslēdza velosipēdu pirmajā ātrumā, lai braukšana būtu grūtāka, un gandrīz smaidīja, kad sajuta, ka sāpes viņa gurnos pastiprinās, un redzēja, ka vīrieša sejā redzamā neizpratne pārvēršas par bailēm.

Beidz uz marti skatīties, tu kaulainais āksts, vai tu mani dzirdi? Beidz uz mani skatīties vai arī - Dieva vārdā - es tev likšu to nožēlot...

Šī balss viņa galvā bija tik skaļa un skaidra, ka lika izgaist gadiem starp pagātni un tagadni un lika Roudranera acīm aizvērties, tāpēc viņš neievēroja āmuru, kas nolaidās lejup - atkal un atkal.

Kad Roudraners atkal atvēra acis, Mercedes bija tālu priekšā, bet viņš bija apstājies pie sarkanās gaismas, jāteniski sēdēja uz sava velosipēda, smagi elpoja un skatījās lejup uz savas rokas sašķaidītajiem pirkstiem, kas izskatījās kā rūpīgi sakapātu Pick-Up Sticks saišķītis.

"Viss ir kārtībā." Viņa čuksti pazuda starp mašīnu radītajiem trokšņiem, svilpieniem un pilsētas autobusu zobpār-vadu žņerkstēšanu. "Tagad viss ir kārtībā."

Viņš pagriezās pa labi un devās Henepinas avēnijas tilta virzienā, un ieraudzīja rāmo, rudenīgo Misisipi plūdumu, kad viņa ceļā uz dienvidiem upe pazuda zem betona un tērauda segas. Ūdens šeit izskatījās pelēks, un Roudraneram tas šķita savādi, jo iepriekš tas bija licies tik zils. Protams, tad tas bija upes lejtecē, vietā, kur notiek iekāpšana upes kuģīšos, un, iespējams, ka mākoņi tad vēl nebija savilkušies, -viņš nespēja atcerēties.

* * *

Tajā brīdī, kad Greisa iegriezās savā īsajā piebraucamajā ceļā un apstādināja Range Rover pie garāžas durvīm, pulkstenis bija gandrīz seši. Pēc nepilnas stundas būs satumsis, un vairs nebija laika, lai izvestu Čārliju, kā katru dienu, izskraidīties pa parku blakus kvartālā. Greisa gudroja, kā viņa to varēs Čārlijam izskaidrot.

Viņa ievadīja kodu uz savas mašīnas aizsargstikla paneļa un nolūkojās, kā priekšā paceļas ar metālu apkaltās durvis. Nelielās garāžas iekšpusē virs galvas automātiski ieslēdzās starmešu rinda un piepildīja visu telpu ar gaismu. Te nebija ne ēnu, ne vietas, kur paslēpties.

"Būtu daudz lētāk, ja jūs man vienkārši ļautu piestiprināt šīs lampas pie viena no šiem šķērskokiem, mis. To pa-karināšana visaugstākajā vietā būs riebīga padarīšana."

Muļķa cilvēks! Viņam nekad nebija ienācis prātā, ka tad, ja lampas tiek pakarinātas zem šķērskokiem, telpa virs tām paliek tumsā un kāds, sarāvies sīks un maziņš un gatavs uzbrukt, var tur paslēpties.

Greisa bija izturējusies ļoti iecietīgi un nebija viņu nosaukusi par stulbeni; viņa bija tikai smaidījusi un lūgusi viņu pasteigties ar garāžu, jo viņai pirms ievākšanās mājā bija vēl arī daudzi citi elektriķim uzdodamie darbi.

Kad Range Rover bija droši novietots garāžā un durvis aiz viņas aizvērušās, Greisa piespieda citu podziņu, kas atradās uz paneļa, un izslēdza starmešus. Nelielajā telpā līdzās sān-durvīm bija tikai viens vienīgs šaurs logs, kas ļāva no ārpuses ieplūst ēnainas gaismas staram, citādi tumsa bija gandrīz absolūta.

Ieroča izvilkšana pirms izkāpšanas no mašīnas bija tik lielā mērā kļuvusi par Greisas ieradumu, ka viņa nekad par to nedomāja. Piecus gadus, kamēr viņa dzīvoja šajā mājā, viņa nekad nebija izgājusi no garāžas bez labajā rokā satverta ieroča, ko turēja cieši pie sāniem piespiestu, - tā bija viena no viņas retajām smalkjūtības izpausmēm pret saviem kaimiņiem, kuri varētu viņu nesaprast.

Viņa devās pie sāndurvīm, palūkojās laukā pa šauro logu uz pagalmiņu starp garāžu un savu māju, pēc tam piespieda sešus taustiņus uz tastatūras līdzās durvīm un izdzirdēja ar skaļu troksni atveramies slēdzenes bultu. Viņa izgāja laukā, uz brīdi apstājās un, elpu aizturējusi, klausījās un skatījās. Visi viņas maņu orgāni ziņoja, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa dzirdēja, kā garām aizšņāc mašīna un sajauc kritušās lapas uz ielas; kaut kur tālāk kvartālā atbalsojās mūzikas atskaņotāja basi; apklususī zvirbuļu čivināšana liecināja par nakts iestāšanos. Nekas neparasts. Nekas slikts.

Beidzot apmierināta viņa aizvēra nelielās durvis un dzirdēja, kā klusi iepīkstas signalizācijas sistēma, tā ziņojot par savu aktivizāciju. Deviņpadsmit ātri soļi pa betona celiņu, kas ved no garāžas līdz parādes durvīm, acis uzmanīgi raugās visapkārt, plauksta sasvīdusi, turot matēto deviņu milimetru kalibra ieroča rokturi, un tad jau viņa atradās tur, ieslidināja sarkano karti spraugā, atvēra smagās parādes durvis, iegāja iekšā un tās ātri aiz sevis aizvēra. Kad Čārlijs ar padevībā noliektu galvu uz vēdera līda viņai klāt un mēģināja slaucīt grīdu ar savu stumbenīti, kas atgādināja asti, viņa izelpoja, jo bija aizturējusi elpu.

"Mans vīrietis." Greisa pasmaidīja, ielika ieroci makstī un tikai pēc tam nometās ceļos, lai apskautu asspalvaino brīnumu. "Piedod, ka esmu tik vēlu!"

Suns viņu nosodīja ar nevaldāmiem sejas laizīšanas uzplūdiem un tad aizlēkšoja no nelielās centrālās halles atpakaļ uz virtuvi. Pēc pāris sekunžu ilgas nagu skrapšķēšanas, kas ierosināja domu par jauna linoleja iegādāšanos, Čārlijs biedējošā galopā atgriezās ar savu pavadu mutē.

"Piedod, vecīt! Mums vairs nav laika."

Čārlijs kādu brīdi uz viņu skatījās, tad lēni atvēra muti un ļāva pavadai nokrist uz grīdas.

"Drīz būs tumšs/' Greisa paskaidroja.

Suns paskatījās uz viņu ar savu vislabāko sadrūmušo izteiksmi.

Greisa caur zobiem ievilka gaisu.

"Nekādu pastaigu pēc tumsas iestāšanās. Mēs noslēdzām vienošanos, vai tu atceries?"

Noplukusī nograuztā aste sakustējās.

"Nekā. Es nevaru to. Man ir ļoti žēl. Man patiešām ir žēl."

Viņš nekad nelūdzās. Nekad nesmilkstēja. Nekad neuzdeva jautājumus, jo, lai arī kāda dzīve Čārlijam būtu bijusi pirms viņas, tā šādus stiķus bija no viņa izdzinusi. Viņš gluži vienkārši saļima uz austrumnieciskā grīdas celiņa un nolika galvu uz ķepām, un bakstīja ar degunu zemē nomesto pavadu. Greisa nespēja to izturēt.

"Tu esi nepateicīgs manipulators."

Astes stumbenītis sakustējās - tikai mazliet.

"Mums visu ceļu līdz turienei būs jāskrien."

Suns ātri piecēlās sēdus.

"Un mēs nevarēsim ilgi palikt."

Čārlijs atvēra muti brīnišķīgā smaidā, un viņa mēle izkārās no mutes.

Greisa pieliecās, lai piekabinātu pavadu pie viņa smagās kaklasiksnas, sajuta zem pirkstiem sajūsmas izraisītas trīsas un, kā par brīnumu, savu reti izmantoto mutes kaktiņos esošo muskuļu pacelšanos uz augšu.

"Mēs liekam viens otram pasmaidīt, vai ne, puika?"

Un viņiem abiem tas bija ļoti neierasti.

Vārda burtiskā nozīmē viņi izskrēja caur nelielo kvartālu līdz mazajam parkam, Greisas putekļu mētelis plīvoja vienā ritmā ar Čārlija ausīm, viņas zābaki skaļi klikšķēja uz betona ietves.

Kamēr viņi skrēja, starp tuvu uzceltajām mājām nozibēja pēdējie kuslie aukstās saules stari, kas Greisas perifērajā redzē uzplaiksnīja mulsinoši saraustīti kā veca mēmā filma.

Līdz ar aukstuma un vakara stundas iestāšanos apkārtne bija norimusi. Kamēr viņi atradās uz ielas, garām pabrauca tikai divas mašīnas: deviņdesmit trešā gada Ford Tempo ar jaunu meiteni pie stūres un reģistrācijas numuru "907 Maikls-Deivids-Čārlijs"; un sarkans deviņdesmit devītā gada Chevy Blazer ar diviem iekšā sēdētājiem un mašīnas reģistrācijas numuru "415 Tango-Fokstrots-Zulu".

Viņi ir tikai cilvēki, Greisa sev sacīja. Tikai parasti vidusmēra cilvēki, kas devās mājup pēc savas darbadienas, un, ja viņi mazliet palēnināja gaitu, viņu ieraugot, ja mazliet par ilgu skatījās laukā pa logu, tad tas bija tikai tāpēc, ka nebija pieraduši redzēt kādu, kas izved pastaigā suni, skrienot pilnos auļos.

Tomēr viņa tik un tā paturēja acīs šīs mašīnas, kamēr to aizmugurējā gaisma nozuda ielas tālumā, un mašīnas reģistrācijas numuru zīmes bija saglabājušās viņas atmiņā uz vairākām dienām, iespējams, pat ilgāk. Viņa tur neko nevarēja padarīt.

Parks īsti neatbilda savam nosaukumam. Mazs īsi nopļautas zāles laukumiņš, daži sarkanīgi ozoli ar nokaltušām lapām pie kailajiem zariem, aprūsējušas, laikazoba skartas šūpoles un smilšu kaste, kuru daudz biežāk izmantoja apkārtējie kaķi nekā bērni. Čārlijam tas patika. Greisa ar to samierinājās, - tā bija relatīvi atklāta vieta, no kuras labi pārskatāma visa apkārtne, jo tā gandrīz vienmēr bija tuksne-sīga.

Kad Greisa atlaida Čārliju no pavadas, viņš tik tikko spēja aizskriet līdz pirmajam kokam, pacēla kāju un atzīmējās, tad skrēja pie nākamā. Vismaz divas reizes viņš apstājās pie katra koka un tikai pēc tam, mēli izkāris, rikšoja atpakaļ pie Greisas, kas viņu gaidīja pie šūpolēm un stāvēja, ar muguru atspiedusies pret vislielākā ozola spēcīgo stumbru. Viņas acis bija tikpat nemierīgas kā suņa kājas.

"Pabeidzi?" viņa Čārlijam jautāja.

Čārlijs izskatījās pārsteigts par tik smieklīgu ierosinājumu un nekavējoties aizlēkšoja prom, lai sāktu trešo riņķi pa parku. Viņa ķepas uzsvieda gaisā kritušās lapas un lika tām nokrist zemē citā kārtībā, un tā bija vienīgā tuvīnā skaņa, kas ielauzās mierīgās apkārtnes smacējošajā mijkrēšļa klusumā. Varbūt dzīvība kūsāja nelielajās mājās, kas bija izkārtotas ielās visapkārt parkam, tomēr no ārpuses tas nebija saskatāms. Pagalmi bija tukši, logi aizvērti, pilsētas lāči bija mājīgi ieritinājušies savos midzeņos.

Viņa izdzirdēja, kā pāris māju tālāk piepeši noklaudz durvis, saspringa un atkal nomierinājās, kad saskatīja, ka tas, kas pārskrien pāri ielai un ieskrien parka otrā pusē, pilnīgi noteikti ir bērna siluets. Viņš nozuda aiz kāda resna koka stumbra, un Greisa iedomājās deviņus vai desmit gadus vecu palaidni, kas iznācis laukā, lai paslepus ievilktu kādu dūmu.

Čārlijs nojauta kaut ko ļaunāku un vienā mirklī atradās viņai līdzās, cieši piespiedās pie viņas kājām un paslēpa savu mitro degunu viņas vēsajā plaukstā. Čārlijam nepatika piepeši trokšņi vai piepešas kustības, ja vien viņš pats nebija to autors.

"Mans varonis," Greisa pačukstēja sunim un sāka glāstīt viņa kaulaino galvu. "Nomierinies! Tas ir tikai bērns." Viņa sāka piekabināt pie Čārlija kaklasiksnas pavadu, lai skrietu mājup, bet tad atkal noklaudzēja durvis, viņas galva strauji pagriezās, un Greisa ieraudzīja vēl trīs siluetus, kas pārskrēja pāri ielai pakaļ pirmajam. Tie bija masīvāki, acīmredzot lielāki bērni, un viņu kustībās bija kaut kas nepareizs; kaut kas zaglīgs un plēsonīgs, un tas lika Greisai sastingt un skatīties.

"Lai zibens tevi sasper, tu sīkais ķēms, šoreiz tu dabūsi!"

Saniknotais uzkliedziens parka otrā pusē lika nabaga sunim nokrist uz vēdera, viņa nagi vagoja zemi, līdz viņš iespiedās starp Greisas kājām un ozola stumbru.

Sīkie nelieši, Greisa nodomāja, vienā mirklī nometās ceļos, glāstīja savu trīcošo suni un murmināja mierinājuma vārdus.

"Viss ir kārtībā, puika. Viss ir kārtībā. Tie ir tikai bērni. Trokšņaini bērni. Tomēr viņi nenodarīs tev pāri. Es viņiem to neļaušu. Tev neviens nekad vairs nenodarīs pāri. Vai tu mani dzirdi, Čārlij?"

Viņa mēle nolaizīja Greisas vaigu un padarīja to karstu un slapju, bet aukstajā gaisā tas uzreiz atdzisa; tomēr suns vēl arvien trīsēja. Greisa turpināja viņu glaudīt un piestiprināja pavadu, un vienlaikus noskatījās, kā trīs vecākie bērni pārvietojas pa parka tālīno pusi. Viņiem bija vajadzīgi tikai pāris mirkļi, lai atrastu pirmo un viņu izvilktu no koka apakšas.

"Nē-ē..."

Tas bija viens pats izmisuma pilns vārds; bērna balsī bija dzirdamas pieaugušā bailes, to apslāpēja kluss būkšķis, kas radās, dūrei atsitoties pret kādu mīkstu ķermeņa daļu. Greisa lēni piecēlās kājās, viņas acis piemiedzās un pievērsās kautiņam, kas notika piecdesmit jardus tālāk.

Divi vecākie bērni turēja mazākā rokas, bet trešais lēkāja viņam apkārt uz priekšu un atpakaļ kā bokseris un sita pa viņa vēderu. Varbūt mazākais bērns to bija pelnījis, Greisa to nezināja; tomēr šeit tika pārkāpti godīgas spēles principi, un Greisa to necieta.

"Paliec šeit!" viņa sacīja Čārlijam. Tā bija pilnīgi nevajadzīga komanda, ņemot vērā to, ka suns vēl arvien bija izklājies zemē kā suņveidīga pankūka. Viņa to vairāk darīja Čārlija lepnuma, nevis kāda cita iemesla pēc.

Bija pārāk satumsis, lai varētu saskatīt garā, tumšā mētelī tērpušos stāvu, kas soļoja pāri parkam; un pat tad, ja laukā būtu bijis gaišāks, trīs vecākie zēni, iespējams, nepamanītu viņas tuvošanos. Viņi bija pārāk aizrāvušies ar savu darāmo. Viņiem gluži vienkārši šķita, ka ir vieni paši, bet jau nākamajā brīdī ierunājās kāda klusa, nosvērta balss:

"Pārtrauciet!"

Bērns, kas sita ar dūri, pārsteigumā strauji izslējās un pagriezās apkārt, lai uz viņu paskatītos. Iespējams, viņš bija četrpadsmit gadus vecs, lielākais, piecpadsmit, ar stiegrainiem, blondiem matiem un šauru, niknu seju, kas bija nosēta ar pūtītēm un liecināja par pubertātes iestāšanos.

Testosterons plūst pāri malām, Greisa nodomāja, viņas acis uz īsu mirkli pievērsās viņa abiem pārējiem sabiedrotajiem, kuri izskatījās tik līdzīgi, ka viņi visi varētu būt brāļi. Visi trīs bija ģērbušies maisveidīgās biksēs ar daudzām kabatām, tajās, kas nokarājas krietni zem vidukļa, un lētos kreklos, kas viņiem sniedzās līdz ceļiem. Izskatījās, ka viņi sevi iedomājušies par skandināvu bandītiem. Tomēr apģērbs bija pārāk plāns, lai tajā paslēptu ieroci.

Mazākais, kuru viņi turēja aiz rokām, bija vienīgais, kam mugurā bija mētelis, un Greisai bija aizdomas, ka tad, ja viņš to kādreiz novilktu, zēns savu mēteli vairs nekad neredzētu. Tādus jērādas mētelīšus nevar nopirkt Kmart vai pat Wi7-son's Leather veikalos. Acīmredzot šis bērns bija to dabūjis kādā labākā vietā. Viņš bija tikpat melns, cik pārējie balti, un tas Greisu pārsteidza. Šajā pilsētā pārāk bieži negadījās redzēt divas rases sajaucoties, vienalga, vai tas bija miera vai kara laikā.

Pēc pēdējā pa vēderu saņemtā sitiena zēns bija saliecies, un, kad viņš palūkojās augšup, Greisa ieraudzīja maza bērna sejiņu, tāda bērna, kam vajadzētu sēdēt šūpolēs, nevis saņemt sitienus. Šķidrums no viņa acīm un deguna plūda straumēm, bet viņa mazā mutīte bija izaicinoši aizvērta, un viņš neizdvesa ne skaņas.

"Kas, sasodīts, tu esi?" Sitējs ar savām mazajām, blāvajām ačelēm nicinoši noskatīja Greisas augumu, gribēdams viņu iebiedēt.

Greisa nopūtās. Šodien bija gara diena, un viņa bija pārāk nogurusi.

"Laid šo bērnu vaļā!"

"Ak jā, pareizi, protams, tā mēs ari darīsim. Taisies, ka tiec, maita, kamēr mēs neesam ķērušies klāt tev!"

Otrais un trešais brālis, kas turēja melnā bērna rokas, strauji vienā laikā ierunājās, it kā viņi būtu viens vienots organisms, nevis divi, un nāca klajā ar savu krāšņo piedāvājumu.

"Izdrāzt viņu!"

"Jā, izdrāzt viņu. Ei! Varbūt mums patiesi vajadzētu izdrāzt viņu."

Pirmais nervozi iesmējās.

"Pasniegsim tai baltajai kucei kārtīgu mācībstundu."

Baltā kuce. Greisa pakratīja galvu un nolēma nenorādīt, ka arī viņi bija baltie. Es kļūstu veca, viņa nodomāja. Es vairs nespēju saprast jaunu cilvēku apvainojumus.

Sitējs sakumpa, nolieca galvu lejup un skatījās uz augšu no uzacu apakšas.

"Vai tu gribi tikt izdrāzta, kundzīt? Vai tas tev patiktu pakaļā? Vai tā ir tava problēma? Tavs vecītis tevi nedrāž pakaļā tā, kā tu to gribētu, un tāpēc tu nāc šurp meklēties?"

Viņi bija vienu vai divus gadus par jaunu, lai būtu patiesi bīstami, jo viņi vēl nebija pietiekami nobrieduši. Protams, viņiem varētu būt naži, un Greisa bija tam gatava, tomēr viņa tā nedomāja. Kamēr viņi vēl bija tik jauni, ieroči vienmēr parādījās pārāk ātri.

"Es teicu, lai tu laid to bērnu vaļā," Greisa sacīja.

Puika paspēra soli Greisas virzienā, apstājās un skatījās uz viņu tuvīnajā tumsā; kad viņš bija Greisu labi nopētījis, viņa acīs kaut kas atplaiksnīja.

"Ak jā, tu tā darīji, vai ne. Nu tad klausies, ko es tev teikšu. Meties ceļos un pasūkā manu daiktu, varbūt tad es par to padomāšu."

Iespējams, ka smaidīt bija nepieklājīgi, bet Greisa nespēja novaldīties.

"Tu esi mazs, riebīgs briesmonis, vai ne?"

"Ko tas nozīmē - mazs?" puika nošņāca, un tas Greisai lika skaļi iesmieties. Jocīgi, kas tikai nespēj cilvēkus sasmīdināt.

Viņš paspēra vēl vienu strauju soli Greisas virzienā, atvēzēja roku un tad iekliedzās, jo sajuta elektrizējošu sāpju vilni, kas sākās no viņa labās rokas pleca un beidzās pie viņa pirkstiem.

Greisa savukārt nolaida savu roku pie sāniem un rāmi noraudzījās, kā varbūtējais bokseris rāvās atpakaļ; viņš turēja satvertu savu plecu, un viņa seja bija saviebusies mežonīgā piepūlē, lai apvaldītu raudas.

"Jēzus Kristus! Kāda velna pēc tu to izdarīji? Kas, pie velna, tu esi? Velns parāvis, vācies prom no manis!"

Greisa uzmeta lūpu.

"Ko, un vairs nekādas mīlas dēkas?"

"Tu, maita! Tu, sasodītā kuce, ko tu man izdarīji, es vairs nejūtu savu sasodīto roku!"

"Ko viņa izdarīja, Frenk? Ko viņa izdarīja?"

"Es jums parādīšu." Greisa pagāja soli abu pārējo virzienā, zēni pāri melnā puisēna galvai satraukti saskatījās, tad atlaida viņa rokas un ātri atkāpās.

"Tava pakaļa ir pagalam, kuce!" Viens no viņiem, atmuguriski atkāpjoties, vēl mēģināja dižoties un Greisai uzšņāca: "Ar tevi ir cauri!"

"Ai, ai, ai..."

Nevarētu gluži teikt, ka viņa dzinās zēniem pakaļ. Viņa tikai nesteidzīgā solī gāja viņiem nopakaļ un, nonākusi pie ietves, beidzot apstājās un sev atgādināja, ka viņi ir tikai bērni un ka nevienam nevajadzētu biedēt bērnus.

Greisa noskatījās, kā viņi nozūd kādā nodrupušā, ar ģipsi apmestā mājā ielas otrā pusē, un tad skaļi noteica:

"Nemēģini nostāties man aiz muguras!" Viņa pagriezās un ieraudzīja tumšādaino puisēnu, kas bija sastindzis dažu soļu attālumā.

"Tev nevajadzēja mani dzirdēt." Viņš bija sadrūmis.

"Nu, es dzirdēju."

Pilnīgā apakšlūpa notrīsēja.

"Neviens mani nedzird. Es esmu melnā ēna. Es esmu kluss kā nakts. Es esmu vislabākais."

"Tu esi labs," Greisa viņam atteica. "Tomēr es esmu labāka." Viņa sāka iet atpakaļ pie koka, kur bija atstājusi Čār-liju. Zēns rikšoja viņai līdzās, un viņa kreisās tenisa kurpes atplīsusī zole plakšķēja. "Kad tu nocēli šo mētelīti, tev vajadzēja sagādāt arī jaunas kedas. Tieši tās tevi nodeva."

"Šis ir mans mētelis."

"Nemaz nešaubos."

"Laba āda kalpo ilgu laiku. Tenisa čības ne. Šīs es nospēru. Parādi man, ko tu izdarīji ar Frenku, a?"

"Ej mājās, puika!" Greisa paātrināja soli.

"Ak, pareizi. Es un blondie brāļi vieni paši mājās pēc tam, kad tu liki viņiem izskatīties kā kaķēniem? Tas nenotiks. Es pagaidīšu, kamēr pārnāks Helēna."

Greisa apstājās, ievilka elpu un tad palūkojās lejup uz zēnu.

"Vai tu dzīvo kopā ar tiem bērniem?"

Viņš strauji pameta ar galvu pret māju, kurā bija ieniris Stulbais, Stulbākais un Visstulbākais.

"Audžuvecāku māja." Viņš paraustīja plecus.

Viena no Greisas uzacīm jautājumā pacēlās.

"Jauktais bērnunams?"

"Nav pierakstījušies pietiekami daudzi tumšādainie. Vai tu neklausies ziņas? Tāpēc reizēm veicas brāļiem, un reizēm mums iet kā Litlrokā."

"Ko tu zini par Litlroku?"

"Es par to lasīju."

"Ak jā? Cik vecs tu esi?"

"Man ir deviņi gadi. Gandrīz desmit."

Bet uzvedas kā pieaudzis, Greisa nodomāja un sāka iet. Tagad jau bija gandrīz pilnīgi tumšs, un viņa izmisīgi vēlējās nokļūt mājās. Šis bērnelis bija kā pielīmēts.

"Kā tu domā, uz kurieni tu dodies?" Greisa neapstājoties pajautāja.

"Es gluži vienkārši pastaigājos."

"Tā Helēna - vai viņa ir tava audžumāte?"

"Jā."

"Vai tev viņa patīk?"

"Tīri laba. Ja Helēna ir tuvumā, viņa vismaz attur trīs pārējos, lai es netiktu nogalināts."

"Un kur viņa ir tagad?"

"Darbā. Atgriezīsies mājās pusastoņos."

Greisa ieraudzīja, ka tālumā gar koka stumbru savu degunu pabāž Čārlijs.

"Tad tev vēl palikusi apmēram pusstunda, ko pastaigāties."

"Apmēram. Ei, vai tas ir suns?"

"Viņš ir ļoti bailīgs." Greisas roka pašāvās priekšā zēna krūtīm.

"Au!" Puisēns nokrita ceļos un pastiepa vienu savu roku, pavērstu ar sārto delnu uz augšu. "Nāc šu', draudziņ, nāc šu'."

Čārlijs piekļāva galvu pie zemes un mēģināja izgaist.

"Jēziņ, kas ar viņu noticis?"

"Viņš tāds jau bija."

"Tas ir patiesi skumji." Puisēns pielieca galvu un kādu brīdi nopētīja suni.

Greisa uz viņu iesānis palūkojās un apsvēra. Viņa uzskatīja, ka neviens, kas jūt līdzi dzīvnieku ciešanām, nav pilnīgi nelabojams.

Viņa aši pamāja ar roku, un Čārlijs, labu brīdi to apdomājis, tikai pēc tam piecēlās un piesardzīgi virzījās viņu virzienā ar baiļpilnā paklausībā noliektu galvu.

"Oho!" puisēns, pilnīgi nekustīgi stāvot, nočukstēja. "Viņš ir pārbijies līdz nāvei un tik un tā nāk. Tev ir īsts vienības "Alfa" suns."

"Kā tu zini tādas lietas?"

"Es jau tev sacīju, ka es lasu."

"Tiek uzskatīts, ka deviņus gadus veci bērni nelasa. Tiek uzskatīts, ka viņi sēž un spēlē vardarbības pilnas datorspēles un atmiekšķē savas smadzenes."

Tumsā atmirdzēja puisēna zobi, kas izskatījās neticami balti.

"Es esmu dumpinieks."

"Tā es pieļauju." Viņa noskatījās, kā Čārlijs collu pa collai virzās tuvāk, viņa ticība Greisai izcīnīja cēlu kauju ar viņa bailēm no svešiniekiem. "Nāc šurp, Čārlij! Viss ir kārtībā."

Tomēr Čārlijs to neuztvēra. Viņš apstājās kā zemē iemiets, viņa acis bažīgi šaudījās uz priekšu un atpakaļ starp sievieti, kas iemiesoja drošību, un četras pēdas garā zēna acīm redzami biedējošo sejas izteiksmi.

"Es pieļauju, ka tas ir tik tuvu..." Greisa iesāka, bet, pirms paspēja pabeigt teikumu, zēns bija nokritis uz muguras zemē.

"Ko tu dari?"

"Atklāju savu vēderu," viņš Greisai čukstus atbildēja. "Pilnīgas padevības poza. Neapdraudoša."

"Skaidrs."

"Vai tu atceries to puisi, kas devās uz Aļasku, lai dzīvotu kopā ar vilkiem? Viņš sacīja, ka tieši tādā veidā tie vilki, kas ieradušies no citurienes, panāk to, lai tiktu pieņemti barā. Kāpēc tu nēsā ieroci?"

Greisa nopūtās, palūkojās uz tumšo ielu un nodomāja, ka viņa droši vien ir patiesi kļūdījusies, ja jau vienas dienas laikā viņu pieķer gan resns policists, gan mazs bērns. Kad viņa atkal paskatījās atpakaļ, Čārlijs stāvēja virs zēna un mazgāja viņa seju ar savu garo slapjo mēli, kā neprātīgs luncinādams savu pakaļgalu.

"Ei, Čārlij, tu vecais labais zēn," puisēns ķiķināja un tagad jau mēģināja izlocīties, lai izvairītos no šaudīgās mēles. "Tas vecais vilku vīrs zināja, ko runā, vai ne?"

Greisa sakrustoja rokas un noskatījās, viņas sejā bija tik tikko saskatāms riebums. Tagad Čārlijs atradās pilnībā virs bērna, laizīja, smilkstēja, un viņa astes stumbenis kustējās kā negudrs, un visā visumā viņš sevi padarīja par pilnīgu muļķi. Tādā uzvedībā nebija ne mazākās pašcieņas, vēl sliktāk, tā pat mulsināja. Gar parku lēni brauca kāda mašīna, kas šķita kā parādījusies no zila gaisa. Viņa pat nebija dzirdējusi tās tuvošanos.

“Čārlij!" Viņa noskatījās, kā mašīna pabrauc garām, un viņas balsī ieskanējās neliela panika, bet tad auto iegriezās piebraucamajā ceļā līdzās apmestajai mājai. No tās izkāpa kāda sieviete un pasniedzās pēc iepirkumu somas. Greisa nopūtās. "Laiks doties mājās."

Ar acīm redzamu nepatiku Čārlijs padevīgi nostājās pie viņas sāniem, un puisēns piecēlās un sāka notraukt no savām biksēm sausās lapas.

“Mēs tikai rotaļājāmies. Tādam sunim kā šis ir nepieciešams kāds bērns. Ja tu gribi, es kādreiz pēc skolas varētu pie jums iegriezties un sastādīt viņam kompāniju, līdz pārrodies tu."

"Nē, paldies!" Greisa strauji pagrieza galvu uz viņa mājas pusi. "Tavs glābiņš tikko ieradās."

Puisēns palūkojās uz mašīnu un, kad viņš atkal paskatījās atpakaļ, Greisa un Čārlijs jau devās prom.

"Pagaidi brītiņu! Tu man neparādīji, ko tu izdarīji Fren-kam!"

Greisa nepagriežoties papurināja galvu.

"Beidz, dāmiņ, apžēlojies! Tu zini, ka tas var izglābt manu mazo melno pakaļu!" viņš nokliedza Greisai pakaļ.

Greisa turpināja iet.

"Daži cilvēki gluži vienkārši nesaprot, kāda ir sajūta, ja visu laiku jādzīvo bailēs!" Tagad tas bija sarūgtinājuma un niknuma pilns kliedziens.

Tas Greisu apstādināja. Viņa ieelpoja un izelpoja, tad pagriezās un devās atpakaļ. Zēns stingri stāvēja uz zemes un, saviem acu baltumiem spīdot, skatījās uz augšu. Vienlaikus izaicinoši un izmisīgi.

"Paklausies, bērniņ..."

"Mans vārds ir Džeksons."

Greisa ar mēli taustīja sava kreisā vaiga iekšpusi un ap domāja, kā rīkoties.

"Tu esi pārāk īss tvērienam, kuru es izmantoju ar Fren ku, saprati? Tomēr es tev varu parādīt kaut ko citu..."

19- nodaļa

Frīdmens un Maklarens darbojās rūpīgi. Vispirms viņi vienu reizi apstaigāja kuģi kopā ar kapteini Magnusonu, tad vēl vienu reizi vieni paši, divas reizes pārbaudot trīs tualešu grupas, virtuves telpas un pat niecīgo kabīni, kurā kapteinis turēja kādu grāmatu, guļamkrēslu un rezerves formas tērpu, kas karājās pie sienas uz āķa.

"Šeit iekšā nav pārāk daudz vietas," Frīdmens bija viņam sacījis, mēģinādams iedabūt savu masīvo stāvu iekšā pa durvīm.

"Tas ir viss, kas man vajadzīgs," kapteinis ar mirdzošām acīm bija atbildējis. "Tagad, kad man ir sieva, viņai ir vajadzīga dzīvojamā istaba, viesistaba, ģimenes atpūtas istaba, stūrītis brokastošanai, istaba pēc istabas, Dievs vien zina, kāpēc, - bet man? Iedodiet man krēslu un grāmatu, un varbūt mazliet ļaujiet paskatīties televīziju, un es jūtos kā debesīs. Es bieži domāju, ka tad, ja vīrieši patiešām valdītu pār pasauli, kā apgalvo sievietes, visas mājas būtu astoņi reiz desmit un mums būtu daudz vairāk vietas priekšpilsētās."

Līdz brīdim, kad pulksten sešos ieradās kuģa komanda un apkalpojošais personāls, Frīdmens un Maklarens jau bija autostāvvietā izvietojuši savas patruļmašīnas un policistus, lai tie palīdzētu Čiltona vīriem novērot atnācējus, un instruējuši un norīkojuši pārējos civilā ģērbušos policistus uz kuģa borta.

Sešos trīsdesmit viņi pirms iziešanas ārā aukstumā apstājās pie bāra centrālajā salonā. Jaunajam cilvēkam, kas spodrināja glāzes, viņi palūdza pāris pudeļu ūdens, ko izdzēra, noskatoties, kā apkalpojošais personāls piešķir pēdējos akcentus ar baltiem lina galdautiem klātajiem galdiem, kuri bija pārblīvēti ar kristāla glāzēm, sudraba galda piederumiem un svaigiem ziediem. Kāda pārlieku rosīga tumšā kostīmā tērpusies sieviete ar ērgļa degunu viņus uzraudzīja un laiku pa laikam pabīdīja uz vienu vai otru pusi kādu glāzi vai sudrablietu.

"Mēs esam gatavi," Maklarens sacīja.

"Vairs gatavāki būt nevaram," Frīdmens piekrita, viņa acis fiksēja divus civilā tērpušos policistus pie tualetēm, tad sekoja trīs Čiltona vīriem, kas apstaigāja salona perimetru kā pieķēdēti zvēri. "Šis sasodītais kuģis līdzinās armijas nometnei."

"Pārāk nopietna apsardze," Maklarens noteica. "Viņš te šonakt neparādīsies."

"Nē. Tas nozīmē, ka mums nāksies to visu atkal atkārtot sestdien."

"Sestdienai man ir Gopher biļetes. Viņi spēlē ar Wisconsin."

Frīdmens līdzjūtīgi noklakšķināja mēli.

Kad sāka ierasties viesi, viņi abi nostājās katrs pie savas ieejas un noskatījās, kā Čeltona vīri veic pārmeklēšanu un. nopēta ikvienu personu, kura uzkāpusi uz borta. Kāds kolosāls laika patēriņš, Frīdmens nodomāja; viņš trīsēja savā vilnas uzvalkā un vēroja, kā štata bagāto un vēl bagātāko parāde iet cauri ar metāla detektoriem bruņotu vīru falangai tik ikdienišķi, it kā viņi to darītu katru dienu. Varbūt tā arī bija. Kā gan viņš varēja zināt?

Kad kuģis beidzot tika atraisīts un izbrauca upē, viņš un Maklarens sāka apgaitu pa ieplānoto maršrutu, mainot līmeņus kuģa iekšpusē un uz klāja. Kaut arī bija tik auksts, jau pēc dažiem apļiem Frīdmens sāka ārā justies daudz labāk nekā iekšā. Iesēdini vienā kuģī sešas pēdas un deviņas col-

las garu melnādaino vīrieti lētā uzvalkā ar bariņu Fortune 500 baltajiem cilvēkiem, un pavisam drīz kāds lecīgs biezais, kas valkā ap kaklu visu viņa gada algu, lūgs viņam doties piepildīt ūdens karafi. Pirmajās piecpadsmit minūtēs tas notika četras reizes, un Frīdmena pacietība bija kļuvusi tikpat niecīga kā viņa paš vērtē jums.

"Ei, Frīdmen!" Džonijs Maklarens nāca laukā pa galvenā salona durvīm, pa kurām viņš grasījās ieiet. "Es tieši tagad gribēju tevi sameklēt... Kas tev noticis?"

"Cilvēki man nepārtraukti vaicā, lai es viņiem ieleju dzērienus, lūk, tas man noticis."

"Stulbeņi! Nospļaujies par viņiem!" Maklarens ievilka Frīdmenu iekšā un sāka spraukties starp galdiņiem deju laukuma virzienā. Uz šā klāja atradās "Piebriedušie krūšgali", spēlēdami kaut ko tādu, kas izklausījās kā klasiskais valsis ar salsas ritmu. Ja viņiem nebūtu bijis tik stulbs nosaukums, Frīdmenam tas būtu paticis.

"Es nedejošu ar tevi, Maklaren. Tu esi pārāk īss."

"Esi jaukāks, Frīdmen! Es tevi aizvedīšu pie siles. Hamonds licis virtuves strādniekiem uzklāt mums, drošībniekiem, bufetes galdu virtuvē."

"Jā?"

"Jā. Uz tā nav ceptas desas, bet ir tikai kaviārs, omāri un tamlīdzīgi mēsli, tomēr tas nav slikti."

Kapteinis Magnusons izpildīja savu obligāto salona apgaitu, smaidīja, atbildēja uz jautājumiem un visnotaļ izskatījās pēc kapteiņa. Frīdmens minēja, kas stāv pie kuģa stūres.

"Vai viss ir tā, kā vajag, detektīvi?" Magnusons jautāja, kad viņi gāja kapteinim garām.

"Pilnīgā kārtībā," Maklarens atbildēja, nelielā sveicienā pacēlis roku, un skatījās uz slapju rozā traipu uz kapteiņa apkakles.

"Rozā šampanietis," vecais vīrs atklāja noslēpumu un sāka berzēt traipu ar sniegbaltu mutautiņu. "Man gadījās nelai-miga sadursme ar piemīlīgu jaunu sievieti, kam bija rokā pārāk pilna glāze."

"Ļoti nejauki."

"Nepavisam ne. Tas patiesi bija diezgan uzmundrinoši. Viņa man ieskrēja tieši krūtis. Pilnā ātrumā." Viņam bija veca vīra mazais grēcīgais smaidiņš. "Es tieši tagad devos to ielikt izlietnē ar aukstu ūdeni un uzvilkt citu. Tiksimies vēlāk, džentlmeņi!"

Frīdmens un Maklarens noskatījās, kā viņš aiziet salona durvju virzienā, un turpināja savu ceļu cauri deju zālei uz virtuvi.

Viņi abi reizē apstājās.

"Maklaren?"

"Jā."

"Tualetes atrodas pakaļgalā."

"Jā."

"Viņš aizgāja uz priekšgalu."

"Pareizi. Savas kajītes virzienā."

"Tad kur viņš grasījās iemērkt savu kreklu?"

Maklarens aizvēra acis, ieraudzīja mazītiņo kajīti ar tās vienīgo krēslu, grāmatu un šaurām skapja durtiņām, un sienas āķi, uz kura karājās tikai rezerves formas tērps. Kāpēc gan viņam vajadzētu to tur pakarināt, ja viņam ir skapis?

"Sūda būšana'," viņš klusu izdvesa, un tad viņi abi kustējās tik ātri, cik vien spēja, lai nemestos skriešus, manevrēja starp galdiņiem un pie durvīm izlauzās cauri bariņam ķiķinošu līgavas māsu, tad izmetās ārā spīvajā salā uz klāja, pagriezās pa labi, un tad viņi abi, mazais Maiks un lielais melnais vīrs, sāka skriet kapteiņa kajītes virzienā.

Tomija Espinozas maiņa bija beigusies jau pirms trim stundām, bet viņš vēl arvien sēdēja pie sava galda, strēba aukstu kafiju un klikšķināja komandas uz datora tastatūras. Viņa acis pēc vienpadsmit pie datora pavadītām stundām sūrstēja, tomēr tieši tāpēc Dievs bija radījis Visine.

Viņš pasniedzās līdz oranžajai plastmasas maldugunij, kas vidēja uz viņa galda stūra, un izzvejoja mini Snickers bato-

ninu.

/

"Nu taču, nu taču..." Viņš izbrauca ar pirkstiem caur saviem melnajiem matiem un gaidīja, kamēr dators sāks ar viņu runāt; beidzot tas arī to sāka spiedzīga trauksmes signāla valodā. "Sasodīts," Tomijs nomurmināja, pirkstiem atkal aši rīkojoties ar tastatūru.

"Vai tu man kaut ko atradi, Tomij?" Durvīs stāvēja Magoci, pāri viņa plecam nokarājās nobružāta ādas soma.

Tomijs nekad nemēdza atraut acis no ekrāna, viņš tikai pamāja Magoci pāri datoram.

"Pārbaudi šo, Leo! Strādājot pie šiem Monkeeivretich ļautiņiem, esmu atradis šaušalīgu lietu."

Līdz brīdim, kad Frīdmens un Maklarens iebrāzās kapteiņa Magnusona kajītē, vecais vīrs jau bija atvēris savas personiskās tualetes bīdāmās durvis un atrāvies atpakaļ. Ar ceļu locītavām viņš bija atsities pret atpūtas krēslu un tajā iekritis, viņa acis bija plati ieplestas, un viņš elpoja sekli un saraustīti. Maklarens piegāja pie kapteiņa, bet Frīdmens uzmeta pirmo skatienu tualetei.

Tā bija vismazākā telpa, te itin viss bija samazināts līdz mazākajam iespējamam izmēram, kā tas tiek darīts visos kuģos. Maza nerūsošā tērauda izlietnīte, mazs spogulītis, dušas kabīne, kurā Frīdmens varētu iespraukties tikai tad, ja būtu ticis krietni saplacināts. Tikai tualetes pods bija parasta izmēra; un tāpat arī vīrietis, kas sēdēja uz šā poda. Viņam mugurā bija uzvalks, bet no vidukļa uz leju viņš bija kails, bikses kūļājās ap potītēm, resnie, baltie ceļgali bija plaši pavērti, un starp šļauganajiem augšstilbiem rēgojās krekla mala. Viņa galva bija atspiesta pret aizmugurējo sienu tā, it kā viņš tikai atpūstos, tomēr tā bija netīra slepkavība. Asins pēdas stiepās lejup no lodes atstātā cauruma viņa pierē, notraipīja abas viņa deguna puses un piepildīja krunciņas ap muti, un pēc tam slīdēja tālāk, notraipot viņa baltā krekla apkakli.

Frīdmens bija redzējis pietiekami daudzus šaujamieroču upurus, lai zinātu, ka šis nav nomiris uzreiz. Lai no relatīvi tik maza cauruma iztecētu tik daudz asiņu, sirdij vēl kādu brītiņu vajadzēja pukstēt.

Viņš pakāpās sānis, lai Maklarens varētu ieskatīties pa šaurajām durvīm.

"A, Jēzus!" Maklarens drudžaini izdvesa. "Es tam nespēju noticēt. Kaptein, kad jūs pēdējo reizi izmantojāt šo tualeti?"

Kapteinis Magnusons no sava krēsla uz viņu paskatījās un strauji mirkšķināja acis.

"Ak, mīļais! Hmm, vakar, es domāju. Nē, pagaidi! Vakar mēs nedevāmies izbraucienā. Tad vēl dienu iepriekš, es pieļauju..."

Frīdmens un Maklarens pagriezās atpakaļ pret mirušo vīru.

"Asinis ir sakaltušas," Frīdmens norādīja. "Tātad tas nenotika mūsu maiņas laikā."

"Tas nozīmē to, ka viņš bija šeit tad, kad mēs pirmo reizi pārbaudījām šo kajīti."

Frīdmena lielā galva patētiski kustējās uz augšu un leju.

"Vēl jo ļaunāk."

Tagad Magoci un Espinoza bija salīkuši pie datora ekrāna un abi izskatījās vienlīdz samulsuši.

"Tas ir neticami," Tomijs sacīja. "Es vēl nekad savā mūžā neesmu redzējis līdzīgus ugunsmūrus."

"Vai tu nevari kaut ko par viņiem atrast?"

"Par pēdējiem desmit gadiem es varu atrast itin visu, ko tu vēlies. Nodokļu maksāšana, medicīniskie ieraksti, banku izraksti, pie velna, es pat varu tev precīzi pateikt, kad kāds no viņiem gājis pasēdēt uz poda. Tomēr pirms tam - nekā." Tomijs atkrita savā krēslā. "Ne ierakstu par nodarbinātību, ne ierakstu par skolas beigšanu, pat ne ierakstu par dzimšanu. Spriežot pēc atrodamiem dokumentiem, neviens no šiem cilvēkiem pirms desmit gadiem nav eksistējis."

"Tas nav iespējams."

"Acīmredzot ne. Pirmais iespaids ir tāds, ka tie cilvēki ir paši sevi izdzēsuši."

"Vai to var izdarīt?"

Tomijs paraustīja plecus, paķēra kartupeļu čipsu no atvērtās paciņas, kas stāvēja uz viņa galda, iebāza to mutē un ierunājās ar pilnu muti.

"Teorētiski, protams. Tagad gandrīz viss ir datorizēts. Un, ja tas ir datorā, tad tas var tikt izdzēsts. Tomēr tas nav tik viegli, kā izklausās. Tavs vidusmēra hakeris nevar gluži vienkārši apsēsties pie sava datora un izdzēst savu vēsturi. Jābūt sasodītam spīdeklim, lai izlauztos cauri dažiem no šiem ugunsmūriem, īpaši tiem, kurus izmanto federāļi, piemēram, Valsts ieņēmumu dienestam. Es tev teikšu, ka tas ir nereāli."

"Liecinieku aizsardzības programma?" Magoci iekunkstējās.

"Nekādā ziņā. Federāļi nav tik labi. Viņu pēdas es varu izsekot pat miegā. Ja tas ir Monkeeiurench darbs, tad Liecinieku aizsardzības programmai vajadzētu nolīgt viņus."

Magoci kasīja dienu vecos bārdas rugājus uz zoda un apdomāja šo jauno pavērsienu.

"Tātad viņi ir nomainījuši savus vārdus un piešķīruši sev jaunu identitāti."

Tomijs iebāza mutē vēl vienu kartupeļu čipsu.

"Tas varētu būt loģiski. Kur gan citur tu varētu dabūt tādus vārdus kā Hārlijs Deividsons un Roudraners? Tātad simts dolāru vērtais jautājums ir tāds - kāpēc pieciem parastiem cilvēkiem vajadzētu uzņemties klapatas un pilnībā iznīcināt savu pagātni?"

Magoci par to nemaz nebija jādomā.

"Krimināla darbība."

"Tieši par to es domāju. Varbūt viņi ir labāki aizdomās turamie, nekā tu biji iedomājies."

Magoci pasniedzās pēc kartupeļu čipsa. Šī taukainā indeve atradās viņa mutē, pirms viņš bija apjautis, ko dara. Dievs, tā garšoja labi.

"Piecu sērijveida slepkavību komanda, kas darbojas kopā? Vecīt, mums būtu veicies. Par tiesībām uzņemt filmu mēs varētu nopirkt Japānu."

"Jā. Iespējams, viņi bija tikai banku aplaupītāji vai starptautiski teroristi. Pirms desmit gadiem viņi paredzēja dator-revolūciju un nolēma, ka var nopelnīt daudz vairāk naudas ar programmatūru."

"Tā gan." Magoci izberzēja acis un mēģināja apsvērt grūtības, kas viņiem bija radušās. "Vai mēs esam nonākuši strupceļā?"

"Tas nav teikts." Tomijs pamasēja savu stīvo kaklu. "Man vēl ir padomā pāris lietu, kuras gribu izmēģināt, un, ja arī tad paliksim sausā, - datorizācija vēl nav pilnīga; perspektīvā ne. Mums vēl ir milzum daudz papīru, kas atrodami visdažādākajās vietās, ja atceries, kur tos meklēt. Tā darīšana šajā vecmodīgajā veidā gluži vienkārši prasīs patiešām ilgu laiku. Vai tu gribi, lai es turpinu nodarboties ar iesākto?"

"Ar visu savu sirdi." Magoci uzgrieza muguru ļaunajai kartupeļu čipsu paciņai un devās uz durvīm. "Starp citu, kāds ir viņu finansiālais stāvoklis? Vai viņi bankrotēs, ja šī spēle nenokļūs tirgū?"

Tomijs skatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu traks.

"Vai tu joko? Šī kompānija pagājušajā gadā nopelnīja desmit miljonus, un tā nebija pirmā reize. Jebkura partnera tīrā peļņa, - viņš izvilka kādu papīra lapu no kartupeļu čipsu paciņas apakšas, - ir četri miljoni. Te ir Annija Beļinska. Šī sieviete par tērpiem izdod tik, ka tu nespēsi noticēt."

"Vai viņi ir bagāti?" Magoci skatījās uz viņu.

"Nūjā..." letrinkšķējās mobilais telefons, un Tomijs sāka rakņāties izdruku juceklī uz sava galda. "Nolādēts, kur esmu to iegrūdis?"

"Tas ir manējais," Magoci sacīja un izvilka no svārku kabatas mobilo telefonu. "Nokopē man visu, ko tu atklāj, labi, Tomij? Un, kamēr tu pie tā strādā, paskaties, vai kaut ko vari atrast par Greisas Makbraidas atļauju nēsāt ieroci." Viņš atvēra telefonu. "Magoci klausās."

Tomijs nolūkojās, kā Magoci klausās balsī telefona līnijas otrā galā. Piepeši šķita, ka no viņa sejas pazūd visas asinis, un jau nākamajā brīdī Magoci izskrēja laukā pa durvīm.

20. nodaļa

Kalumetas pilsēta Viskonsinā nebija saņēmusi tik lielu me-diju uzmanību kopš brīža, kad Eļtona Gerbera sešus simtus piecdesmit septiņas mārciņas smagais ķirbis bija izkritis no viņa kravas mašīnas kastes pa ceļam uz Balvas izcīņu par lielāko ķirbi 1993. gadā. Tomēr pat tad viņi bija palaiduši garām īsto notikumu.

TV šo ziņu pavēstīja zobgalīgi, jo ķirbis bija vienīgais nelaimes gadījumā cietušais, un neviens reportieris nekad tā arī nesaistīja sašķīdušo ķirbi ar lodi, kuru Eltons divas nedēļas vēlāk ielaida sev galvā. Tā gada lielā balva bija piecpadsmit tūkstoši dolāru, ar tiem tieši pietiktu, lai Eltons nomaksātu parādu, kas bija sakrājies par fermu, un nebija nekādu šaubu, kā viņš būtu saņēmis šo balvu. Viņa tuvākā konkurenta ķirbis svēra niecīgas pieci simti trīsdesmit mārciņas.

Tas nebūt nebija smieklīgs gadījums, šerifs Maikls Halorans nodomāja. Tas daudz vairāk līdzinājās amerikāņu traģēdijai, un mediji to palaida garām. Un šoreiz arī viņi palaida to garām.

Viņa apziņā vāji iespiedās rotoru dūkoņa, kas atskanēja kaut kur ārpusē. Tagad viņš jau bija pieradis pie ziņu dienesta helikopteriem; pieradis pie mikroautobusiņiem, kas ar satelītšķīvju cepurēm kursēja pa viņa pilsētas ielām un apstādināja ikvienu, kurš izskatījās pietiekami sērīgs vai pietiekami nobijies, lai izveidotu tīkami satraucošu ieraksta fragmentu; pieradis pie reportieru klaigām uz parādes kāpnēm vienmēr, līdzko kāds šerifa palīgs mēģināja iziet ārā un tikt pie savas mašīnas.

Saskaņā ar autopsijas rezultātiem Džons un Mērija Kleinfeldi bija miruši starp divpadsmitiem un vieniem pirmdienas naktī. Nepagāja pat astoņas stundas, līdz tas bija ikviena Viskonsinas kanāla galvenais sižets, šis gadījums konsekventi tika saukts par mazpilsētas traģēdiju, kur "...dievbijīgs padzīvojis pāris mežonīgi noslepkavots lūgšanu laikā baznīcā".

Netika pieminēti viņu krūtīs iegrebtie asiņainie krusti -pagaidām Haloranam bija izdevies šaušalīgo detaļu saglabāt noslēpumā -, bet pat bez tās reportieriem notikums šķita neatvairāms un sabiedrībai - hipnotisks. Jau pati doma, ka gados vecākus cilvēkus kāds var nošaut, bija gana slikta; ja noziegums noticis baznīcā, kas tiek uzskatīta par svētnīcu, tad šausmām tiek pievienots smags sabiedriskās kārtības pārkāpums un varbūt mazliet baiļu. Sliktas ziņas, lielisks reitings.

Vēlāk tajā rītā, mazāk nekā pusstundu pēc tam, kad tas bija noticis, ēterā parādījās paziņojums par šerifa palīga Deni-ja Peltjē nāvi; Halorans tajā laikā vēl stāvēja pie viņa mirstīgajām atliekām, skatījās uz nabaga puiša vasaras raibumiem un raudāja kā bērns. Līdz saulrietam pirmdien iespiežamo laikrakstu reportieri un TV ziņu dienestu darbinieki palielināja Kalumetas iedzīvotāju skaitu vismaz par vienu simtu, un tagad, veselu dienu vēlāk, viņi vēl arvien bija te.

Tomēr viņi bija palaiduši garām īsto stāstu, pilnīgi visi no viņiem bija palaiduši garām traģēdiju, kas slēpās zem traģēdijas, noziegumu, kas slēpās zem nozieguma. Neviens no viņiem nezināja, ka Denijs Peltjē, vasarraibumains, nesamaitāts un aizkustinoši nevainīgs puisis, bija gājis bojā tāpēc, ka šerifs Maikls Halorans bija aizmirsis Kleinfeldu parādes durvju atslēgu.

"Maik?"

Pirms Halorans paskatījās uz augšu, viņš atbrīvoja savu seju no jebkuras izteiksmes, lai kāda arī tur būtu bijusi, un tad neizteiksmīgi palūkojās uz Bonāru, kas stāvēja durvīs.

"Ei, Bonār!"

Viņa vecais draugs pienāca tuvāk un drūmi viņu nopētīja, un izskatījās tikpat dusmīgs kā Džonatans Vinters.

"Tu izskaties draņķīgi, vecīt."

"Paldies!" Halorans izvilka no kabatas cigareti un aizsmēķēja.

Bonārs apsēdās un pamāja ar savu gaļīgo roku uz dūmiem, kas plūda pāri galdam viņa virzienā.

"Tu zini, ka es varētu tevi apcietināt par smēķēšanu sabiedriskā vietā."

Halorans pamāja un ievilka vēl vienu cigaretes dūmu. Viņš nebija smēķējis savā kabinetā gadiem ilgi un nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi smēķēšana bija sagādājusi tādu baudu, labpatiku, ko pastiprina šīs darbības nelikumība. Nav nekāds brīnums, ka cilvēki izdara noziegumus.

"Es svinu. Es esmu atšifrējis šo lietu."

Bonārs noskatīja viņu no galvas līdz kājām, ievēroja formas tērpu, kas izskatījās tā, it kā tajā būtu gulēts, un riņķus zem acīm, kuri bija gandrīz tikpat tumši kā viņa mati.

"Neizskatās, ka tu svinētu. Turklāt tās ir muļķības. Es atrisināju šo lietu. To izdarījis bērns. Es tev to teicu jau pašā sākumā."

"Nekā nebija. Tu man sacīji, ka vainīgais ir tēvs Ņūberijs."

"Tā bija tikai mana iedoma, es vēlējos, lai tā būtu. Tiklīdz tu man pateici, ka Kleinfeldiem patiešām bijusi atvase, es uzreiz saistīju šo lietu ar bērnu, un tu zini to. Tomēr man nepatika atmest domu par mācītāju. Tā bija tik lieliska. Uz krūtīm iegrebti krusti, liels mantojums baznīcai... Es domāju, tev būtu paticis redzēt šo veco puiku par aizdomās turamo." Viņš pieliecās uz priekšu un parakņajas papīru jucekli uz galda. "Vai tev šeit ir kaut kas ēdams?"

"Nē."

Bonārs nelaimīgs nopūtās, atlaidās krēslā un sakrustoja roku pirkstus uz sava milzīgā vēdera. Tas izspiedās un atklājās skatienam starp viņa brūnā formas tērpa krekla pogām, kuras karājās vienā diegā.

"Tātad no debesīm nolaidās eņģeļi un tev pavēstīja, ka to izdarījis bērns. Vai es drīkstu norādīt, ka jau sen tev teicu: to ir izdarījis bērns. Tomēr šāda atklāsme, mans draugs, ir bezjēdzīga. Mēs nezinām, kas ir šis bērns, kur viņš meklējams, kā viņš izskatās, cik viņš ir vecs..."

Halorans mazliet pasmaidīja. Tas bija labi. Runāšana par šo lietu ar Bonāru, pievēršanās tikai tai varēja saistīt viņu tik ilgi, cik vien vajadzēja.

"Šis bērns piedzimis Atlantā. Pirms trīsdesmit viena gada."

"Ak tā? Vai tev bija vīzija? Kad?"

"Nodokļi. Pirmie ieraksti par to mums ir pirms trīsdesmit viena gada, kad Kleinfeldi vēl bija Bredfordi. Tad viņi nebija bagāti. Nesen apprecējušies, iespējams, tikko uzsākuši patstāvīgu dzīvi, ar pietiekami zemiem ienākumiem, lai atrēķinātu medicīniskos izdevumus. Viņu ceturtajā Atlantā nodzīvotajā gadā tie bija pārāk lieli gan tam laikam, gan viņu vecumam. Es pieļāvu, ka tās varētu būt maternitātes izmaksas."

Bonāra interese bija ierosināta, un viņš mazliet izslējās savā krēslā.

"Tāpēc es piezvanīju uz turieni un painteresējos par apgabala ierakstiem, jautāju par bērniem, kas šajā gadā piedzimuši Bredfordiem, un atradu to. Mārtiņam un Emīlijai Bredfordiem piedzimis bērns tūkstoš deviņi simti sešdesmit devītā gada divdesmit trešajā oktobri."

Šķita, ka Bonārs uz bridi aiztur elpu.

"Pagaidi mirkli! Kleinfeldi tika nogalināti divdesmit trešajā oktobri."

"Daudz laimes dzimšanas dienā, bērniņ!" Halorans drūmi pamāja.

"Nolādēts! Dzimšanas datums, miršanas datums, šis bērns patiešām to izdarījis."

Halorans ievilka pēdējo dūmu un pēc tam iemeta cigareti tukšā Coke bundžā.

"Slikti, ka tu neesi apgabala ģenerālprokurors. Šis puisis ir neietekmējams. Viņš grib pirkstu nospiedumus, lieciniekus, tu zini, kaut kādus tiesu medicīniskus pierādījumus, kuru mums nav. Šis bērns pat neko nesaņem mantojumā."

Bonārs pakratīja galvu.

"Tas nav svarīgi. Tu neiegreb attēlus savu vecāku līķos tikai tāpēc, ka gribi naudu. Te slēpjas kaut kas cits, un mēs mēģināsim to noskaidrot." Viņš piepūta vaigus un izdvesa garu nopūtu, gurdi piecēlās no krēsla un pārgāja pāri istabai pie loga.

Pāri ceļam atradās Helmuta Krūgera ferma, un viņš noskatījās, kā bariņš Holšteina šķirnes govju, sastājušās vienā rindā, soļo no ganībām uz vakara slaukšanu kūti, un domāja, ka viņam varbūt vajadzēja kļūt par fermeri. Govis diezin vai nogalina savus vecākus.

"Vai tu jau pārbaudīji ar bērna vārdu saistītos ierakstus datorā?"

"Te radās kāda problēma. Dzimšanas apliecībā nebija ierakstīts bērna vārds."

"Ha!"

"Kantora darbiniece, ar kuru es runāju, sacīja, ka tas nemaz nav tik neparasti. Dzimšanas apliecība tiek aizpildīta dzimšanas dienā, un daži vecāki tad vēl nav izdomājuši vārdu. Šī aile paliek tukša līdz brīdim, kad viņi piezvana un pasaka, ko izlēmuši. Tomēr tajā bija slimnīcas nosaukums un ģimenes ārsta uzvārds."

"Vai tu ar viņu runāji?" Bonārs jautāja.

Halorans papurināja galvu.

"Tikai nesaki man, ka viņš ir miris."

"Viņš ir dzīvs un spēlē golfu. Viņa sieva sacīja, ka lūgs, lai viņš šovakar piezvana."

Bonārs pamāja ar galvu un atkal palūkojās laukā pa logu.

"Tātad mēs virzāmies uz priekšu."

"Varbūt. Vai tu negribi kaut ko iekost pirms ārsta zvana? Es iedevu viņa sievai sava mobilā telefona numuru, tāpēc mēs varam atstāt šo vietu."

Bonārs pagriezās un paskatījās uz viņu. Viņa nogurušais masīvais siluets bloķēja pēdējo pa logu ieplūstošo dienas gaismu.

"Satiksimies pie tevis. Vispirms man jāieskrien pārtikas veikalā."

"Mēs varam iet uz kafejnīcu."

"Šodien ir divdesmit ceturtais, Maik."

"Es zinu, ka..." Halorans iesāka un tad piepeši aprāvās. "Ak, velns parāvis! Bonār, es pilnīgi aizmirsu. Piedod, vecīt!"

"Viss kārtībā." Bonāra sejā bija skumjš, muļķīgs smaids, kas piedeva visu. "Vai zini, oktobrī mums ir pārāk daudz mirušo."

"Tā ir taisnība."

Tomēr tev nevajadzēja aizmirst šo mirušo personu, Halorans nodomāja kādu pusstundu vēlāk, kad viņš iegriezās savā piebraucamajā ceļā. Kādu brīdi viņš sēdēja mašīnā, mēģinādams atbrīvoties no vainas sajūtas, un gandrīz gribēja, lai viņš vēl arvien ticētu Dievam, jo tad varētu aiziet uz grēksūdzi un saņemt piedošanu.

Formāli Bonārs bija vecpuisis, bet būtībā viņš bija atraitnis kopš 1987. gada oktobra sniegputeņa, kad viņa visussko-las laika iemīļotā bija noskrējusi no ceļa un iebraukusi ar sava tēva pikapa priekšgalu Hagertijas purvā. Nākamo četrdesmit astoņu stundu laikā bija uzsnigušas trīsdesmit septiņas collas sniega, bet pa šo ceļu gar Hagertijas purvu reti kāds brauca, tāpēc pagāja četras dienas, kamēr tam klāt ķērās apgabala sniega tīrītājs, kas atrada sasalušās neizskatīgās Elenas Hendriksas mirstīgās atliekas.

Viņa nebija nomirusi uzreiz un - tas bija vēl sliktāk - bija izmantojusi sev atlikušo laiku, lai rakstītu Bonāram vēstuli, aprakstot visas Standard Oil Viskonsinas ceļu kartes malas. Viņa juta sāpes, un viņa juta aukstumu, tomēr šajā vēstulē nebija baiļu, tikai nelokāma pārliecība, ka Bonārs viņu atradīs. Viņa rakstīja par abu gaidāmajām kāzām, trīs bērniem, kas viņiem būs, divvietīgo Thunderbird, kurš Bonāram pilnīgi noteikti jāpārdod, jo tajā nav vietas bērniem, un nobeigumā, kad zīmuļa līnija jau kļuva saraustīta, viņam maigi pārmeta, ka tik ilgi kavējas.

Viņa bija rakstījusi savus pēdējos vārdus divdesmit ceturtajā oktobrī, un pēc tam katru gadu Halorans un Bonārs pavadīja šo vakaru kopā: ēda, dzēra un nerunāja par to, kas varēja notikt. Šī tradīcija vairāk bija kļuvusi par viņu draudzības daļu nekā apzinātu veltījumu sen mirušai meitenei, bet kaut kādā veidā, ko viņi nekad nebija mēģinājuši izprast, šis datums saglabāja savu nozīmīgumu. Viņam nevajadzēja to aizmirst.

"Jā, un tev nevajadzēja aizmirst arī tās nolādētās Klein-feldu atslēgas," Halorans skaļi noteica un pēc tam dauzīja pa stūri, kamēr delnas mala sāka sāpēt.

Simtgadīgas gobas apēnoja ikvienu akru, kas bija palicis no viņa vecvectēva fermas. Viņš bija saglabājis māju un pagalmu, bet vecā koloniālā stila ēka šo jaunuzcelto noplukušo daudzlīmeņu mājeļu ielokā izskatījās pilnīgi neiederīga. Šī māja bija pārāk liela, lai kāds cilvēks tajā dzīvotu viens pats, tomēr tajā bija izaudzinātas četras Haloranu paaudzes, un viņš nevarēja no tās atteikties.

Viņš izkāpa no mašīnas, savilka ciešāk jakas apkakli un devās pāri zālienam uz parādes durvīm. Kopš tā brīža, kad viņš tikai pirms pāris mirkļiem bija atstājis kabinetu, vējš bija pieņēmies spēkā, un sausās lapas pacēlās gaisā un virpuļoja, izvairoties no viņa zābakiem, un, ja vien tām bija kaut kāda nojēga, devās ceļā uz Floridu. Gaisā gandrīz vai bija sajūtama ziemas tuvošanās, un Halorans atcerējās Denija pareģojumu par agras ziemas iestāšanos, kuru puisis bija izteicis laikā, kamēr viņš bija vedis jauno policistu pretim viņa nāvei.

Halorans iegāja pa nelielajām durvīm un dzirdēja, kā pret grīdu klaudz viņa sniegotie bērnu dienu zābaciņi, un savas mātes balsi, kas tagad jau desmit gadus bija apklususi un kas viņam atgādināja, ka jāaizver durvis, un jautāja, ko gan viņš nodomājis darīt. Vai sasildīt visu pagalmu? Kā desmit gadu novēlotā izaicinājuma pilnā žestā viņš atstāja durvis pusvirus Bonāram un brīnījās, kāpēc lielākā daļa viņa atmiņu saistītas ar ziemu, it kā viņš būtu trīsdesmit trīs gadus dzīvojis vietā, kurā nav nekādas citas sezonas.

Pa karinājis savu smago jaku priekšnama sienas skapī, viņš nolika patronu aptveri un pistoli uz plaukta virs tā.

"Vai zini, cik tas ir stulbi?" Bonārs bija jautājis, kad pirmo reizi ieraudzīja viņu tā darām. "Iedomājies, ka es esmu narkotiku apstulbināts laupītājs, jā? Un te nu mēs esam, tu atstāj savas mantas tieši te, priekšnama skapī, es tās varu pa ceļam paņemt un ielaist lodi tavās ribās, kamēr tu, apakšveļā tērpies, streipuļosi lejup pa kāpnēm."

Tomēr Emma Halorana nekad nebūtu atļāvusi, lai viņas mājā šaujamieroči tiek ienesti tālāk par priekšnamu. Ne viņas vīra piecdesmit gadus vecais Winchester, ne, saprotams, viņas dēla departamentā izsniegtais deviņu milimetru kalibra ierocis. Viņa jau desmit gadus bija zem zemes, bet Halorans vēl arvien nespēja sevi piespiest paiet garām šim priekšnama skapim ar ieroci pie sāniem.

Ledusskapī bija Dewar's pudele, Bonāra acīs tas bija noziegums, bet Haloranam tas garšoja auksts.

Viņš ielēja dziedinošās alkohola devas divos stikla traukos, kuros kādreiz bija atradusies vīnogu želeja, tad vienu no tām nelieliem malkiem izdzēra, it kā pārbaudot sava ledusskapja saturu. Viņš pabīdīja sānis saldēto pusdienu kaudzi un atrada kādu nosarmojušu taisnstūrainu miesnieka bodītes papīrā ievīstītu dārgumu.

"Mīlulīt, es esmu mājās!" Bonārs uzsauca no parādes durvīm un ienācis tās skaļi aizcirta. Viņš aizslāja pa halli līdz virtuvei un nosvieda uz letes divus pārtikas maisiņus. Halorans skeptiski nolūkojās uz zaļumiem, kas rēgojās viena maisiņa virspusē.

"Vai tu nopirki ziedus?"

"Tie ir romiešu lapu salāti, tu āmurgalva. Vai tev ir an-šovi?"

"Vai tu esi traks?"

"Tā jau es domāju." Bonārs sāka izkravāt maisiņus. "Nebaidies nenieka! Es nopirku anšovus, ķiploku, ļenganu zaļo pupiņu saišķīti, kam vajadzīgs kāds uzmundrinājums..."

"Man ir Ralfs."

Bonārs ievilka gaisu un paskatījās uz Haloranu. Ralfs bija pēdējais, ko Enguss Alberts Svensons izaudzēja pirms savas fermas pārdošanas un pārcelšanās uz Arizonu. Viņi bija kopīgi nopirkuši jauno vērsēnu un divus pēdējos sava mūža mēnešus barojuši ar kukurūzu un alu.

"Es domāju, ka mēs viņu notiesājām pa tīro pagājušo reizi."

Halorans pamāja uz baltu paciņu izlietnē un pēc tam pasniedza Bonāram savu Deivar's želejas burku.

"Es saglabāju filejas gabalu."

"Lai slavēts Jēzus!" Bonārs saskandināja, ātri iemalkoja savu dzērienu un saviebās. "Vecīt, cik reižu man tev tas jāsaka? Aukstums nomāc aromātu. Tu nedrīksti turēt šo mantu ledusskapī, un, pie velna, tev pilnīgi noteikti nevajadzētu to dzert no vecām burkām, kas no visām pusēm apzīmētas ar bildītēm. Kas ir tas? Martians?"

Halorans pētīja tumšo figūru uz sava drauga stikla trauka. Gadu gaitā lielākā daļa krāsas bija nobružājusies, tomēr bruņucepures daļa vēl arvien varēja pazīt.

"Sasodīts! Es gribēju Martianu."

Kad Halorans atkal piepildīja Bonāra stikla trauku, viņš nosprauslājās un pēc tam sāka sasmalcināt ķiploka daiviņu koka bļodā, kuru Halorans vienmēr bija uzskatījis par augļu trauku.

"Ieliec Ralfu atlaidināties apmēram uz trim minūtēm, uzgriez visaugstāko krāsns temperatūru, kādu vari, un sadabū man lielo čuguna kastroli."

"Es biju iedomājies, ka mēs varētu viņu grilēt ārā."

"Nu tu kļūdījies. Mēs viņu apcepsim uz kārtīgas uguns un pēc tam pabeigsim gatavot krāsnī. Es pievienošu vīnu kastrolī iztecējušajiem taukiem, patvaicēšu, iemetīšu dažus lāčpurnus - un voilā."

Halorans rakņājās sudraba galda piederumu atvilktnē un meklēja steika nažus.

"Tu joko, vai ne?"

"Protams, es jokoju. Vai tu kādreiz esi mēģinājis nopirkt lāčpurnus ]erry's Super Vaļu?"

"Vecajos laikos tu būtu uzdūris to gaļu uz iesma un turējis virs lodlampas. Es vēlētos, lai tu nebūtu sācis skatīties to pavārmākslas kanālu."

"Tur es neko nevaru padarīt. Tie puiši ir divdesmit pirmā gadsimta klauni. Kā Galahers bez arbūza, vai atceries vinu?"

"Puisis ar veseri."

"Tas pats. Dievs, kā man tas puisis patika! Vai viņš ir miris?"

Halorans iztukšoja savu trauku un atkal no jauna piepildīja.

"Iespējams. Visi pārējie ir miruši."

Bonārs kādu brīdi klusēja un tad sāka ķiķināt. Deioar's bija iedarbojies.

Līdz brīdim, kad ietrinkšķējās Halorana mobilais telefons, Ralfs uz apdauzītajiem baltajiem šķīvjiem jau valdīja senas atmiņas, un virtuvē bija pilnīgs juceklis.

"Te nu mēs esam/' viņš noteica un atvēra mobilo telefonu, vēlēdamies, kaut būtu mazāk dzēris, un mēģināja atcerēties visus jautājumus, kurus bija gribējis uzdot ārstam. "Hallo!"

Cauri telpai izlauzās un viņa ausī ieskanējās kāda vīrieša labi izkopta balss ar lēnīgu un bagātīgu dienvidniecisku kvēli.

"Labsvakars! šeit doktors Lerū, es jums zvanu pēc šerifa Maikla Halorana lūguma."

Labsvakars. Jēzus, vai cilvēki patiesi mēdza tā runāt? Viņš nezināja, kas tas bija, varbūt akcents, bet sarunāšanās ar dienvidniekiem Haloranam vienmēr lika justies kā īstam lau-ķim, fermera dēlam, kāds viņš arī bija; un neizglītotam muļķim, kāds viņš nebija.

"Maikls Halorans klausās. Paldies, ka jūs man piezvanījāt, doktor Lerū. Ja jūs tagad noliksiet klausuli, ser, es jums tūlīt pat piezvanīšu uz sava rēķina."

"Kā jūs vēlaties." Atskanēja aprauts klikšķis.

Halorans aizvēra mobilo telefonu un piegāja pie aparāta, kas bija piestiprināts pie sienas.

"Kā viņš izklausījās?" Bonārs vaicāja.

"Kā pulkvedis Sanderss - pats ar savu nostāju. Hallo, doktor Lerū! Te atkal zvana Maikls Halorans. Es esmu Kingsfordas apgabala šerifs no Viskonsinas un mēģinu sameklēt dažu jūsu ļoti senu pacientu mantinieku..."

"Mārtiņš un Emīlija Bredfordi," Dienvidi pārtrauca Ziemeļus. "Mana sieva man teica."

"Tas bija vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem, doktor. Vai jūs viņus atceraties?"

"Es ļoti labi atceros."

Halorans kādu brītiņu pagaidīja, vai viņš pats nepiebildīs vēl kaut ko, bet līnijas otrā galā bija klusums.

"Jums ir pārsteidzoša atmiņa, ser. Droši vien kopš tā laika jums bijis simtiem pacientu..."

"Es nerunāju par saviem pacientiem, šerif, un nav nekādas nozīmes tam, pirms cik ilga laika esmu par viņiem rūpējies.

Jums, tiesībsargājošas iestādes amatpersonai, to vajadzētu zināt."

"Bredfordi šonedēļ ir miruši, doktor. Uz viņiem konfidencialitāte vairs nav attiecināma. Es priecāšos jums pa faksu nosūtīt viņu miršanas apliecību kopijas, tomēr ceru, ka jūs ticēsiet manam vārdam un aiztaupīsiet mums mazliet laika."

Pa vadiem atceļoja doktora nopūta.

"Ko tieši jūs vēlaties uzzināt, šerif?"

"Mēs sapratām, ka viņiem bijis bērns."

"Jā." Balsi ieskanējās kaut kas jauns. Skumjas? Nožēla?

"Mēs mēģinām šo bērnu atrast." Halorans paskatījās uz Bonāru un pēc tam ieslēdza telefona skaļruni.

"Diemžēl es jums nevaru palīdzēt, šerif." Doktora stieptie vārdi piepildīja virtuvi. "Es pieņēmu šo bērnu, es aprūpēju Bredfordas kundzi un bērnu pēc tā dzimšanas, un pēc tam es vairs nekad neesmu viņus redzējis. Ne arī par viņiem dzirdējis."

Halorana pleci sarūgtinājumā sašļuka.

"Doktor, tad mēs esam nonākuši strupceļā. Jūsu apgabalā tā ari netika pabeigta dzimšanas apliecības aizpildīšana. Ne vārda, ne dzimuma. Mēs pat nezinām, vai tā bija meitene vai zēns."

"Es ari nezinu."

"Kā, lūdzu?" Halorans sastinga.

"Šis bērns bija hermafrodīts, šerif. Un, ja vien kāds nav iejaucies un rīkojies šā nabaga radījuma interesēs, es šaubos, vai līdz pat šai dienai viņš vai viņa zina savu dzimumu. Es uzreiz pēc viņa piedzimšanas mēģināju panākt sociālo dienestu iesaistīšanos, un man vienmēr ir bijušas aizdomas, ka šie labie nodomi kļuva par cēloni Bredfordu pēkšņajai pazušanai no Atlantas reģiona."

"Hermafrodīts," Halorans stingi atkārtoja un saskatījās ar Bonāru, kas šķita pilnīgi apstulbis.

Doktors Lerū nepacietīgi nopūtās.

"Bezdzimuma vai - precīzāk - divdzimumu. Zināmu parametru robežās pastāv fizisko izpausmju variācijas. Bredfordu bērnam sēklinieki un penis bija daļēji internalizēti, tomēr ne pilnīgi. Bija arī vaginālā konfigurācija, tomēr deformēta, un - gribi vai ne - nebija nosakāms, vai darbojas sēklotne vai olnīcas."

"Mans Dievs..."

Doktors bija iekarsis un turpināja runāt par šo tematu.

"Tā ir reta parādība - es nespēju no galvas atcerēties statistiku -, bet pat tik sen tai nevajadzēja kļūt par dzīves traģēdiju. Ja ir abu dzimumu ģenitālijas un iekšējie orgāni, kā tas bija Bredfordu bērnam, vecāki itin vienkārši izvēlas sava bērna dzimumu, balstoties uz šo orgānu fizisko dzīvotspēju. Ķirurģiskā operācija šo pārmaiņu veikšanai patiesi ir diezgan vienkārša."

"Un kādu dzimumu Bredfordi izvēlējās?" Halorans pajautāja, un doktors nekavējoties atbildēja.

"Viņi savam bērnam izvēlējās elli zemes virsū, tāpēc es ceru, ka tagad viņi paši atrodas šajā vietā."

"Es nesapratu."

"Šie... cilvēki," doktors nosprauslājās, "savu pašu bērnu sauca par - un tagad es citēšu, jo es nekad nespēšu aizmirst frāzi, ko viņi lietoja, - par "apvainojumu Dieva acij. Par rie-beklību." Viņi uzskatīja, ka šā bērna piedzimšana esot dievišķais sods par kaut kādiem iedomātiem grēkiem un ka jebkāda iejaukšanās varētu palielināt grēku un..." Viņš apklusa un skaļi ievilka elpu. "Katrā ziņā tajā īsajā laika sprīdī, kamēr viņi atradās manā aprūpē, šie vecāki neizvēlējās ne sava bērna dzimumu, ne vārdu, un es jums teikšu, šerif, pat pēc visiem šiem gadiem mani nomoka domas par to, kādai vajadzētu būt šā bērna dzīvei. Vai jūs varat iztēloties? Viņi tam pat nedeva vārdu..."

Fonā kāds steidzīgi sāka runāt ar doktoru, iespējams, viņa sieva, tomēr Halorans nespēja saprast ne vārda.

"Vai noticis kaut kas slikts, doktor?" Viņš izdzirdēja drūmu iesmiešanos.

"Asins arteriālā sarecēšana, augsts asinsspiediens un neliels sirds vārstuļa defekts. Manā vecumā daudz kas ir slikts, un mana sieva uztraucas par to visu. Pasakiet man vienu, ja jūs varat, pirms mēs beidzam šo sarunu."

"Visu, kas manos spēkos, doktor."

"Manā valsts pusē nav parasts, ka likumsargājošo iestāžu darbības laukā nonāk pazudušo mantinieku meklēšana. Tas ir saistīts ar kādu noziegumu, vai ne?"

Halorans palūkojās uz Bonāru un redzēja, ka viņš pamāj.

"Slepkavība."

"Patiešām."

"Bredfordi - īstenībā, kamēr viņi dzīvoja šeit, viņi sevi dēvēja par Kleinfeldiem, - nogalināti pirmdien agri no rīta." Un pēc tam, tāpēc, ka doktors bija izrādījies tik pretimnākošs un daudz cilvēciskāks, nekā Halorans bija gaidījis, viņš ārstam pateica to, ko viņš būtu vēlējies dzirdēt. "Viņi nošauti baznīcā lūgšanas laikā."

"A-ā..." Tā vairāk bija izelpa nekā vārds, un tajā bija saklausāms apmierinājums. "Es sapratu. Paldies, šerif! Paldies, ka jūs man tik laipni sniedzāt šo informāciju."

Skaļrunī atskanēja skaļš pārtrauktās sarunas signāls.

Halorans apgāja apkārt galdam un apsēdās līdzās Bonāram. Kādu bridi neviens no viņiem nebilda ne vārda, tad Bonārs atliecās atpakaļ savā krēslā un pavilka uz augšu jostu.

"Man ir kāda doma," viņš sacīja. "Ko tu teiktu, ja mēs gluži vienkārši šo lietu slēgtu un paziņotu, ka Kleinfeldi miruši dabiskā nāvē?"

21. nodaļa

Magoci nekad nebija atradies karadarbības zonā, bet aplēsa, ka tā nevarētu izskatīties tik slikti, jo citādi neviens tur nepaliktu, lai cīnītos par kādu sasodītu lietu.

Ceļš, pa kuru varēja piebraukt pie upju kuģīšu piestātnes, bija aizsprostots ar avārijas dienestu transporta līdzekļiem, ziņu kanālu mikroautobusiņiem un pārsteidzošu dārgu SUV un spožu limuzīnu kolonnu. Dažas šīs mašīnas bija atstātas tukšas ar vaļējām durvīm un ieslēgtiem dzinējiem. Virs galvas lidinājās mediju helikopteri, kas apgaismoja zemi ar saviem lielajiem starmešiem, to rotori nakts aukstajā gaisā pulsēja ar ritmisku troksni, kas atgādināja kādas karafilmas skaņu ierakstu.

Visur bija cilvēki gan formas tērpos, gan privātās drēbēs -nozieguma vietā un apkārt visās malās daudzas saspringta izskata civilpersonas. Apņēmīgākie brāzās cauri krūmājam, kas atradās transporta līdzekļu kontrolpunkta otrā pusē, lai nokļūtu piestātnē.

Magoci manevrēja savu Ford cauri cilvēku un automašīnu labirintam un apstājās pie Čiltona vīru uzslietās kabīnes. Cauri vējstiklam viņš redzēja Mineapolisas Policijas departamenta darbiniekus un Reda Čiltona brigādi, kas neveiksmīgi cīnījās, lai neļautu civilpersonām un mediju pārstāvjiem iebraukt stāvvietā. Barjeras aizkavēja ziņu dienestu mikroautobusi-ņus, tomēr visās vietās bija reportieri un operatori ar rokas kamerām, viņi kliedza savos mikrofonos cits par citu skaļāk, jo notika tiešraides un viņu raidstacijas pārtrauca savas parastās programmas ar īpašu ziņojumu.

Hamondu viesības jau pašas par sevi, iespējams, varētu būt galvenais vakara ziņu izlaiduma notikums, ja nu vienīgi to pārspētu citplanētiešu iebrukums no Marsa. Trūka tikai vēl kāda slepkavība - un visaugstākais reitings garantēts. Magoci pieļāva, ka ziņu izlaidumu narkomānu štatā uz šo cirku šobrīd noskatījās vairāk nekā astoņdesmit procenti iedzīvotāju. Un, iespējams, viens no šiem astoņdesmit procentiem bija pats slepkava.

Kāds vīrietis smokingā ar profesionāla slepkavas seju viegli pieklauvēja pie viņa loga. Magoci ieraudzīja, ka viņa tūkstoš dolāru vērtajā žaketes atlokā caurumu atstājusi Argo piespraude. Magoci nolaida lejā logu un, parādījis viņam savu nozīmi, pameta ar īkšķi sev pār plecu.

“Kam pieder visas šīs mašīnas?"

"Radiniekiem, draugiem, kas lai zina," vīrietis ar skābu sejas izteiksmi atbildēja. "Kopš tā brīža, kad tika atrasts līķis, ikvienam uz tās sasodītās laiviņas pie auss ir piespiests mobilais telefons. Vai tu redzēji to lielo Lexus tur, aizmugurē?"

"Jā, redzēju."

"Tas piebrauca kā tanks un, kad viens no mūsu puišiem mēģināja to apturēt, iebelza viņam pa celi. Tajā bija māte kādam jaunietim, kas piedalās tajā kāzu ballītē, un mums būtu nācies viņu nošaut, lai apturētu."

"Vai Reds jums neatļāva šaut uz cilvēkiem?"

Šis puisis patiešām pasmaidīja, tomēr tas nepadarīja viņa seju daudz maigāku. Viņš tik un tā izskatījās pēc algota slepkavas.

Magoci apstājās starp divām policijas patruļmašīnām un izslēdza dzinēju. Piecdesmit pēdas tālāk no kuģa ar dzenra-tu parādījās kārtējais nejaušais jau intervētais viesis, un plēsonīgajai presei tika pasviestas informācijas kripatiņas. Bagātie un varenie bija savas ballītes jaunā pavērsiena apstulbināti, kameru gaismu apžilbināti un savos dārgo modes namu vakartērpos un smokingos izskatījās vārgi un savādi neaizsargāti. Lielākā daļa no viņiem negaidītās jautājumu krusas priekšā stāvēja kā avis, tomēr kāda gados vecāka, ar dārglietām apkārusies sieviete, kura Magoci šķita pazīstama, izturējās pavisam citādi. Kad viņai tuvojās kāda uzmācīga reportiere no Channel Tēti, šī sieviete viņai tieši sejā parādīja nepiedienīgu žestu. Magoci beigās pazina, ka viņa ir līgavaiņa māte.

"Lieliski, kundzīt," Magoci ar tumšu smaidu nomurmināja un priecājās, ka beidzot kāds ir izdarījis to, ko viņš bija vēlējies izdarīt gadiem.

Viņš nepaspēja attālināties ne pāris soļu no mašīnas, kad šis bars sajuta svaigu gaļu un pagriezās pret viņu. Magoci pacēla roku, lai aizsargātu acis no gaismas, kas spīdēja no kāda duča kameru, un saviebās piepešā trokšņa dēļ, ko radīja izkliegtie jautājumi. To bija pārāk daudz, lai būtu iespējams tos saprast, un viņš jau bija gandrīz izlauzies cauri pūlim, liekot darbā elkoņus un pasūtot pie velna departamenta senseno politiku vienmēr izpatikt presei, bet tad viņam triecienā uzbrukuma blondīne no Channel Ten, kura, lai attīrītu sev ceļu, kā zobenu pa gaisu vicināja portatīvo mikrofonu.

Viņa bija pārāk izskatīga, pārāk izslāpusi kaut kur noenkuroties, un viņai bija bulvāra preses cienīgs domu gājiens, kas ne visai labi saderēja ar Channel Ten neizteiksmīgajiem, bērniem paredzētajiem ziņu izlaidumiem. Magoci paredzēja, ka tuvākā gada laikā viņa sāks strādāt citā lauciņā, tomēr, cik tas skāra viņu, tas nebija pietiekami drīz. Viņa bija nepieklājīga, agresīva, un viņai piemita neciešams ieradums citēt, izraujot vārdus no konteksta, turklāt viņa ne vienu pašu reizi nebija izrunājusi viņa uzvārdu pareizi.

"Detektīv Ma-go-zī?" viņa iekliedzās tik skaļi, ka tas izbiedēja citus reportierus un lika viņiem apklust.

Magoci pūlī pamanīja vairākus nosodošus skatienus. Mi-nesotas reportieri bija ārkārtīgi labi audzināti. Viņi visi runāja kopā, viņi uzdeva muļķīgus, nekorektus jautājumus, teiksim: Kā jūs jutāties, kad uzzinājāt, ka jūsu sešus gadus veco meitu nošāvis viņas brālis? - un reizēm, gluži kā tagad, viņi pat kliedza, bet tikai tik skaļi. Viņš vienmēr bija vēlējies uzzināt, vai ir kāda klusa vienošanās par maksimālo decibelu līmeni, lai neviens reportieris nekad nepārkāptu šo robežu, aiz kuras viņš pārvērtās no dedzīga par nepieklājīgu. Ja tāda robeža pastāvēja, tad blondīne tikko bija to pārkāpusi.

"Vai jūs aurojāt?" viņš pajautāja un sajuta nelielu labpatiku, jo, kad pūlī atskanēja ķiķināšana, viņas acīs uzliesmoja dusmas.

"Detektīv Ma-go-zī..." viņa atkal iesāka.

"Mans uzvārds ir Magoci. Ma-go-ci."

"Pareizi. Kristīne Kellere no Channel Ten ziņu dienesta. Detektīv, vai jūs varat apstiprināt, ka vīrietis, kuru šovakar nošāva uz Nicollet, tajā laikā, kad viņš tika noslepkavots, izmantoja tualeti?"

Netaktiskā maita, Magoci nodomāja. Un viņa noteikti nebija mājās audzināta meitene. Mūsu pareizais minesotietis nekad publiski nepieminētu personiskās darīšanas, lai arī cik miglaini tās tiktu formulētas.

"Kelleres kundze, es šeit tikai nupat ierados. Šobrīd es neko nevaru apstiprināt. Atvainojiet!" Magoci sāka slīdēt cauri pūlim kuģa trapa virzienā, tomēr varēja apzvērēt, ka juta viņas karsto elpu uz sava kakla.

"Vai tā bija vēl viena Monkeezvrench slepkavība?" viņa Magoci aiz muguras nokliedza.

Sūda būšana! Magoci apstājās, pagriezās un ieraudzīja viņas viltīgo smaidiņu.

"Mūsu avoti mums paziņoja, ka pagājušās nakts slepkavība Leikvudas kapsētā ir identiska kādai slepkavībai vietējās programmatūras izstrādes kompānijas Monkeeivrench radītajai datorspēlei. Vai jūs to varat komentēt, detektīv?"

"Šobrīd ne."

Ierunājās Hokinss no St. Paul Pioneer Press.

"Beidz, Leo! Par šo slepkavību kapsētā mums visu dienu zvana citi cilvēki, kas spēlējuši šo spēli internetā. Viņi visi apgalvoja, ka šī slepkavība ir tieši tāda pati, un tagad mēs dzirdējām, ka šī nonāvēšana varētu būt vēl viens tās pašas spēles epizodei atbilstošs gadījums."

"Mums arī zvanīja par to pašu," Magoci sacīja.

"Tātad policija ir pārliecināta, ka starp šīm slepkavībām un spēli pastāv kāds sakars?"

"Mēs esam pārliecināti, ka redzama zināma līdzība, un mēs to izmeklējam."

"Šajā spēlē ir divdesmit slepkavības..." Kristīne Kellere iesaucās, un tieši tajā brīdī virs viņu galvām parādījās viņas pašas ziņu dienesta helikopters un apslāpēja viņas balsi. "Aizvāciet to sasodīto verķi no šejienes!" Magoci steidzās cauri pūlim uz kuģa trapu un dzirdēja viņas spiegšanu.

Maklarens viņu sagaidīja pie galvenā klāja.

"Tagad tas patiesi būs notikums, vai ne?" viņš sausi noteica.

"Jā, un mūsu galvas tiks kārtīgi mazgātas."

Lai tas notiktu, bija vajadzīga slepkavība, tomēr tagad kāds beidzot bija pārspējis Fosteru Hamondu, un viņš par to nepriecājās. Doma par slepkavības iespējamību viņa meitas kāzu laikā viņam varēja uzdzīt vieglus drebuļus, bet, kad Mineapolisas Policijas departaments ar spēku ielauzās viņa viesībās, viņa humora izjūta zuda.

Gada lielākais sabiedriskās dzīves notikums tagad bija nozieguma vieta, līgava bija bēdu nomākta, divdesmit piecus tūkstošus vērto pārtiku gaidīja iekšpilsētas bezpajumtnieku patversmes katli, un visi Hamonda slavenie viesi bija sadzīti vienā salonā iztaujāšanai, "it kā būtu parasti noziedznieki", kā viņš bija izmetis Magoci.

Magoci pats sevi slavēja par mēles turēšanu Hamonda tirādes laikā, tomēr, kad šis nejēga sāka runāt par policijas kompetences trūkumu, viņš atrada sev aizbildinājumu, lai pateiktu kaut ko patiesi nepiemērotu, kas skanēja aptuveni tā: "Un ko es tev sacīju, tu stulbais, iedomīgais āksts!"

Tagad viņš atradās piecdesmit jardu attālumā no kontrolētā grautiņa uz Nicollet klāja, skatījās Misisipi tintes melnajā ūdenī un minēja, kā, sasodīts, viņi notvers kādu nenozīmīgu cilvēciņu, kas dzīvoja kibernētiskajā pasaulē un slepkavoja īstajā.

Viņš palūkojās pāri upei un ieraudzīja miljoniem paslēptuvju koku puduros un krūmos, robainus akmens veidojumus un biezas ēnas. Tas neģēlis varēja būt tur paslēpies pat šobrīd un viņu tīksmi novērot. Tomēr Magoci tā nedomāja.

Ar smagu nopūtu viņš uzmeta pēdējo skatienu ūdenim un devās atpakaļ pie policijas patruļmašīnām, kas bija sānu pie sāna novietotas autostāvvietā, lai izveidotu barjeru. Vēl arvien mirgoja zilās un sarkanās bākugunis, kas lika ūdenim apskalot Nicollet sānus kā asiņaini zilumainai varavīksnei.

Džino beidzot bija izķepurojies no kuģī notiekošās tuvcīņas, palīda zem nozieguma vietu iežogotājas lentes plīvojošām driskām un devās viņa virzienā. Šai divdesmit grādu temperatūrai Džino bija pārāk silti saģērbies, viņam mugurā bija apjomīga dūnu jaka, galvā ar kažokādu izoderēta cepure un rokās biezi aerokamanu cimdi, kas būtu piemēroti septiņdesmit grādiem zem nulles. Viņam sekoja divi nozieguma vietas tehniskie darbinieki, kas stiepa uz nestuvēm melnu, ar rāvējslēdzēju aiztaisītu maisu.

"Vai tu vēlāk taisies doties ekspedīcijā uz Antarktīdu?" Magoci vaicāja.

Džino pablenza uz viņu.

"Man ir apriebies atsaldēt savas olas. Tas ir tikai oktobris, kaut kas traks! Kur palikusi atvasara? Es zvēru pie Dieva, ka pārvākšos uz dienvidiem. Es ienīstu šo sasodīto štatu. Es ienīstu ziemu. Nākamnedēļ mums būs jāiet ārā tādās drēbēs, kā dodoties uz Ziemeļpolu, un katru reizi, kad tu atvērsi durvis, tu zaudēsi apmēram simts dolāru vērtu siltumu..."

Magoci pārtrauca skaļās frāzes, kas varētu turpināties līdz pat pavasarim.

"Tātad kas mums tur atradies?"

Džino izdvesa milzu nopūtu, kas lika gaisā parādīties virmojošiem, baltiem garaiņiem.

"Tas pats vecais, tas pats vecais. Elles murgi. Ko tu gribi vispirms - tenkas vai faktus?"

"Pilnīgi noteikti tenkas. Patiesība sāp daudz vairāk."

"Labi. Kamēr mērs liecās, lai nobučotu Hamonda pakaļu, lai atvainotos, ja tu spēj tam noticēt, par to, ka viņš izraisījis šādu jezgu, viņš izmežģīja savu muguru. Stulbais muļķis!"

"Kurš no viņiem?"

Džino nejauki pasmaidīja.

"Labs jautājums. Es teiktu, ka derētu viņi abi. Tā vai citādi, mērs ātri vien atguvās no iepriekšminētās muguras traumas, tieši laikā, lai nezaudētu savu stāju savas kampaņas lielākā atbalstītāja priekšā, un atklāti izteica stingru rājienu Maklarenam un Frīdmenam par, es citēju, "pieļaušanu, ka notiek šī drausmīgā lieta".

"Tu joko, vai ne?"

"Nē, es nejokoju. Nolādētais politizētais pielīdējs. Kaut gan arī mūsu puiši bija labie. Gluži vienkārši stāvēja un klausījās."

"Jēzus Kristus! Atgādini man, lai tad, kad viņi izmeklēs šo lietu, es viņiem pierakstu papildu virsstundas un piešķiru piemaksu par darbu kaitīgos apstākļos."

"Es domāju, ka pāris medaļu "Purpura sirds" būtu daudz vairāk piemērotas."

Magoci palūkojās augšup un ieraudzīja, ka Reds Čiltons un divi viņa vīri nokāpj no kuģa. Pat Reds, kas parasti bija nesatricināmi mierīgs, izskatījās mazliet saņurcīts. Magoci negribētu mainīties vietām ar šo vīru pat par visu Fortknoksas^10 zeltu.

"Ko dara Reds? Es viņu neredzēju pat tad, kad biju iekšā."

"Ak, tu pazīsti Redu. Starptautiskā saspīlējuma mazināšanas speciālists. Personiski es domāju, ka, darbojoties šajā jomā, viņš tikai zaudē laiku. Viņam vajadzētu būt diplomātam."

"Vai tev ir kāda nojauta, kurš kritīs šā notikuma dēļ? Es domāju, kad situācija sašķobās, cilvēki sāks brīnīties, kāpēc trīsdesmit apbruņoti profesionāļi, kas atradās notikuma vietā un bija iepriekš brīdināti, nevarēja to novērst."

"Nu, tie ir labie jaunumi. Anants sacīja, ka, iespējams, upuris bijis pagalam jau stundām ilgi, sen pirms tam, kad uz kuģa kāds parādījās. Kad Magnusons mūs izvadāja pa kuģi, viņš nepieminēja savu privāto tualeti. Burvīga maza telpa ar akordeona veidā sabīdāmām durvīm - ikviens domātu, ka tas ir tikai skapis. Protams, nezināšana nav attaisnojums -gan Argo, gan mūsu puiši pārmeklēja kuģi pirms viesu uzkāpšanas uz borta. Tomēr ne Reds atsakās no savas atbildības, ne mēs. Mums visiem tikai jātur īkšķi un jācer, ka izdosies izvairīties no atbildības, ja tu saproti, ko es domāju."

Magoci pamāja.

"Ko vēl tu zini?"

"Vienīgais, ko es zinu noteikti, ir tas, ka Hamonda juristi negulēs visu nakti un ierosinās apmēram piecdesmit divas tiesas prāvas. Mani itin nemaz nepārsteigtu, ja Hamonds mēģinātu iesūdzēt mirušo zelli tiesā un atsavināt viņa nekustamos īpašumus par emocionālā kaitējuma nodarīšanu, jo viņam ir pieticis nekaunības tikt nogalinātam. Protams, tas nebūs pamatoti, jo Hamonds tika iepriekš brīdināts un pats nolēma to ignorēt."

"Tātad Hamonds dažās tiesas prāvās paliks zaudētājos." Magoci smaidīja.

Džino piemiedza ar aci.

"Nu, teiksim, viņš tūlīt atklās, kas ir viņa īstie draugi. Ja viņam vispār ir draugi. Pie velna, es varētu viņu iesūdzēt tiesā par emocionālā kaitējuma nodarīšanu, jo brīdī, kad man piezvanīja, es palīdzēju Helēnai ar viņas vēstures mājasdarbu. Un ja nu viņa rīt slikti uzrakstīs kontroldarbu? Viņa būs satriekta, viņas atzīmes sāks pasliktināties, pēc tam viņa vairs nevarēs iestāties koledžā - mēs šeit runājam par ievērojamiem materiāliem zaudējumiem. Bet metam pie malas politiskās intrigas un tiesas prāvas, ir kāds sensacionāls jaunums, tieši no Grimma Novācēja un tava indiešu drauga mutes. Tie paši vecie mēsli - tie ir mani vārdi, nevis viņu, - divdesmit otrā kalibra lode galvā. Ar kādu jaunu piesitienu. Uz šā puiša rokas ir svaigas koduma pēdas. Ļoti nesenas. Varbūt īsu brīdi pirms nāves."

"Lieliski. Mūsu puisis kļūst radošs."

"Jā, tieši tā es nodomāju. Es sajūsminājos cerībā, ka mēs vārētu iegūt DNS paraugus un salīdzināt kodiena atstātās pēdas, un tad Anants man pateica, ka, pēc viņa domām, upuris pats sev iekodis."

"Kā tad tā?"

"Jā. Puisis ar saviem dažiem līkajiem zobiem ir sevi diezgan nopietni sakodis. Atbilstība ir diezgan skaidri saskatāma."

"Vai tu man pastāstīsi, kāpēc upuris ir pats sevi sakodis?"

"Ei, tagad ir-vēls, es esmu noguris un negribu tajā iedziļināties. Rembačans visu saliks pa plauktiņiem. Viņš vienmēr tā dara."

Magoci palūkojās pār sava partnera plecu un ieraudzīja medicīniskā eksperta garo, lempīgo, nekļūdīgi pazīstamo stāvu uz kuģa augšējā klāja, viņa garo mēteli, kas plīvoja viņam aiz muguras, un galvu, kas bija pieliekta, lai meklētu kaut kādus pavedienus, kurus Magoci varēja tikai minēt. Sastapies ar Rembačana skatienu, viņš draugam pamāja. Rembačans pacēla vienu pirkstu un atkal turpināja soļošanu pa klāju, un Magoci no jauna pievērsa uzmanību Džino.

"Kā sokas ar iztaujāšanu?"

Džino pavīpsnāja un sāka šļūkāt ar saviem Sorel zābakiem pa apsarmojošo asfaltu.

"Gausi. Ieraudzījuši policijas mašīnas, viņi metās uz visām pusēm kā iztramdīti brieži." Viņš aizkaitināts paskatījās uz mirgojošām bākugunīm. "Vai mēs nevaram izslēgt tās sasodītās gaismas?" viņš nobļāvās pa visu stāvvietu. "Bija vajadzīga vesela pusstunda tam vien, lai visus saskaitītu. Vairāk nekā trīs simti viesu. Un viņi pilnīgi visi mani ienīst."

"Tas ir tavs rekords, vai ne? Iemantot par saviem ienaidniekiem trīs simtus cilvēku vienā vakarā?"

"Vai tu zini, ko man ar tiem cilvēkiem nācās darīt? Es gribēju teikt, ka viņi visi bija satriecoši ģērbušies un sagatavojušies ballēties un svinēt šo patiesi priecīgo notikumu. Vai saproti? Un man bija jāstaigā apkārt ar to sasodīto mirušā vīrieša fotogrāfiju tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka viņš nav kādas iemīļotais, kāda tēvs vai kas vēl ne. Vai tu gribi kādu mazumiņu statistikas? Kā tev šķiet, cik daudzi no visiem šiem cilvēkiem sataisījās vemt, kad viņiem kāzu viesību laikā vajadzēja skatīties uz asiņaina līķa fotogrāfiju?"

"Jēziņ, Džino..."

"Trīspadsmit. Trīspadsmit izvēmās uz līdzenas vietas. Tā nolādētā laivele smird kā atskurbtuve svētdienas rītā. Un tie, kas nevēma, kļuva histēriski. Mums būtu vajadzējis pasniegt valiumu mazās papīra glāzītēs. "Lūdzu, iedzeriet tableti un paskatieties uz mirušo vīrieti!" Vecīt, man kļuva žēl pat līgavu, un viņa bija vienīgā, kuru šajā pēcpusdienā man patiesi gribējās nolikt viņas īstajā vietā. Tomēr, vai zini, viņa ir tikai bērns. Protams, šajā vecumā slepkavība tavās pašas kāzās izklausās pēc Agatas Kristi romāna, bet skatīšanās uz līķi ir pavisam kas cits. Te nu viņa stāv - tērpusies baltā satīnā un mežģīnēs, ar sīkām pērlītēm matos, un es, misters Jaukumiņš, lieku līgavai viņas kāzu naktī skatīties uz līķi. Dievs, manā kuņģī viss griežas. Man patiesi būtu kļuvis slikti, ja viņu kāds pazītu."

"Tomēr tā nebija." Magoci pamāja.

"Jā. Neviens viņu nekad agrāk nebija redzējis. Tāpēc būtībā mēs neko nepanācām un neatradām. Ne aizbildinājumus par šo jezgu, ne patronu, ne kādas pēdas, cik nu bez labo-ratoriskās izmeklēšanas redzams. Tikai kādu puisi uzvalkā bez maka sev kabatā, tieši tāpat kā tajā spēlē."

"Tas nozīmē, ka mums jāpasteidzas un jāpārbauda pirkstu nospiedumi vai arī bez vēsts pazudušo personu saraksts, un tikai tad mēs varēsim identificēt upuri."

"Var gadīties, ka vietas pārmeklēšanas laikā mēs atradīsim viņa maku kaut kur izmestu."

Magoci iebāza rokas kabatās un meklēja cimdus, kas atradās viņa priekšnama skapja plauktā.

"Mums vajadzīgs nāves iestāšanās laiks, lai pārbaudītu Monkeeivrench cilvēkus."

"Šobrīd iespējams pateikt, ka tas noticis starp diviem un četriem. Un, kamēr tu biji ceļā uz šejieni, uzreiz pēc tam, kad tu man piezvanīji un pavēstīji, ka viņi pirms desmit gadiem uzradušies no nekurienes, es visu šo datorfanātiķu komandu sazvanīju. Tagad pasaki man, ka tas nav savādi."

"Tas ir savādi."

"Tā vai citādi - viņi visi atbildēja, vienīgi Makbraida ne, un es ieguvu tādu informāciju: viņi visi aizgājuši no darba agrāk, viņi visi devušies mājās vieni paši un tur arī palikuši. Visai šai kompānijai nav neviena alibi, kas varētu izturēt kritiku, ja vien Makbraida nenāks klajā ar tādu, ko mēs varētu pārbaudīt."

"Ko tu viņiem teici?"

"Neko īpašu. Tikai pavaicāju, kur viņi bijuši starp diviem un četriem, un paziņoju, ka mēs vēlētos, lai viņi būtu mājās oficiālas liecības sniegšanai. Rīt no rīta desmitos, šo nelielo cirku es nepieminēju, bet, ja kādam no viņiem mājās ir televizors, tad tam tāpat nebija nekādas jēgas." Džino pielieca galvu viņa virzienā. "Un zini ko, vecīt? Ja vien mēs viņus visus nespīdzinām ar ledusaukstu dušu no gumijas šļūtenes un kāds no viņiem nesalūzīs un neatzīsies, tad mēs esam ķezā. Līdz šim tas puisis ir uzdarbojies reizi dienā, un nākamā slepkavība šajā spēlē ir - pats zini, kur.

Magoci izdzirdēja šo atgādinājumu un aizvēra acis. Ceturtā slepkavība šajā spēlē notika Mali of America lielveikalā, un tik lielas vietas kontrolēšana bija katra policista briesmīgākais murgs, nemaz nepieminot tās nepatikšanas, kas varētu rasties, ja Minesotas galvenā tūristu izklaides vieta kļūtu par nozieguma vietu.

"Es nezinu. Mana intuīcija vēl aizvien saka priekšā, ka tā nav. Tas nav neviens no Monkeewrench darbiniekiem."

Džino novilka dūraini, kas bija lielāks par nelielu šuneli, un sāka rakņāties pa savas siltās vējjakas daudzajām kabatām.

"Kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņi mums piezvanīja? Tā nebūtu pirmā reize, kad noziedznieks paziņo par noziegumu. Psihopātiem tādas stulbības patīk, pats zini. Vai varbūt viens no viņiem mēģina atbrīvoties no pārējiem. Viņi visi zina spēles scenāriju, un tad vēl tu man pavēstīji par viņu pagātni. Manuprāt, ar šo bariņu saistīts pārāk daudz kas dīvains."

"Izklausās tā, it kā tu gribētu, lai tas būtu viens no viņiem."

"Jā, velns parāvis, es gribētu. Tas ir vai nu viens no viņiem, vai kāds anonīms spēlētājs tajā reģistrācijas sarakstā, un pēdējo reizi, kad es par to apvaicājos Lūizei, viņa sacīja, ka noskaidroti tikai simts no vairāk nekā pieciem simtiem spēlētāju. Viņa sacīja, ka tas ir praktiski neiespējami; viņi katru reizi uzduras kādam sarkanajam karodziņam, kas viņiem iesaka papētīt mazliet tuvāk - fiktīvas adreses, kuras neatbilst īstajām adresēm, un tamlīdzīgi -, viņu rokas ir sasaistītas. Mūsu rokas ir sasaistītas. Neviens no interneta pakalpojumu sniedzējiem bez tiesas pavēstes saņemšanas neatklāj informāciju par saviem abonentiem, un šobrīd mūsu vienīgais iespējamais pamatojums ir nojausma, ka mūsu puisis varētu būt šajā sarakstā. Viņš varētu nogalināt pusi no pilsētas iedzīvotājiem, iekams mēs spētu saņemt likumīgu atļauju šāda veida konfidencialitātes apgānīšanai."

"Tas man liek gandrīz vai ilgoties pēc Džona Edgara^11 laikiem."

"Sasodīts, tev ir taisnība," Džino drūmi sacīja.

Magoci pakustināja savus kājas pirkstus apavos un aptvēra, ka apmēram pusi no tiem vairs nejūt.

"Iespējams, ka Monkeeivrench to varētu izdarīt bez tiesas

pavēstes."

Džino pārtrauca rakņāšanos pa kabatām un pablenza uz Magoci.

"Vai tu esi traks?"

"Ja viņi zināja, kā sevi izdzēst no datu bāzēm, tad viņiem būtu jāzina arī tas, kā dabūt mums vajadzīgo bez tiesas pavēstēm, turklāt - neatstājot nekādas pēdas. Mēs esam laika badā, Džino. Mums nepieciešama informācija."

"Lieliski. Tātad mēs saņemsim ciet šo puisi, pamatojoties uz neatļautiem pierādījumiem, un viņš tik un tā tiks cauri sveikā."

"Ja viņu izpēte mums dos kādu reālu pavedienu, tad mums viņa apcietināšanai nebūs vajadzīgi neatļauti pierādījumi. Lai viņu pienaglotu pie sienas, mēs atradīsim kaut ko citu."

"Iespējams."' Džino nopūtās. Tomēr prasīt palīdzību civilpersonām? Iespējams, ka šie cilvēki tikai mēģinās novērst aizdomas no īstā vairākkārtējās slepkavības vaininieka. Tikpat labi mēs varētu griezties pie ekstrasensa."

Magoci pakratīja galvu.

"Es nedomāju, ka mums ir kāda cita iespēja. Ikviens potenciālais pavediens noved strupceļā. Vienīgais iespējamais veids, kurā mēs varam atrast šo avotu, ir noskaidrot tā sākumpunktu. Monkeeivrench to var izdarīt, un mēs to nevaram izdarīt. Pat tad, ja mēs liksim Tomijam pārkāpt savu doto zvērestu un vairākus likumus, viņš ir tikai viens cilvēks. Vienīgais puisis visā departamentā, kuram ir izredzes noskaidrot anonīmo spēlētāju īstos vārdus. Tas prasīs pārāk daudz laika..."

"Un mums nav laika. Es zinu, es zinu." Džino kādu brītiņu uz viņu skatījās un tad atsāka rakņāšanos pa savām kabatām. "Ja kāds no šiem līdzīpašniekiem ir slepkava, tad viņš vai viņa, neapšaubāmi, nemaz netaisīsies mums palīdzēt sevi atrast. Mēs nekad neuzzināsim, vai mēs varam ticēt viņu sniegtajai informācijai vai ne. Vai tu par to esi padomājis?"

Magoci drūmi pamāja.

"Es par to domāju. Tomēr es tik un tā gribu lūgt viņu palīdzību. Ko mēs varam zaudēt?"

"Ja viņi mūs tīši maldinās, lai novērstu uzmanību no kāda savējā, tad mēs zaudēsim laiku."

"Ne vairāk kā tagad, kad mēs dauzām galvu pret ķieģeļu sienu... Starp citu, ko, pie velna, tu meklē?"

"šo!" Džino ar triumfējošu smaidu no pēdējās pārmeklētās kabatas izvilka plastmasas maisiņu un pašūpoja to Magoci acu priekšā. "Pestīšana. Nirvāna. Mierinājums par visām tām sliktajām lietām, kas notiek dzīvē." Viņš atvēra maisiņu un piepildīja gaisu ar mājās gatavotu, šokolādes skaidiņām pārkaisītu cepumu smaržu.

Magoci neatteicās vienu paņemt un tajā iekodās.

"Es mīlu Andželu," viņš ar pilnu muti sacīja.

"Es viņai to pateikšu." Džino laimīgs pacienājās. "Ceru, ka tas viņai neliks justies pārāk iedomīgai." Viņš palūkojās vēl uz dažiem pāriem, kas nokāpa no kuģa. "Pieļauju, ka man vajadzētu doties turp atpakaļ. Jāpārliecinās, ka Maklarens nav sabāzis kabatā visu līgavas māsu telefonu numurus."

"Varbūt mums veiksies," Magoci sacīja. "Varbūt kāds no viesiem būs ievērojis tetovētu bulli uz Harley motocikla vai divus simtus mārciņu smagu seksbumbu."

Džino iesmējās.

"Te ir Minesota. Šeit puse no visām sievietēm sver divsimt mārciņas."

"Jā, tomēr viņas nav tik seksīgas."

"Vairāk nekā žēl. Kāds bija viņas vārds? Annija...?"

"Beļinska. Ņemot vērā to, kas tev ir mājās, tev to nebūtu vajadzējis ievērot."

Džino viegli pasmaidīja.

"Tad man vajadzētu būt beigtam." Viņš pacēla uz augšu savas jakas apkakli. "Nolādēts, te laukā ir auksts. Re, šurp nāk doktors."

Rembačans piesardzīgi nokāpa no kuģa, viņa acis bija gluži kā piekaltas pie pamatīgā, trīs pēdas platā trapa, it kā tas būtu piekaramais tilts pāri Lielajam kanjonam. Magoci noskatījās, kā Rembačans izvairījās no preses pārstāvjiem un devās viņu virzienā, ārsta parasti līksmā seja bija saspringta un nogurusi, viņa gaita bija mazliet grīļīga.

"Labvakar, detektīvi!" Rembačans pieklājīgi pielieca galvu. Magoci varēja zvērēt, ka viņa sejas krāsa bija pelēcīga.

"Doktor Rembačan, es teiktu, ka tev ne visai patīk kuģi."

Viņš vārgi pasmaidīja, neatsedzot tik daudz zobu kā parasti.

"Lielisks detektīva darbs. Jā, tev taisnība. Man ir patoloģiskas bailes no kuģiem, un, atrodoties uz borta, man kļūst nelabi."

Magoci brīnījās, kā cilvēks, kas pavada savu laiku kopā ar trūdošiem līķiem, var sasirgt ar jūras slimību uz krastā pietauvota kuģa.

"Man žēl, ka atkal tika sabojāts tavs vakars, doktor."

"Ļaundariem nav atpūtas." Rembačans mēģināja švītīgi pasmaidīt un bija acīm redzami iepriecināts, ka viņam radusies iespēja pateikt kādu frazeoloģismu. "Un nekāda uztraukuma. Es jau piezvanīju savai labajai sievai un pavēstīju, ka būšu mājās ļoti vēlu. Šīs slepkavības ir kļuvušas par kāda slikto paradumu, un es gribētu pabeigt šo autopsiju šovakar. Iespējams, tas dos kādu jaunu pavērsienu jūsu izmeklēšanas gaitā."

"Mēs tev esam pateicību parādā, doktor! Paldies!" Magoci gribēja viņu noskūpstīt. *

"Tas ir mans darbs, detektīv. Ja man būs kaut kas, par ko paziņot, es tev nekavējoties piezvanīšu." Viņš pagriezās pret Džino un mazliet pielieca galvu. "Man bija tas gods šovakar strādāt kopā ar jums, detektīv Rolset. Jūs bijāt ļoti maigs pret viesiem, kamēr pildījāt savu ļoti nepatīkamo uzdevumu."

Džino, kas nebija pieradis saņemt kāda komplimentus, piesarka un bramanīgi atteica:

"Jā, nu, es būtu izticis arī bez tā. Tur vainojams tas sasodītais skanošais."

Rembačans atplauka un palūkojās uz Magoci.

"Sasodītais skanošais? Vai tas varētu būt atrodams kādā grāmatā?"

Magoci apslāpēja smaidu un papurināja galvu.

"Nedomāju vis."

"Tad tu man to izskaidrosi kādu citu reizi?"

"Ar lielāko prieku."

"Lieliski. Tad lai jums abiem labs vakars!"

Džino pagaidīja, kamēr indietis bija pietiekami tālu, lai viņu sadzirdētu, un tad ar platu smaidu sejā pagriezās pret Magoci.

"Kas ar jums abiem ir? Jūs vieno kādas īpatnējas saites. Es tik tikko spēju to puisi saprast, un jūs abi sarunājaties kā angļu lordi pie tējas tases."

Magoci paraustīja plecus.

"Es nezinu. Viņš ir tik... pieklājīgs. Un tik naivs. Tā ir jauka kombinācija. Viņš domā, ka grāmata "Kā runāt Minesotā" ir par lingvistiku."

"Es ceru, ka tu viņam pateici." Džino skaļi iesmējās.

"Vēl ne..." Ieskanējās Magoci mobilais telefons, un viņš to izķeksēja no kabatas. "Nolādēts! Pagaidi, Džino... Magoci!" viņš iekliedza savā telefonā.

Tad viņš ilgi klusēja, un Džino varēja zvērēt, ka redzēja parādāmies smaidu.

"Tu nejoko? Tu man sadabūji adresi?" Magoci izvilka no kabatas kādu papīra strēmeli un uzkricelēja mājas numuru un ielas nosaukumu. "Jauka vieta, kur multimiljonāram apmesties. Lieliski pastrādāts, Tomij. Tagad dodies mājās un mazliet atpūties! Tu man būsi vajadzīgs agri no rīta." Viņš ar plašu žestu aizvēra telefonu.

"Labi jaunumi?" Džino jautāja.

"Uz Greisas Makbraidas, lai arī kas viņa būtu īstenībā, vārda ir reģistrēti seši ieroči. Viens no tiem ir divdesmit otrā kalibra."

Džino saprotoši pamāja.

"To izdarīja viņa."

"Es došos turp, lai paskatītos, vai varu viņu notvert mājās, noskaidrošu, kur viņa bijusi no diviem līdz četriem, varbūt uzmetīšu skatienu šim ierocim un pēc tam palūgšu viņai palīdzēt tikt skaidrībā ar reģistrācijas sarakstu."

"Jauks piegājiens." Vai tu varētu mums palīdzēt notvert slepkavu, ja vien, protams, tu pati neesi slepkava, un šajā sakarā - vai es varētu aplūkot tavu ieroci?

"Vai tev ir kāda labāka doma?" Magoci paraustīja plecus.

"Jā, man ir kāda doma. Tikt no šīs lietas prom tik tāiu, cik vien iespējams. Mēs ar Džimiju runājām par to darbu tirdzniecībā. Mēs, iedomājāmies, ka varētu pārdot preces un dzīvot Montānā."

22. nodaļa

M agoci, bākugunīm mirgojot, traucās cauri sānieliņām, pēc tam nogriezās uz 94. austrumu šosejas, lai brauktu uz Sentpolas rajonu. Šajā stundā šoseja bija gandrīz vai tukša - bija pārāk vēls, lai darbarūķi atrastos uz ielas, un pārāk agrs, lai mājup dotos klubiņu apmeklētāji, - tāpēc viņš brauca pa tālāko kreisās puses joslu un palielināja savas ne-marķētās mašīnas ātrumu līdz deviņdesmit jūdzēm stundā, un vēlējās, lai viņam šā nenopietnā, divus gadus vecā Ford sedana vietā būtu viens no MPH* jaunajiem Grand Arms.

Taču - kāpēc gan viņš tā steidzās? Viņš sasodīti labi zināja, ka Greisa Makbraida nav slepkava, un, pat ja viņa tāda bija, viņa neklaiņoja apkārt pa savu māju asinīs izmirkusi, ar vainīgu izskatu un dūmojošu ieroci rokās. Uz viņas vārda reģistrētais divdesmit otrā kalibra ierocis bija sagadīšanās, nevis pierādījums, jo šā tipa pistole šajā pilsētā bija tikpat parasta kā izdangātās ielas, - tomēr tas bija tikai aizbildinājums, lai pie viņas iegrieztos, un Magoci nolēma neanalizēt iemeslus, kāpēc viņš tik ļoti vēlējās to darīt.

"Alibi. Reģistrācijas saraksts," viņš skaļi noteica, it kā tas liktu niecīgajam racionālajam pamatojumam izklausīties pārliecinošākam. Viņa pārāk lielo braukšanas ātrumu bija vieglāk attaisnot. Mašīnas bojātā apsildīšanas iekārta, braucot ar astoņdesmit piecām jūdzēm stundā, bija pamatīgi sakratījusies, un tajā pirmo reizi pēc rātsnama atstāšanas bija silti.

Pie Kretinas-Vandalijas avēnijas pagrieziena viņš piebremzēja un izslēdza bākugunis. Līdz brīdim, kamēr viņš aizbrauca pāris kvartālu līdz Grovlendas avēnijai, temperatūra mašīnas salonā jau bija pazeminājusies līdz desmit grādiem un plastmasas stūre sāka likties kā apledojusi stīpa.

Par spīti aukstajam laikam, dzīvojamā rajona dziļumā bija redzams pāris cilvēku. Kāds bariņš desmit, divpadsmit gadus vecu bērnu, kam jau sen būtu vajadzējis atrasties mājās savās gultās, lai nākamajā dienā dotos uz skolu; pārītis, kas izvedis pastaigā garspalvainu suni, kurš atradās tik tuvu zemei, ka izskatījās pēc bezkājaina radījuma; iesīkstējis skrējējs, kas turējās pie maldīgā priekšstata, ka skriešana pa tumšām alejām un garām ēnainām pavārtēm ir veselīga nodarbe. Viņiem visiem, pat bērniem, rokās bija cimdi, un tas viņus visus padarīja gudrākus par Magoci.

Viņš iebāza vienu roku sev starp ceļiem, lai sasildītu pirkstus, stūrēja ar otru roku un sapņoja par cimdiem, kuri atradās skapja plauktā mājās.

Greisas Makbraidas māja bija tikpat necila kā visas pārējās šajā klusajā strādnieku šķiras apkaimē. Tas šķita mazliet savādi, ņemot vērā viņas ienākumus. Ko gan multimiljonāre darīja tādā nelielā divstāvu mājelē ar piebūvētu garāžu? Vēl viena pretruna, ko pievienot kolekcijai.

Magoci apstājās ielas pretējā pusē un kādu brīdi vēroja māju. Viņa elpa lika aukstajai mašīnai apsarmot. Visi logi pārklājās ar necaurredzamām markīzēm; vienīgais gaismas avots bija augstas intensitātes gaismas kūlis, kas apspīdēja mazītiņo pagalmu mājas priekšā. Tajā nekā nebija - ne banālu puķu dobju, ne krūmāju, ne dekoratīvu omulības sajūtu radošu elementu -, tikai vienkāršs betona celiņš, kas veda līdz smagajām durvīm bez stikla.

Viņš izslēdza mašīnas motoru, izkāpa ārā un pavilka uz augšu apkakli, lai paslēptu ausis. Plānais mikrošķiedras ši-neļveida mētelis, kas šķita lielisks risinājums augustā, tagad bija smieklīgi bezjēdzīgs. Tomēr, tāpat kā ikviens kārtīgs mi-nesotietis - tikai ne Džino viņš nogaidīja līdz gandrīz nāvējošai gaisa temperatūrai un tad beidzot vilka laukā savu silto dūnu jaku, it kā plānāka apģērba valkāšana varētu kaut kādā veidā ietekmēt laika apstākļus.

Pārgājis pāri tuksnesīgajai ielai, viņš uzkāpa pa trīs cementa pakāpieniem, kas veda tieši uz lieveni. Uz augšējā pakāpiena viņš apstājās un nopētīja durvis.

Ar metālu apkaltas durvis Magoci pēdējo reizi bija redzējis kādā priekšpilsētas ķīmiskajā laboratorijā, kurā bija ieradies sakarā ar slepkavību pagājušajā pavasarī. Padārgs aizsarglīdzeklis, ko izmanto narkotiku tirgoņi, bandīti un galīgi paranoiķi. Ja nauda nav problēma, tad tas būtu loģisks risinājums, ko varētu izvēlēties no vardarbības cietusi sieviete, kas slēpjas no vājprātīga bijušā vīra vai drauga, un tā nebija pirmā reize, kad viņam prātā iešāvās šis konkrētais scenārijs.

Pirmajā reizē, kad Magoci sastapa Greisu, viņš bija saskatījis sievietes acīs bailes un tajā pašā mirklī nodomājis - vardarbības upuris. Pāris minūšu laikā šī doma bija izkūpējusi gaisā. Problēma bija upura domāšanas veids. Greisai nebija ne miņas no tā. Viņa bija nobijusies, bet ne bezpalīdzīga. Viņa varēja ielikt savai mājai metāla durvis un pielādēt Sig Sauer, tomēr tāda rīcība vairāk bija raksturīga cilvēkam, kas kontrolē situāciju un gatavojas sastapties ar briesmām, nevis slēpjas no tām. Turklāt scenārijs par sievieti, kas cietusi no vardarbības, varētu izskaidrot tikai to, kāpēc Makbraida bija mainījusi savu identitāti, nevis viņi visi pieci.

Magoci papurināja galvu, lai atbrīvotos no domām, kurām nebija nekāda atrisinājuma, un ievēroja pie durvju rāmja piestiprinātu pelēku plastmasas iekšējā telefona kastīti un -cik ironiski! - gumijas paklājiņu ar uzrakstu "Laipni lūdzu!". Viņš minēja, vai tā bija Greisas Makbraidas humora izjūtas izpausme.

Tiklīdz Magoci bija uzkāpis uz paklājiņa, sev tieši virs galvas viņš skaidri izdzirdēja elektronisku dūcošu skaņu. Magoci ātri noteica tās avotu, - jumta dzegas panelī labi paslēptā apsardzes sistēmas kamera bija pagriezusi un viņa virzienā fokusējusi savu vienmēr modro aci.

Magoci pietupās un pacēla vienu paklājiņa stūri, un viņa skatienam atklājās augšējā pakāpiena betonā iebūvētais spiediena mērītāja bloks, kas acīmredzot bija savienots ar kameru, un, iespējams, arī kaut kur mājā atskanēja trauksmes signāls.

Atkal parādījās šī patoloģiskā paranoja, un kaut kādā ziņā tā neticami uztrauca. Kāds bija tādas apsardzes sistēmas iemesls? Ja tas nebija vardarbīgs bijušais, kas tad? Korporatīvā spiegošana? Magoci tā nedomāja. Tieši šovakar viņš no Espinozas bija uzzinājis, ka nemaz nav jāatstāj sava omulīgā mājvieta, lai melotu, krāptos vai zagtu pasaulē, kas bija nesaraujami saistīta Pasaules interneta tīmeklī.

Magoci piespieda iekšējā telefona zvana pogu un gaidīja, elpai gaisā veidojot saltus mākoņus. Vairāk nekā minūti bija kapa klusums, tad trīs metāliski tinkšķi - tika atbīdītas trīs durvju bultas.

Tērauda durvis atvērās, un viņa priekšā stāvēja Greisa Makbraida, viņas bālā āda bija nosvīdusi un mikla. Greisa bija ģērbusies pelēkās maisveida treniņbiksēs un T kreklā, kas bija pāris izmēru par lielu, un matus sasējusi zirgastē. Ja Greisai pie potītes neatrastos pistoles maksts un tās saturs, viņa būtu izskatījusies pat neaizsargāta.

"Tagad ir vienpadsmit vakarā, detektīv Magoci." Viņas balss bija vienmērīga un neko neizteica. Viņa nešķita pārāk pārsteigta, ka viņas durvju priekšā parādījies Magoci.

"Es atvainojos par vēlo stundu, Makbraidas kundze. Vai es jūs iztraucēju?"

"Manu treniņu."

"Vai jūs nēsājat to arī treniņa laikā?" Viņš pamāja pistoles maksts virzienā.

"Es nēsāju to visu laiku, detektīv, es jums jau teicu. Ko jūs vēlaties?"

Dzimusi namamāte, Magoci sarkastiski nodomāja.

"Es gribēju paskatīties uz jūsu divdesmit otrā kalibra ieroci."

"Vai jums ir orderis?" Viņas balss palika bezkaislīga un skatiens - mierīgs. Viens nulle Makbraidas labā, - viņa vai nu nebija vainīga, vai bija sociopātiska.

Magoci nopūtās un piepeši jutās pārguris.

"Nē, man nav ordera, tomēr es varu tādu dabūt. Es tikli stāvēšu uz šā spiediena mērīšanas iekārtas bloka un likšu zvanīt jūsu iekšējās drošības sistēmas zvanam vai arī kas tas būtu, kamēr Džino man tādu atvedīs."

"Vai es esmu aizdomās turētā?"

"Aizdomās turēts tiek ikviens. Vai ir kāds iemesls, kāpēc jūs man negribat rādīt savu ieroci?"

"Tāpēc, ka šī nav policejiska valsts, detektīv Magoci."

Nolādēts, viņa bija lecīga. Nevarēja būt ne mazākās iespējas, ka viņai kādreiz bijušas attiecības ar kādu pāridarītāju. Ar tādu izturēšanos viņa būtu nogalināta jau pirmajā vakarā.

"Makbraidas kundze, cilvēki mirst, bet jūs velti šķiežat laiku."

Greisas saspringumā pietvīkušie vaigi dusmās iekvēlojās tumši sarkani. Viņš bija trāpījis vārīgajā punktā.

"Jūs pats velti šķiežat laiku, jo pārbaudāt cilvēkus, kas ziņojuši par noziegumu, nevis meklējat slepkavu!"

Magoci atteicās norīt šo ēsmu. Viņš tikai stāvēja laukā aukstumā, cerēja, ka Greisa neredz, kā viņš savā plānajā mētelī drebinās, un gaidīja, kad šī sieviete viņa deguna priekšā aizcirtis durvis. Greisa Magoci pārsteidza.

"Ak, pie velna ar to! Nāciet iekšā un aizveriet tās sasodītās durvis! Un stāviet uz vietas! Neuzdrošintieies pat pakustēties!"

Viņš ātri iegāja iekšā, aizvēra durvis un palūkojās visapkārt.

"Nekādas skenēšanas?"

"Par ko jūs runājat?" Greisa uz viņu nikni palūkojās.

Magoci paraustīja plecus.

"Jums šeit ir diezgan nopietna drošības sistēma."

"Es esmu diezgan nopietna persona," viņa atcirta, pagriezās un aizsoļoja pa garu, pustumšu gaiteni. Kad Greisa nozuda aiz ozolkoka durvīm, Magoci paspēra pāris soļu uz priekšu un meklēja pierādījumus faktam, ka šī vieta ir patiesi apdzīvota, tomēr priekšnams un gaitenis bija tikpat tukši un anonīmi kā mājas ārpuse.

Kāpņu telpa kreisajā pusē, divas aizvērtas durvis - dzīvojamā istaba un vēl vienas durvis - pa labi. Darba telpa? Starp tām nebija nekas cits kā tikai labi nospodrināta kļavas koka grīda un gaišas, grubuļainas sienas. Varbūt Greisa Makbraida bija personība, par ko viņš jau bija sācis šaubīties, taču nekas par to neliecināja.

Magoci dzirdēja niknus soļus, un durvis atkal strauji atvērās. Greisa no sliekšņa uz viņu nolūkojās.

"Es gribu, lai tas būtu likumīgi. Ja gribat redzēt ieroci, varat to apskatīt kabinetā."

"Jauki. Vēl jo labāk."

Viņa veltīja Magoci skatienu, kuru viņš nevarēja raksturot citādi kā vien par dziļu nosodījumu. Ja šis skatiens bija domāts, lai liktu viņam justies kā nemākulīgam cilvēkam, kas mēģina jaukties citu darīšanās, tas nepanāca vajadzīgo efektu. Tas tikai viņu noveda līdz galējai robežai.

"Pat jums vajadzētu saprast, ka tas ir smieklīgi, detektīv."

Viņš ļāva šim "pat jums" paslīdēt gar ausīm. Detektīvu 101. likums. Nereaģēt uz civilpersonu izteiktajiem apvainojumiem.

"Kāpēc tā?"

"Vai jūs iedomājaties, ka es varētu izmantot uz sava vārda reģistrētu ieroci, lai nogalinātu cilvēkus? Vai jūs iedomājaties, ka es nebūtu ieroci iztīrījusi, ja būtu vakar izmantojusi, lai nogalinātu to nabaga meiteni?"

Magoci ievēroja, ka netika pieminēta slepkavība uz kuģa. Vai nu viņa par to nezināja, vai izlikās, ka nezina.

"Protams, jūs varētu to iztīrīt. Neko citu no jums es arī nebūtu gaidījis, Makbraidas kundze. Tomēr detektīva darbs lielā mērā ir apnicīgs informācijas apkopošanas un atskaišu rakstīšanas process, šobrīd mans mērķis ir fiksēt, ka jums pieder tāda paša kalibra ierocis, kādu izmantoja slepkava, un pierakstīt, ka esmu ar jūsu atļauju minēto ieroci pārbaudījis un neesmu ievērojis nekādas pēdas, kas liecinātu par tā izmatošanu pēdējā laikā."

"Jūs nodrošināt sev aizmuguri."

"Pilnīgi pareizi. Šī ir pirmā reize, kas es nevēlos, lai slepkava būtu atstājis savu pistoli netīru un asinīm klātu, un ietītu papīrā ar uzrakstu: "Es esmu slepkavības ierocis."

Viņa atvēra durvis un pamāja, aicinot viņu ieiet absolūti utilitārā virtuvē ar mirdzoši baltām flīzītēm un nerūsējošā tērauda izlietni, kas izskatījās tā, it kā būtu tikko rūpīgi nospodrināta. Uz statīva virs melnas granīta letes virsmas karājās dārgi katli un pannas, kuri bija ierindojami starp tādiem virtuves piederumiem, kas varētu piederēt tikai nopietnam pavāram.

Uz nelielas uguns vārījās katls, piepildot gaisu ar pikanto ķiploku un vīna aromātu. Zināmu iemeslu pēc Magoci nespēja iedomāties, ka Greisa Makbraida varētu darīt kaut ko mājsaimniecisku, tomēr viņai acīmredzot bija arī sava sievišķīgā puse, kuru viņai bija izdevies lieliski noslēpt.

Magoci sevi neapgrūtināja ar apvaicāšanos, kāpēc viņa gatavo ēdienu vienpadsmitos vakarā, jo pieļāva, ka gandrīz viss, ko Greisa dara, ir ar nelielu novirzi no normas.

"Vai jums ir suns?" viņš pavaicāja.

Greisa paskatījās uz viņu un sarauca pieri.

"Jātā. Ak! Ūdens bļoda. Lielisks detektīva dafbs."

Magoci ignorēja šo komentāru.

"Kur viņš ir?"

"Viņš ir paslēpies. Viņš baidās no svešiniekiem."

"Hmm... Vai tas ir kaut kas, ko viņš ir pārņēmis no jums?"

Greisa uzmeta Magoci aizkaitinātu skatienu un pēc tam ieveda viņu caur durvju arku dzīvojamā istabā, kas dīvainā kārtā atradās mājas dziļumā, nevis priekšpusē. Tā bija visas pārējās mājas pilnīgs pretstats - pārsteidzoši silta, ar ļoti mīkstiem atzveltnes krēsliem un lielu ādas sofu, uz kuras atradās vesela krāsainu dūnu spilvenu kolekcija. Stikla kafijas galdiņš bija nokrauts ar datortehnikas žurnāliem un pēc izskata garlaicīgām mācību grāmatām par datoru programmēšanas valodām. Stūrī līdzās lielai vāzei ar kaltētiem ziediem un ķirbim stāvēja pīts grozs ar miniatūriem ķirbīšiem. Vēl viens viņas sievišķīgās puses uzplaiksnījums.

Viņš pievērsa uzmanību divām maigās krāsās ieturētām ainavām akvareļa tehnikā un gleznām - tās visas bija oriģināli, eklektiski tīra melnbaltu abstrakciju kolekcija. Autoram vajadzēja būt tam pašam māksliniekam, kura gleznas bija Miča Krosa birojā.

Greisa notupās istabas tālākajā stūrī pie lieliska sarkankoka skapīša un ieslidināja slēdzenē atslēgu. Tā iekšpuse bija izoderēta ar biezu sarkanu velvetu, un tajā atradās ļoti milzīgais Makbraidas arsenāls. Viņa izvilka laukā divdesmit otrā kalibra Ruger un, turot aiz stobra, pasniedza to Magoci.

Viņš aplūkoja ieroci, atbīdīja aizslēgu un pārbaudīja saturu. Tukšs. Aptverē nekā nebija. Un ierocis bija nevainojami tīrs ar vieglu eļļainu mirdzumu, tikpat rūpīgi nospodrināts kā virtuves izlietne.

"Es domāju, ka jūs negribēsiet to pavērst pret mani..."

Viņa strauji izelpoja.

"Uzskatīsim to par noliedzošu atbildi." Magoci pasniedza viņai atpakaļ pistoli un pēc tam pamāja uz pārējiem viņas ieročiem. "Jauka kolekcija. Vareni ieroči."

Greisa klusēja.

"No kā gan jūs tik ļoti baidāties?"

"No nodokļiem, vēža, no kā parasti baidās."

"Ieroči nav pārāk efektīvi cīņā ne pret vienu no tiem. Ne arī tērauda durvis."

Atkal valdīja klusums.

"Ne arī pagātnes izdzēšana."

Viņas acis iezibējās.

"Vai nevēlaties man par to pastāstīt?"

"Par ko?"

"Par to planētu, uz kuras jūs ar saviem draugiem dzīvojāt vairāk nekā pirms desmit gadiem, tad, kad vēl nebijāt parādījušies šeit."

Lūpas sakniebusi, viņa palūkojās sānis. Tik tikko spēj valdīt dusmas, viņš nosprieda.

"Un cik daudz laika jūs izšķiedāt meklējumiem šajā zināmajā virzienā?"

Magoci paraustīja plecus.

"Ne pārāk daudz. Tas bija patiesi īss ceļš. Man birojā ir datormākslas burvis, kas rauj sev laukā no galvas pēdējos matus, mēģinot tikt cauri jūsu ugunsmūriem. Patiesībā tagad viņš ir jūsu lielākais pielūdzējs. Viņš domā, ka jūs vajadzētu nolīgt darbā par Liecinieku aizsardzības programmas speciālistiem." Magoci vēroja, vai nebūs vismaz kaut kāda reakcija, tomēr viņa pat nesarāvās. "Ja jums ir kāds sakars ar šo programmu, tad tā paziņošana man varētu aiztaupīt mums daudzus pūliņus."

Greisa viņu ignorēja, nolika atpakaļ Ruger, aizslēdza ieroču skapīti, pēc tam piecēlās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Vai tas ir viss? Ja tā, tad es gribētu turpināt savu treniņu."

Magoci pievērsa uzmanību vienam no akvareļiem, pilsētas ainai, kurā bija redzami vienveidīgi laimīgi cilvēki un sīki detalizēta vide. Jauns mākslinieks, kas apvieno dažādu meistaru stilus, kamēr meklē pats savējo, viņš nodomāja, šis sociālais temats šķita savādi neiederīgs mājā, kas izskatījās kā cietoksnis un piederēja sievietei, kura pilnīgi noteikti bija piedzimusi bez smaidam vajadzīgajiem sejas muskuļiem. Viņš brīnījās, kas gan pamudinājis Greisu nopirkt šo gleznu.

"Mūsu cilvēki strada pie reģistrācijās saraksta, kuru jus mums iedevāt."

"Un?"

"Tas notiek lēni."

"Saprotams, ka tas notiek lēni. Un tas ir muļķīgi."

"Kā, lūdzu?"

"No šā saraksta jums nebūs nekāda labuma, un jūs to zināt. Pat visstulbākais slepkava neatstātu savu vārdu, adresi un telefona numuru, lai jūsu pogainie varētu viņu atrast, un šis slepkava nav stulbs..."

Magoci atvēra muti, lai atbildētu, tomēr viņš nebija pietiekami ātrs.

"... Un nedziediet man to dziesmu par procedūru. Visvarenās procedūras ievērošana ir tieši tas, kas parasti policistiem liek mīņāties uz vienas vietas. Tiek izšķiests laiks, resursi un enerģija, ko jūs sasodīti labi varētu izmantot, lai izliktu lamatas tam zellim, jo viņš darbojas, un, ja viņš vēl kādu nogalinās, jūs būsiet par to atbildīgi, jo jūs būtu varējuši viņu apturēt, ja nebūtu tik sasodīti aizrāvušies ar vārdu izsvītrošanu no saraksta un mana divdesmit otrā kalibra ieroča pārbaudīšanu..."

"Mēs izlikām lamatas tam zellim," Magoci rūgti atcirta un piepeši jutās saniknots, jo šī savādā sevī noslēgusies para-nojālā sieviete "bez pagātnes viņam lasīja lekciju par to, kā būtu veicams viņa darbs; viņš jutās saniknots, jo šie noziegumi bija iegājuši ārpus jebkuras kontroles un līķi krājās grēdā kā pagales; un īpaši saniknots viņš jutās tāpēc, ka palaidis garām kaut ko acīm redzamu. "Šovakar uz Nicollet notika Tamijas Hamondas kāzu viesības. Mēs ne tikai izlikām lamatas, tur atradās desmit mūsu puiši un vēl divdesmit no Argo apsardzes dienesta, un tas nolādētais kuģis bija drošāks nekā Baltais nams. Un uzminiet, kas notika? Mēs ieradāmies pārāk vēlu."

Greisa kādu brīdi uz viņu skatījās, iekams aptvēra viņa nikno vārdu nozīmi, un tad Magoci ieraudzīja, ka no viņas acīm izgaist viss paštaisnais sašutums, atstājot tikai zilus izmisuma spoguļus. Tai jābūt patiesībai, viņš nodomāja. Kaut ko tādu notēlot nav iespējams.

"Ak, mans Dievs!" Greisa nočukstēja, un Magoci izdzirdēja viņas īsto balsi un ieraudzīja viņas īsto seju, un tajā pašā brīdī Magoci sagrāba jauna veida vainas sajūta, it kā viņš personiski būtu pievīlis Greisu.

Nākamajā mirklī izmisuma pilnais skatiens jau bija nozudis un nomainījies ar niknumu, kas pārsniedza viņa paša dusmas, un naidu, tieši pret viņu vērstu naidu.

"Jūs, idioti!" Greisas balss bija zema un klusa, un viņa ļāva šiem vārdiem virmot gaisā kādu minūti, lai Magoci saprastu, ka tieši tā viņa arī domā. "Jūs ieradāties pārāk vēlu? Mēs jums pateicām, ka tas notiks, mēs jums pateicām, kur tas notiks, un tagad vēl kāds ir miris, jo jūs ieradāties pārāk vēlu?"

Magoci juta, ka ieslēdzas viņa pašaizsardzības mehānisms, viņš zināja, ka tas nav pareizi, tomēr nespēja to apturēt.

"Tajā brīdī, kad tas puisis tika nogalināts, mēs vēl cīnījāmies, lai saņemtu atļauju tik vien kā atrasties uz tā kuģa. Varbūt jums vajadzēja piezvanīt mums mazliet agrāk, lai pateiktu, ka viens no jūsu psihopātiskajiem spēlētājiem izmanto jūsu spēli par šablonu savām slepkavīgajām izpriecām. Mēs nebijām par vēlu. Jūs bijāt."

Ak vai, viņš runāja kā pamatskolnieks, kas cenšas izvairīties no atbildības, cerēdams to novelt uz kādu citu. Tas viņu saniknoja vēl vairāk.

"Kur jūs bijāt starp diviem un četriem?"

Šķita, ka viņas acis kļūst stingas un saltas kā aizsalusi jūra.

"Darbā. Viena pati. Ne liecinieku, ne alibi. Visi pārējie pēcpusdienā devās prom. Vai jūs gribat mani apcietināt, detektīv? Vai tas jums liks justies labāk, ņemot vērā faktu, ka jūsu operācija izgāzusies?"

Tas viss bija nepareizi. Policistiem un lieciniekiem - ja viņa nebija nekas vairāk kā tikai lieciniece - nevajadzēja būt ienaidniekiem, bet šī sieviete neieredzēja policistus jau sen pirms tam, kad Magoci bija viņu saticis. Magoci bija tikai šā brīža mērķis.

Viņš sakustināja plecus un mēģināja atslābināt muskuļus, kas šķita saspringti kā atsperes.

"Tas, ko es vēlos, ir neliela sadarbība. Mums jātiek galā ar reģistrācijas sarakstu, jāaizstāj visas fiktīvās adreses un vārdi ar īstajiem, un mums nav laika, lai..."

"Izdarītu to likumīgi?"

Magoci neko neatbildēja.

"Paskatīsimies, vai esmu to sapratusi pareizi. Jūs šeit iebrāzāties vēlu vakarā, pārkāpjot visas manas pilsoņa tiesības, un būtībā apsūdzējāt mani slepkavībā, un tagad jūs man lūdzat, lai es jums palīdzētu?"

Magoci bija prātīgs un turēja muti ciet.

"Jūs esat īsts brīnums, detektīv."

"Pateicos!"

"Pie visiem velniem, vācieties laukā no manas mājas!"

Kad Magoci gāja cauri virtuvei, iezvanījās viņa mobilais telefons. Viņš to izvilka no kabatas, atvēra un nomurmināja savu vārdu.

"Vai kaut kas nav kārtībā, mīļumiņ?" Džino jautāja.

"Jā, cenas biržā krītas, Indijai un Pakistānai ir atomieroči, un mašīnas apsildīšanas sistēma vēl arvien nestrādā."

"Vai tu esi pie Makbraidas?"

"Jā."

"Nu, ja vien telefona klausule no ilgās zvanīšanas nav nokritusi uz grīdas, tad viņas telefons ir atslēgts. Pasaki viņai par rītdienas nopratināšanu! Viņas draugi tik un tā ieradīsies, un mēs varētu viņus visus iztaujāt vienlaikus. Vai tu tur kaut ko interesantu uzzināji?"

"Savus paša trūkumus."

"Tiksimies rīt, vecīt!" Džino iesmējās.

Magoci gribēja ielikt telefonu atpakaļ kabatā, bet tad -juzdamies vainīgs - to zagšus noslaucīja mētelī un nolika uz letes. Viņš pagriezās un paskatījās uz Makbraidu, kas, rokas uz krūtīm sakrustojusi, stāvēja dzīvojamās istabas durvju arkā niknā aizsardzības pozā.

"Rīt desmitos no rīta visi jūsu draugi ieradīsies sniegt oficiālas liecības. Jūs nevarēja sazvanīt."

Greisas galva gandrīz nemanāmi sakustējās.

"Mans telefons ir atslēgts."

"Tieši tā viņi domāja. Vai jūs varēsiet ierasties?"

"Ak, protams, kāpēc ne? Izšķiedīsim mazliet vairāk laika visi kopā, vai ne? Ļausim tam zellim nošaut vēl pāris nevainīgu upuru, kamēr jūs neesat nolēmuši viņu apklusināt. Ko jūs darīsiet ar Mali of America lielveikalu?"

"Es neapspriežu aktuālo policijas lietu izmeklēšanas gai-tu ar civilpersonām."

"Jo īpaši - ar aizdomās turamajiem."

Magoci uz viņu kādu brīdi skatījās, tad pagriezās un aiz-soļoja pa gaiteni parādes durvju virzienā. Viņš atrāva tās vaļā un noelsās.

Uz lieveņa stāvēja melnādains bērnelis, viņa sīkie pleci bija sakumpuši zem patiesi labas ādas jakas.

"Es gribētu satikt mājas saimnieci," viņš sacīja Magoci un -gatavs mesties skriešus - pārnesa svaru no vienas kājas uz otru.

Magoci nedzirdēja, kā viņam no mugurpuses pienāca klāt Greisa, tomēr viņš sievieti sajuta.

"Džekson, ko tu šeit dari?"

Puisēna seja mazliet atslāba.

"Vai ar tevi viss ir kārtībā?"

"Protams, ar mani viss ir kārtībā." Greisa pamāja.

"Ak tā! Nu labi. Es tikai ieraudzīju, ka piebrauca tā sūdai-nā mašīna un izkāpa šis puisis un..." Aizdomu pilnais acu

skatiens aizslīdēja no Magoci krūtīm līdz sejai. "Viņam ir ierocis, tu zini."

"Viss ir labi. Viņš drīkst nēsāt ieroci. Viņš ir policists."

"Ak tā! Nu, zini, es tikai pārbaudīju. Man viņā kaut kas šķita aizdomīgs."

"Tu esi labs novērotājs, Džekson. Paldies, ka tu par mani. rūpējies."

Puisēns uzmeta Magoci vēl vienu skatienu, acīmredzot nolēma, ka viņš nav bīstams, tad nolēca no lieveņa un nozuda.

"Kas tas bija? Vai jūs algojat vietējos bērneļus, lai viņi novērotu apkārtni?"

Greisa viņā mierīgi lūkojās.

"Nē, viņš ir mans līdzzinātājs visās slepkavībās."

Kamēr Magoci vēl atradās uz taciņas, viņš dzirdēja, kā cita pēc citas tiek aizbīdītas visas mājas durvju bultas, šķērsoja ielu, iekāpa savā mašīnā, iedarbināja to un pietiekami ilgu laiku pasēdēja, lai tas izskatītos ticami. Tad viņš izkāpa no mašīnas, aizgāja atpakaļ pie durvīm un vēlreiz piespieda iekšējā telefona zvana pogu.

Šoreiz Greisa lika viņam gaidīt ilgāk, Magoci bija pārliecināts, ka tas ir ar nodomu. Beidzot durvis atvērās, un viņa uz Magoci nikni noraudzījās.

"Tas, ka es neaizcirtu durvis jūsu deguna priekšā pirmajā reizē, nenozīmē, ka es neizdarīšu to tagad."

"Jūs nevarat to izdarīt."

"Ak, patiešām? Kāpēc gan ne?"

"Tāpēc." Viņš norādīja uz paklājiņu, uz kura stāvēja. "Tieši te ir rakstīts: "Laipni lūdzu!""

Greisas mutes kaktiņi mazliet noraustījās, tas varētu būt smaida iedīglis. Viņa to spēja apbrīnojami labi kontrolēt.

^ "Ko jūs gribat, detektīv?"

"Es domāju, ka virtuvē esmu aizmirsis savu telefonu."

"Ak, Dieva dēļ!" Tumšajai zirgastei šūpojoties, viņa aiz-dipināja prom pa gaiteni un gandrīz nekavējoties atkal pa-

rādījās, turot viņa telefonu izstieptā rokā tā, it kā tas būtu kādas lipīgas slimības avots.

"Es atvainojos par traucējumu. Paldies!"

Durvis aiz viņa skaļi aizcirtās, bet Magoci par to neuztraucās. Viņš nesa savu telefonu aiz antenas un, iekāpis mašīnā, to uzreiz ievietoja plastmasas maisiņā, kuru paņēma no kaudzītes cimdu nodalījumā.

Čārlijs gaidīja Greisu ozolkoka durvju otrā pusē, viņa astes stumbenītis sakustējās suniskā jautājumā.

"Viss ir kārtībā, Čārlij," viņa sunim iegalvoja. "Lielais sliktais detektīvs ir prom."

Čārlijs izskatījās apmierināts un devās atpakaļ uz sofu, lai turpinātu savu vakara snaudu, kuru Magoci bija tik rupji pārtraucis.

Greisa katlā samaisīja liellopu gaļas sautējumu, kas vārījās uz plīts, un, nolikusi karoti, sakrustoja rokas, lai tās netrīcētu. Rokas juta aukstumu.

Viņa izgāja cauri visam apakšējam stāvam un visur savā ceļā ieslēdza gaismu, mēģinādama izklīdināt tumsu, kas viņai apkārt atkal bija sabiezējusi. Šis bērns varēja radīt problēmas. Viņai nevajadzēja zēnam parkā palīdzēt. Tagad viņš mēģināja Greisai atlīdzināt, viņu uzmanot, uzturoties tuvumā un novērojot, un viņa to nevarēja atļauties. Tas bija pārāk bīstami.

Greisai ejot garām kabineta durvīm, viņu apstādināja metāliska zvana skaņa, datora ziņojums par e-pasta vēstules saņemšanu. Iespējams, tas bija viens no viņas partneriem vai viņi visi, Greisa nodomāja, acīmredzot viņi gribēja uzzināt, vai arī viņai zvanījuši policisti.

Viņa iegāja kabinetā, sakustināja peli, lai monitorā atkal parādītos attēls, un atvēra savu pastkastīti. Viens jauns ziņojums. Viņa uz tā uzklikšķināja un aplūkoja ekrānā izsaukto ziņojuma rindu. Tajā bija rakstīts: NO SLEPKAVAS. Šī vēstule bija nosūtīta no kāda megaservera, kas piedāvāja bezmaksas e-pasta izmantošanu visiem, kuri to vēlējās.

Greisa ilgi, ilgi skatījās ekrānā, viņas pirksts atradās virs pogas "Izlasīt jauno e-pasta vēstuli".

Viņa nebija pārliecināta, vai pagāja minūte vai stunda, iekams viņa beidzot noklikšķināja taustiņu, lai atvērtu ziņojumu. Ekrānā ļoti lēni sāka materializēties pazīstamie sarkanie pikseļi, baisi lēni. Tas bija SSI otrais ekrāns; tas, kurā vajadzētu būt rakstītam: "Vai uzspēlēsim?"

Bet šis uzraksts bija mazliet citāds. Šis ziņojums nekad nebija ticis ieprogrammēts SSI.

TU NESPĒLĒ.

Greisa nodrebēja un pēc tam tik spēcīgi sāka trīsēt, ka tik tikko spēja piezvanīt Hārlijam.

23. nodaļa.

Trešdien piecos no rīta sāka zvanīt Maikla Halorana gultai līdzās noliktais telefons, un tas nebija apklusināms. Viņš izbāza vienu roku no segas apakšas un, kamēr roka aklā tumsā taustījās pa naktsgaldiņu, šā procesa laikā apgāžot pulksteni un ūdensglāzi, sajuta, ka tā pārklājas ar zosādu. Tas lika viņam pabāzt galvu no siltā dūnu pārsega. Guļamistabā bija tāds aukstums, ka viņa mati iesāpējās.

"Hallo!" viņš ieķērca klausulē, aizmirsis, ka vienmēr vajadzētu atbildēt, nosaucot savu ieņemamo amatu; viņš bija aizmirsis savu amatu. Kaut kāds tur šerifs.

"Maikij, vai tas esi tu?"

Tikai viena vienīga persona visā pasaulē sauca viņu par Maikiju.

"Tēv Ņūberij," viņš iekunkstējās.

"Tagad ir pieci no rīta, Maikij. Ja tu gribi paspēt uz misi, kas sākas sešos no rīta, tev jāceļas."

Vēl arvien turot pie auss klausuli, viņš aizvēra acis un nekavējoties atkal iesnaudās.

"MAIKIJ!"

Viņš atkal uztrūkās no miega.

"Vai jūs zvanāt pilnīgi visiem pilsētas iedzīvotājiem, lai viņus pamodinātu uz misi?" Halorans vārgi izdvesa.

"Tikai tev."

"Es vairs neeju uz misi, tēvs, vai atceraties? Jēziņ, jūs esat sadistisks vecs bezsirdis. Kāpēc jūs man piezvanījāt?"

"Tu zini, ka Dievs var palīdzēt tikt galā ar tavām paģirām."

Halorans atkal ievaidējās un sev nosolījās, ka pārcelsies dzīvot uz lielu pilsētu, kurā neviens nezina, ko viņš katru mīļu brīdi dara.

"Kāpēc jūs iedomājaties, ka man ir paģiras?"

"Tāpēc, ka visu nakti uz tava piebraucamā ceļa stāvēja tā ķeceriskā luterāņa mašīna..."

"Kā jūs to zināt?"

"...Un tas nozīmē, ka droši vien jūs abi visu nakti palikāt nomodā un dzērāt skotu viskiju un tagad tava galva ir tik smaga, ka tu tik tikko spēj to atraut no spilvena."

"Nu, skaidrs, ko jūs zināt. Es pat nezinu, kur mans spilvens atrodas." Viņš pārlūkoja gultu, lai atrastu pazudušo spilvenu, piemiedza acis, tomēr pilnīgi neko nespēja saskatīt. "Turklāt es esmu akls."

"Tagad ir tumšs. Ieslēdz gaismu, piecelies sēdus un paklausies!"

"Pārāk daudz instrukciju."

"Tu taču neļāvi Bonāram vakarnakt braukt mājās, vai ne?"

Halorans mēģināja sagrabināt atmiņu kripatiņas par pagājušā vakara notikumiem. Viņi bija notiesājuši pēdējās Ralfa atliekas, viņš bija piezvanījis ārstam uz Atlantu, un pēc tam viņi bija sākuši dzert pa īstam.

Beidzot viņš atrada lampas slēdzi un, kad iededza gaismu, gandrīz iekliedzās. Tagad viņš patiesi neko neredzēja.

"Nē. Mums bija pidžamu balle."

"Gudri. Paklausies, Maikij, cik ilgi tu grasies turpināt to muļķīgo baznīcas novērošanu? Policijas mašīna atrodas stāvvietā jau kopš pirmdienas."

"Tas ir tikai drošības pasākums."

"Nu, biznesam tas nenāk par labu."

Maiks mēģināja norit siekalas, bet bija tāda sajūta, it kā viņa rīklē būtu iesprūdis spalvu vīkšķis. Viņš patiesi cerēja, ka vakar kaut kur nebija atradis kādu kaķi un to laizījis.

"Un tāpēc jūs man piezvanījāt piecos no rīta? Lai pateiktu, ka es samazinu jūsu ienākumus?"

"Nē, es jau tev teicu, ka piezvanīju, lai tevi aicinātu uz misi."

"Es neiešu uz misi. Visu labu!"

"Es kaut ko atradu."

Halorans pielika klausuli atpakaļ pie auss.

"Ko jūs teicāt?"

"Tā bija vienā no dziesmu grāmatu plauktiem, divus solus tālāk no vietas, kurā sēdēja Kleinfeldi. Iestrēgusi vienā no dziesmu grāmatām, patiesībā spraugā starp vāku un sējumu, kas rodas tad, kad līme kļūst veca un sažuvusi un vāki atlīmējas, tu saproti, ko es domāju? Ja es nebūtu nometis šo grāmatu zemē, tad neviens to nekad nebūtu atradis, tāpēc tev, iespējams, nevajadzētu atlaist no darba tos vīrus, kuri tik rūpīgi veica pārmeklēšanu..."

"Ko? Ko jūs atradāt, tēvs?" Tagad Halorans bija pilnīgi pamodies.

"Ak! Vai es to nepateicu? Nu, ja es nekļūdos, tā ir patronas čaulīte, un, tā kā baznīcā gadiem ilgi nav notikusi apmācība šaušanai mērķī, tad es iedomājos, ka tā varētu būt saistīta ar šīm slepkavībām."

"Jūs neaiztikāt to, vai ne?"

"Protams, ne," tēvs Ņūberijs īgni atteica, lepojoties, ka ir informēts par policijas darba kārtību, kā jau ikviens amerikānis, kuram mājās ir televizors. "Tā guļ uz grīdas tieši turpat, kur tika nomesta, bet, saprotams, pēc stundas ieradīsies ticīgie, un es pieļauju, ka viņi varētu to izkustināt no vietas..."

Halorans metās auļos - nu, vismaz pārnestā nozīmē. Īstenībā viņš pārvietojās pa guļamistabu pārspīlēti uzmanīgi, cenšoties nesatricināt savu galvu.

"Neļaujiet nevienam tai tuvoties, tēvs! Es būšu tik ātri, cik varēšu."

Vecais negantnieks tik plati smaidīja, ka Maiks to spēja sadzirdēt pat viņa balsī.

"Labi. Tad tu ieradīsies uz misi laikā."

Kad Maiks šļūca pa gaiteni vannas istabas virzienā, no tās iznāca Bonārs. Viņš bija apģērbies, noskuvies un izskatījās neciešami mundrs.

"Duša ir tavā rīcībā, draudziņ, un kafija ir gatava. Vecais, tu draņķīgi izskaties. Tev nevajadzētu tik daudz dzert."

Halorana piepampušo acu skatiens bija miglains.

"Kas tu tāds esi?"

Bonārs ieķiķinājās.

"Salīdzinājumā ar tevi, mans draugs, burvīga vīzija. Tā vai citādi, kas tev zvanīja šajā bezdievīgajā stundā?"

"Kāds bezdievīgs priesteris," Halorans nomurmināja un tad atplauka - tikai mazliet. "Viņš baznīcā atradis patronas čaulīti. Nav to aizticis. Un, tā kā tu jau esi piecēlies un apģērbies..."

"Es esmu jau ceļā. Satiksimies vēlāk birojā."

Halorans, ieiedams dušas kabīnē, smaidīja. Galu galā viņam nemaz nevajadzēja iet uz misi.

24.. nodaļa

Greisa stāvēja savā dzīvojamā istabā un smaidot noskatītajās uz trim tumsā neskaidri saskatāmiem krācošiem kukuržņiem, kas gulēja uz grīdas. Ar kažokādu pārklātais kukurznis sajuta savas kundzes klātbūtni un palūkojās uz viņu no savas guļvietas, kuru bija iekārtojis uz Hārlija kājas. Hārlijs acīmredzot spēja aizbiedēt visus uz grīdas mītošos dēmonus ar to vien, ka viņš uz tās gulēja, un lika Čārlijam justies pilnīgi droši. Greisa skaidri zināja, kā viņš jūtas.

Zvanīšana Hārlijam iepriekšējā vakarā bija automātiska reakcija, pilnīgi racionāls pretlīdzeklis pret drausmīgajām bailēm, kuras Greisa bija jutusi. Viņa būtu varējusi piezvanīt ikvienam no viņiem; Hārlija numurs gluži vienkārši bija pirmais, kas iešāvās prātā. Un pēc tam Hārlijs bija piezvanījis Roudraneram, jo viņš bija vislabākais hakeris no viņiem visiem. Un pēc tam viņš bija piezvanījis Annijai, jo "viņa mani izkastrētu, ja es nepiezvanītu, un es laika gaitā jau esmu pieradis pie saviem pautiem". Un viņi visi bija traukušies šurp, neuzdodot nekādus jautājumus, vienojušies komandā, lai cīnītos pret kādu nezināmu ienaidnieku. Viens par visiem, visi par vienu, viņa nodomāja.

"Čārlij," Greisa nočukstēja un aicinot paplikšķināja sev pa sāniem. Čārlijs uztrausās kājās un, kad viņa klusi ieslīdēja virtuvē, mina viņai cieši uz papēžiem. Greisa pieliecās un noglāstīja suņa galvu, tad sāka taustīties tumšajā pieliekamajā, meklējot viņa sausās barības paku un īpašo Jamaican Blue kafiju, ko viņa vienmēr turēja pa rokai Roudraneram. "Labs puika," viņa sacīja. "Viss ir kārtībā, es neesmu greizsirdīga."

Čārlijs atbildēja, šķeļot ar asti gaisu uz priekšu un atpakaļ.

Greisa atrada sauso barību, bet viņas aklā taustīšanās pa tumsu, meklējot kafiju, bija neveiksmīga, tāpēc viņa piespieda sienas slēdzi un iededza griestu spuldzi, kas izstaroja maigu, pieklusinātu gaismu, un cerēja, ka tā nepamodinās Hārliju un Roudraneru. Agrā rīta tumsa izklīda, un viņa nekavējoties atrada kafiju un ievēroja tukšās Bordeaux pudeles, kas bija sakārtotas uz galda rindā. Atkal sākās pulsējošās galvassāpes, kuras Greisa jau bija gandrīz aizmirsusi, tāpēc viņa pievienoja savai rīta vitamīnu devai arī divas tabletes aspirīna.

Kamēr Greisa lēja kafijkannā ūdeni no ledusskapī paņemtās pudeles, lielākais no diviem kukuržņiem sakustējās, un viņa izdzirdēja, kā iečerkstas Hārlija miegainā balss.

"Es ceru, ka tu gatavo kafiju."

"Ļoti daudz kafijas un sevišķi stipru," Greisa atčukstēja.

Hārlijs iekunkstējās, pagriezās uz otriem sāniem un pārvilka segu pāri galvai.

Greisa izdzirdēja, kā augšstāvā iečīkstas viesu guļamistabas koka durvis. Brīdi vēlāk kāpnēs parādījās Annija, jau pilnīgi uzkrāsojusies un saposusies spilgti oranžā vilnas kostīmā ar skandalozi īsiem svārkiem. Uz vienas rokas pirkstiem bija uzāķēts tādas pašas ķirbja krāsas smailpapēžu kurpju pāris; no otras nokarājās dramatiski melns šifona apmetnis ar marabu spalvu un mirdzošu melnu vizuļu rotājumu. Ja Visu svēto dienas priekšvakarā tiktu izvēlēta šo svētku karaliene, tad tā būtu Annija Beļinska

Greisa atzinībā pacēla augšup īkšķus.

"Ļoti atbilstoši."

Viņas abas ieķiķinājās un apkampās, bet Čārlijs ielīda pa vidu, lai nolaizītu Annijas roku. Annija nometās ceļos un sabužināja suņa kažoku.

"Ei, Čārlij! Tu mani pameti nakts vidū, nekauņa! Vai tu zini, kā tas ietekmē meitenes pašvērtējumu?"

Čārlijs veiksmīgi atvainojoties nolaizīja viņas kaklu un pēc tam atgriezās atpakaļ pie tāda svarīga darba kā ēšana.

"Tavs suns uzvedas kā staigule, vai tu to zini, Greisa? Paklau, vai tie divi slaisti vēl guļ?" Annija pajautāja un ielūkojās dzīvojamā istabā.

Greisa pamāja ar galvu un pielika pirkstu pie lūpām, bet tad sarāvās, jo Annija nerātni pasmaidīja un iedziedājās:

"Celieties, celieties, saulīte jau uzlēkusi, jūs lamzaki!"

Iestājās īss klusuma brīdis, un tad Hārlijs atkliedza:

"Annija, tu esi līķis!"

No Hārlija kliedziena Čārlijs nesarāvās, nemetās meklēt patvērumu un neierāvās stūrī, bet pacēla galvu un rotaļīgi ierējās. Tas vēl arvien nepārstāja Greisu izbrīnīt, ka Čārlijs, kuram bija patoloģiskas bailes gandrīz no pilnīgi visa, kopā ar šiem cilvēkiem jutās tik ļoti omulīgi un pat nebaidījās no viņu kliedzieniem.

Roudraners pārbīlī uztrūkās un izskatījās kā mazliet kontuzēts.

"Kas? Kas?"

"Murgs, Roudraner," Hārlijs noķērcās. "Liecies atpakaļ gulēt!"

Greisai līdzās rosījās Annija, kas piespieda virtuves sienas slēdzi, iededza griestu spuldzes un piepildīja līdzās dzīvojamo istabu ar vairākus simtus vatu spožu gaismu.

Hārlijs grīļīgi piecēlās sēdus, iznirstot no segas apakšas kā valis, kas grib ieelpot gaisu.

"Tu esi riebekle," viņš nomurmināja un mēģināja savest kārtībā savu samudžējušo zirgasti. Kad Hārlijs ievēroja Annijas tērpu, viņa garastāvoklis uzlabojās, un viņš tīši noskatīja Anniju no galvas līdz kājām. "Kas tu tāda būtu? Lieliskais lielais ķirbis?"

Annija saliecās kā Kvazimodo un nošvīkstināja gaisā nagus.

"Ha-ha! Es esmu spoks no taviem ļaunākajiem nakts murgiem."

"Nē, tu esi daudz seksīgāka nekā viņa."

"Ak, Dieva dēļ! Celieties augšā, pulkstenis ir gandrīz seši no rīta. Brokastlaiks. Vai tas jums kaut ko izsaka, gudrīši?"

Hārvijs pielieca galvu un veltīja Annijai dievinošu smaidu.

"Jā, tas nozīmē to, ka es ņemu atpakaļ visus sliktos vārdus, ko jebkad par tevi esmu sacījis."

Čārlijs tagad kā pāraudzis kucēns bija ielēkšojis dzīvojamā istabā, lai sāktu līksmu sejas laizīšanas kampaņu. Hārlijs nokrita uz muguras un ļāvās suņa gādībai.

"Palīgā! Palīgā! Man uzbrūk slota!"

"Tu aizvainosi viņa jūtas," Greisa noteica un smaidot noskatījās, kā sajūsminātais suns pārvietojās pie nākamā upura.

Roudraners apkampa Čārliju un sparīgi pakasīja viņa muguru.

"Vai tu gribi iet izskrieties, draudziņ?"

Čārlijs nokrita uz dibena, viņa mele karājās laukā no mutes.

"Nu? Ko tu saki?"

Viņš norēja savu atbildi un lēkšoja uz durvīm.

Roudraners-nožāvājās un piecēlās, izskatīdamies gandrīz vai svaigs, ja pakausī nebūtu saslējies milzīgs matu cekuls.

"Vai es varu viņu izvest laukā paskraidīt?"

"Neredzu nevienu iemeslu, kāpēc lai tu to nevarētu."

Hārlijs uz viņiem paskatījās ar skābu sejas izteiksmi.

"Kas lēcies, ļautiņi? Kāpēc jūs visi esat tik sasodīti rosīgi?"

"Iespējams, tāpēc, ka neviens cits no mums pagājušajā naktī neizdzēra divas pudeles vīna," Annija nekrietni sacīja.

"Jums zināšanai, mis Nekauņa, tas bija nevis vīns, tas bija Bordeaux. Un par diviem simtiem dolāru pudelē. Man bija jāpabeidz tas, ko jūs ar savu neizkopto garšas sajūtu nespējāt. Jūs nemēdzat atvērt astoņdesmit devītā gada Lynch-Ba-ges pudeli, izdzert vienu glāzi un pēc tam to izsviest." Viņš parakņājās aizmugurējā kabatā un izvilka savu ķēdē piestiprināto naudasmaku. "Roudraner, atpakaļceļā piestāj pie Mell-0 Glazē un nopērc man kasti ābolu pīrāgu!"

"Es izmaksāju." Roudraners atbīdīja viņa roku.

"Tu nopirksi? Ko tas nozīmē, vai pienācis pasaules gals?" Hārlija uzacis saraucās.

"Pasaules gals būs pienācis tad, kad tu vairs nebūsi tāds stulbenis. Draugi, es būšu atpakaļ pēc pusstundas."

Greisa ņēma laukā no ledusskapja pārtiku.

"Hārlij, ej augšā un noliecies pagulēt viesu guļamistabā! Mēs tevi pasauksim uz brokastīm."

Hārlijs piecēlās un izstaipījās.

"Nekā, tāpat ir labi. Tikai iedod man apelsīnu sulas paku un desmit aspirīna tabletes, un viss būs kārtībā."

"Nāc un pats paņem!" Greisa pacēla krūzi ar apelsīnu sulu.

Hārvijs iesoļoja virtuvē, paņēma no viņas krūzi un nolika to uz letes. Pēc tam viņš satvēra Greisu aiz pleciem un pagrieza ar seju pret sevi.

"Es gribu, lai tu zinātu, ka es nebaidos no holesterīna."

Greisa iesmējās.

"Tas ir labi, jo es tikko biju aizgājusi iepirkties uz pārtikas veikalu. Šķiņķis, cūkgaļa, olas, cīsiņi, kartupeļi, siers..."

"Es esmu nomiris un pamodies debesīs." Viņš bija īstā ekstāzē un devās taisnā ceļā pie kafijas automāta.

Annija šobrīd ar uzrotītām piedurknēm un nazi rokā stāvēja pie maizes dēļa, uz kura atradās milzīgs šķiņķis.

"Tas man atgādina koledžas laikus," viņa laimīgi sacīja un nogrieza pirmo šķēli. Vai atceraties, kad mums bija iestājies pilnīgs bankrots, mēs mēdzām izvilkt no ledusskapja visu, kas palicis pāri, un pagatavot no rīta brokastis?"

Greisa ķērās pie darba un sāka sist olas keramikas bļodā.

"Dievs, mēs gatavojām tādas šausmīgas lietas, vai ne?"

Hārlijs paķēra no trauku skapja trīs krūzes un nepacietībā grozījās kafijas automāta tuvumā, un gaidīja, kamēr kafija būs gatava.

"Kurš nenormālais pagatavoja to omleti ar kazas sieru? Vai atceraties? Jēziņ, tas bija šausmīgi."

"Tas bija Mičs," Greisa sacīja. "Viņš mūsu kompānijā bija vienīgais varaskārais epikūrietis."

"No ceļa nomaldījies epikūrietis," Hārlijs viņu izlaboja. "Kaut arī man jāatzīst, ka viņš ir stipri progresējis. Patiesību sakot, es domāju, ka Diānas dēļ viņa talants aiziet postā. Viņa vienmēr ēd nelobītas sēklas, makrobiotiskus koku skaidiņu garnējumus un tamlīdzīgas drazas." Hārlijs ielēja kafiju un savējai pievienoja krietni daudz krējuma un cukura. "Runājot par mūsu veco zēnu, iespējams, viņam birojā jau sācies nervu sabrukums, jo viņš ir viens pats. Es labāk gribētu viņam piezvanīt un viņu informēt."

"Uzaicini viņu uz omletēm!" Greisa teica.

Hārlijs iegāja kabinetā, lai piezvanītu Mičam, bet Annija pa to laiku sāka gatavot savus cepamā pulvera biskvītus un Greisa - klāt galdu. Pēc piecām minūtēm, galvu purinādams, parādījās Hārlijs.

"Kas noticis?" Annija un Greisa reizē jautāja.

"Slikti jaunūmi, bērniņi. Monkeeivrench saistība ar slepkavībām izpūsta pa visu pasauli, visi Miča drošības pasākumi neko nav līdzējuši. Mēs tiekam rādīti visās ziņās."

"Tam bija jānotiek." Greisa nopūtās.

"Tas bija tikai laika jautājums," sacīja Annija, mīcot mīklu. "Ikviens, kas spēlējis šo spēli un redzējis vakardienas avīzi, varētu atrast sakarību, tieši tāpat kā mēs to izdarījām."

Hārlijs atkal ielēja sev kafiju.

"Jā, es zinu, tomēr Mičs to neuztver tik viegli. Šorīt viņam piezvanījuši jau pieci klienti, lai atsauktu savus pasūtījumus. Tieši tagad viņš ņemoties ar cipariem un teica, ka tie neizskatās labi."

"Vai tu viņam neizstāstīji par to e-pasta vēstuli?" Annija vaicāja.

"Nu, es grasījos, es gribēju, bet tas nabaga puisis jau tāpat bija galīgi sašļucis, un, ja es viņam to pateiktu, man būtu viņam jāpaskaidro, ka mēs te esam bijuši jau visu nakti, ka mēs te neesam ieskrējuši tikai uz improvizētām brokastīm, un tad viņš justos atstāts malā, jo neviens viņam nepiezvanīja... saprotiet. Es izdomāju, ka būtu labāk viņam to paziņot personiski. Tātad viņš mums nepievienosies uz brokastīm." Hārlijs raudzījās pāri Annijas plecam un noskatījās, kā viņa izgriež no mīklas mazus aplīšus. "Tomēr tam ir arī sava pozitīvā puse, tas nozīmē, ka man paliks vairāk cepumu."

Annija viņam iezvēla ar miltainu roku.

Pusstundu vēlāk viņi visi bija saspiedušies apkārt mazītiņajam virtuves galdam un beidza ēst pamatīgo mielastu -šķiņķi, bekonu, kartupeļus, dārzeņu omletes un Annijas leģendāros cepamā pulvera biskvītus.

Roudraners ievaidējās un atbīdīja savu tukšo šķīvi.

"Tas pārspēj jebkuru dienas ēdiena izlasi, es jums saku."

"Un tas ir viss, ko tu vari pateikt?" Hārlijs bija pārsteigts. "Labāk nekā dienas ēdiens? Jēziņ, Roudraner, tā ir paradīze." Viņš paraustīja plecus, it kā atvainojoties Greisai un Annijai Roudranera vietā. "Nu, vai zināt, tas ir tāpat kā pērles kaisīt cūkām."

Roudraners ieskatījās pulkstenī.

"Man nepatīk izbojāt ballīti, bet pēc dažām stundām mums jābūt policijas iecirknī uz nopratināšanu. Mums vajadzētu apspriesties par šo e-pasta vēstuli. Vai kāds domā, ka tas ir nopietni, vai arī mēs to ignorēsim un uzskatīsim par joku?" •

"Tu mums to pasaki," Greisa teica. "Tu visu nakti pavadīji nomodā un mēģināji izsekot tās pēdas."

Roudraners paraustīja plecus.

"Es netiku cauri pirmajam ugunsmūrim. Lai ari kas to izdarījis, viņš ir visai labs. Es turpināšu pie tā strādāt."

Hārlijs pasniedzās pēc kafijas karafes un sāka atkal piepildīt krūzes.

"Varbūt kāds sīks nojūdzies kibermaniaks ticis pie savām piecpadsmit slavas minūtēm. Pēc Miča vārdiem, prese par šo lietu ziņo no rīta līdz vakaram, īpaši par Hamondu kāzām. Tāpēc viņš pamanījis iespēju izlīst laukā no savas mazās aliņas un ieiet vēsturē. Viņš tēlo trako, labi pavada laiku, un tas viss viņam ir tīrā izprieca. Tas ir gandrīz tikpat labi kā pašam tur piedalīties. Turklāt tas viņam dod kaut ko albumam, piedzīvojumu, ko stāstīt mazbērniem."

"Jauki!" Annija saviebās. "Ei, klausieties, bērneļi, jūsu vectētiņš bija viens īsts pakaļas caurums, ko jūs par to domājat?'"

"Te ir daudzi ķertie," Hārlijs sacīja. "Es gribētu zināt tikai to, kāpēc viņš sūtīja vēstuli tieši Greisai? Kāpēc viņš neizmantoja Monkeeivrench galveno e-pasta adresi? Kāpēc viņš to nesūtīja kādam no mums?"

"Padomā par to!" Greisa ieteicās, ja tu būtu trakais un gribētu kādu iebiedēt, kura e-pasta adresi tu izvēlētos? Ne jau Hārliju Deividsonu, iespējams, ari Roudranera ne, un Dižo Jātnieci pilnīgi noteikti ne."

Annija ar nevainīgu sejas izteiksmi skatījās griestos.

"Nē, tu sūtītu to man. Greisa M. Tas izklausās droši."

"Labi, tātad es būtu slikts psihoanalītiķis," Hārlijs atzina. "Tad, iespējams, šo e-pasta vēstuli ir sūtījis slepkava, iespējams, šo vēstuli sūtījis kāds nekaitīgs nojūdzies spēlētājs. Mēs droši iesaistīsimies spēlē un izliksimies, ka šo vēstuli sūtījis slepkava. Tas radīs kādu jaunu pavērsienu."

"Ko?" Annija vaicāja un iesita Hārlijam pa roku, kad viņš sniedzās pēc vēl viena biskvīta. "Tas ir manējais, draudziņ."

Hārlijs atdeva pēdējo biksvītu tā cepējai.

"Nu, vai neviens nedomā, ka visa šī lieta ir diezgan pārsteidzoša sagadīšanās? Es domāju, cik liela ir varbūtība, ka tas var notikt ar vieniem un tiem pašiem cilvēkiem viņu dzīves laikā divreiz?"

Roudraners saīga un sāka ņurcīt salveti.

"Man sāk gribēties iziet laukā un nopirkt kādu loterijas biļeti."

"Tieši manas domas."

"Tas ir pilnīgi citādi," Annija skarbi sacīja. "Gluži vienkārši kāds stulbenis spēlē šo spēli."

"Man arī tā šķita," Hārlijs sacīja. "Mums visiem tā šķita. Tomēr pēc šīs e-pasta vēstules saņemšanas tas kļūst mazliet personiskāk, un man jāsāk domāt." Viņš saminstinājās un paskatījās uz Greisu. "Un ja nu tas ir viņš?"

Greisas seja izskatījās nekustīga kā akmens; gadu gaitā viņa to bija ļoti labi apguvusi, tomēr nevienu pie galda sēdošo Greisa nespēja apmuļķot.

Roudraners palūkojās uz viņu, redzēja, kas viņā notiek, un enerģiski papurināja galvu.

"Nekādā ziņā. Viņš mūs nekādā ziņā nevarētu atrast, pat miljons gados ne. Mēs esam izdarījuši visu tam nepieciešamo. Tas ir tikai parasts gadījums, kad kāds slepkavniecisks maniaks metis drūmu izaicinājumu. Viņš ir kāds spēlētājs, un šī ir maksimāli sakāpināta spēle."

"Ceru, ka tev taisnība, vecīt," Hārlijs sacīja, un kādu brīdi viņi visi sēdēja tik klusi, ka Greisas kabinetā signāls, kas ziņoja par jaunas e-pasta vēstules saņemšanu, šķita kā sprādziens.

"Ak Dievs!" Greisa aizvēra acis.

Roudraners, nevienu vārdu nesakot, piecēlās, devās uz kabinetu un atgriezās atpakaļ par dažiem toņiem bālāks.

"Pienākusi jauna e-pasta vēstule," viņš drebošā balsī sacīja. "Es nezinu, vai to sūtījis slepkava, bet domāju, ka viņa dotās detaļas mums ļaus to viegli noskaidrot."

25,. nodaļa

KAD trešdien septiņos no rīta nozvanīja modinātājpulksteni nis, Magoci aplēsa, ka viņam ir bijušas divas stundas miega, ja tas būtu tā nosaucams. Lielāko daļu šā laika Magoci bija pavadījis, pusnomodā grozoties un samudžinot palagus kamolā gultas kājgalī, un viņš nebūtu atpūties pat tik labi, ja pirms došanās pie miera nebūtu ticis galā ar dubultu viskija devu.

Tomēr pat ar visu šo dzēriena un pilnīga spēku izsīkuma komplekso anestēziju bija par maz, Magoci smadzenes turpināja darboties un nomocīja viņu ar datu atkārtošanu un apkopošanu, domām un šaušalīgiem mirušo veidoliem, kas atdzīvojās un grīļodamies steberēja briesmīgās melnbaltās, nereālās vīzijās.-Greisa Makbraida viņa iedomu teātrī turpināja parādīties kā viesaktrise. īstenībā Magoci nekad neredzēja viņas seju, tomēr sajuta Greisas klātbūtni ar kādu savas zemapziņas daļiņu, kurā viņa mēdza pavīdēt kā saniknots spoks.

Pagājušā naktī pēc aiziešanas no Greisas viņš bija braucis atpakaļ uz kuģi. Kopā ar Džino pabeiguši visu tur darāmo, abi devās uz dienvidiem, uz Mali of America lielveikalu, kādu stundu kursēja pa tukšo stāvvietu un tad atgriezās birojā, lai izveidotu dežūrsarakstu.

Magoci pieļāva, ka viņiem, iespējams, vairs nav palicis neviens pats draugs visā policijas iecirkni. Krietni pāri pusnaktij viņi apzvanīja vairāk nekā simts vīru, lai sastādītu sarakstu, un pēc tam piezvanīja šefam, kas, zināms, piezvanīja pilsētas mēram un gubernatoram, un Dievs vien zina, cik daudzām citām personām. Varbūt kaut kur priekšpilsētā bija kāds gados vecāks pilsētas iedzīvotājs, kura telefons pagājušajā naktī neiezvanījās, tomēr Magoci to apšaubīja.

Kā pa miglu viņš iegāja dušā un apģērbās, tad devās lejā pa kāpnēm, kur termometrs aiz virtuves loga rādīja piecpadsmit grādus. Viņš paskatījās uz termometru divas reizes, lai pārliecinātos, ka nav kļūdījies, tad pakarināja žaketi uz virtuves krēsla, iebāza kaklasaites galu starp krekla pogām un sāka gatavot pirmās kārtīgās brokastis vairāku pēdējo mēnešu laikā. Viņš to racionāli izskaidroja - šajā temperatūrā graudaugi būtu pašnāvība. Viņam bija vajadzīgas kalorijas.

Magoci ielika bekonu vienā pannā, nāvējošo olu un krējuma maisījumu otrā un pagatavoja divas grauzdētas maizes šķēles.

Vēlās nakts stundās un aukstos rītos viņš vienmēr ilgojās pēc Heteres. Nu, ne gluži tieši pēc Heteres, īstenībā viņa ilgu objekts bija laulības ideja. Kāds, pie kura vakaros atgriezties, mājās vēl viena dzīva būtne, kas taisa dzīvai būtnei raksturīgos trokšņus un gatava uzklausīt, uz savstarpēju sapratni balstīta kopīga klusēšana.

"Tad iegādājies suni," viņa bija sacījusi tajā vakarā, kad, paziņojusi, cik neticami daudzus vīriešus pēdējā gada laikā redzējusi kailus, iespieda Magoci rokās tiesas pavēsti.

Viņš bija pavadījis skumjus mēnešus, lamājot sevi par muļķi un sērojot par laulību, kuras viņam nekad nebija, un ļoti cietis šā brēcošā savam kultūras mantojumam un vīrietībai mestā apvainojuma dēļ, jo kurš karstasinīgs itālietis, kas ciena sevi, varētu būt mierā pēc tam, kad viņu pametusi kāda šķietami aukstasinīga zviedriete?

Magoci mēģināja uzvelt visu vainu Heterei, tomēr lielākoties to visu pieņēma un pamazītēm kļuva pats par savu karikatūru, izskatoties kā dusmīgs, nomākts itālietis.

Ģimene un draugi raizējās, un katrs savā atšķirīgajā nekam nederīgajā veidā mēģināja palīdzēt. Kā apgalvoja Magoci māte, tas noticis tāpēc, ka viņš nav apprecējis jauku itāliešu meiteni; Džino sacīja, ka viņam vienmēr bijušas šaubas par šo sievieti, lai Dievs pasarga, viņa taču esot juriste; tomēr apbrīnojami bija tas, ka tieši Anants Rembačans viņam parādīja, kā samierināties.

Pirms sešiem mēnešiem viņi bija salīkuši pār kādas jaunas meitenes līķi - viņai bija vairāk paticis heroīns nekā dzīve -, un piepeši, pilnīgi bez jebkāda konteksta, Anants bija notupies uz papēžiem un sacījis: "Es domāju, ka tas bija ļoti riskants pasākums, detektīv, - apprecēt sievieti, kurai ir tāds vārds."

Pagāja kāds brīdis, kamēr Magoci aptvēra, ka Rembačans runā par Heteri, un viņš iekšēji sarāvās. Visa šī sasodītā pilsēta zināja, ka viņš ir ragnesis.

Indietis pasmaidīja, uz viņa tumšās ādas fona izcēlās baltie zobi, rokas ar garajiem pirkstiem izstiepās žestā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, it kā būtu beigusies parasta maltīte, nevis Magoci laulība.

"Gluži kā senās Grieķijas hetēra, kas dzīvojusi brīvu, neatkarīgu dzīvi, vai ne?"

Anants, iespējams, piešķīra simboliem pārāk lielu nozīmi, vismaz no jūdaistu un kristiešu viedokļa, tomēr kaut kas no viņa sacītā - vai varbūt veids, kā viņš to pateica, - šīm visām muļķībām pielika punktu.

Magoci bija uzelpojis, šķietami pirmo reizi visa gada laikā, un, sākot no šā brīža, pilnīgi viss bija šķitis citāds. Pārējie policisti domāja, ka viņam beidzot atkal ir sekss; viņa māte bija pārliecināta, ka viņš atsācis apmeklēt misi. Magoci jau gribēja viņai izstāstīt, ka viņam apgaismību sniedzis hinduists, tomēr viņš nebija pārliecināts, vai mātes sirds to spēs izturēt.

Brokastodams Magoci noskatījās rīta ziņu raidījumus, kas mēģināja līdz nāvei pārbiedēt pilsētniekus. Šīs slepkavības bija ne tikai galvenie jaunumi, tās bija vienīgie jaunumi.

Magoci biedēja tas, cik daudz bezbailīgajiem žurnālistiem bija izdevies atklāt. Viņi zināja par spēli, viņi atrada visu trīs slepkavību kopsaucēju, un - pats ļaunākais - viņi zināja divus nākamos upurus. Ceturtā slepkavība - pircēja Mali of America; piektā slepkavība - kāds mākslas skolotājs.

"Mūsu avoti stāsta, ka šajā Monkeeivrench spēlē ir divdesmit slepkavības/' viens no rīta ziņu diktoriem izteiksmīgi nolasīja. Viņš bija jauns un izskatījās pēc lelles, Bārbijas drauga Kena. Magoci viņu nepazina. "Tas liek uzdot jautājumu, vai vēl kaut kur šajā pilsētā ir septiņpadsmit upuri, kas nevainīgi vada savas dienas un nenojauš, ka viņus var nolemt nāvei kāds nenormāls slepkava?"

"Jēzus Kristus!" Magoci piespieda taustiņu un, izslēdzis televizora skaņu, metās pie telefona. Līdzko viņš pacēla klausuli, telefons aprauti ietrinkšķējās.

"Es zvanu uz tavu mobilo telefonu jau veselu stundu," Džino bez jebkāda ievada sacīja.

"Mēs vakar to atstājām laboratorijā, vai atceries?"

"Ak jā. Es piemirsu. Manas smadzenes ir gandrīz atmirušas. Vai tu ziņas skatījies?"

"Tikko. Desmitajā kanālā stāstīja par spēli līdz pat piektajam upurim."

"To maļ visos kanālos. Arī avīzēs. Izskatās, ka neviens no spēlētājiem, kuri zvana uz laikrakstiem, nav ticis tālāk par piekto slepkavību."

Magoci pastiepās, lai paņemtu no šķīvja bekona gabaliņu.

"Vai tu gribi iet uz darbu vai iet iepirkties?"

"Iepirkties?"

"Milzīgais lielveikals būs tukšs."

“Ļoti smieklīgi. Ko tu gremo?"

"Dzīvnieku taukus. Bekonu."

Džino kādu brīdi klusēja.

"Nu, tas visu izskaidro. Pasaules gals ir klāt."

Pulkstenis bija gandrīz astoņi no rīta, kad Magoci pabrauca garām rātsnamam un nopietni apsvēra iespēju griezties apkārt un doties taisnā ceļā atpakaļ uz mājām.

Ielas abās pusēs stāvēja mikroautobusiņi ar satelīta antenām uz jumta, un tikai puse no tiem bija vietējie. Viņš redzēja Dulutas, Milvoki, pat Čikāgas numurus un milzum daudz lētu nomātu mašīnu, kas liecināja par lielu baru ārštata žurnālistu un telegrafētāju.

Pāris reportieru bija apmetušies ēkas priekšā, un trotuārs bija pilns ar vadiem, šovakar viņi neapšaubāmi pa visiem kanāliem pārraidīs jaunumus, un tad pilsētas domes locekļi varēs sev plēst matus no galvas un minēt, ko šis sižets būs nodarījis Mineapolisas darījumiem.

Viņš apbrauca apkārt kvartālam un nolika savu mašīnu daudzstāvu autostāvvietā, kurā ierēdnīšiem un sekretārēm šodien varētu būt grūti atrast brīvu spraugu, jo visi gļēvulīgie detektīvi bija izlēmuši ielavīties pa sētaspuses durvīm. Te stāvēja Džino daudzvietīgais Volvo, tāpat arī Langera pavisam jaunais Dodge Ram pikaps, pat Tomija Espinozas iemīļotais četrdesmit pirmā gada Chevy bija atstāts kādā riskantā vietā durvju tuvumā.

Džino viņu gaidīja ēkas iekšpusē, viņš vēl aizvien bija ģērbies mētelī un malkoja kafiju no krūzes, uz kuras bija uzraksts Vislabākā vecmāmiņa pasaulē. Džino skujoties bija kreisajā pusē atstājis neskartu veselu kvadrātcollu vaigubārdas, un zem viņa acīm bija parādījušies nelieli purpursārtas krāsas maisiņi.

"Jēziņ, tas gan tev prasīja ilgu laiku. Nāc šurp!" Viņš satvēra Magoci aiz elkoņa un sāka viņu vilkt uz priekšu pa gaiteni garām liftam.

"Mums jānokļūst augšstāvā. Sapulce sākas pēc desmit minūtēm."

"Es zinu, zinu, tikai mums pirms tam kaut kur uz brītiņu jāieskrien."

"Kur?" Magoci jautāja.

"Sekretariātā."

"Vai mums ir sekretariāts?"

Džino viņu iebīdīja pa durvīm lielā kabinetā, kas bija pilns ar datorizētām darba vietām.

"Nesauc to par sekretariātu! Tas viņas patiesi nokaitinās, un tu taču negribi nokaitināt šīs meitenes, jo tad viņas tev nepiedāvās kafiju. Un nesauc viņas par "meitenēm"!"

"Te neviena nav."

"Viņas ir kafijas telpā."

"Vai es drīkstu to saukt par kafijas telpu?"

Džino aizkaitināts iesprauslojās.

"Es neciešu, ka tu neesi pietiekami labi izgulējies. Tu tad esi apdullis un ērmots."

"Es esmu apdullis, bet tu - saspringts. Starp citu - cik daudz kafijas tu esi izdzēris?"

"Par maz." Džino veda viņu uz durvīm, kas atradās tālākajā galā, un pabāza pa tām galvu. "Te nu viņš ir, dāmas, tieši tā, kā es solīju. Detektīvs Leo Magoci, pats galvenākais šajā slepkavību lietā." Viņš ierāva Magoci mazītiņā istabā, kurā viņam uzsmaidīja pusducis visdažādākās formas un vecuma sieviešu.

"Labrīt, detektīv Magoci!" viņas noskandēja kā baznīcas skolas klase, kas sveicina ienākušo garīdznieku.

"Labrīt, dāmas!" Magoci piespieda sevi laipni pasmaidīt, minēja, kāda velna pēc šeit atrodas, un mēģināja atcerēties, vai pieaugušas sievietes vēl arvien atļauts dēvēt par dāmām. Istaba bija maza un karsta, un tajā smaržoja kā Starbucks, tikai labāk.

Sīciņa sieviete pāri piecdesmit iespieda viņam rokās siltas kafijas krūzi.

"Te jums būs kafija, detektīv Magoci." Viņa tam uzsmaidīja. "Un nāciet šurp vienmēr, kad jūs atkal gribēsiet kafiju. Detektīvs Rolsets mums pastāstīja, ka jūs, puiši, esat bijuši nomodā visu nakti, mēģinādami atrisināt šo drausmīgo slepkavību lietu, un mēs gribam, lai jūs zinātu, cik ļoti mēs novērtējam jūsu smago darbu."

"Ā, pateicos!" Magoci nedroši pasmaidīja. Agrāk neviens viņam nebija pateicies par viņa darbu, un tas viņu mazliet mulsināja. Tā kā viņš nezināja, kā vajadzētu rīkoties, viņš iedzēra malku kafijas no savas krūzes. "Ak, mans Dievs!"

Džino smīnēja un šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

"Tas ir neticami, vai ne? Viņas lej to tur iekšā." Viņš norādīja ar savu strupo pirkstu uz vecmodīgu stikla podu, kas gozējās uz elektriskās plītiņas. "Es tev saku, tā ir zudusi māksla. Šorīt ienākot es sekoju savam degunam un atradu dārgumu krātuvi. Ja es nebūtu izvairījies no cirka ārpusē pie parādes durvīm, nekad nebūtu uzzinājis, ka šeit, lejā, ir šīs dāmas. Mīļš paldies, dāmas!"

Kad viņi devās prom, visas pie galda sēdošās sievietes pēc kārtas pateicās viņiem.

"Vai tā bija vajadzīgā deva, vai?" Džino jautāja, kad viņi aizejot līkumoja lielajā kabinetā starp tukšajām darba vietām. Uz katra galda -stāvēja fotogrāfijas, puķupodi un dažādi nieciņi; tās mājas dzīves kripatiņas, kuras darbinieki, kam bija īsta dzīve, nevarēja aizmirst. "Viņas domā, ka mēs esam kolosāli. Tas nav slikts sākums dienai, kas apmēram trīs sekunžu laikā tiks nolaista podā."

"Ko nozīmēja - pats galvenākais?" Magoci pavaicāja.

"Viņas visas skatās PBS^12 Lielbritānijas policijas šovu, tu zini, to par sievieti detektīvi ar olām, kura izrīko visus puišus, kuriem patiesi ir īstas olas? Tajā šovā viņi galveno detektīvu sauc par pašu galvenāko."

"Mums nav ne galveno detektīvu, ne pašu galvenāko, ne vēl kaut kā līdzīga."

"Ei, es tikai mēģināju tev sadabūt tasīti kafijas. Es pats varu to dabūt ar savu šarmu, bet pieņēmu, ka tev būtu vajadzīgs kāds smalks amata nosaukums."

Šefs Malčersons viņus gaidīja augšstāva gaitenī, un, ja gribētu uzzināt, cik slikta ir situācija, atliktu tikai uz viņu paskatīties. Ikviena viņa sirmo, biezo matu cirta atradās savā pareizajā vietā, bāli zilais krekls bija kārtīgi iestīvināts un garenā seja - tikko noskūta un pilnīgi neizteiksmīga. Tomēr viņa žakete nebija aizpogāta. Tas bija patiesi katastrofāls notikums.

"Labrīt, šef!" Magoci un Džino vienā balsī noteica.

"Vai jūs esat lasījuši avīzes, skatījušies televīziju?"

Abi detektīvi pamāja.

"Kad es nācu iekšā, prese mani vai dzīvu aprija. Mani sagremoja, izspļāva un pēc tam pieblietēja to, kas bija palicis pāri."

"Tātad jūs arī dabūjāt to redzēt, ser," Magoci sacīja un piespieda šefu pavisam viegli pasmaidīt; tas bija viens no tiem nedaudzajiem smaidiem, kurus viņiem retumis izdevās ieraudzīt.

"Vai jūs patiešām stājāties pretim izaicinājumam un ienācāt pa parādes durvīm?" Džino pārsteigts vaicāja.

"Dažiem no mums ir jāienāk pa parādes durvīm, Rolset. Pretējā gadījumā cilvēki var nodomāt, ka mums nav nekā, pie kā šajā lietā pieķerties, ka mums nav aizdomās turamā; ka mums nav ne jausmas, kas izdarījis šīs slepkavības vai kā aizsargāt mūsu pilsētas iedzīvotājus; un ka mēs baidāmies runāt ar presi." Viņa skatiens šaudījās no viena detektīva pie otra. "Viņi gribēja zināt, vai mēs gatavojamies slēgt lielvei-kalu, vai mēs gatavojamies slēgt skolas, vai mēs gatavojamies novietot bruņotus sargus līdzās ikvienam pilsētas skolotājam, un vairāk par visu viņi vēlējās zināt pārējos spēles upurus, jo viņiem esot "jāuzņemas atbildība par to, lai sabiedrība tiktu brīdināta"."

Viņš izdvesa skaļu nopūtu un sabāza rokas bikšu kabatās, un tas nu bija patiesi kas neredzēts. Šis uzvalks bija tīr-vilnas mākslas darbs, un Magoci varēja saderēt uz savu gada algu, ka tā kabatas nekad agrāk nebija sajutušas šefa rokas.

"Monkeeivrench izņēma šo spēli no interneta tīkla vakar no rīta, uzreiz pēc tam, kad viņi izlasīja par slepkavību kapsētā," Džino viņam atgādināja. "Neviens nav šo spēli redzējis tālāk par septītās slepkavības scenāriju, tikai cilvēki, kas pie tā strādā, un Monkeeivrench datorfanātiķis. Tātad visa šī lieta vēl par septiņpadsmit nāvei nolemtiem upuriem ir tikai sensacionālu muļķību gūzma."

"Un es esmu pārliecināts," Malčersons sarkastiski sacīja, "ka sabiedrība jutīsies tikpat atvieglota kā mēs, kad uzzinājām, ka būs jāmirst vēl tikai četriem, nevis septiņpadsmit cilvēkiem." Viņš nopūtās un paskatījās gaitenī operatīvās grupas telpas virzienā. "Mums ir jāpieņem pāris lēmumu, un mums tas ir jāizdara ātri."

"Kādi lēmumi, piemēram?"

"Vai mēs, piemēram, slēgsim lielveikalu Mali of America?"

"Jēzus!" Džino nomurmināja. "Pat tad, ja tā nav stulba doma, mēs taču neesam pilnvaroti to darīt, vai ne?"

"Pēc ģenerālprokurora vārdiem, mēs to varam. Sabiedrībai draudošo briesmu vai kaut kā tamlīdzīga dēļ. Starp citu, Rolset, pirms tu atkārtosi savus jūtu uzplūdus kaut kur ārpus šā gaiteņa, tev vajadzētu zināt, ka lielākā daļa cilvēku, ar kuriem es runāju, arī daži cilvēki no operatīvās grupas, nedomā, ka lielveikala slēgšana kādas dzīvības glābšanas dēļ ir "stulba"."

Džino iepleta acis.

"Sasodīts, tas nav tik vienkārši. Viņi to nav pārdomājuši..."

Malčersons pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

"Es zinu to, un tu zini to, tomēr mēs nemēģināsim pārliecināt vēl kādu citu, apgalvojot, ka viņu ideja ir stulba."

Džino nopūtās un pamāja.

"Kāda ir lielveikala vadības nostāja?" Magoci vaicāja.

Malčersona smaidā nebija prieka.

"Neviens neko nedarīs... šajā sakarā. Ne lielveikala vadība, ne Blūmingtonas mērs vai gubernators. Tas ir mūsu lēmums."

Džino neapmierināts nosprauslojās.

"Neviens negrib izsaukt uguni uz sevi, slēdzot veikalu, un neviens negrib uzņemties atbildību, ja mēs to neslēgsim un lielveikalā kāds tiks nošauts."

"Tieši tā."

"Tātad šeit ir pretruna. Šajā situācijā mēs nevaram tikt sveikā cauri, un policistiem atkal būs jāuzņemas slikto puišu loma. Nu, man tas gluži vienkārši riebjas."

Malčersons ieskatījās pulkstenī.

"Mums ir tieši viena stunda lēmuma pieņemšanai. Mēs neslēgsim lielveikalu. Gan lielceļu patruļa, gan gandrīz pilnīgi visi valsts policijas iecirkņi man solīja savu palīdzību un piedāvāja nosūtīt papildspēkus."

"Uz cik ilgu laiku?" Magoci pajautāja.

"Tik ilgi, cik ilgi viņi varēs."

"Tātad ne pārāk ilgi."

"Iespējams, ka ne." Viņš dziļi izelpoja un pievērsa skatienu grīdai. "Turklāt manā kabinetā sēž divi aģenti."

"Sūda būšana!" Džino noteica.

"Šobrīd tas ir kāds piedāvājums. Darbaspēks, ja mums tas ir vajadzīgs, un tā varētu būt, tāpēc mums pirms atteikšanās vispirms vajadzētu labi padomāt; un palīdzība noziedznieka apraksta izveidošanā."

'* "Noziedznieka apraksts?" Magoci pārjautāja. "Tās ir blēņas. Nav iespējams izveidot tā zeļļa tēlu. Viņš nav seksuāls plēsoņa un nepieder pie kāda noteikta upuru tipa, pie velna, viņiem pat nāksies krietni nopūlēties, lai bez tiesu medicīnas ekspertīzes ar ieroča kalibru vien pierādītu, ka tās ir sērijveida slepkavības. FIB nav nekā, ko mums piedāvāt. Viņi gluži vienkārši grib šajā lietā iesaistīties."

"Ja šie noziegumi ir saistīti ar interneta tīklu un ja tie ir valsts līmeņa, tad viņi jau ir iesaistījušies. Protams, tehniski mums nav neapgāžamu pierādījumu par saistību ar interneta tīklu, tas ir tikai pieņēmums; tāpēc šobrīd viņi paliek malā. Tomēr politisku apsvērumu dēļ viņu dalība nav nemaz tik slikta doma. Dalīšanās vainā ar kādu citu nenāktu par ļaunu."

Magoci apvaldīja vēlmi piebilst, ka jautājums patiesībā ir par slepkavas noķeršanu, nevis dalīšanos vainā, tomēr šefa amatā bija jāprot žonglēt ar abām šīm bumbām.

"Vai mums vajadzētu pagaidīt? Paskatīties, kas notiks sapulcē?"

"Tieši to es viņiem pateicu," Malčersons atbildēja.

Džino mēteļa kabatas dziļumā iečiepstējās viņa mobilais telefons.

"Jā, Rolsets klausās." Uzacis viegli saraucis, viņš klausījās. "Sapratu." Aizvēris telefonu, viņš iestūķēja to atpakaļ kabatā. "Monkeeivrench līdzīpašnieki tikko ienāca pa parādes durvīm. Visi pieci kopā."

Magoci sadrūma.

"Tu viņiem liki ierasties desmitos, vai ne?"

"Pareizi. īsti darbarūķi."

Magoci paraustīja plecus.

"Liksim, lai viņi pagaida."

26 nodaļa

Tā. kā lielākā daļa departamenta darbinieku atradās operatīvās grupas sanāksmē, Slepkavību izmeklēšanas nodaļas istaba piederēja Glorijai vienai pašai, ja neņēma vērā Rodžeru Delaneju. Viņš bija īss, lecīgs maita ar atpakaļ atglaustiem matiem, sliktiem zobiem un tieksmi uzplikšķināt pa sieviešu dibeniem, un tas gandrīz kļuva par viņa slepkavības iemeslu to vienīgo reizi, kad viņš tuvināja savu roku Glorijas jaukajai melnajai pēcpusei. Delavejs ar diviem pirkstiem klabināja tastatūras taustiņus, bet Glorija tika galā ar apmeklētājiem un telefoniem.

Viņa jau bija uzklausījusi vairāk nekā duci zvanītāju par Monkeeivrench slepkavībām. Tie bija iespējamie liecinieki, kas redzējuši slepkavu sapnī vai pilnīgi noteikti zināja, ka vainīgais ir viņa svainis, priekšnieks vai puisis, kas piegādā picas. Glorija viņus visus apzinīgi reģistrēja žurnālā, it kā viņi būtu kaut ko vērti, jo reizēm psihopāti, kas bija pietiekami pašpārliecināti, lai nogalinātu, bija arī pietiekami pašpārliecināti, lai piezvanītu uz policiju un par to parunātu.

Laika posmā starp telefona zvaniem bija tik kluss, ka Glorija varēja sadzirdēt Rodžera tastatūras nedrošos klikšķus un skaņu, ko radīja sporādiskā ūdens strūkliņa, kas tecēja no mēnešiem ilgi netīrītā kafijas automāta.

Parasti Slepkavību izmeklēšanas nodaļas telpā notika rosīga darbība, klusuma periodos, kad nebija jaunu noziegumu, detektīvi bija aizņemti ar iesaldētajām vecajām lietām, izmeklēja noziegumus, kas saistīti ar narkotikām vai seksu, vai palīdzēja speciālos norīkojumos, kad cilvēkiem uz ielām pietika veselā saprāta, lai viņi uz kādu brīdi pārtrauktu cits citu nogalināt. Gloriju tāds miers kaitināja. Tāpat bija arī šajā dienā, kad nodaļas seržante bija saposusies par godu televīzijai un ievīstījusi savu milzīgo, lielisko melno ķermeni brūni oranžā audumā, kas bija kaftāna un sari apvienojums un šķita, it kā būtu no Āfrikas, kaut gan viņa to bija pirkusi Kmart. Viņa bija ietinusi savus mežonīgi melnos matus pieskaņotā lakatā un nopirkusi desmit jaunus nagus, uz kuru sarkanbrūnās lakas mirdzēja zelta pusmēneši. Glorija zināja, ka TV cilvēki, kas, tāpat kā citi preses pārstāvji, bija sadzīti apakšstāvā, viņu aplenks no visām pusēm, jo šie muļķi vienmēr uzķērās uz visu, ko viņi uzskatīja par etnisku, kaut gan īstenībā viņiem par to nebija ne mazākās nojausmas. Tomēr vispirms viņiem bija Glorija jāierauga.

Brīdī, kad Glorija bungoja ar saviem garajiem nagiem pa galda virsmu un mēģināja izgudrot kādu attaisnojumu, lai varētu līganā gaitā doties lejup uz preses istabu, viņa vestibilā izdzirdēja balsis un mazliet sasparojās, šobrīd viņa tik izmisīgi ilgojās pēc kādas izklaides, ka viņu neuztrauktu pat kāds nošņurcis atnācējs ar aktuāliem jaunumiem par Kene-dija slepkavību.

Pirmā pa durvīm ienāca sieviete - balta un slaida, un saspringta. Palūkojusies tieši uz Gloriju, viņa pieklājīgi pamāja ar galvu.

"Labrīt! Mans vārds ir Greisa Makbraida. Mēs esam ieradušies, lai satiktu detektīvus Magoci un Rolsetu."

"Man ļoti žēl, bet detektīvi šobrīd atrodas sapulcē..." Kad istabā ienāca pārējie, Glorijas vārdu krājums izsīka. Viņas brūno acu vērīgais skatiens nopētīja viendaļīgā spilgti dzeltenā likras sporta kostīmā ģērbušos puisi, kas bija tik garš un kaulains, ka viņu varētu izmantot kā augstlēkšanas kārti; bārdainu melnās ādās tērpušos amerikāņu futbola aizsargu ar zirgastē sasietiem matiem; bālu puisi, kurš bija ģērbies satriecošā uzvalkā un atgādināja kādas iestādes vadītāju; un tad brīnum jauku, dievīgi resnu sievieti ar zibsnījošām acīm un tādu gaitu, kas bija pat līganāka nekā Glorijai viņas labākajās dienās, un viņa bija no galvas līdz kājām tērpusies oranžā - Glorijas mīļākajā - krāsā. Vai manu dieniņ! Baltā sieviete ar stila izjūtu.

"Mēs esam Monkeeivrench īpašnieki." Greisa Makbraida sev atkal pievērsa Glorijas uzmanību. "Mūs lūdza šorīt ierasties."

Glorija uzmeta šai cirka trupai ātru, skeptisku skatienu un nobrīnījās, kas gan tādus pavisam atšķirīgus cilvēkus var vienot.

"Pareizi. Es jūs novedīšu lejā, bet tikai desmitos. Jūs esat ieradušies gandrīz divas stundas par agru. Jūs varat tur apsēsties..."

"Nē. Tam nav laika." Makbraidas atbilde bija tik ātra un asa, ka Glorija uz brīdi apjuka.

"Kā, lūdzu?"

"Mums nepieciešams viņus satikt nekavējoties. Lūdzu, piezvaniet viņiem!"

Ak nē, tas bija neciešami, šie vārdi bija pietiekami laipni, tomēr tie tika izteikti kā pavēle, un Glorijai ne pārāk patika pavēles, it īpaši, ja tās izteica kaut kāda kaulaina balta ru-pekle. Viņa piecēlās un atbalstījās ar roku pret savu galdu, lai savus lielos apmērus izmantotu iebiedēšanai.

"Paklausies, mīļumiņ, ja tu esi iedomājusies, ka es tagad iešu un pārtraukšu bruņotu vīriešu un sieviešu sapulci, un teikšu - atvainojiet, Greisa Makbraida vēlas jūs satikt, - tad tā gan nenotiks. Tu vari izvirzīt savus noteikumus savējiem mazajā Monkeeivrench pasaulītē, bet šajā tu darbosies, kā detektīviem labpatīk, nevis kaut kā citādi, tāpēc tu tikpat labi vari arī apsēsties, jo jums būs ļoti ilgi jāgaida."

Greisa Makbraida viņai tikai uzsmaidīja.

šajā dienā operatīvās grupas telpas vidū bija novietots liels informācijas dēlis uz riteņiem, pie kura bija piestiprinātas morgā uzņemtās trīs upuru fotogrāfijas, nozieguma vietas fotogrāfijas un palielināti spēlē izmantotie fotoattēli. Dēlis bija pagriezts uz sāniem.

Kad telpā ienāca Magoci, Džino un šefs, visi sēdēja, un viņi visi skatījās uz fotogrāfijām.

Tas bija smieklīgi, Magoci nodomāja. Vairākums cilvēku, ieraugot pēcnāves fotogrāfijas, novērsās, cik ātri vien spēja. Slepkavību izmeklēšanas nodaļas policisti - labi slepkavību izmeklēšanas nodaļas policisti - pavadīja ilgu laiku, pētot mirušo upuru attēlus, atklāja detaļas, ko dzīvie ģimenes locekļi nekad nebija pamanījuši, neviļus nodibināja kaut kādu saikni ar cilvēkiem, kurus viņu dzīves laikā nebija pazinuši, un deva viņiem sava veida neizteiktu solījumu.

Magoci pieļāva, ka, no vienas puses, tas bija mazliet patoloģiski, bet, no otras, - gandrīz aizkustinoši. Ikviens, kas apgalvoja, ka tiem, kuri grib būt par Slepkavību izmeklēšanas nodaļas policistiem, jāapslāpē savas emocijas, bija pilnīgi un galīgi kļūdījies.

"Labi, visi klausieties!" Magoci nolika uz operatīvās grupas telpas priekšplānā novietotā galda kaudzīti saspraustu izdales materiālu un apsēdās uz galda malas. "Tikko nokopēti. Doktors Rembačans vakar visu nakti palika nomodā, izmeklēdams kuģa upuri, tāpēc mēs šodien varam mazliet atvilkt elpu. Man gribētos visiem pateikties par papildus nostrādātajām stundām. Es jums sniegšu ātru instruktāžu, tomēr, ja jūs vēlāk gribēsiet kādu vieglu lasāmvielu, tad jūsu izdales materiālos atrodams arī ziņojums par šo autopsiju."

Kad operatīvā grupa, kas oficiāli vēl nemaz neskaitījās operatīvā grupa, nostājās rindā kā zombiji, lai saņemtu jauno materiālu, daži ieķiķinājās un daži miegaini novaidējās. Lielākā daļa no viņiem vakar bija strādājusi divas maiņas, un Magoci gribēja zināt, vai tas nelietis, kas par to bija at-

bildīgs, tāpat cieta vai ari viņa smadzenēs darbojās vielas, kuras viņu turēja pastāvīgā sasprindzinājumā.

Viņš izdzēra pēdējo malku lieliskās kafijas, kuru viņam bija iedevušas apakšstāva sievietes, un turpināja:

"Trešais upuris ir Vilbērs Danielss."

"Viņa vārds bija Vilbērs?" Džonijs Maklarens pārjautāja, šorīt viņš sēdēja kopā ar seržantu Frīdmenu, jo viņus vienoja kaut kas tāds, ko viņi, saprotams, uzskatīja par savu personisko izgāšanos vakar uz kuģa. Viņi abi izskatījās pārguruši un satriekti.

Magoci viņus abus noskatīja un tad pasvieda viņiem kaulu.

"Jūs vakar uz kuģa labi pastrādājāt."

"Tiesa," Frīdmens dziļā basā sarkastiski nodārdināja. "Operācija bija veiksmīga, bet pacients ir miris."

"Viņš bija miris jau ilgi pirms jūsu ierašanās," Magoci viņam atgādināja un nolēma, ka abiem jādodas pie departamenta psihoterapeita, ja viņiem nepieciešama vēl lielāka ap-čubināšana. Šobrīd viņam gluži vienkārši nebija tam laika. "Vilbērs Danielss, četrdesmit divus gadus vecs, identificēts pēc pirkstu nospiedumiem, kuri noņemti astoņdesmitajos gados, kad viņš dienēja armijā. Nekad nav bijis precējies, un mēs vēl arvien mēģinām atrast tuvāko radinieku. Viņš sešus gadus ir... bija... tirdzniecības pārstāvis Devonas biroja preču piegādes kompānijā Vašingtonā, un viņa priekšnieks ledainajā apakšstāvā gaida nopratināšanu. Vai tu tiksi ar to galā, Lūize?"

"Saprotams."

"Atceries, doktors Rembačans uz viņa apakšveļas atradis spermu un konstatējis, ka Vilbērs Danielss ejakulējis ļoti neilgi pirms savas nāves brīža iestāšanās. Viņš arī sakodis pats savu roku, jādomā, kaisles pārņemts, tāpēc šeit acīm redzami iesaistīts seksuālais elements. Mēs vēl nezinām, vai tam ir kaut kāds sakars ar slepkavu."

"Tad varbūt viņš gluži vienkārši ir tualetē onanējis un saņēmis mazu pārsteigumu galvā iešautas lodes veidā," Lūize ieminējās.

"Iespējams. Vai ari slepkava viņu turp aizvedis, par ieganstu minot nelielas pēcpusdienas izpriecas."

"Tātad, ja mūsu meklētais ir vīrietis, tad tas padara Da-nielsu par zilo," Lūize atklāti noteica.

"Tas nav pārāk politkorekti, Lūize," Džino sacīja.

Viņa sašutumā nogrozīja galvu.

"Ei, es varu atļauties kādu saukt par "zilo"." Viņa atkal pievērsa uzmanību Magoci. "Tātad, ja viņš ir bijis gejs, ko tu par to domā? Varbūt tās ir sērijveida slepkavības personiskās nepatikas dēļ?"

"Šobrīd tā neizskatās," Magoci atbildēja. "Mums vēl nav nekādas informācijas par meiteni uz eņģeļa, bet nav pilnīgi nekādas norādes par to, ka skrējējs varētu būt bijis homoseksuāls. Tomēr, izsekojot Danielsa gaitas pirms uzkāpšanas uz kuģa, mums jāpatur prātā, ka viņš tāds varētu būt bijis. Un tas mums liek pāriet pie autopsijas ziņojuma trešās lappuses. Kuņģa saturs."

"Apžēliņ, es pat vēl neesmu pabrokastojis!" Detektīvs Pe-tersons ievaidējās. Viņš bija nesen šurp pārcelts no Sentpo-las, tievs kā pātaga un tik bāls, ka, pēc Magoci domām, nebija ēdis gaļu vairākus gadus.

"Labi, upura kuņģī bija alus un astoņi gandrīz nesagremoti mini cīsiņi mīklā. Tādus tuvākajā apkārtnē pasniedz tikai Steambout Parker's Grili lejā pie upes un nekur citur. Viņš tur bijis apmēram stundu pirms tam, kad uz kuģa nošauts. Maklaren, tiklīdz šī vieta būs vaļā, dodies turp ar viņa fotogrāfiju. Varbūt kāds viņu atcerēsies, vai, vēl labāk, varbūt viņš bijis ar kādu kopā, un, ja tā, mums ir visai labas izredzes, ka tas ir mūsu slepkava, un mēs varēsim uzskicēt viņa portretu publicēšanai presē."

Arons Langers, kas tikko ienāca no āra melnā mētelī un ādas cimdos, ar nedabiskiem violetiem riņķiem zem acīm, iesoļoja konferences telpā, vicinādams pa gaisu kādu papīra lapu.

"Piedodiet, ka nokavējos. Mēs nupat identificējām kapsētā atrasto meiteni. Varbūt te ir kaut kas noderīgs."

"Kolosāli! Stāsti, ko jūs noskaidrojāt."

Langers novilka cimdus, ieņēma savu lektora pozu un uzrunāja istabā sēdošos.

"Bezvēsts pazudušo personu meklēšanas nodaļai vakar piezvanīts no Mounties*. Kāds Toronto pāris paziņojis, ka pazudusi viņu astoņpadsmit gadus vecā meita, kas brauca ar Greyhound caur Mineapolisu uz Denveru. Šis autobuss pirms divām dienām apstājies iekšpilsētā un stāvējis tur pa nakti."

"Tajā vakarā notika slepkavība kapsētā," Magoci sacīja.

"Pareizi. Viņas vārds bija Aļona Verhovska. Pirms pieciem gadiem viņa kopā ar vecākiem emigrējusi no Kijevas. Arī abi viņas vecāki ir datorprogrammētāji, tomēr tam varbūt nav pilnīgi nekādas nozīmes, jo puse no krievu emigrantiem ir datorprogrammētāji. Tomēr tas jāpatur prātā. Kāds ģimenes draugs vakar Denverā sagaidījis viņas autobusu, bet meitenes tajā nebija. Mēs tikko pēc zobārsta ierakstiem viņu identificējām - viņa ir mūsu upuris. Pašlaik divi mani puiši dodas uz autoostu, un mēs visi varam lūgt Dievu, lai kāds mums spētu aprakstīt tā sūda izskatu."

Iestājās ilgs klusums. Neviens nekad agrāk nebija dzirdējis Langeru lamājoties.

"Vai pastāv kāda iespēja, ka viņa bijusi homoseksuāla?"

"Tas neliekas ticami. Šķiet, ka viņa visai aktīvi skraidījusi uz randiņiem. Tomēr - kas lai zina? Ikviens var darboties dažādos virzienos. Kāpēc tāds jautājums?"

"Pastāv varbūtība, ka tas zellis uz kuģa bijis homoseksuāls. Mēs cerējām, ka atradīsies kāds kopējs pavediens."

Langers paraustīja plecus.

"Pagaidām nekas tāds nav noskaidrots."

’ Kanādas karaliskā jātnieku policija.

"Labi, metīsim to tagad pie malas. Tātad mums ir ļaudis, kas izjautā cilvēkus autoostā un Steamboat Parker's un meklē kādu, kurš būtu bijis abās vietās, un mums ir komanda, kas vēl arvien pēta spēlētāju reģistrācijas sarakstu..."

"Mēs nekad netiksim galā ar spēlētāju sarakstu," Lūize Vašingtone sūdzējās. "Es pagājušo nakti pie tā nostrādāju vēl vienu papildu maiņu, bet noskaidroju tikai piecu spēlētāju vārdus."

Magoci drūmi pamāja.

"Es zinu, ka tas iet lēni, tomēr mums jāturpina pie tā strādāt. Frīdmen? Kā viņiem sokas ar iedzīvotāju aptaujāšanu, staigājot pa mājām?"

"Dienas laikā? Tik lēni kā slimiem gliemežiem. Acīmredzot lielākajai daļai cilvēku, kuri reģistrējās par spēlētājiem, uzrādot savas īstās adreses, ir arī īstas darbavietas, jo neviena no viņiem nav mājās. Mums būs jāklaudzina pie neskaitāmām durvīm pēc tumsas iestāšanās. Turklāt tu paņēmi daudzus manus cilvēkus darbam lielveikalā."

"Es zinu. Neko nevar darīt."

"Vai mūsu klātbūtne ielās ir apdraudēta?" šefs Malčersons jautāja Frīdmenam.

"Mūsu rindas ir kļuvušas retas, ser."

"Cik retas?" *

"Es negribētu, lai tās kļūtu vēl retākas."

Magoci pamāja.

"Labi. Mēs esam saņēmuši papildspēkus - lielceļu patruļas un apgabala cilvēkus. Viņus var izvietot tur, kur vajadzīgs, lai aizpildītu caurumus. Džino, vai tu gribi izstāstīt par lielveikalu?"

"jā." Džino atgrūdās no sienas, kur bija stāvējis līdzās durvīm, un gandrīz vai spēja izslieties taisni. "Spēles ceturtā slepkavība, ļaudis, notiek Mali of America lielveikalā."

Visi sāka šķirstīt savas mapes un meklēt ceturtās slepkavības scenāriju.

"Daudzstāvu autostāvvietā, vai ne?" Lūize Vašingtone jautāja.

"Pareizi. Un, tā kā tas riebeklis mēdz katru dienu pastrādāt pa vienai slepkavībai, tad mums jāpieņem, ka minētā slepkavība notiks šodien. Daudzstāvu autostāvvietā, mašīnā, nav zināms ne mašīnas modelis, ne izskats. Mēs bijām kādu dienu par vēlu uz kuģa un negribam atkārtot to pašu kļūdu vēlreiz, tāpēc mēs ar Magoci pagājušajā naktī izpētījām šo vietu, izveidojām dežūru sarakstus un jau no četriem rītā tur novietojām cilvēkus. Katrā autostāvvietas stāvā atrodas divi policisti, un lielveikala vadība ir likusi ierasties darbā visiem apsargiem, tāpēc katrā šajā līmenī mums ir vēl viens acu pāris. Viņi ir arī dubultojuši novērošanas kameru kontroliekārtu monitoru skaitu."

"Tātad visa teritorija ir nosegta," seržants Frīdmens sacīja.

Džino klusi nosprauslojās.

"Ne tuvu. Viņiem ir akriem liela autostāvvieta, kura izvietota četros vai piecos dažādos līmeņos un kurā iespējams novietot apmēram tūkstoti mašīnu. Mēs varam iesaistīt pilnīgi visus policijas spēkus, un, velns un elle, mums tik un tā nepietiktu cilvēku, lai novērotu šo milzīgo platību ar pietiekami lielu uzmanību."

"Vai jūs šorīt skatījāties ziņas?" Lūize jautāja. "Ikviens pilsētas iedzīvotājs zina, ka nākamais mērķis ir kāds lielveikala pircējs. Šodien neviens uz turieni neies."

"No tavas mutes Dieva ausī," Džino sacīja. "Tomēr es šaubos, ka tā būs. Tu zini, kā notiek. Neviens nedomā, ka viņš kļūs par upuri. Tam vienmēr ir jābūt kādam citam. Viņi klausīsies ziņas, un viņi būs piesardzīgi - pirms iekāpšanas mašīnā uzmanīgi palūkosies, vai kāds nav paslēpies mašīnas aizmugurējā sēdeklī, varbūt brauks kopā ar draugu, nevis vienatnē, - tomēr atcerieties, ziņās pavēstīja arī par mūsu klātbūtni lielveikalā, tāpēc daudzi cilvēki jutīsies drošāki, nekā viņiem vajadzētu būt, un viņi dosies turp iepirkties. Šo

veikalu katru dienu apmeklē apmēram simt tūkstoši cilvēku, un, pat ja puse no viņiem nolems palikt mājās, vēl arvien būs piecdesmit tūkstoši, no kuriem slepkava varēs izvēlēties."

Istabā kādu brīdi valdīja klusums, un tad seržants Frid-mens atkārtoja savu vakardienas viedokli, kuru viņš bija izteicis, kad runāja par upes kuģīti.

"Aizklapējiet to bodīti ciet!"

"jā, Dieva dēļ!" Džonijs Maklarens steigšus piebalsoja. "Tas nav viegls uzdevums, vai ne? Aizklapējiet to vietu ciet, pircēju nebūs, un pircēji netiks nogalināti. Kāda ir negatīvā puse?"

Džino papurināja galvu.

"Es tev pateikšu, kāda ir negatīvā puse. Ko mēs varam izdarīt? Aizvērt veikalu uz nenoteiktu laiku? Pirmkārt, tas nav likumīgi, un, otrkārt, mēs sagrausim visu štata ekonomiku, un, treškārt, kas gan to zelli atturēs no gaidīšanas, kamēr mēs lielveikalu atkal atvērsim?"

"Tad mēs to varam slēgt līdz brīdim, kamēr viņu noķersim," Frīdmens ierosināja.

"Pagaidām mums ir tikai viena vienīgā iespēja noķert šo slepkavu," Magoci klusi sacīja. "Mēs varam ielenkt vietas, par kurām ziftāms, ka viņš tajās gatavojās kādu nogalināt. Ja mēs aizvērsim lielveikalu, mēs šo iespēju zaudēsim."

"Un ja nu mēs viņu palaidīsim garām?" Maklarens neatlaidās. "Jūs paši sacījāt, ka nav nekādas iespējas nosegt pilnīgi visu autostāvvietas teritoriju. Un ja nu viņš mums paslīdēs garām? Kas notiks tad, ja vēl kāds mirs tikai tāpēc, ka mēs neslēdzām to sasodīto lielveikalu?"

"Varbūt mēs varam to slēgt tikai uz pāris dienām?" Langers jautāja. "Mēs varētu novirzīt visus cilvēkus reģistrācijas sarakstā minēto adrešu apstaigāšanai un viņu notvert tādā ceļā, vai varbūt mums veiksies Steamboat Parker's vai autoostā. Varbūt kāds viņu ir redzējis..."

"Un varbūt neviens viņu nav redzējis," Magoci sacīja. "Un varbūt viņa vārda tajā reģistrācijas sarakstā nav. Varbūt viņš iekļuvis tajā spēlē pa kādu aplinkus ceļu, kuru nezina pat Monkeeivrench cilvēki. Ko tad?"

Šefs Malčersons tik strauji piecēlās, ka gandrīz apgāza savu krēslu.

"Vai tas ir iespējams?"

Magoci paraustīja plecus.

"Viss ir iespējams. Monkeeivrench datorfanātiķi to noliedza, viņi sacīja, ka viņu saitā neviens nekādā ziņā nevar ielauzties, tomēr atcerieties, tieši to pašu apgalvoja arī CIP cilvēki, iekams trīspadsmit gadus vecs hakeris lejupielādēja tikai viņu acīm domātos failus."

Malčersona sārtā seja zaudēja visu krāsu.

"Tu sacīji, ka neviens spēlētājs nav ticis tālāk par septīto slepkavību," viņš gandrīz vai čukstēja.

"Ja viņš piekļuvis spēlei kaut kādā aplinkus ceļā, tad piebeigs viņus visus."

"Mīļais Dievs!" Malčersons noslīga atpakaļ uz krēsla.

“Vismaz šī slepkavība paredzēta kādā noteiktā vietā," Džino iestarpināja. "Tālāk būs vēl trakāk. Nākamais upuris būs kāds skolotājs klasē. Vai jūs zināt, cik daudz skolotāju ir lielajās pilsētās vien? Tad ko mums vajadzētu darīt? Izvietot policistus skolās - katrā pa vienam? Nolādēts, tam nepietiktu pat ar visiem štata policistiem. Un ļaujiet man piebilst, ka tad, ja mēs aizvērsim Mali of America, lai izglābtu kādu pircēju, mums vēl jo vairāk būs jāaizver ikviena skola šajā štatā, lai izglābtu kādu skolotāju, nemaz jau nerunājot par to, ka mēs tā paglābtu arī mazo Džoniju, lai nu kāds būtu viņa uzvārds, no psiholoģiskās traumas, kas varētu rasties, noskatoties, kā viņa skolotāja smadzenes tiek izšķaidītas pa visu tāfeli..."

"Džino..." Magoci mēģināja viņu pārtraukt, bet Džino turpināja runāt un viņu neievēroja, viņa balss kļuva spalgāka un skaļāka, viņa dūres sažņaudzās un seja pietvīka.

"...Un mēs būsim panākuši tikai to, ka sasodīts psihopāts paralizē visas pilsētas dzīvi, jo pēc skolotāja būs kāds ātrās palīdzības darbinieks, un ko mēs iesāksim tad? Aizvērsim slimnīcas? Vai tu iedomājies, kas notiks, ja viņi visi paliks mājās...?"

Viņam aiz muguras atskanēja spēcīgs klauvējiens pie durvīm, likdams Džino palēkties, un Magoci nosprieda, ja viņš nav dabūjis sirdstrieku šobrīd, tad, iespējams, nekad tādu nepiedzīvos. Viņš ieraudzīja aiz durvju stikla Glorijas tumšo seju, viņa mirkli nogaidīja, lai tiktu pazīta, un tikai tad atvēra durvis un ienāca iekšā. Džino izskatījās tā, it kā būtu gatavs viņu nogalināt.

"Lejā ir tie Monkeeiurench cilvēki," Glorija sacīja, "un viņi taisa pamatīgu jezgu "

"Tad liec viņiem pagaidīt, Glorija!" Džino viņu strupi pārtrauca. "Mēs pašlaik esam aizņemti."

"Labi, tomēr es domāju, ka jums vajadzētu zināt, ka tā karaliene..."

"Makbraida?"

"Jā, viņa. Mazais tumšmatainais tanks. Viņa stāv tieši pie preses istabas durvīm. Viņa sacīja, ka dod jums piecas minūtes, un pēc tam viņa dosies tajā iekšā un sāks runāt."

"Par ko?" Džino prasīja.

Glorija paraustīja plecus, liekot pacelties uz augšu neskaitāmajiem oranži brūnā materiāla jardiem, kas nosedza viņas ķermeni tā, it kā tas būtu kaut kas nepiedienīgs.

"Par to, kā Kīstonas policisti - jūs jau saprotat, ka es tagad citēju; tagad runāju nevis es, bet viņa, - augšstāvā sēž uz savām pakaļām un ignorē apakšstāvā cilvēkus, ar kuriem sazinājies slepkava." i

Magoci aizturēja elpu. To pašu darīja arī visi pārējie.

"Ko?"

"Tieši tā viņa sacīja, un tas ir viss, ko viņa sacīja. Viņa negribēja ar mani runāt. Tikai ar jums abiem."

"Ved viņus šurp augšā!" Džino norūca.

"Labi. Leo? Džino? Man jāpārmij ar jums pāris personisku vārdu gaitenī." Tērpa materiālam virpuļojot un čaukstot, viņa devās laukā pa durvīm.

"Ja jums ir cigaretes, uzsmēķējiet," Magoci sacīja, nolēca no galda un uztvēra šefa Malčersona satraukuma pilno sejas izteiksmi, it kā patiešām kādam pietiktu drosmes aizsmēķēt cigareti valdības ēkā.

Viņi abi ar Džino sekoja Glorijai, izgāja koridorā un aizvēra durvis.

"Vai tu man gribi pastāstīt, kura pirkstu nospiedumi uz tā tika atrasti, Leo?" Viņa parakņājās sava tērpa apjomīgajās krokās un pasniedza Magoci viņa mobilo telefonu.

"Nē."

"Nu, lai arī kādu klintsbluķi jūs būtu izkustinājuši, jūs nepārprotami esat pamodinājuši pūķi. Mēs atradām atbilstošus pirkstu nospiedumus, tomēr FIB šo informāciju glabā noslēpumā. Ne vārda, ne ierakstu. Nensija mēģināja ar viņiem flirtēt un kaut ko uzzināt, bet viņi Nensijai pateica tikai to, ka šie pirkstu nospiedumi ir iezīmēti un atrodas lietā, kuras izmeklēšana nav pabeigta. Tomēr tagad nāks interesantākā daļa. Vai tu pazīsti tos aģentus, kuri sēž šefa kabinetā? Apmēram mirkli pēc tam, kad es saņēmu šo zvanu, viņi visi it kā pilnīgi nejauši atradās mana galda tuvumā un teica kaut ko apmēram tādu: "Re, kā, tu zini par tiem pirkstu nospiedumiem, kurus detektīvs Magoci vakar pārbaudīja AFIS^13? Nu, mums nez kā piemirsies šīs pirkstu nospiedumu kartes īpašnieka vārds, vai tu mums varētu to atkal atgādināt?" Viņa apklusa un nepatikā daiļrunīgi nosprauslojās. "Es nebūtu uz tādām muļķībām uzķērusies pat tad, ja kaut ko zinātu. Turklāt es neko nezinu," viņa tīši piebilda. Glorijai nepatika, ja viņa nebija lietas kursā.

"Ko tu par to domā?" Magoci palūkojās uz Džino.

"Arvien dīvaināk un dīvaināk."

"Labi, Glorija. Es tev pateikšu, kā rīkoties. Pasaki viņiem, ka mums nepieciešams šo failu apskatīt, lai viņi to atsūta pa faksu, un, kad mēs te augšā būsim visu pabeiguši, mēs noiesim lejā to apskatīt."

"Viņi šo failu mums nesūtīs. Es jau tev teicu, ka tā ir šifrēta informācija."

"Es zinu. Tik un tā paprasi."

"Un ja viņi atteiksies to darīt?"

"Pasūti viņus pie velna!" Džino sacīja.

Glorija uz viņu drūmi paskatījās.

"Tu pats vari viņus pasūtīt. Man ir savi standarti." Viņa pagriezās un aizdimdināja prom pa gaiteni.

Kad Džino un Magoci atkal ienāca istabā, Langers un Pe-tersons grasījās aiziet.

"Pēc stundas mums jānomaina policisti lielveikalā," Langers paskaidroja.

"Vēl brītiņu pacietieties," Magoci sacīja. "Es gribu, lai visi uzmet acis šiem Monkeeivrench cilvēkiem."

"Labi," Langers iepriecināts sacīja. "Es gribu redzēt to policistu nīdēju, kura visu laiku gūst virsroku. Makbraida, vai ne?"

"Pareizi."

"Ak, tam vajadzētu būt aizraujoši!" Lūize aizgāja pie kafijas automāta un paņēma tasīti. "Apšaude operatīvās grupas telpā."

"Es esmu pie durvīm nolicis policistu. Manam vīram garām netiks neviens apbruņots cilvēks."

Kad Lūize atradās līdzās viņa krēslam, Frīdmens uz viņu nikni paraudzījās.

Lūize pasmaidīja un noglāstīja viņa lielo galvu.

"Es zinu, mīļumiņ. Es tikai jokoju."

"Vai kāds to redzēja?" Frīdmens lūkojās uz apkārtējiem. "Viņa mani nosauca par mīļumiņu un noglāstīja manu galvu. Tā ir seksuālā uzmākšanās."

"Sapņo vien, čabulīt!"

"Tagad viņa mani nosauca par čabuliti. Man tas nav..."

Magoci to visu no malas vēroja un gandrīz jutās kā pamatskolas skolotājs, kas noskatās, kā viņa negantā klase vairs nav kontrolējama, un tā tas arī bija. Šajā darbā pārlēk-šana no slepkavības pie draiskulībām vienas sekundes laikā bija ierasta. Iespējams, būtiski svarīga.

Džino panācās uz priekšu, lai nostātos viņam blakus, un smaidīdams noskatījās, kā Lūize virs Frīdmena galvas krata virtuli un viņu apbirdina ar pūdercukuru.

"Kīstonas policisti," viņš sacīja.

"Jā."

"Vai jūs gribat ļaut Makbraidai un viņas komandai ienākt te iekšā un jūs tādus ieraudzīt?"

Magoci paraustīja plecus.

"Jūs zaudējat laiku, tikpat labi jūs varat nokavēt arī slepkavību."

"Magoci?" Pie dēļa ar upuru fotogrāfijām stāvēja šefs Malčersons. "Tikai ziņkārības pēc - kas tajā spēlē ir slepkava?"

Magoci ļoti nevaļīgi sakārtoja savu kaklasaiti.

"Policijas šefs, ser."

27. nodaļa

KAD Monkeeivrench svīta ienāca istabā, šķita, ka apkārtējās vides temperatūra nokritusies zemāk par desmit grādiem. Magoci nebija pārliecināts, vai tajā vainojams cilvēkveidīgais aisbergs, kas vadīja šo bariņu, vai aizsargpozīcijas ieņēmušo policistu kopīgais naidīgums. Tomēr šķita, ka Makbraida pret šo vēso sagaidīšanu izturējās pilnīgi vienaldzīgi.

Viņa bija tajā pašā audekla putekļu mētelī un augstajos angļu jātnieku zābakos, kuros iepriekšējā dienā Monkeeivrench bēniņos. Viss apģērbs bija melns, arī džinsi un zem mēteļa pavilktais T krekls. Magoci jau bija nospriedis, ka šai sievietei tas ir nevis stila jautājums, bet gan kaut kas līdzīgs uniformai, kas kalpo par kādu funkciju, kuru viņš vēl nebija līdz'galam izpratis. Pēc Magoci domām, džinsi un T krekls tika valkāti ērtībai, putekļu mētelis - ieroča paslēpšanai, bet zābaki bija mistērija. Tie bija izgatavoti no tik biezas un stīvas ādas, kas nekad neizstiepās, tie bija paredzēti jāšanai, nevis staigāšanai, un šķita, ka tajos bija karsti un sasodīti neērti.

Kad viņa nāca iekšā, putekļu mētelis pavērās un atklāja skatienam tukšu ieroča ādas maksti, un lielākā daļa acu pāru pievērsa tam uzmanību. Policistus nekas cits nepadarīja tik nervozus kā apbruņoti civiliedzīvotāji.

Makbraidai pagriežoties ar seju pret istabu, viņas mati no-šūpojās; tie bija tikpat tumši un brīvi krītoši, cik viņas acis vēsas un mierīgas, un, kamēr Magoci mītošais policists niknojās par viņas augstprātīgo izturēšanos, uz viņa būtības māksliniecisko pusi atkal atstāja iespaidu šis gluži fiziskais skaistums, kas liek domās ātri atkāpties soli atpakaļ tikai tāpēc vien, ka pārāk bieži negadās to redzēt.

Tomēr tas ne par mata tiesu nemazināja aizkaitinājumu par viņas lecīgumu.

Magoci viņai pamāja ar galvu, Makbraida atņēma sveicienu un uzmeta viņam bargu skatienu, kas šķita kā sava veida izaicinājums. Taču Magoci nebija ne jausmas, kam viņa meta izaicinājumu. Viņa kompetencei? Viņa uzvalkam? Viņa eksistencei uz šīs planētas? Iespējams, visam iepriekš minētajam. Tomēr šobrīd Magoci nebija ieinteresēts sīkmanīgā balansēšanā uz kara robežas; viņam rūpēja tikai tas, kas Mak-braidai sakāms.

Kad dīvainā cilvēku kopa nostājās bariņā pie durvīm, Magoci noskatījās, kā viņa detektīvu sejās dusmas nomaina ziņkāre. Greisa Makbraida savā lapsu mednieces/šaušanas meistares drēbēs; garais Roudraners, kas savā spilgti dzeltenajā likras kostīmā nepatīkami atgādināja zīmuli; bārdainais Hārlijs Deividsons ādas apģērbā un zirgastē saņemtiem matiem; resnā Annija Beļinska neiespējami oranžā tērpā, kura izstaroja tādu jutekliskumu, kam Playboy plakātu modeles nespēja stāvēt ne tuvumā; un Mičs Kross, kura konservatīvā āriene līdzās pārējiem izskatījās pozitīvi ekscentriska. Magoci vēl arvien nespēja viņu iztēloties šajā kopainā. Viņš stāvēja vienā sānā, šķita apjucis, izsists no līdzsvara, uz nervu sabrukuma robežas.

Magoci nosprieda, ka Krosam un šefam Malčersonam ir daudz kopīgu iezīmju - līdz pat viņu dārgajiem uzvalkiem un augstajam asinsspiedienam. Varbūt viņi abi vēlāk varētu kopā aiziet iedzert kādu alu un Xanax^14.

Džino skatījās uz šo grupiņu ar trulu neticību kā Otrā pasaules kara veterāns, kas piepeši nonācis Vudstokā, tad atspiedās pret sienu, it kā distancēdamies no pārējiem.

Magoci netērēja laiku ar pieklājīgu ievadu vai iepazīstināšanu.

"Makbraidas kundze, mēs esam ļoti ieinteresēti un uzmanīgi klausīsimies, kas jums sakāms."

Arī Greisa netērēja laiku laipnībām. Viņa pagāja soli uz priekšu un sniedza strupu informācijas izklāstu ar tikpat lielu emocionalitāti kā viņas datori datu izvades laikā.

"Vakarvakarā es saņēmu e-pasta vēstuli, kuras Memo laukā bija rakstīts: "No Slepkavas.""

Daži detektīvi klusi ieķiķinājās. Greisa pagaidīja, kamēr viņi apklusa.

"Pats ziņojums bija radošs, spēles sākumā redzamā grafikas ekrāna gudra modifikācija." Viņa palūkojās uz Magoci. "Vai visi ir redzējuši, kā būtu jāizskatās grafikas lappusei spēles sākumā?"

Magoci pamāja.

"Tā atrodama viņiem izdalītajos materiālos. "Vai uzspēlēsim?" Pareizi?"

"Pareizi." Viņa atkal pievērsa uzmanību istabā sēdošajiem. "Vēstules sūtītājs bija pārveidojis šo grafikas lappusi, un tajā bija rakstīts: "Tu nespēlē."

Magoci juta, ka viņam pār muguru pārskrien auksti drebuļi. Seržants Frīdmens šo sajūtu gandrīz nekavējoties izkliedēja un savā basā nepacietīgi nodārdināja:

"Iespējams, ka jus saņemsiet miljoniem tādu vēstuļu, jo tagad prese zina par Monkeeivrench saistību ar slepkavībām. Kāds gluži vienkārši ir ielauzies jūsu ķēdē."

Greisa paskatījās uz lielo, melno policistu un pamāja.

"Tieši tā mēs arī vakarvakarā domājām. Tomēr šorīt pienāca vēl viens ziņojums." Viņa dziļi ievilka elpu un klusi izelpoja. Magoci pieļāva, ka tā bija Greisas Makbraidas versija par nervu sabrukumu. "Tajā bija rakstīts: "Vilbērs iekoda sev rokā. Par gaumi nestrīdas. Vai tu vēl neesi gatava piedalīties spēlē?""

Istabā visi bija kā sastinguši. Neviens pat nepamirkšķināja acis.

Greisa uzlūkoja citu pēc cita.

"Nu? Vai tas bija viņa vārds? Upuris uz kuģa?"

Džino atgrūdās no sienas.

"Jā, tas bija viņa vārds. Un tas netika atklāts presei. Un par kodiena pēdām arī ne. Tas ir patiešām interesanti. Izskatās, ka jums ir tāda informācija, ko varētu zināt tikai šāvējs."

Greisa stīvi pamāja.

"Tātad nav nekādu šaubu. Šīs e-pasta vēstules sūtījis slepkava."

"Vai arī slepkava ir viens no jūsējiem," Džino nevilcinājās ar ierosinājumu. "Paši sev sūtāt e-pasta vēstules un ierodaties paspēlēties ar stulbajiem policistiem... šis scenārijs ir tikpat labs kā pārējie."

No Monkeeivrench komandas puses bija dzirdama klusa un neapmierināta murmināšana. Greisa viņiem uzmeta ātru skatienu, un viņi apklusa.

"Vai jums ir šo e-pasta vēstuļu kopijas?" Magoci vaicāja.

Viņa papurināja galvu.

"Tās bija ieprogrammētas tā, lai pēc atvēršanas tiktu izdzēstas."

"Cik parocīgi!" Džino sacīja. "Nav nekādas iespējas tās izsekot. Nav nekādas iespējas pierādīt, ka tu pati tās neesi sev sūtījusi."

Greisa viņam uzmeta ilgu mierīgu skatienu, tomēr viņas balss ietrīcējās dusmās.

"Jūs esat tipisks policists, detektīv Rolset, ar tipisku, policistiem raksturīgu ierobežotu redzi."

Džino izdvesa pacietīgu nopūtu un paskatījās griestos.

"Jūs jau esat nolēmis, ka vainīgais ir viens no mums, un gluži vienkārši nespējat atbrīvoties no šīs domas. Tomēr labāk gan vajadzētu. Jūs esat kļūdījies, un jums labāk vajadzētu tam noticēt, jo, kamēr jūs tērējat savus spēkus, lai izpētītu mūs, kāds kaut kur jau gatavojas atkal nogalināt."

Džino grasījās atvērt muti, bet šefs Malčersons pacēla vienu pirkstu un lika viņam klusēt.

"Es esmu policijas šefs Malčersons, Makbraidas kundze, un es jums varu galvot, ka šī ir plaša izmeklēšana. Mēs šobrīd nekoncentrējamies tikai uz kaut kādiem zināmiem aizdomās turamajiem."

Tagad ieķiķinājās Monkeeivrench komanda, jo viņi zināja labāk.

"Aizmirsīsim to kādu brītiņu," sacīja Magoci. "Tātad slepkava ar jums sazinājās, jums piebikstīja. Viņš grib, lai jūs spēlējat šo spēli. Ko tas, pie velna, nozīmē?"

Greisa paraustīja plecus.

"Mēs nezinām. Mēs pieļaujam, ka viņš vēlas, lai mēs mēģinām viņu atrast. No paslēpšanās nav nekāda prieka, ja neviens nemeklē. Tātad tieši to mēs darījām. Pašas e-pasta vēstules varēja arī būt pazudušas, tomēr reģistrācijas ieraksts saglabājās. Mēs pavadījām visu nakti, lai izsekotu pirmo vēstuli. Un paturiet prātā to, ka mēs gan izsekojām šo vēstuli līdz kādai noteiktai vietai, tomēr uzskatām, ka šī vieta ir fal-sifikācija. Vēstules sūtītājam ir samērā augsts datora izmantošanas prasmes līmenis, un mēs visi piekrītam, ka viņš mums burtiski uzzīmējis kibermapi, kura mūs turp novedusi, un ļoti iespējams, ka patiesībā vēstule nosūtīta no kaut kādas ļoti netālas vietas."

Tomijs Espinoza piecēlās, stādījās priekšā un tad sāka uzdot veselu birumu tehniskas dabas jautājumu, kas - Magoci šķita - tikpat labi varētu būt arī grieķu valodā. Uz Makbrai-du un viņas klanu Tomija zināšanas atstāja pienācīgi iespaidu, un pēc piecām jautājumu un atbilžu minūtēm viņus vienoja dziļas tehnoloģijas fanātiķu saites.

Tas, kas viņus beidzot pārtrauca, bija Džino, kurš itin nemaz nemēģināja slēpt savā balsī dzirdamo aizkaitinājumu.

"Paklausieties, jūs visi tā ņematies, ka man jāsmejas līdz asarām, tomēr vai jūs varētu atlikt savu mīlināšanos uz vēlāku laiku, līdz būsiet mums, pārējiem, pastāstījuši, no kurienes tad, pie velna, šīs vēstules šķietami saņemtas?"

Magoci pamāja.

"Tomij, pēc tam, kad mēs šeit būsim tikuši galā, tu varēsi viņus aizvest uz nopratināšanas telpu un sarīkot īstu instruktāžu par jautājumiem, kas saistīti ar datoru izmantošanu.

"Leo, Džino, piedodiet!" Tomijs viņam rezignēti uzsmaidīja.

"Vēstule tika saņemta no kādas privātas katoļu skolas Ņujorkas štata provincē," Greisa sacīja.

"No Svētā krusta Svētā Pētera skolas Kardifā, Ņujorkā," Roudraners iestarpināja.

Telpā valdīja klusums.

"Mēs cerējām, ka skolas atrašanās vieta varētu jums un jūsu izmeklēšanai kaut ko atklāt, jo nevienam no mums tā pilnīgi noteikti neko neizsaka." Greisa iebāza roku dziļi sava putekļu mēteļa kabatā, izvilka no tās salocītu balta piezīmju papīra strēmelīti un pasniedza to Magoci. "Šeit ir tās skolas telefona numurs. Jūs viņu tur neatradīsiet, tomēr tas varētu būt kāds apzināts vai neapzināts pavediens."

Magoci atlocīja papīra gabaliņu un skatījās uz rūpīgo, rasētāja cienīgo rokrakstu, kas varēja piederēt tikai Greisai Makbraidai.

"Mēs to pārbaudīsim."

"Ziniet ko," Lūize ieteicās, "pirmais upuris bija kāda garīgā semināra students. Varbūt viņš tur mācījies."

"Varbūt," Magoci sacīja. "Vai varbūt mums izdosies atrast saistību starp šo skolu un kādu no reģistrācijas saraksta." Tas bija tik drosmīgs minējums, ka Magoci gandrīz skaļi iesmējās, tomēr viņš nosprieda, ka tas nāktu par sliktu kopējam noskaņojumam. Vai arī tam, kas no tā bija atlicis. Gluži vienkārši nekas nekad nepadevās bez pūlēm.

"Ja viņš turpinās ar mums sazināties/' Greisa turpināja, "iespēja viņu izsekot līdz viņa īstajai atrašanās vietai palielināsies. Kļūda, ko pieļauj lielākā daļa hakeru, ir iedomīgs uzskats, ka neviens cits šo spēli nespēlē labāk par viņiem un ka nepastāv nekāda iespēja tikt noķertiem. Tāpēc viņi turpina ielauzties vienos un tajos pašos saitos ilgāk, nekā vajadzētu, izaicina likteni un atstāj sīkus kibernētiskus pirkstu nospiedumus, un galu galā kāds viņus atrod un izseko. Nav svarīgi, cik labs tu esi, vienmēr atrodas kāds cits, kas ir labāks." Viņa palūkojās uz Roudraneru, kas pamāja, un tad uz Tomiju, kurš viņai uzsmaidīja.

Tieši tāpat bija ar sērijveida slepkavībām, Magoci nodomāja. Kad noziedznieks izdarījis slepkavību un burtiski ticis sveikā cauri, viņš ļoti bieži sāk justies neuzvarams. Kļūst iedomīgs, iespējams, sāk mazliet garlaikoties, tāpēc palielina likmi un atstāj vairāk pavedienu. Tieši tā paša iemesla pēc atrisinātas daudzas sērijveida slepkavību lietas.

Greisa nopūtās.

"Protams, šajā jautājumā mēs sadarbosimies ar jums." Pats piedāvājums bija dāsns, tomēr tonis, kādā viņa to izteica, liecināja, ka viņas sadarbība ir negribīga konsorcija ar ienaidnieku. "Par tehniskiem jautājumiem sazināsies ar detektīvu Espinozu, un līdz brīdim, kad mēs saņemsim kādu jaunu ziņojumu, mēģināsim noskaidrot šā pēdējā ziņojuma patieso avotu."

"Un jūs mūs informēsiet par ikvienu jaunu ziņojumu, kuru saņemsiet!" Džino sacīja. Tā bija pavēle, nevis lūgums.

"Pilnīgi noteikti."

"Ja jūs saņemsiet e-pasta vēstuli pulksten četros no rīta, es gribu, lai jūs mums piezvanītu ne vēlāk kā vienu minūti pāri četriem. Vai jūs varat e-pasta datus pārraidīt Tomijam, lai viņam būtu tieša pieeja jebkuram ziņojumam, kuru jūs varētu saņemt?"

Greisa pamāja ar galvu policijas datorspeciālistam.

"Mēs kaut ko izdomāsim. Mēs izveidosim tiešsaistes saiti. Es tev pateikšu savu paroli."

"Pagaidiet brītiņu!" Magoci viņu pārtrauca. "Jūsu paroli? Vai jūs gribat teikt, ka šīs e-pasta vēstules tika nosūtītas jums personiski?"

Greisa Makbraida vilcinājās tikai kādu sekundes desmitdaļu.

"Jā."

"Nevis kompānijai?"

"Vispār kompānijai. Bet speciāli nosūtītas uz manu pastkastīti."

Lūize Vašingtone ievilka caur zobiem gaisu.

"Oho! Vai jums ir ienaidnieki, Makbraidas kundze?"

"Ārpus šīs istabas? Nē, es nedomāju."

Viņas komanda par to pasmaidīja, pat Mičs Kross. To pašu darīja arī daži detektīvi.

Šefs Malčersons viņai veltīja vienu no saviem politiski jaukajiem smaidiem.

"Jums šajā istabā nav ienaidnieku, Makbraidas kundze. Un nav ienaidnieku šajā departamentā. Ja mūsu jautājumi šķiet mazliet par strupu, tad tas ir tikai tāpēc, ka šīs lietas dēļ uz mums tiek izdarīts ļoti liels spiediens. Es esmu pārliecināts, ka jūs to saprotat."

"Es lieliski to saprotu. Vakar policijai tika pavēstīts, ka slepkavība notiks uz kuģa. Tur nebija jānosedz pārāk liela platība, un, par spīti tam, jūs nespējāt ne ievilināt slepkavu lamatās, ne izglābt nevainīga cilvēka dzīvību. Es spēju iztēloties, ka tāda veida pilnīgas izgāšanās dēļ jūsu departaments tiek pakļauts ļoti lielam spiedienam."

Tagad viņai šajā istabā bija ienaidnieki, Magoci nodomāja. Kādu mirkli visi klusēja; visas acis naidīgi vērās uz Greisu Makbraidu. Kā jau bija paredzams, Džino bija tas, kas deva atbildes triecienu.

"Jā, protams, jūs skabargu cita acī redzat, bet baļķi savējā neredzat. Ja mēs vēl arvien pieņemam, ka slepkava nav kāds no jums, tad te ir kāds cits, kas vēro šo draņķīgo spēli, ko jūs, nenormālie, esat izgudrojuši kā sasodīti labu plānu, un mani neuztrauc, kā jūs mēģināsiet attaisnoties, tāpēc jūs varat naktīs mierīgi gulēt, tomēr fakts ir tāds, ka divu dienu laikā mums ir trīs līķi, kuri bez jūsu nopelniem, ļautiņi, nebūtu."

"Nevis "ļautiņi", detektīv Rolset," Greisa klusi sacīja. "Es. Šī spēle bija mana ideja."

Ja šajā teikumā bija nožēla, tad Magoci to nespēja saklausīt. Tomēr nākamajā bija kaut kas gandrīz žēlabains.

"Vai jūs slēgsiet Mali of America?" Greisas acis šaudījās no sejas pie sejas, tomēr neviens neatbildēja. Viņa paskatījās uz šefu Malčersonu. "Jums veikals jāslēdz. Jums tas ir jādara."

Daudzi detektīvi savos krēslos sagrozījās, iespējams, viņiem bija mazliet neērti, jo juta, ka atrodas tajā pašā pusē, kurā bija šī profesionālā policistu nīdēja.

"Reāli tas nav iespējams," šefs sacīja, un bija skaidrs, ka arī viņš jūtas neērti.

"Jūs reiz jau to izdarījāt," Greisa uzstāja. "Kad jūs domājāt, ka izbēgušais cietumnieks ir devies uz lielveikalu, jūs pilnīgi visus evakuējāt un pāris minūšu laikā veikalu slēdzāt."

Šefs Malčersons nopūtās.

"Mēs nedomājam, ka viņš dosies uz lielveikalu. Policisti, kas viņam dzinās pa pēdām, redzēja, ka viņš ieiet daudzstāvu autostāvvietā. Viņš radīja acīm redzamus un tiešus draudus. Tā bija pilnīgi cita situācija."

Langers piepeši piecēlās.

"Runājot par lielveikalu..."

Magoci viņam klusībā pateicās un norādīja ar īkšķi uz durvīm.

"Pareizi. Jūs ar Petersonu ejiet! Maklaren, dodies uz Ste-amboat Parker's! Lūize, kad tu pabeigsi runāt ar Danielsa bosu, sazinies ar komandu, kura aptaujā cilvēkus autostāvvietā. Jūs, pārējie, turpiniet strādāt pie reģistrācijas saraksta. Piesakieties pie Frīdmena! Viņš dažus norīkos patrulēšanai uz ielas."

"Detektīv?" Roudraners paspēra neveiklu soli uz priekšu un paplivināja papīru žūksni. "Mēs mazliet padarbojāmies ar reģistrācijas sarakstu. Domāju, ka tas varētu palīdzēt."

Magoci palūkojās uz Greisu, kas vēsi novērsās. Ideāli, viņš nodomāja. Es ložņāju apkārt un mēģinu slepus iegūt viņas pirkstu nospiedumus, bet viņa atsaucas uz manu lūgumu palīdzēt.

"Uzmanību, visi, tas ir Roudraners. Ko jūs ar to gribējāt teikt - jūs mazliet padarbojāties?"

"Nu... ziniet..." Viņš nervozi paraustīja savus kaulainos plecus. "Mēs gluži vienkārši parūpējāmies, lai tajā ikvienam, kas reģistrējies spēlei, būtu norādīta kāda īsta adrese."

“Ikvienam?" Džino pārjautāja. "Visiem pieciem simtiem un astoņdesmit cik tur..."

"Nu... jā..." Un tagad vienlaikus sāka kustēties visas Roudranera ķermeņa daļas. Viņa acis šaudījās no vienas puses uz otru, mutes kaktiņi izstiepās vainīgā smaidā, galva kratījās un pleci cilājās uz augšu un leju. Pinokio, kuru rausta aiz aukliņām traks leļļu teātra aktieris. "No cilvēkiem, kuri bija reģistrējušies, mēs saņēmām ļoti daudzus pasūtījumus. Patiesi ļoti daudzus. Gandrīz četrus simtus. Mēs salīdzinājām viņu pasta adreses ar kredītkartes ierakstiem, un vēlreiz salīdzinājām šīs adreses ar... hmm... citiem avotiem..."

Magoci apspieda smaidu un minēja, cik daudzās valdības datu bāzēs pagājušajā naktī notikusi ielaušanās, un viņu tas itin nemaz neuztrauca.

"Un kā ar fiktīvajiem vārdiem un adresēm, piemēram, Pautainais Klods un tamlīdzīgi?"

"Mēs viņus visus atšifrējām," Greisa Makbraida nepacietīgi sacīja. "Tur nebija nekā sarežģīta, nekā tāda, kas liktu domāt, vai kāds no šā saraksta nopietni pūlējies slēpt savu identitāti. Iespējams, daži no viņiem ir bērni, kas vēlējās mazliet uzjautrināties; vairākums, iespējams, ir parasti ļautiņi, kas mēģināja aizsargāt savu privātumu un izvairīties no savas iekļaušanas adresātu sarakstā; tomēr neviens no šajā sarakstā atrastajiem vārdiem nedemonstrēja neko pat iztālēm līdzīgu tai datorprasmei, kuru mēs konstatējām, izsekojot e-pasta vēstules. Mēs šaubāmies, vai slepkava atrodams šajā sarakstā, tomēr, ja jūs uzstājat, ka nepieciešama tā pārbaude, tagad jums ir pilnīgi visu sarakstā minēto cilvēku īstie vārdi un adreses."

Magoci paņēma no Roudranera papīrus un palūkojās uz tiem.

"Labi. Tas palīdzēs. Tomēr ja viņa šeit nav..."

"Tad viņš ir iekļuvis saitā pa sētaspuses durvīm." Greisa pabeidza Magoci domu. "Un tas nozīmē, ka viņš zina visu spēli."

šefs Malčersons gluži vienkārši aizvēra acis.

Desmit minūtes vēlāk Magoci sēdēja pie sava galda, gaidīja savienojumu ar Svētā Pētera skolu un cieta, klausoties kādas ērģeļu fūgas čērkstošu, nedzīvu versiju.

Pienāca Džino ar diviem lieliem, baltiem gastronomijas maisiņiem, kas pasakaini smaržoja. Viņš ar blīkšķi nosvieda Magoci priekšā uz galda milzīgu rostbifa sendviču un lielo kafijas trauku.

"Tu izskaties aizkaitināts, Leo."

"Kaut kāda mūķene lika man pagaidīt. Tagad ir mazliet par agru, lai ieturētu lenču, vai ne?"

Džino ieskatījās pulkstenī.

"Pie velna, nē! Tagad ir jau pusdesmit." Viņš iekārtojās pats pie sava galda ar trīskāršu tītara gaļas sendviču.

Magoci ieslēdza telefona skaļruni, un istabu piepildīja mūzika visā savā izkropļotajā godībā. Džino neticīgi palūkojās uz telefonu.

"Dievs, tam vajadzētu būt pretlikumīgi."

"Galu galā visi tiek izdoti Muzak^15 kompānijā. Pat Bahs. Vai kaut kas dzirdēts no lielveikala?"

"Rietumu frontē viss bez pārmaiņām/' Džino ar pilnu muti nomurmināja.

Ērģeļmūzika piepeši apklusa, un vārga pavecas sievietes balss sacīja:

"Hallo!"

Magoci satvēra klausuli un stādījās priekšā Svētā Pētera klostera priekšniecei.

Pēc piecām minūtēm Magoci bija pilnīgi pārliecināts, ka Svētā Pētera skola ir strupceļš. Jā, skolā bija datori; nē, audzēkņi nevarēja tos brīvi izmantot; jā, dažiem audzēkņiem bija pašiem savi datori; tomēr, kad Magoci pieminēja, ka viņš izmeklē vairāku slepkavību lietu Mineapolisā, viņa tikai smējās.

"Jūs savu aizdomās turamo šeit neatradīsiet, detektīv. Mēs jau daudzus gadus nepieņemam vecākus bērnus - mūsu skolā vecākā klase ir piektā."

Un, protams, visi Svētā Pētera skolas darbinieki, gan agrāk, gan tagad, bija vai nu mūķenes, vai priesteri, un nevienam no viņiem nepiedienēja ceļojoša slepkavnieciska maniaka raksturojums. Tomēr viņa bija atsaucīga un tik pacietīga un mīļa, cik vien varēja, kaut arī Magoci juta dziļu neuzticību pret mīļajām vecajām klostera priekšniecēm kopš savā paša bērnībā gūtas pieredzes. Magoci gluži vienkārši zināja, ka viņas melnā tērpa ielocēs paslēpts liels koka lineāls.

Sarunas beigās viņš acīmredzot bija mūķeni pietiekami savaldzinājis, lai viņa par Magoci apžēlotos. Ar izjustu: "Lai Dievs tevi svētī!" - viņa pasauca pie telefona māsu Mariju Mārgaritu, kas nodarbojās ar lietvedību.

Kad viņš galu galā beidza runāt ar māsu Mariju Mārgaritu, Džino jau bija ticis galā gandrīz ar visu savu sendviču un pusi no šokolādes pīrāga gabala.

"Tātad - kādas ziņas no Ņujorkas?"

"Necik daudz. Iespējams, tas ir strupceļš, kaut arī lietvede ir datorfanātiķe un pilnīgi visas datu kripatiņas par pagājušajiem trīsdesmit gadiem ievadījusi datorā un saglabājusi tiešsaistē."

"Aizdomās turamā?"

"Maz ticams. Viņa ir sešdesmit gadus veca mūķene invalīdu ratiņos."

"Tad ko nozīmēja tās muļķības par "seksīgo balsi", kuras es nejauši dzirdēju? Es saprotu, ka tu jau kādu brīdi esi bijis viens, tomēr pat tad tev nevajadzētu nolaisties tik tālu, lai pavedinātu gados pavecu mūķeni invalīdi."

Magoci smaidīja.

"Viņa izklausījās kā Lorēna Bakala^16, un es viņai to pateicu. Pēc tam viņa man pateica paroli, un mēs varam piekļūt visiem viņu datiem."

"Lieliski! Tātad ko mēs tagad darām? Izdrukājam pilnīgi visu to studentu sarakstu, kuri jebkad šajā skolā mācījušies, un pārbaudām, vai tie atbilst kādam vārdam reģistrācijas sarakstā?"

"Es pieļauju. Varbūt tas varētu dot kādu labumu. Kā To-mijam iet ar Monkeeivrench kompāniju?"

"Viņi visi ir saspiedušies tajā ātrās apkalpošanas iestādes izgāztuvē, kuru Tomijs sauc par kabinetu, un izskatās tik aizņemti kā bariņš satrakojušos bišu. Es vairākas reizes pabāzu pa durvīm galvu un kļuvu vai slims, dzirdot Tomiju sakām: "Nū, vecīt", tas ir tik kolosāli!" Viņš nav nekas cits kā sasodīti lišķīgs pārbēdzējs. Vai tu vēl arvien gribi viņus nopratināt?"

"Ak jā!" Magoci attina savu sendviču un uzzieda uz piedauzīgi milzīgās gaļas kaudzes no mazas plastmasas paciņas mārrutkus. Diēta bija aizmirsta. Kad viņš iekodās sendvičā, pie viņa elkoņa parādījās šefs Malčersons.

"FIB atstāja ēku," viņš sacīja.

Džino gandrīz izspļāva no mutes sendviču. Šefs Malčersons nekad nejokoja, un šis joks nebija slikts.

"Ei, šef, jūs esat jautrs zellis."

"Ko tu gribēji teikt? Kas tajā bija tik smieklīgs?"

Džino un Magoci saskatījās un turpināja ar pokera spēlētāju sejām.

"Nekas, ser. Tātad aģenti ir prom. Cerams, ka viņi neaizgāja trakoti saniknoti."

Malčersons apgāja apkārt galdam, lai ieskatītos Magoci acīs.

"Kura pirksta nospiedumus tu vakarvakarā liki pārbaudīt AFIS?"

"Es šobrīd to vēl negribētu atklāt."

Malčersona baltās uzacis saraucās tā, ka gandrīz vai atradās pašā pieres vidū.

"Kā, lūdzu?"

Magoci ievilka elpu.

"Šef, es nemēģinu no jums slēpt informāciju, bet, ja es jums pateikšu, jūs to pateiksiet viņiem, un šobrīd es vēl neesmu pārliecināts, vai tā ir laba doma. Es jums gribētu lūgt kādu brīdi man uzticēties."

Malčersons uz viņu ilgi skatījās, tomēr viņa uzacis atgriezās atpakaļ savā parastajā atrašanās vietā.

"Viņi sacīja, ka nevar būt nekādas runas par šā faila - lai arī kam tas piederētu - aplūkošanu, kamēr mēs viņiem nenosauksim šo pirkstu nospiedumu īpašnieka vārdu."

Magoci paraustīja plecus.

"Viņi mums nedos šo failu pat tad, ja mēs to izdarīsim."

"Iespējams, ka ne. Vai tu vari atrast kādu apkārtceļu?"

Pēc Malčersona aiziešanas Džino pārliecās pār savu galdu un klusi sacīja:

"Es neesmu īsti apmierināts, ka mums šo cilvēku dēļ nākas krustot šķēpus ar federāļiem, vecīt."

"Vai tu gribi izstāties?"

"Gaidi ar maisu! Es tikai teicu, ka es neesmu īsti apmierināts; es neteicu, ka tas mani neuzjautrina. Tomēr es gribētu zināt, no kā mēs Makbraidu aizsargājam."

"Mēs to tūdaļ noskaidrosim."

28. nodaļa.

kad Halorans divas stundas pēc Bonara došanās uz baznīcu, turot rokās maisiņu ar tēva Ņūberija patronas čaulīti, brauca uz darbu, Kalumetas ielas bija apsarmojušas un klusas.

Iepriekšējā naktī bija piedzīvota rekordzema temperatūra, un pilsētas mīlas dēka ar Visu svēto dienas svinēšanu tāpēc noteikti cietīs. Dekoratīvo kukurūzas stiebru sausās lapas priekšpagalma apgaismes stabiem bija vēja sapluinītas, un gandrīz uz katra lieveņa bija kāds sašļucis izdobts ķirbis, kas izskatījās tā, it kā būtu par dziļu ievilcis elpu.

Ielas biroja ārpusē šķita savādi tukšas bez visiem neskaitāmajiem preses automobiļiem, kas tagad, kad pilsēta bija pavadījusi veselas divdesmit četras stundas bez nevienas šaušalīgas slepkavības, bija pazuduši pa nakti kā zagļi.

Sasodītie maitasputni, Halorans nodomāja, vispirms nolādot presi, tad, kāpjot laukā no mašīnas, - aukstumu un pēc tam - pats savu muļķību, jo katrs biroja virzienā spertais solis sagādāja durošas sāpes galvā. Viņš zvērēja sev nekad vairs tik daudz nedzert, un tā viņš darīja katru reizi, kad bija pārāk daudz dzēris.

Beidzot ticis pie sava rakstāmgalda un ielējis sev vēderā, kurā viss griezās, trešo kafijas krūzi, viņš izvilka pārbaudāmo maksājumu sarakstu kaudzi, un tad tika izsaukta Šero-na Millere. Nākamo stundu Halorans pavadīja, viņu gaidot, viens pats ar savām paģirām un internetu.

Šerona iebrāzās iekšā, smaržojot pēc svaiga gaisa un ziepēm; tas kaut kādā veidā šķita nesaderīgi ar rokudzelžiem, kas grabēja pie viņas jostas, un lielo šaujamieroci viņas padusē. Viņa noņēma no galvas cepuri, un īsie mati elektrizējušies pacēlās stāvus gaisā, un tas izskatījās satraucoši.

"Aizver durvis!"

"Man patīk, kā tas skan." Viņa apsēdās pretim Haloranam pie galda un gaidoši uz viņu nolūkojās. "Darba darīšanas vai personiskas?"

"Protams, darba."

"Nu, ja tās būtu personiskas, tad man vajadzētu aizvērt arī žalūzijas."

Halorans uz viņu paskatījās un lēni pamirkšķināja acis. Tas šorīt bija sāpīgi.

"Vakar Kleinfeldu lietā parādījies kāds jauns pavērsiens."

"Es zinu. Ārpusē saskrējos ar Bonāru. Viņš man pastāstīja. Kas tev vajadzīgs? Dziļa hermafrodītu analīze, ko izdara kāds ar peniju vērtu Vašingtonas universitātē iegūtu grādu psihiatrijā?"

Halorans nopūtās un minēja, kāpēc šī sieviete mēdza atcerēties ikvienu stulbību vārdu pa vārdam, ko viņš kādreiz bija pateicis.

"Es domāju, ka es par šo joku atvainojos."

"Vai tiešām? Es nespēju atcerēties."

Halorans viņu neizprata; viņš zināja, ka šerona viņu izsmej, tomēr viņa arī smaidīja, un tas nelikās vairāk saprotams kā smaržošana pēc ziepēm un izskatīšanās pēc karavīra. Halorans pielieca galvu, it kā cita perspektīva varētu palīdzēt to labāk izprast, tomēr viņa galvassāpes pārvietojās uz šo viņa galvaskausa pusi un viņu sodīja par tādu idiotisku iedomu.

"Vai tu gribi ar to nodarboties vai ne?"

"Es gribu ar to nodarboties."

"Labi. Kleinfeldi, tolaik - Bredfordi, četrus gadus dzīvojuši Atlantā. Pēc viņu bērna piedzimšanas..."

"Tu runā tieši tāpat kā Bonārs. Ikvienu, kas jaunāks par divdesmit gadiem, jūs saucat par bērnu. Šo arī jūs saucat par "bērnu", it kā viņš, viņa vai tas būtu Jēzus Kristus vai kaut kas tamlīdzīgs. Kas noticis?"

"Vai mēs bez pareiziem vietniekvārdiem neko nesaprotam?"

"Netrako! Tas ir nopietni."

Halorans uz viņu skatījās un gaidīja, kamēr viņa smadzenes aptvers, par ko viņa runā, un nemaz nebrīnījās, kad tā nenotika. Bērns, mazulis... kāda tam nozīme?

"Es tev mēģinu dot uzdevumu, bet tu man piesienies par semantiku. Vai tu spēj kādas trīsdesmit sekundes paklusēt, lai es varu pateikt, kas tev darāms?"

Šerona tikai skatījās uz viņu.

"Nu, kā tad būs?"

Viņa turpināja uz viņu skatīties un klusēt, un Halorans beidzot aptvēra. Šerona turēja muti ciet. Dievs, kā viņa spēja kaitināt!

"Labi. Atgriezīsimies pie Atlantas. Tātad kādu laiku pēc viņu bērna/mazuļa/banāna piedzimšanas..."

Viens šeronas mutes kaktiņš mazliet ietrīcējās.

"... Kleinfeldi pārcēlās uz Ņujorku un palika tur veselus divpadsmit gadus. Bērnam bija jāiet skolā, vai ne?" Viņš pabīdīja uz Šeronas galda pusi biezu kaudzi svaigi izdrukātu ļapu. "Tas ir visu pilsētas akreditēto skolu - gan valsts, gan privāto - saraksts. Atrodi pareizo!"

Viņš atlaidās krēslā un gaidīja dusmu uzliesmojumu, kam neapšaubāmi bija jāseko. Haloranam nebija ne jausmas, cik daudz skolu te bija - neapšaubāmi, simtiem -, viņš tikai zināja to, ka visa šā saraksta izdrukāšana bija prasījusi gandrīz pusstundu.

"Būs vajadzīgas ļoti daudzas telefona sarunas. Pieņem pagaidu darbiniekus, kas varētu tev palīdzēt, bet, ja kāds

atbilst meklētajam, es gribu, lai ar administrāciju runātu tu,

nevis viņi."

Šerona šķirstīja papīru kaudzīti un, ņemot vērā to, ka viņai kuru katru brīdi vajadzētu dusmās nesavaldīties, izskatījās savādi mierīgi.

"Man nav vajadzīgi nekādi palīgi," Šerona izklaidīgi sacīja, kad, caurskatot dažas pēdējās lappuses, piecēlās no krēsla un devās uz durvīm. "Tomēr tev šeit nav pareizais saraksts."

"Kā to saprast - man nav pareizais saraksts? Tajā ir visas skolas."

Viņa atmeta ar roku.

"Neņem galvā! Es par to parūpēšos."

Kad Šerona gāja laukā, istabā ienāca Bonārs. Maiks iedomājās, ka varbūt viņam vajadzētu ielikt virpuļdurvis.

"Es gribētu, lai viņa nebūtu nogriezusi sev matus," Bonārs sacīja.

"Kāpēc?"

Viņš atslīga uz krēsla, kuru Šerona tikko bija atbrīvojusi.

"Nezinu. Ar īsiem matiem viņa mani biedē. Vai tu viņai iedevi skolu sarakstu?"

Halorans pamāja.

"Vairāk nekā piecdesmit lapas. Šerona atteicās no palīgiem. Viņa domā, ka var to pati izdarīt."

"Tas ir vājprāts."

"Es zinu. Nepaies ne stunda, un viņa būs atpakaļ un lūgs palīdzību."

Bonārs mazliet pasmaidīja un tad kļuva nopietns.

"Uz patronas čaulītes nav pirkstu nospiedumu."

"Tā jau es domāju."

"Un tu salauzi priestera sirdi. Es pats gribēju palikt uz misi tikai tādēļ, lai liktu viņam justies labāk, bet viņš mani turpināja saukāt par ķeceri."

"Viņš mēģina tevi saaģitēt."

"Labākajā gadījumā tas ir tik tikko manāms mēģinājums." Bonārs pārlaida roku pār savu vēderu, it kā tas būtu kāds milzīgs dzīvnieks, kuru viņš nēsā apkārt, tad nolaizīja pirkstu un sāka šķirstīt savu piezīmju grāmatiņu. "Puiši vakar tika galā ar pāris lietām. Svētdien nevienā lidlaukā simts jūdžu rādiusā nav bijis neviena līgumreisa, lidmašīnas ne ielidoja, ne izlidoja; nevienā no vietējiem moteļiem nebija aizdomīgu viesu, tikai galvenokārt pāri; daži mednieki, bet mēs par viņiem visu noskaidrojām. Es iedomājos, ka vainīgais -lai arī kas viņš bija - ieradās, padarīja savu darbiņu un uzreiz pēc tam aizbrauca, un mums, pie velna, nav nekādas iespējas noskaidrot, no kurienes viņš ieradās un kurp devās. Es caurskatīju visus šā apgabala protokolus - gan mūsu, gan autoceļa policijas - par satiksmes noteikumu pārkāpumiem šajā nedēļas nogalē. Tikai to vājo izredžu dēļ, ka varētu būt apstādināts kāds asinīm klāts ātruma pārsniedzējs ar mežonīgām acīm, bet neko iepriecinošu neatradu. Atdalīju visus vientuļos braucējus, uz kuru soda taloniem norādīts, ka pasažieru nav, ja mums vēlāk nāksies viņus kaut kāda iemesla dēļ pārbaudīt, bet man tev jāsaka, es jūtu, ka mēs te mīņājamies uz vietas."

"Atvainojiet?" Šerona viegli pieklauvēja pie durvju rāmja un pēc tam ienāca kabinetā.

"Vai tu mainīji savas domas par palīgiem?"

Viņa pavilka laukā no stūra krēslu, lai apsēstos līdzās Bonāram.

"Palīgiem..."Ak nē, protams, ne." šerona iekārtojās uz krēsla un izņēma no krūšu kabatas mazu piezīmju blociņu. "Es atradu šā bērna skolu."

Halorans ieskatījās savā pulkstenī un pēc tam neticīgi palūkojās uz Šeronu.

"Šajā sarakstā bija simtiem skolu, un tu atradi pareizo piecpadsmit minūšu laikā?"

"Nē, es atradu pareizo skolu apmēram piecās minūtēs. Pārējo laiku es runāju ar viņiem pa telefonu." Bonārs un Halo-rans blenza uz Šeronu. Viņa, mazliet samulsināta, paraustīja plecus. "Man veicās."

"Veicās?" Bonāra biezās uzacis bija izbrīnā pārvietojušās gandrīz līdz pieres vidum. 'Tu saki - veicās? Velns parāvis, sieviete, pamasē man galvu, lai es varu iet un nopirkt loterijas biļeti."

Šerona klusi ieķiķinājās, un Halorans aptvēra, ka tā ir pirmā reize, kad viņš dzird, ka Šerona izdveš kādu maigu skaņu. Tas bija diezgan pievilcīgi.

"Es tev teicu, ka tu man iedevi nepareizu sarakstu, Maik, tāpēc es sastādīju pati savu... Tu negribēsi to atpakaļ, vai ne? Tas svēra kādu tonnu. Es izsviedu to papīrgrozā."

Halorans lēni papurināja galvu un centās neizskatīties muļķīgi.

"Bonārs man pastāstīja par tiem velnišķīgajiem vecākiem, un es nospriedu, ka viņi nevēlas, lai bērns atrastos kaut kur viņu tuvumā, un tas nozīmē internātskolu. Katoļu, saprotams, ja jau viņi ir tādi reliģiozi maniaki, un tik tālu no Ņujorkas, cik vien iespējams, neizbraucot no šā štata, lai viņi vēl arvien varētu pieprasīt pastāvīgo iedzīvotāju mācību maksu un nodokļu atlaides. Ticiet vai ne, tik daudz tādu nemaz nebija."

Viņa apklusa, lai ievilktu elpu, un atvēra pati savu mazo piezīmju grāmatiņu.

"Un te nu man veicās. Jā, tas bija īss saraksts, tomēr tā bija otrā skola, uz kuru es piezvanīju." Šerona ar blīkšķi nosvieda piezīmju grāmatiņu uz Halorana galda un pagrieza to, it kā viņš patiesi spētu salasīt šeronas rokrakstu.

"Vai tā ir stenogrāfija?"

Viņa saviebās un pārliecās pār> galdam, lai paskatītos uz grāmatiņu.

"Nē, tā nav stenogrāfija. Tas ir ideāli salasāms rokraksts, redzi?" Viņa iebakstīja ar pirkstu kricelējumā. "Svētā Krusta Svētā Pētera skola Kardifā. Tā ir neliela pilsētiņa Fingerlei-kas reģionā. Klostera priekšniece tajā strādā no sešdesmitajiem gadiem, un tajā pašā brīdī, kad es pieminēju Bred fordus, viņa precīzi zināja, par ko es runāju. Viņa atcerējās šo bērnu tāpēc, ka viņš tur nodzīvoja veselus divpadsmit gadus un šajā laikā vecāki viņu neapciemoja nevienu reizi." Šerona apklusa, paskatījās uz viņiem abiem un tad klusi atkārtoja: "Nevienu reizi."

"Jēzus!" Bonārs nomurmināja, un tad visi kādu brīdi klusēja.

"Turpini!" Halorans beidzot sacīja. "Vai tu mums sagādāji kādu vietniekvārdu?"

Šerona skatījās laukā pa logu un izklaidīgi pamāja.

"Viņš. Mazs zēns, vārdā Braiens. Kad viņi bērnu nosūtīja uz šo skolu, viņš bija piecus gadus vecs."

Halorans gaidīja, kamēr Šerona atgriezīsies atpakaļ savā lietišķajā režīmā, jo zināja, ka tas neprasīs ilgu laiku. Viņa reiz bija Haloranam sacījusi, ka nevar ieslīgt līdzjūtībā, ja strādā ar ļaunprātīgi izmantotiem bērniem. Tas paralizētu un darbs būtu neefektīvs. Mirkli vēlāk Šerona uz viņu atskatījās, brūnās acis atkal bija skaidras, un Halorans iedomājās, ka viņam varbūt Šerona labāk patīk citāda.

"Vai skolā zināja, ka viņš ir hermafrodīts?" Halorans jautāja.

"No Bredfordiem ne, tomēr viņi paši to diezgan drīz atklājuši, zēna pirmajā medicīniskās apskates reizē. Klostera priekšniece to sauca par "novirzi no normas", delikātā vecā maita... es atvainojos. Es visu laiku aizmirstu, ka jūs esat katoļi."

"Bijušie."

"Vienalga. Tā vai citādi, tā kā viņš tur tika pamests kā zēns, tad viņi ari pret šo bērnu izturējās kā pret zēnu, un, ciktāl klostera priekšniecei zināms, par to lietas kursā bija tikai dažas mūķenes un ārsts."

"Vai tad šajā skolā bija atsevišķas dušas kabīnes? Privātas istabas?" Bonārs jautāja.

Šerona skumji pasmaidīja.

"Visā visumā hermafrodīti parasti nevelk nost bikses savu vienaudžu klātbūtnē, it īpaši, ja šis apstāklis ir acīm redzams, kā tas šķietami bija šajā gadījumā." Viņa paņēma atpakaļ savu piezīmju grāmatiņu un pāršķīra dažas lapas. "Viņa vecāki tā arī nekad neparādījās, nekad nezvanīja. Viņi samaksāja visu mācību maksu tajā pašā dienā, kad bērnu tur pameta. Bērns, dabiski, bija vientuļnieks, bet ļoti gudrs. Sešpadsmit gadu vecumā viņš saņēma vidusskolas diplomu, un pēc tam arī viņš pazuda. Pāris gadu vēlāk viņiem tika pieprasīta diploma kopija, bet citādi viņš vairs netika ne redzēts, ne dzirdēts."

Halorans izdvesa nopūtu un atzvēlās krēslā.

"Uz kurieni viņi šo kopiju nosūtīja?"

Šerona mazliet pasmaidīja.

"Uz Džordžijas štatu Atlantā. Interesanti, vai ne? Tieši uz to vietu, kurā viņš bija dzimis. Tomēr klostera priekšniece pateica vēl kaut ko, kas mani ieinteresēja daudz vairāk." Viņa apklusa - Halorans nodomāja, ka tīšuprāt, - un smaidīja kā bērns, kuram ir kāds noslēpums.

"Vai tu gribi, lai es lūdzos?"

"Izmisīgi."

"Beidz ākstīties, ko tu uzzināji?" Bonārs iesmējās.

šerona ievilka elpu un izspēlēja savu trumpi.

"Klostera priekšniece sacīja, ka visu šo skolā pavadīto gadu laikā nekad agrāk neviena tiesībsargājošā iestāde nav viņiem zvanījusi, un tas esot visai savādi, ka šorīt tas ir jau otrais zvans."

Halorans uz viņu drūmi paskatījās.

"Tu un kas vēl?"

"Mineapolisas Policijas departaments."

"Vai viņa pateica, ko viņi gribēja?"

"Kaut ko saistībā ar datoriem un e-pasta adresēm, tomēr tas bija viss, ko viņa man pastāstīja. Tās sasodītās mūķenes iedomājas, ka ik reizi, kad viņas atver muti, pastāv kāda vienošanās par konfidencialitāti. Viņa sacīja - ja mēs gribam zināt kaut ko vairāk, jāzvana uz Mineapolisu." Šerona izrāva no piezīmju blociņa kādu lapu un pasniedza to Haloranam. "Šeit ir tā zvanītāja vārds un telefona numurs. Varbūt tur nekā nav, bet tas neizskatās pēc sakritības. Man ir slikta priekšnojauta."

"Detektīvs... kāds ir viņa uzvārds? Es nespēju to salasīt."

"Magoci. Detektīvs Leo Magoci."

"Un ko nozīmē burts "S"?"

Šerona viņam uzsmaidīja.

"Slepkavību izmeklēšanas nodaļa."

29. nodaļa

Magoci nolēma iztaujāt Monkeeivrench partnerus opera-

tīvās grupas istabā. Psihologi būtu varējuši viņam pateikt, ka viņš pieļauj kļūdu. Tā bija pārāk liela un pārāk atklāta telpa. Ja tu centies iegūt informāciju no kāda nepakļāvīgā, tad klaustrofobiska vide bija īsts pluss. Pēc pāris stundām kādā no mazītiņajām nopratināšanas telpām apakšstāvā lielākā daļa cilvēku bija ar mieru pastāstīt pilnīgi visu, lai tikai tiktu no turienes laukā.

Tomēr Magoci nebija vairāku stundu, lai noņemtos ar šo grupiņu. Ja viņš gatavojās psiholoģiskam karam, tad tam bija jābūt tiešam triecienam. Pirms viņu ienākšanas telpā viņš priekšējos krēslus sakārtoja taisnā rindā, lai nebūtu nekādu bērnudārza pusapļu, kas visiem lika justies pārāk droši, un nekādu solu vai galdu, aiz kuriem paslēpties. Atstāt viņus atklātus, ievainojamus un nenovietot neko pa vidu starp viņiem un lielo tāfeli ar astoņas reiz desmit collas lielām spīdīgām fotogrāfijām, no kurām uz viņiem noraudzījās mirušie.

Magoci ieņēma savu parasto vietu, ar vienu gurnu atspiežoties pret priekšējo galdu kā draudzīgs skolotājs, kas uzlūko klasi. Tomēr viņš bija nolicis krēslus ļoti tuvu galdam, mazāk nekā trīs pēdu attālumā. Magoci atradīsies viņu privātajā telpā, un, cik nu viņš šos cilvēkus pazina, tas viņiem liks justies diezgan neomulīgi.

Džino ieveda viņus iekšā, aizvēra durvis un atspiedās pret tām, rokas uz krūtīm sakrustojis.

"Lūdzu, sēdieties!" Magoci pamāja uz krēslu rindu, kas bija taisna kā bulta, un mulsinošā klusumā noskatījās, kā viņi instinktīvi noraidīja viņa muļķīgos psiholoģiskos mēģinājumus. Ne mirkli nevilcinoties un nepārmijot nevienu vārdu, viņi visi pārvietoja savus krēslus dažas pēdas tālāk no galda un aizliegtajā pusaplī. Greisa Makbraida vidū, pārējie, gluži kā viņu aizsargājot, viņai apkārt. Magoci minēja, vai viņi aptver, cik acīm redzams tas bija.

Viņi vismaz paskatījās uz attēliem; ikviens no viņiem. Divdesmit gadus vecais garīgā semināra students, kura skriešana, kā izrādījās, bija nāvējošs vaļasprieks, viņa jauneklīgie sejas vaibsti izskatījās tik mierīgi un līdzsvaroti, kādi, iespējams, bijuši arī dzīves laikā. Vilbērs Danielss, kura platā, izplūdusī seja uz autopsijas galda izskatījās maldinoši nevainīga; un visvairāk satraucošā - septiņpadsmit gadus vecā krievu meitene, kuras seja, kad tika notīrīta kosmētika, izskatījās satriecoši bērnišķīga. Pirms meitenes māte ieradās viņu apskatīt, Rembočans to bija delikāti paveicis ar lielām rūpēm.

Greisa Makbraida diezgan ilgi skatījās uz katru fotogrāfiju, it kā piespiezdama sevi to darīt, it kā būtu viņiem to parādā. Pārējie ātri pārlaida acis tāfelei, šajā grupā nebija neviena mazohista. Ja nu tikai, iespējams, Roudraners.

Tur atradās arī nozieguma vietas fotogrāfijas; spēles nozieguma vietu fotogrāfiju drausmīgas kopijas. Roudraners nespēja atraut acis no meitenes uz akmens eņģeļa un, bez šaubām, atcerējās to nakti, kad viņš pats bija pozējis tajā pašā vietā, attēlodams šīs meitenes slepkavības ainu.

"Augstais Dievs!" Roudraners nomurmināja un beidzot novērsās.

Annija Beļinska uzmeta Magoci niknu skatienu.

"Lēti uzņēmumi, detektīv."

"Vai jūs tos neievērojāt, kad iepriekš te bijāt?"

"Protams, mēs tos ievērojām." Annija saknieba ķirbja oranžās lūpas. "Tomēr tad tās neblenza tieši uz mums."

"Vai jūs gribat, lai es apgriežu apkārt tāfeli un jums nav uz tiem jāskatās?"

Hārlijs Deividsons, ādas tērpam nošvīkstot, pagriezās.

"Pasakiet to, vienalga, ko, kas jums, velns parāvis, sakāms, lai mēs varam doties prom no šejienes un atgriezties pie darba un izsekot to nelieti."

Magoci sarauca uzacis.

"Labi. Mēs visi esam vienādi ieinteresēti." Viņš paskatījās uz visiem pēc kārtas, ļaujot iestāties klusumam un viņiem to saprast, kā vien labpatīk. Istabā bija nāves klusums. "Es jums izklāstīšu situāciju tā, kā mēs to redzam, un tad jums būs jāizlemj - vai jūs gribat atbildēt uz mūsu jautājumiem vai ne. Un pēc tam jums ar šo lēmumu būs jādzīvo."

"Ko, nekādas spīdzināšanas?" Mičs Kross asi jautāja.

"Mēs vairs neizmantojam spīdzināšanu, stulbeni!" Džino no durvīm atcirta, apstiprinot, ka, iespējams, viņš nekad nebūs Miča Krosa boulinga partneris. "Tas būtu pārāk ilgi."

Magoci viņam uzmeta brīdinošu skatienu, tad pagriezās atpakaļ pret pārējiem.

"Fakts ir tāds, ka jūs esat šajā lietā pārāk cieši iesaistīti, un, jo tālāk tā attīstās, jo nopietnāk tas viss izskatās. Vispirms mēs domājām, ka varētu būt vienkārši tā, piemēram, kāds plānprātiņš spēlējis jūsu spēli un iedomājies, ka būtu jautri to visu īstenot dzīvē. Pēc tam atklājām, ka neviens no jums nav tas, par ko uzdodas, un ka jūsu pagātnē ir kaut kas tāds, ko jūs visi slēpjat. Mēs nezinām, vai jūs esat bēguļojoši noziedznieki, bēgoši upuri vai abi vienlaikus. Varbūt izdota pavēle par jūsu arestu un jūs ar saviem īstajiem vārdiem tiekat meklēti pa visu valsti. Varbūt jūs esat uzrādījuši mafiju, mēs nezinām. Un šodien jūs mums pateicāt, ka šķietami esat saņēmuši ziņojumus no slepkavas. Vai tagad jums neliekas, ka vajadzētu aizdomāties līdz sakarībai, kura pastāv starp to, kas pašreiz notiek, un to, kas noticis pirms desmit gadiem un lika jums aiziet pagrīdē; objektīviem novērotājiem šķiet, ka jūs visi - īpaši Greisa Makbraida - esat tik dziļi tajā iepīti, ka vajadzētu būt aklam, lai to nepamanītu."

Roudraners nervozi paskatījās uz saviem draugiem. Annija Beļinska, kas sēdēja viņam līdzās, saspieda Roudranera delmu ar savu apaļīgo roku, paužot vai nu mierinājumu, vai brīdinājumu. Viņš ievilka elpu, kas tādam žagaram kā viņš izklausījās pārāk dziļa.

"Mēs zinām to," Magoci turpināja, "ka Greisa Makbraida dzīvo cietoksnī, kurā ir vairāk ieroču nekā nelielai armijai, un tagad es atklāju, ka viņas fails kādā nepabeigtā FIB izmeklēšanā ir slēgts."

Visa grupa reizē ievilka elpu kā viens vesels organisms.

"Kā, pie velna, jums izdevās to atklāt?" Hārlijs noprasīja.

Greisa skatījās uz Magoci, viņas zilās acis bija skaidras un vēsas un, iespējams, slēpa akrobātiku, kas notika viņas prātā. Pēc kāda brīža Greisas lūpas sakniebās.

"Sasodīts! Mobilais telefons. Jūs pārbaudījāt manus pirkstu nospiedumus."

Magoci pamāja.

"Federāļiem tie ir, un pagaidām viņi mums atsakās atbildēt, kāpēc. Tagad man nav ne jausmas, vai jūs viņiem esat upuris vai aizdomās turamā, bet visa šī lieta sāk nelabi ost. Jūs nupat esat iekļuvusi ļoti augstā vietā aizdomās turamo sarakstā, un, jo ilgāk slēpsiet informāciju, kas varētu palīdzēt, jo augstāk tajā nokļūsiet."

Mičs uzšāvās kājās no sava krēsla tik strauji, ka tas pārsteidza pat viņa draugus. Džino savukārt pārvietojās no durvīm trīs soļus Miča virzienā tik ātri, ka neviens pat neievēroja, ka viņš to darījis; daudzus gadus strādājot ar visdažādākajiem pārkāpējiem, kuru pēkšņās kustības nekad nesolīja neko labu, Džino reakcijas ātrums bija veikli uz-trenēts.

"Mēs nevaram jums neko teikt!" Mičs izkliedza, un Magoci ievēroja viņa vārdu izvēli. Nevaram, nevis negribam.

Džino apstājās tur, kur viņš bija, vēl arvien piesardzīgs.

"Kāpēc ne?"

Miča nāsis bija pārāk smalki veidotas vīrietim, un, kad viņš pārāk smagi elpoja, tās stipri paplašinājās.

"Tāpēc, ka no tā var būt atkarīga Greisas dzīve, lūk, tāpēc!" Mičs piepešā apmulsumā samirkšķināja acis, iespējams, viņu bija pārsteidzis paša paaugstinātais balss tonis.

"Apsēdies, Mič!" Greisa Makbraida klusi sacīja. "Lūdzu!"

Visi pagriezās, lai paskatītos uz Greisu, un bija pārsteigti, ka viņa vispār ierunājusies. Mičs bridi šaubījās, tad lēni noslīga atpakaļ uz sava krēsla. Viņš izskatījās kā nopērts suns.

"Greisa, nevajag," Annija maigi sacīja. "Tas nav nepieciešams. Tas ir pavisam kas cits. Tam, kas notika toreiz, nav nekā kopīga ar to, kas notiek tagad."

"Varbūt jūs tikai tā cerat," Magoci klusi ierosināja.

"Nolādēts, nē!" Hārlijs Deividsons skatījās viņam tieši acīs un tik spēcīgi papurināja galvu, ka viņa zirgaste lēkāja no vienas puses uz otru. "Tas nav riska vērts."

"Es piekrītu," Roudraners nomurmināja, lūkodamies grīdā, un Magoci nojauta, ka tas bija apmēram tikpat izaicinoši, cik izaicinošs šis acīm redzami kautrīgais vīrietis kādreiz mēdza būt."

Greisa Makbraida dziļi ievilka elpu un pavēra muti, lai sāktu runāt.

"Greisa!" Annija nošņācās, pirms viņa bija paspējusi ko bilst. "Dieva dēļ, tie ir policisti! Vai tu uzticēsies policistiem?"

"Pietiek stāstīt mītus par draudzīgajiem policistiem," Džino sarkastiski noteica, un Annija pagriezās pret viņu.

"Policisti - tieši tādi paši policisti kā tu - viņu gandrīz nogalināja!"

Magoci un Džino ātri saskatījās, bet neko neteica. Šajā sienā jau bija parādījusies neliela plaisa, un viņi abi zināja, ka tagad atliek tikai gaidīt.

"Viņiem ir mani pirkstu nospiedumi," Greisa Makbraida sacīja. "Tātad tas ir tikai laika jautājums." Viņa sēdēja, taisni izslējusies, rokas mierīgi gulēja viņai klēpī, viens elkonis bija mazliet atliekts sāņus, lai pielāgotos tukšajai pistoles makstij. "Pirms desmit gadiem mēs visi bijām pēdējā kursa studenti Džordžijas štatā, Atlantā."

"Nolādēts!" Hārlijs aizvēra acis un skumji pašūpoja galvu. Pārējā Monkeeivrench komanda šķita kā saļimusi savos krēslos, it kā būtu zaudēts kaut kas tāds, ko vairs nav iespējams atgūt.

"Tajā rudenī universitātes teritorijā tika nogalināti pieci cilvēki," Greisa turpināja, viņas balss bija neizsakāmi monotona, bet acis kā piekaltas Magoci sejai.

"Jēzus Kristus," Džino neviļus nomurmināja. "Es atceros šo notikumu. Vai jūs tur bijāt?"

"Ak jā."

Magoci piesardzīgi pamāja un pats sev atgādināja, ka jāelpo. Viņš nebija droši zinājis, kas licis šiem cilvēkiem noiet pagrīdē, bet tāds murgs bija pēdējais, ko Magoci bija gaidījis. Viņš atcerējās šīs slepkavības un vētraino reakciju.

"Vai šī lieta atrodas FIB šifrētajā failā?"

"Tieši tā."

"Tam nav nekādas jēgas. Kāpēc viņiem būtu šis fails jāslēpj? Nedēļām ilgi tas viss tika rādīts ziņās..."

"Ne viss," Annija dzedri sacīja. "Bija zināmas lietas, kas nekad netika atklātas publikai. Visa šī informācija nebija pieejama pat Atlantas policijai, un FTB grib, lai tas tā ari paliktu."

Magoci apsvēra dzirdēto. Protams, tas bija iespējams, ka FIB varēja šifrēt failu, lai slēptu kādu atklāto ļaundarību, bet bija iespējams ari tas, ka viņi to darīja, lai aizsargātu pierādījumus vai lieciniekus.

"Labi." Viņš palūkojās uz Greisu. Viņa bija bāla, acīm redzami saspringta un skatījās tieši uz priekšu. "Es pieņemu, ka jūs bijāt aizdomās turamie vai vismaz bijāt pazīstami ar šiem upuriem."

Greisa ierunājās ar tādu emocionalitāti, ar kādu tiek nolasīts iepirkumu saraksts.

"Ketija Mārtiņa, Daniela Farsela, manas istabas biedres. Profesors Marians Ambarsons, mans konsultants un mākslas pasniedzējs. Džonijs Brikers. Es kādu brīdi ar Džoniju satikos, un mēs palikām labi draugi vēl pēc šķiršanās." Viņa turpināja skatīties uz Magoci, tomēr vairs neko neteica.

"Tie ir četri," Magoci viņu uzmanīgi paskubināja, un Greisa pakustināja galvu, tik tikko samanāmi pamājot.

"Tā kā visi četri upuri bija man ļoti tuvi, pēc ceturtās slepkavības Atlantas policija un FIB nosprieda, ka es esmu tā, ko viņi sauca par netiešo mērķi. Ka tas, kas to darīja, mēģina mani sodīt, iznīcinot cilvēkus, kuri man rūpēja, cilvēkus, no kuriem es biju atkarīga. Tāpēc viņi man piešķīra jaunu draugu un izlika lamatas. Tā bija Lībija Herolda no FIB, kura pirms diviem gadiem pabeigusi akadēmiju. Viņa bija ļoti laba. Ļoti profesionāla. Ceturtajā dienā manas jaunās istabas biedres statusā tika nogalināta arī viņa."

Magoci mēģināja izturēt Greisas skatienu, jo šķita, ka viņa to pieprasa. Visi pārējie skatījās sev uz rokām, uz ceļiem vai grīdā, uz vietām, kur cilvēks parasti skatās, ja grib distancēties no tā, kas apkārt notiek. Pēc pauzes, kas šķita piedienīgi ilga, ja kaut kas tāds vispār bija iespējams, Magoci viņai jautāja:

"Un kā ar šo grupu? Vai tajā brīdī jūs visi bijāt draugi?"

Greisa pamāja, viņas lūpas savilkās viszinošā smaidā, kurā nebija nekāda prieka.

"Vairāk nekā draugi. Mēs bijām ģimene. Un vēl arvien esam. Un - jā, FIB skatījās uz mums visiem..."

"Ar palielināmo stiklu," Hārlijs iestarpināja. Viņa seja bija piesarkusi, un viņa balss tonis bija ass un griezīgs. "Un nedomājiet, ka mēs nezinām, ko jūs domājat. Policisti un federāļi gāja pa to pašu ceļu. Vai nu Greisa nogalinājusi pati savus draugus, vai arī, tā kā neviens no mums uz to neuzķērās, vainīgais ir viens no mums. Kad viņi to nespēja mums piešūt, mēs salauzām viņu sirdis vai vismaz būtu salauzuši, ja kādam no šiem sūdu maisiem krūtīs pukstētu sirds."

Magoci pirmo reizi ieraudzīja to Hārlija Deividsona būtības daļu, ar kuru viņš negribētu satikties kādā tumšā ieliņā. Viņš bija ne tikai nikns; viņš kūsāja naidā, kas visu šo gadu laikā nebija itin nemaz mazinājies. Tieši to pašu viņš saskatīja Greisā Makbraidā; kaut kas no tā bija viņos visos, un tas Magoci padarīja nervozu. Viņi ne tikai neuzticējās varas orgāniem; viņi tos ienīda. Magoci minēja, vai kāds no viņiem - vai arī viņi visi - bija pietiekami neprātīgs, lai nogalinātu. Hārlijs pavisam noteikti pēc tāda izskatījās. Viņa galva bija noliekta lejup un dūrēs sažņaugtās rokas piespiestas pie sāniem.

Lielais vīrs pāris reižu dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja, lai sevi savaldītu.

"FIB gribēja izmēģināt citu plānu, bet Greisa nolēma, ka viņa vairs negrib piedalīties viņu medībās, negrib gaidīt, lai redzētu, vai šis slepkava tiks klāt arī mums, pārējiem. Tāpēc mēs pazudām." Viņš pamāja ar galvu Roudranera virzienā. "Šis puisis ir tas ģēnijs, kas to izdarīja. Visus mūs izdzēsa. Cik mums zināms, federāļi vēl arvien taustījās pa tumsu, kamēr jūs turp nosūtījāt Greisas pirkstu nospiedumus, tāpēc, detektīv, es patiesi vēlos, lai tavas olas nopūtu un nokristu."

Magoci mazliet pasmaidīja.

"Pareizi, šie pirkstu nospiedumi izraisīja FIB interesi, un tagad es saprotu, kāpēc. Viņi tā arī nevienu neapcietināja, vai ne? Un Makbraida bija viņu vienīgā saite ar..."

"Viņi Greisu izmantoja par ēsmu." Arī Mičs Kross bija saniknots, tomēr viņa dusmas bija vēsākas nekā Deividsona un kaut kādā veidā daudz vairāk uztraucošas.

"Un tagad jūsu dēļ," Hārlijs sacīja, "viņi zina, kur mēs esam, viņi zina Greisas jauno identitāti, un slepkavam tikai atliek piekļūt viņu ierakstiem..."

"Mēs šiem pirkstu nospiedumiem nepievienojām vārdu," Magoci viņu pārtrauca un atstāja Hārliju ar atvērtu muti. "Vienīgie cilvēki, kas zina, ka tie pieder Makbraidai, atrodas šajā istabā, un mums nesagādās nekādas grūtības to paturēt noslēpumā."

Hārlijs aizvēra muti, tomēr viņi visi vēl arvien ar aizdomām skatījās uz Magoci.

"Labi, pagaidiet mirklīti!" Džino aizgāja līdz istabas vidum, apsēdās pie galda un īgni raudzījās lejup uz rētaino koka virsmu. "Vai jūs gribat teikt, ka jūs visu gluži vienkārši pametāt? Vismaz trīs gadi koledžā, draugi, ģimenes..."

"Mums nav ģimeņu." Roudraners drūmi paskatījās uz Džino, it kā viņam būtu vajadzējis to zināt. "Tieši tas mūs visus tuvināja. Gandrīz visi universitātes pilsētiņas iemītnieki brauca uz mājām brīvdienās, un te nu mēs bijām, gandrīz vienīgie cilvēki, kas ēda kafetērijā. Kādu dienu mēs visi apsēdāmies pie viena galda. Nosaucām sevi par Bāreņu klubu." To atceroties, viņš, Magoci par pārsteigumu, pasmaidīja, acīmredzot tās bija patīkamas atmiņas.

Tagad, kad visi noslēpumi bija atklāti un vairs nebija nekā, par ko klaigāt, Mičs Kross atkal izskatījās pārāks.

"Tātad nu jūs visu zināt. Vai esat apmierināts, Magoci?" Mičs izmantoja Magoci uzvārdu kā ieroci un izlaida viņa amata nosaukumu.

"Ne gluži. Ja Makbraidas kundze Atlantā tā arī nekad nekļuva par tiešo mērķi un ja jūs pārējie, viņas tuvākie cilvēki, iespējams, atradāties slepkavas sarakstā daudz augstāk, kāpēc tieši viņa nēsā ieroci un dzīvo kā seifā?"

Piecnieks apmainījās ar muļķīgiem skatieniem.

"Ak, patiesībā..." Roudraners pakasīja kreisās auss ļipiņu. "Patiesībā mums visiem ir diezgan pieklājīgas drošības sistēmas un..."

"Mēs visi uztraucamies." Mičs paraustīja plecus. "Esmu pārliecināts, ka jūsu dežurējošais seržants spēs to apliecināt, ja vien kādreiz viņa mute atkal aizvērsies."

Hārlijs ieķiķinājās.

"Viņš bija visai pārsteigts, kad, nākot iekšā, mēs visi nodevām ieročus."

"Vai jūs visi nēsājat ieročus?"

* "Visu laiku," Hārlijs ikdienišķi sacīja, "tieši tāpat kā Greisa. Viņas ierocis gluži vienkārši ir mazliet lielāks, tas arī viss, tāpēc mazliet vairāk duras acīs."

"Jēzus Kristus!" Džino viegli nodrebinājās, atceroties, kad viņi pirmo reizi bija iegājuši Monkeeivrench birojā, nemaz nenojaušot, ka iegājuši bruņotā nometnē. "Vai jums visiem ir atļaujas?"

Mičs pavīpsnāja.

"Vai jūs iedomājaties, ka mēs esam idioti? Jūs domājat, ka mēs jums teiktu, ka nēsājam ieročus, ja mums nebūtu atļauju."

"Es jums pateikšu, ko es domāju," Magoci klusi sacīja, uz viņiem visiem skatoties. "Acīmredzot jūs visi dzīvojat paaugstinātas drošības apstākļos un nēsājat ieročus, jo pēdējos desmit gadus ikviens no jums nepārtraukti atskatījās sev pār plecu un domāja, ka slepkava sadzīs jūsu pēdas. Un tagad, kad izskatās, ka tā varētu būt noticis, jūs pilnīgi visi sakāt - ak nē, tas itin nemaz nav ar mums saistīts, nav iespējams, ka tas, ir tas pats zellis. Jūs teicāt, ka policistiem ir ierobežota redze? Nu, es esmu šeit, lai jums pateiktu, ka jūs esat vēl aklāki."

Roudraners saviebies kodīja apakšlūpu.

"Tomēr tas var būt kāds nenormālais, kas tikai spēlē šo spēli. Tas nav iespējams. Vai jūs zināt, cik daudzi slepkavas šobrīd šajā valstī uzdarbojas?"

"Tā nu ir sagadījies, ka zinu. Vairāk nekā divi simti. Un — jā, tas ir iespējams. Tomēr tā var būt sasodīta sagadīšanās, tāpēc mēs to pārbaudīsim, un mums ir jāzina kaut kas vairāk par to, kas notika Atlantā."

Annijas Beļinskas acis viņam panikā pievērsās. Magoci skatienu saistīja viņas rokas kustība, un viņš palūkojās lejup un ieraudzīja, ka Annija gandrīz nemanāmi kustina savu pirkstu uz priekšu un atpakaļ, brīdinot, ka viņam jāatkāpjas. Magoci tas nebūtu apstādinājis, tomēr to izdarīja viņas acīs redzamais lūgums.

Magoci šaubījās, viņš vēl arvien skatījās Beļinskai acīs.

"Mēs ar jums sazināsimies vēlāk."

Annijas garās skropstas novibrēja un acis uz īsu brīdi aizvērās, tad viņa piecēlās no krēsla.

"Tātad mēs šeit esam tikuši galā."

"Šobrīd," Magoci atbildēja. "Pirms jūs aizejat, es gribu jūsu visu telefona numurus, mobilos, ja jums tādi ir. Uzrakstiet tos un iedodiet Glorijai. Un es gribu zināt, kur jūs būsiet -šodien, šovakar un rīt."

Viņš un Džino klusi noskatījās, kā visi pieci atstāj istabu, tad Džino piecēlās, aizvēra durvis un pagriezās ar seju pret savu partneri.

"Dodu tev īsu brīdi, lai tu man paskaidrotu, kāpēc ļāvi viņiem no šejienes iziet, un pēc tam vēl brīdi, lai piezvanītu uz apakšstāvu un liktu viņus aizturēt pirms iziešanas no šīs

ēkas."

"Vai tu domā, ka mums to vajadzētu darīt?"

"Nolādēts, es domāju, ka tieši to mums vajadzētu darīt. Un es tev pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka, pirmkārt, mani neuztrauc tas, ka federāļi Džordžijā viņiem neko nevarēja piesiet, viens no viņiem bija slepkava toreiz, un viņš ir slepkava arī tagad, jo tikai tā var visu izskaidrot. Un, otrkārt, iepriekšminētais slepkava, ja vien mēs viņu neapcietināsim, paņems savu pistoli un dosies uz lielveikalu, lai kādu padarītu aukstu."

"Mēs nevaram viņus aizturēt, un viņi ir pietiekami gudri, lai to zinātu."

"Mēs varam viņus pazaudēt pa ceļam apmēram uz vienu dienu vai uz pusi dienas, vismaz tikmēr, kamēr mums izdosies pievilkt pareizās skrūves un panākt, lai FIB mums dod tiešu atbildi. Un pēc tam es gribētu aprunāties ar tiem vietējiem varas pārstāvjiem, kas izdevuši ieroču nēsāšanas atļaujas tādam ķerto baram kā šis. Velns parāvis, viņi tik tikko izsniedza šādu atļauju mums."

"Vispirms mēs iegūsim vēl mazliet informācijas."

"Ak tā? No kurienes?"

"No Annijas Beļinskas. Viņa pēc mirkļa būs atpakaļ."

Džino atplēta muti tieši tajā brīdī, kad viņam aiz muguras atvērās durvis. Džino pagriezās un noskatījās, kā iekšā iebrāžas Annija Beļinska oranžas krāsas mākonī.

"Vai tu tā mēģini noķert mušas, saldumiņ?" Annija pabāza garu, oranžu nagu zem Džino zoda un aizvēra viņa muti, pēc tam pārgāja pāri istabai pie Magoci un viņu tieši uzlūkoja. "Paldies!" viņa sacīja.

"Nav par ko. Tomēr tā bija nopratināšanas atcelšana ar kādu nosacījumu."

"Es zinu noteikumus."

"Ak, piedodiet, ka esmu piedzimis!" Džino bija sabozies. "Kā, pie velna, tu zināji, ka viņa atgriezīsies? Un par ko, pie velna, tu runā? Vai jums abiem ir kaut kādas parapsiholo-ģiskas spējas, vai?"

Annija pasniedzās un izvilka savu maciņu no krēsla apakšas, kur bija to pabāzusi, un pacēla ar vienu pirkstu augšā.

"Tāpēc viņš zināja, ka es atgriezīšos, un, runājot par kaut kādu psiholoģisku saikni, nu..." Viņa uzsmaidīja Magoci. "Tavam draugam ir acis kā dinamīts, vai tu nekad to neesi ievērojis?"

"Ak, protams!" Džino sacīja. "Es katru dienu sēžu viņam iepretim un vēlos, lai man būtu tik īpaši redzokļi."

"Nu, tev vajadzētu gan. Viņš ar savām acīm runā tikpat skaidri, kā izkusušais sniegs ietek upē, un tieši tā mēs noslēdzām savu vienošanos. Viņš izpildīja savu daļu, un tagad es esmu šeit ieradusies, lai izpildītu savējo."

Džino vairākas reizes nomirkšķināja acis un tad nolēma to nekomentēt.

Annija gari nopūtās, tagad bija jārunā nopietni, un, kad viņas runas temps palielinājās, vārdi tika stiepti mazliet mazāk.

"Man ir apmēram piecas minūtes, līdz kāds no viņiem aptvers, ka esmu izkūpējusi gaisā, iekļuvusi atskurbtuvē vai tamlīdzīgi, un nāks mani glābt, tāpēc pasaki man, ko tu gribi zināt par Atlantu."

"Es gribu zināt, kādu jautājumu tu man negribēji ļaut uzdot Makbraidas kundzei."

"Labi." Viņa dziļi ievilka elpu. "Tas varētu attiekties uz pilnīgi visu. Sākumam - Atlantas slepkavības bija pilnīgi atšķirīgas no tām, kas notiek šeit, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs nedomājam, ka šis ir tas pats slepkava. Man nav tev jāstāsta, cik bieži gadās, ka noziedznieks, kas izdara sērijveida slepkavības, maina savu nogalināšanas stilu, it īpaši savu slepkavības ieroci."

"Tā var notikt."

"Jā, protams, var," viņa nepacietīgi sacīja, "tomēr, kā jau teicu, reti. īpaši tad, ja tajā ir iesaistīts kaut kāda veida rituāls, kas šķietami bija tajā Atlantas lietā. Tas dzīvnieks izmantoja X-Acto^17 nazi."

"Es neatceros, ka būtu par to lasījis," Džino ieteicās.

"Tā bija viena no lietām, ko policisti noklusēja. Viņš vispirms pārgrieza Ahilleja cīpslu, lai viņi nevarētu aizmukt..."

Ak jēziņ, Magoci nodomāja un sajuta nelabumu. Tas ir īstais iemesls, kāpēc viņa vienmēr valkā zābakus.

"...Un tad viņš pārcirta augšstilba artērijas. Viņi noasiņoja. Tas prasīja kādu brīdi."

"Ārprāts!" Džino izskatījās par kādu pustoni bālāks nekā pirms mirkļa.

"Greisa atrada Ketiju un Dānieļu, savas istabas biedres, kad viņa atgriezās mājās pēc citur pavadītas nakts. Viņa bija prātīga meitene. Viņa negāja iekšā. Tikai atvēra durvis, ie-

slēdza gaismu un tad skrēja, ko kājas nes. Tomēr tur bija ļoti daudz asiņu, un viņa to redzēja."

“Velns parāvis!" Džino zūdījās. "Tas mani varētu nosūtīt taisnā ceļā uz trako namu."

Annija uz viņu paskatījās.

"Viņai bija grūta bērnība. Tas viņu norūdīja. Arī valiums viņai nekaitēja. Skola izsauca psihiatru, un viņš uzsēdināja Greisu uz - kā viņš pats to sauca - aprūpes devas."

"Kāpēc, velns parāvis, viņa gluži vienkārši nesakravāja somas un nedevās prom?" Magoci jautāja. "Es tā būtu darījis."

"Uz kurieni? Atpakaļ uz audžuvecāku mājām, kuras jau pašas bija murgi? Mēs bijām vienīgā ģimene, kas ikvienam no mums kādreiz bijusi, un mēs palikām kopā." Viņa uz īsu mirkli sadrūmusi novērsās. "Labāk pajautājiet, kāpēc mēs, pārējie, bijām tik sasodīti stulbi un neizvilkām viņu laukā no turienes tieši tad, pirms citām slepkavībām. Kopš tā laika mēs sev to pārmetām, tomēr neviens no mums nenojauta, kas sagaidāms." Annija vēlreiz dziļi ievilka elpu un parakņājās savā rokassomiņā, lai atrastu cigareti un šķiltavas. "Es gatavojos uzsmēķēt valdības ēkā, puiši. Ja jūs gribat mani apstādināt, tad jums būs mani jānoliek gar zemi."

"Kārdinoši," Džino sacīja un pasniedza viņai krūzīti, lai viņa to izmanto par pelnutrauku.

"Pateicos!" Viņa ievilka garu dūmu un lika operatīvās grupas istabai smaržot tāpat kā senajās dienās. "Marians Am-barsons un Džonijs Brikers tika nogalināti dažas dienas ' vēlāk, FIB mums metās virsū kā siseņu bars. Kamēr mēs, pārējie, bijām ieslēgti nopratināšanas telpās gandrīz divas sasodītas dienas, viņi paņēma Greisu pie sevis. Tas bija tad, kad viņi izlika lamatas ar Lībiju Heroldu."

"FIB aģenti."

"Pareizi. Viņi iemitināja abas meitenes nelielā namiņā universitātes pilsētiņas nomaļā nostūrī, kurā nebija pārāk dzīva studentu kustība. Vieglāk norobežot un vieglāk aizstā-

vēt, viņi sacīja. Greisa bija pārbijusies līdz nāvei. Ziniet, viņa bija tīrais bērns. Un viņi prasīja, lai Greisa tēlo ēsmu slepkavam. Viņa negribēja to darīt. Velns parāvis, vienīgais, ko viņa vēlējās, bija tikt no turienes prom, un es domāju, ja mēs būtu spējuši viņai piekļūt, tad mēs visi būtu pazuduši tajā pašā brīdī."

"Kā to saprast - ja jūs būtu spējuši viņai piekļūt?" Džino jautāja.

Annija saknieba lūpas, sarauca pieri un skatījās laukā pa logu.

"Pat pēc tam, kad viņi mūs, pārējos, atlaida, viņi mums neļāva redzēt Greisu. Viņi sacīja, ka Greisa atrodas drošības dēļ "viņu uzraudzībā" un neviens nevar Greisu satikt; neviens nevar ar Greisu runāt. Mēs pat nezinājām, kur viņa ir." Annija, to atceroties, rūgti smaidīja. "Tas, ko viņi patiešām izdarīja, protams, bija Greisas izolēšana, viņi atņēma Greisai atbalstu, lai viņa nevarētu paļauties ne uz vienu citu kā tikai uz viņiem."

Jēziņ, Magoci nodomāja.

"Un tad viņi sāka iegalvot, ka tad, ja Greisa viņiem nepalīdzēs apcietināt slepkavu un vēl kāds tiks nogalināts, tas būs uz viņas sirdsapziņas, un diezgan drīz viņi lika Greisai tam noticēt. Tātad viņi Greisu ieslēdza tajā mājā ar kādu ļoti labi bruņotu aģenti, un - kā viņi sacīja - tur nebija par ko uztraukties, jo Lībijai vienmēr bija līdzi rācija un palīdzība visu laiku atradās turpat ārpusē." Viņa apklusa, aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. "Tomēr kāds nošāva greizi, turklāt pamatīgi. Varbūt Lībijas rācija nestrādāja, varbūt puiši, kas apsargāja māju, nepareizajā brīdī skatījās citā virzienā, - kā lai zina, kas īstenībā notika? Kādu rītu Lībija neatsaucās tajā laikā, kad viņai būtu to vajadzējis izdarīt, un, kad aģenti devās viņām pakaļ, viņi atrada Lībijas līķi asins peļķē guļamistabā, viņas kājas bija gandrīz nozāģētas. Viņi atrada Greisu drēbju skapī, iespiedušos tālākajā stūrī. Kad viņi mēģināja Greisu dabūt laukā no skapja, viņa aģentus kārtīgi saskrāpēja, tomēr neteica ne vārda. Ne kliedza, ne raudāja - neizdvesa ne skaņas. Vienu nedēļu viņa atradās Atlantas slimnīcas psihiatrijas nodaļā. Pēc tam mēs viņu no turienes aizvedām."

Džino atspiedās pie sienas līdzās durvīm un blenza grīdā. Magoci skatījās, kā Annija bezmērķīgi lūkojas apkārt, it kā viņa būtu pazaudējusi domas pavedienu un cerētu to ieraudzīt kaut kur šajā istabā.

Beidzot viņa ievilka pēdējo dūmu no cigaretes un iemeta izsmēķi kafijā, kas bija krūzītes apakšā.

"Tāds nu ir tas stāsts par notikumu Atlantā." Annija palūkojās sānis uz Magoci. "Mēs par to pat nerunājam; Greisas klātbūtnē - ne."

Magoci pamāja ar galvu un vēroja, kā Annija uzliek uz pleca rokassomiņas siksnu un dodas uz durvīm. Džino pakāpās malā un tās viņai atvēra.

Pēdējā brīdī Annija pagriezās atpakaļ.

"Jūsu datorists Tomijs - nez kā viņu tur sauca..."

"Espinoza."

Annija pamāja.

"Viņš ir labs. Viņš izdarīja visas pareizās darbības, mēģinot ielauzties tajā šifrētajā FIB failā."

"Kāpēc tu demā, ka viņš mēģina to izdarīt?"

Annija burvīgi paraustīja plecus.

"Viņš kādu brīdi mūs atstāja istabā. Un nevainojiet viņu! Vispirms viņš aizslēdza savu datoru, un tā bija ļoti moderna atslēga. Tā varētu apstādināt visus, tikai ne trīs cilvēkus šajā pasaulē."

"Un Roudraners ir viens no tiem." Magoci skumji pasmaidīja.

"Jā gan. Katrā ziņā, ja nu kādreiz viņam palaimētos izlauzties cauri, tad, iespējams, šajā failā ir viena vai divas lietas, kas jums varētu dot kādu vielu pārdomām. Tikpat labi jūs tās vispirms varat uzzināt no manis."

"Tas būtu?"

"Vēl kaut kas, ko FIB izmantoja, lai piedabūtu Greisu sadarboties. Viņi gatavojās no jauna izmeklēt kādu izbeigtu lietu par vienu no viņas draugiem un pacensties, ja tas būtu viņu spēkos, sagādāt nelielas nepatikšanas."

"Un šī lieta bija..."

Annija pieskārās ar pirkstiem mutes kaktiņiem, lai noturētu lūpukrāsu taisnā līnijā.

"Vienu gadu pirms iestāšanās universitātē es līdz nāvei sadūru kādu vīrieti." Viņa paskatījās uz Džino, kura mute atkal bija atvērusies, un veltīja viņam tādu smaidu, kas varētu nogāzt no kājām pat vēl spēcīgāku vīru. "Mušas, saldu-miņ," Annija atgādināja, viegli paplikšķinot pa Džino zodu, un tad līganā gaitā devās laukā pa durvīm.

Greisa viņu gaidīja pie lifta. Viņa bija ar vienu plecu atspiedusies pret sienu un izskatījās pēc žurnālam pozējoša kovboja garā, melnā putekļu mētelī, un Greisas sejā vīdēja tas sīkais viszinošais smaidiņš, kas Annijai vienmēr uzdzina drebuļus.

"Nu tad izstāstīji visus savus noslēpumus, Annij?"

"Patiesībā es izstāstīju visus jūsējos, mīļumiņ. Un mazliet savējos."

Greisa atgrūdās no sienas un lūkojās grīdā, viņas tumšie mati nokarājās sejas abās pusēs.

"Ja es domātu, ka viņiem vajag visu zināt, es būtu viņiem to pateikusi. Tagad es varu par to runāt. Es nesabrukšu."

"Viņiem nav nepieciešams visu zināt, ja vien viņi turas uz pareizā ceļa un nesēž mums uz kakla, un visā šajā pasaulē nav itin neviena iemesla, lai tev kādreiz vajadzētu par to runāt. Ne ar viņiem, ne ar kādu citu." Annijas mute bija iecirtīgi savilkusies. "Nolādēts! Mineapolisa man jau sāka iepatikties. Ja tas varonis Tomijs iekļūs tajā failā, tad mūsu aizsegs būs vējā un mums atkal nāksies doties prom un sākt visu no jauna."

Greisa piespieda lifta pogu, viņas skatiens bija pievērsts mazajām uguntiņām virs durvīm.

“Mēs izdarījām visu, ko varējām. Tagad atliek tikai gaidīt."

30. nodaļa

Veselas piecas minūtes pēc tam, kad Annija Beļinska bija atstājusi istabu, Magoci un Džino gluži vienkārši sēdēja krēslos, kas bija pavērsti pret dēli ar upuru fotogrāfijām, klusēja un mēģināja aptvert to, ko Annija viņiem bija pastāstījusi par Atlantu.

"Ko tu domā?" Magoci beidzot jautāja.

Džino iekunkstējās.

"Ka man vajadzētu iziet ārā un nošaut kādu FIB aģentu, jo tas man liktu justies labāk."

"Tur bija arī policisti. Tu nevari novelt to visu tikai uz FIB."

"Jā, es zinu." Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz Magoci. "Tu saproti, ka tas neliek izsvītrot Makbraidu no aizdomās turamo saraksta. Tas viņu padara par vēl labāku izvēles iespēju. Slepkavam tas varētu būt patiesi patīkams satraukums, vai ne? Apkārt bariņš cilvēku, un visiem tevis žēl, jo tu tiec uzskatīts par upuri. Un te ir vēl kaut kas - tas mani uztrauc. Ja viņa nav slepkava un patiešām pārcietusi visas tās šausmas, vai tu nedomā, ka viņai visu atlikušo mūžu vajadzētu pavadīt trako kreklā?"

"Kā liekas, viņa arī zaudēja prātu, bet tikai uz brīdi."

"Uz nedēļu. Tik ilgu laiku tu vari stāvēt uz galvas un izlikties par traku."

"To neizdarīja viņa, Džino." Magoci nopūtās.

"Vai tu esi pārliecināts, ka tavas domas nav mazliet novirzījušās no kursa?"

Magoci atlaidās krēslā un izberzēja acis.

"Es neesmu pārliecināts, vai es vispār domāju. Pastrādāsim pie tā."

Operatīvās grupas telpas dziļumā stāvēja liela, veca tāfele, kas gadiem ilgi nebija izmantota. Tagad viss bija vienkāršāk. Viņi izmantoja perfokartes ar ciparu fotoattēliem un datorsalīdzināšanas tabulas, un iespējamības diagrammas, un lietišķo grafiku, kas liktu Disnejam apraudāties. Tomēr Džino Rolsetam un Leo Magoci labāk patika visu uzrakstīt pašiem ar savu roku, jo tas palīdzēja domāšanas procesā.

Viņi piegāja pie tāfeles un sāka to visu grafiski attēlot, ieelpojot putekļaino krīta smaržu un berzējot pirkstus, kuru āda bija kļuvusi pavisam sausa.

"Labi," Džino noteica un atkāpies uzmeta skatienu tāfelei. "Sasodīts, tas ir tikpat skaidrs kā diena, vai ne? Apmēram pirms desmit gadiem Džordžijas štatā notika vairākas slepkavības, un Monkeeivrench cilvēki bija tajās iesaistīti līdz pat ausīm. Tagad notiek slepkavības Mineapolisā, un uzmini, kas šeit atrodas? Vai tu zini, cik tas ir savādi, ja kādai cilvēciskai būtnei uz šīs planētas veselas divas reizes viņas mūža laikā nākas sastapties ar slepkavu? Un šie cilvēki izvilka šo lielo laimestu divas reizes. To ir izdarījis viens no viņiem. Par to nav nekādu šaubu."

Magoci ilgi skatījās uz tāfeli.

"Tomēr vēl arvien nav saprotams, kāpēc viens no viņiem grib iznīcināt pats savu kompāniju."

"Atvaino!" Džino izvalbīja acis. "Taču tev jāatceras: lai arī kurš pārģērba meiteni, pakarināja viņu uz kapsētas statujas un pēc tam iešāva viņai galvā, tas nebija gluži tik vienkārši kā uzbraukt ar liftu līdz augšējam stāvam. Turklāt viņiem visiem ir pietiekami daudz naudas, lai būtu nodrošināta visa viņu atlikusī dzīve. Tātad viņi zaudē tikai kompāniju. Un kas par to? Nešķiet, ka tas viņiem liktu kļūt par bezpajumtniekiem."

Magoci paskatījās uz Džordžijas slepkavību sarakstu, tad uz Mineapolisas slepkavību sarakstu un līnijām, kas savienoja šīs visas slepkavības ar tiem pieciem cilvēkiem, kuri nupat bija atradušies šajā istabā.

"Kāds ir motīvs?"

"Pie velna, nezinu. Vienam no viņiem nepatīk virziens, kuru kompānija izvēlējusies, - zini, šī spēle bija liels lēciens no spēlēm, kuras viņi programmēja bērnudārziem..."

"Šķita, ka šī spēle ne pārāk patīk Mičam Krosam. Atceries, viņš pat nav gājis uz fotografēšanos kapsētā.

"Te nu mēs esam."

"Labi," Magoci sacīja. "Tātad šī spēle aizskar Miča Krosa jūtas, un viņš to uzskata par sliktu biznesa lēmumu. Tomēr Kross tiek izbalsots, tāpēc viņš kļūst par atkritēju un nolemj iznīcināt kompāniju, kuru pats palīdzējis radīt, nogalinot bariņu ļaužu, kurus nekad nav saticis. Tā ir pārāk pārspīlēta reakcija, vai tev tā nešķiet?"

"Nevarētu teikt, ka slepkavas smadzenēs piepeši noticis kāds klikšķis. Šis puisis ir maniaks. Un nekontrolējams slepkava. Atceries, ka viņš jau sen Džordžijā novāca piecus cilvēkus."

"Un kāds toreiz bija motīvs?"

Džino saknieba lūpas un skatījās uz tāfeli, meklējot atbildi.

"Nezinu."

"Un, ja jau viņš ir pilnīgi nekontrolējams, tad kāpēc starp šīm slepkavībām bija desmit gadus ilgs pārtraukums?"

Džino paraustīja kaklasaiti un izslēja zodu.

"Arī to nezinu."

"Iesaistīsim vēl kādu. Un kā ar Beļinsku? Dieva dēļ, viņa mūs nupat jautri informēja, ka pirms iestāšanās koledžā nāvējoši sadūrusi kādu vīrieti."

"Nemēģini salauzt manu sirdi, Leo! Tu viņu izvēlējies tikai tāpēc, ka es turu aizdomās Makbraidu." Džino atkāpās soli tālāk no tāfeles un paberzēja vietu, kurā bija palikušas nenoskūtās ūsas. "Patiesība ir tāda, ka man patiešām nepatīk neviens no viņiem. Jau no paša sākuma es ieņēmu galvā, ka tas ir vīrietis. Kā ar abiem pārējiem? Ar Maksu un Moricu?"

"Tajā informācijā, kuru Tomijs atradis par pēdējiem desmit gadiem, nav nekā tāda, kas lēktu acīs. Vienīgi fakts, ka Roudraners divas reizes nedēļā apmeklē psihiatru un Hārlijs ir abonējis žurnālu Soldier of Fortune^18."

"Soldier of Fortune, ko? Tas mani pat biedē."

"Viņš saņem arī kādu žurnālu par arhitektūru. Tas biedē vairāk." Magoci aizgāja līdz galdam telpas priekšplānā un atgriezās atpakaļ ar Monkeeivrench partneru dosjē, kuru Tomijs Espinoza iepriekšējā vakarā bija atstājis viņam. "Es visu ātri caurskatīju, bet arī man nekas neiešāvās prātā. īsi un skaidri, izrādās, ka Hārlijs Deividsons ir diezgan liels dzīves baudītājs. Dārga gaume, mākslas patrons, vīnu pazinējs..."

"Tu droši vien joko."

"Paskaties pats! Viņš tērē naudu kā iedzēris jūrnieks. Viņa mazās desmit tūkstošus kvadrātpēdu mājeles garāžā ir sabāzti aptuveni pieci miljoni klasisko motociklu izskatā, un restorānos viņš notērē summu, kas varētu tikt izmantota mūsu algu izmaksai."

"Tas ir piedauzīgi." Džino apsēdās un sāka pārlapot izdruku par Hārliju. "Svētā dievmāte, simt piecpadsmit tūkstoši dolāru par Bordeaux futures pagājušajā mēnesī? Kas tas, pie velna, par Bordeaux futures?"

"Tieši tāpat kā labības futures, cūkgaļas futures, tikai vīns; tās ir lietas, par kurām tu maksā tagad, bet saņem tās vēlāk. To var lasīt kā Robiņa Līča scenāriju "Bagāto un ievērojamo dzīvesstilam", vai ne?"

Džino palūkojās augšup.

"Tas ir savādi. Tomēr tas nav uzskatāms par neapšaubāmu vainas pierādījumu. Es biju cerējis atrast tālmācības kursu par sērijveida slepkavībām vai kaut ko tamlīdzīgu."

Magoci smaidīja.

"Hārlijam ir Victoria’s Secret norēķina konts, un viņš tajā iztērē vismaz pāris tūkstošu gadā."

"Ko?"

"Jā."

"Vai viņš to valkā vai atdod kādam citam?"

"To mums Tomijs nespēja pateikt. Tomēr, to apvienojot ar vakariņām restorānos un viņa romantiskajām nedēļas nogalēm Santbartā, pieļauju, ka Hārlijam patīk dāmas."

Džino izskatījās galīgi nomākts.

"Sūda būšana! Un es gribēju šo puisi ienīst. Kā gan tu vari tādu puisi ienīst? Un kā ar Cilvēkveidīgo Zīmuli?"

Magoci piebīdīja savu krēslu, lai apsēstos līdzās Džino.

"No tiem ierakstiem, kuriem Tomijam izdevās piekļūt, necik daudz nevar pateikt, vienīgi par to psihiatru. Viņam ir jauks investīciju portfelis, kuru viņš daudz neaiztiek, māja Nikoletas salā un nekā interesanta naudas apritē. Tikai velosipēds un datora piederumi, un daži diezgan dāsni ziedojumi labdarībai, citādi, šķiet, viņš naudu vispār netērē."

"Kāda veida labdarībai?"

Magoci paraustīja plecus.

"Bezpajumtnieku patversmes, vardarbībā cietušo centri, programmas jaunatnes riska grupām un tamlīdzīgas lietas."

"Tāda veida vietas, kurās viņš, iespējams, ļoti daudz laika pavadījis savā bērnībā."

"Iespējams."

Džino nopūtās un aizvēra dosjē.

"Viņš ir sava veida lempis, vai ne?"

"Lempis ar ieroča nēsāšanas atļauju un četrām reģistrētām pistolēm."

"Šajā grupā tas nav nekas īpašs. Tomēr viņš ir dzīvei nepiemērots savādnieks, vientuļnieks, kam, visticamāk, bijusi smaga bērnība, par kuru viņš nevienam nestāsta, un viņam patīk savas pistoles. Vai tas nav klasisks gadījums?"

Magoci nopūtās un pārlaida roku pār matiem.

"Patiesībā šis stāsts varētu attiekties apmēram uz pusi no visiem policistiem." Viņš piecēlās un aizgāja atpakaļ pie tāfeles. "Patiesība ir tāda, Džino, ka mēs varam izvēlēties ikvienu no šā piecnieka un likt viņiem atbilst kādam gatavam psiholoģiskajam tēlam. Tie ir savādi ļautiņi, Džino."

"Pastāsti man par to!"

"Tomēr nav nekā pamatota, kas liecinātu, vai kāds no viņiem ir slepkava." Magoci pamētāja plaukstā kritu, un tad zem Monkeervrench saraksta viņš uzzīmēja aplīti ar X vidū.

"Tas ir skūpsts ar lielu apskāvienu, vai ne?" Džino jautāja.

"Tā ir cita mūsu iespēja, misters X. Kāds ķertais, kas apsēsts ar Greisu, izdarījis slepkavības Džordžijā, tad pazaudējis viņu pēdas vai varbūt par kādu citu pārkāpumu uz brīdi nonācis cietumā... Pēc tam viņš iznāk laukā, viņus atrod un sāk atkal slepkavot." Magoci pielieca galvu un paskatījās uz Džino. "Tā ir varbūtība. Mums tā jāapsver."

"Kopā ar varbūtību, ka šīs abas slepkavību sērijas vispār nav saistītas un kāds jauns psihopāts gluži vienkārši spēlē viņu stulbo spēli." Viņš neapmierināts nopūtās. "Tātad kopumā mēs nekur tālāk neesam tikuši, mēs atrodamies tieši turpat, kur bijām."

Magoci pamāja.

"Es teiktu, ka mēs visu aptuveni rezumējām." Viņš nosvieda krītu uz tāfeles malas un notīrīja no pirkstiem baltos putekļus. "Un es tev vēl kaut ko teikšu. Mums jāatrod kāds veids, kā šos cilvēkus izsekot divdesmit četras stundas diennaktī."

"Ko mēs izmantosim, skautu meitenes? Puse no štata tie-sībsargājošo iestāžu darbiniekiem atrodas lielveikalā. Ielās ir tik maz policistu, ka pat es jau sāku domāt par kādas bankas aplaupīšanu."

"Mums tas jādara. Monkeeivrench tajā ir pārāk dziļi iepīts. Ja tas nav kāds no viņiem, tad tas ir kāds, kam uz kādu no viņiem ir nopietns zobs. Un tu vari saderēt uz savu pensiju, ja viņš ir sācis sazināties, viņš izjūt vajadzību tuvoties. Tas ir tieši kā no grāmatas "Profilu veidošana iesācējiem". Un e-pasta vēstules pēc kāda laika viņu vairs neapmierinās."

Džino izvilka plaukstu caur saviem plānajiem matiem.

"Tātad tu domā, ka viņš drīzumā mēģinās nodibināt personisku kontaktu."

"Es domāju, ka tās ir diezgan drošas derības."

Detektīvs Ārons Langers apstājās pie viena no milzīgajām cementa kolonnām, kas atbalstīja augšējo stāvvietas līmeni, un noskatījās, kā no kāda veca Suburban izkāpj divas sievietes un četri bērni. Langers viņiem ar acīm sekoja, līdz viņi nogriezās pa celiņu uz Macy's, un brīnījās, kas gan noticis ar mūsdienu cilvēkiem. Tu viņiem pasaki, ka Mali of America lielveikalā, iespējams, notiks apšaude, un ko viņi dara? Viņi ved līdzi savus bērnus. Jēziņ!

Viņš sāka iet atpakaļ Nordstrom virzienā un grozīja galvu uz abām pusēm, mēģinot visu pārskatīt. Bija mazliet pāri vieniem, un autostāvvieta bija gandrīz pilna. No rīta ģērbdamies, lai dotos uz darbu, viņš iztēlojās patrulēšanu milzīgā, tukšā betona klucī, tāpēc bija uzvilcis silto Perry Ellis mēteli, kuru sieva bija viņam uzdāvinājusi dzimšanas dienā. Tagad tā melnā vilna bija netīra no berzēšanās gar mašīnām, kuru atrašanās šeit nebija paredzēta; tām nevajadzētu šeit atrasties, ja mašīnu īpašniekiem būtu vismaz drusciņ prāta. Labā puse bija tāda, ka slepkava, iespējams, šeit nevarētu atrast vietu, kur nolikt savu mašīnu.

Gigantiskās autostāvvietas katrā līmenī bija divi policisti un četri lielveikala apsardzes vīri, pa stāvvietu bez apstājas kursēja divdesmit nemarķētas policijas mašīnas, un apkārt staigāja desmit detektīvi, kas koordinēja patrulēšanu. Langers bija atbildīgs par līmeņiem no P4 līdz P7 autostāvvietas rietumu pusē, un tas bija īpaši iepriecinājis viņa sievu, jo viņš atradīsies Macy's tuvumā, un tas viņu padarīja gluži nekontrolējamu. Detektīvs bija pats sevi nostādījis uz ugunslīnijas, bet viņa sieva spēja domāt vienīgi par to, ka viņš kādā pārtraukumā varētu ieiet veikalā un - kamēr tās vēl bija pārdošanā - nopirkt pāri neilona zeķu, kas viņai patika. Langers bija viņai sacījis, ka viņam droši vien nebūs laika, bet sieva bija tikai iepletusi acis un teikusi, lai viņš nekļūst smieklīgs, ka slepkava nekādā ziņā neparādīsies vietā, kurā visi viņu gaida.

Un tad viņš pieļāva, ka visi šie pircēji neapšaubāmi šodien vadījās pēc tādas pašas loģikas. Un varbūt viņiem bija taisnība.

Viņš pētīja mašīnu rindas pa labi un gandrīz saskrējās ar kādu reportieri no Desmitā ziņu kanāla. Vēl viens iemesls, lai slepkava paliktu mājās. Šajā stāvvietā prese bija gandrīz tikpat daudzskaitlīgi pārstāvēta kā tiesībsargājošās iestādes. Līdz šim brīdim viņš bija saņēmis sešus uzaicinājumus sniegt kameras priekšā interviju, un tas traucēja viņu darbā un sasodīti kaitināja.

"Ei, skaties, kur ej, vecīt!" reportieris ar rokas kameru sūkstījās.

Langers uzsita pa savu krūšu kabatu, pie kuras bija piesprausta ādas nozīme.

"Ak, piedodiet, detektīv!" Kamera iedūcās un atdzīvojās. "Vai jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem, detektīv?"

"Atvainojiet, man jāstrādā."

Operators uzstājīgi rikšoja viņam pakaļ.

"Cik ilgu laiku policija plāno turpināt tik intensīvu patrulēšanu, detektīv? Vai citas pilsētas daļas ir atstātas neapsargātas, kamēr tik lieli policijas spēki novirzīti uz Mali of America lielveikalu?

Langers apstājās un palūkojās uz savām kurpēm, kas bija ar pārāk plānām zolēm, lai staigātu pa auksto betonu, pēc tam viņš ieskatījās tieši kamerā un pasmaidīja. Šis puisis gribēja interviju? Viņš dabūs, ko gribējis.

"Ar ko tu šeit nodarbojies, vecīt? Uzņem aizraujošu materiālu? Mēģini ar kameru noķert slepkavu un pēc tam parādīt bērneļiem ziņās pulksten piecos pēcpusdienā?"

Kamera piepeši izslēdzās, operators to nocēla no pleca un izbrīnījies paskatījās uz Langeru.

"Ei, es šeit tikai daru savu darbu. Sagatavoju materiālu sižetam."

"Patiešām! Tu zini, varbūt es tam spētu noticēt, ja tu būtu šeit ieradies, nofilmējis šo visu jampadraci un tad devies prom, bet fakts ir tāds, ka tu šeit esi tikpat ilgi, cik es." Viņš ieskatījās pulkstenī. "Tātad pagaidām tās ir trīs stundas, tāpēc nestāsti man pasaciņas par materiāla sagatavošanu sižetam, jo īstenībā tu gaidi, lai tas notiktu, un tas šajā gadījumā nozīmē, ka tu gaidi, lai nofilmētu, kā vienai no tavām skatītājām tiek sašķaidīta galva. Es nezinu, kā tas liek tev justies, bet zinu, ka tev vajadzētu kaunēties."

Langers devās prom, neapmierināts ar presi un neapmierināts ar sabiedrību, kura tādu presi bija radījusi, un vēl vairāk neapmierināts pats ar sevi - ka ļāvis tai sev piekļūt.

"Langer?"

Viņš pārslēdza rāciju un pagrieza galvu, lai atbildētu.

"Klausos."

"Ja tu gribi pārtraukumu, lai ieturētu lenču, mēs nosegsim tavu autostāvvietas stāvu."

"Kur jūs esat?"

"Pagriezies!"

Langers to izdarīja un ieraudzīja, ka viņam aiz muguras apstājas viena no nemarķētajām policijas mašīnām un pie tās stūres smaida detektīvs Petersons. Viņš bija viens no darbiniekiem, kurš nebija norīkots patrulēt nevienā konkrētā vietā un kuram vajadzēja aizstāt pārējos, kad tie vēlējās paņemt pārtraukumu.

"Kā viņi uzvedas?"

"Nekā neuzvedas. Viņi ir sarāvušies un savīstījušies un slēpjas no šā sasodītā aukstuma." Langers sāka mīņāties, lai liktu asinīm riņķot, un palūkojās apkārt. Tagad te bija daudz vairāk kājāmgājēju, iespējams, rīta pircēji devās atpakaļ uz savām mašīnām, lai izvairītos no pēcpusdienas sastrēgum-stundas. "Te ir ļoti liela rosība," viņš sacīja. "Varbūt es pagaidīšu, kamēr tā pierims."

"Tā nepierims. Cilvēku kļūs tikai arvien vairāk un vairāk. Tagad dodas prom tie, kas šeit bija ieradušies lenča laikā, un, kad viņu vairs nebūs, ieradīsies tie, kuriem beigušās stundas skolā, un tad - cilvēki pēc darba..." Petersons apstājās invalīdiem paredzētā vietā un izkāpa no mašīnas. "Turklāt es domāju, ka spēšu tikt galā. Esmu detektīvs, tāpat kā tu. Vai gribi redzēt manu nozīmi?"

"Labi, labi." Langers mazliet pasmaidīja. "Bet tu esi iebraucis invalīdiem paredzētā vietā."

"Atšujies, Langer!" Petersons uzmanīgi vēroja apkārtni, un viņa skatiens bija tik ass, ka tas Langeram, domājot par došanos iekšā siltumā, lika justies labāk. "Un vai tu neievēroji? Šodien šeit nav invalīdu. Tas ir vienīgais kontingents, kam bijis pietiekami daudz prāta, lai paliktu mājās."

Tajā brīdī no celiņa, kas veda uz Nordstrom, parādījās invalīdu ratiņi uij padarīja viņu par meli.

Petersons palūkojās uz skumjo nelielo mini procesiju, it kā viņi ar nolūku būtu izvēlējušies savu parādīšanās laiku, lai viņam ieriebtu.

"Labi, es ņemu savus vārdus atpakaļ. Tātad štatā nav neviena, kam pietiktu prāta, lai šodien turētos no šīs vietas pa gabalu. Camp Sttoopy* ir apmēram piecdesmit miljoni bērnu, vai tu spēj noticēt? Vai tu zini, ko tas man atgādina? Noziedznieku pakāršanu tirgus laukumā. Raganu dedzināšanu. To vietu Romā, uz kuru visi devās, lai redzētu, kā gladiatori cits citu nogalina..."

’ ASV lielākais telpas izvietotais tematiskais izklaides un atpūtas parks, kas atrodas Mali of America lielveikalā.

"Kolizeju," Langers rezignēti sacīja un skatījās uz invalīdu ratiņos sēdošo, viņa domas bija nogrimušas pagātnē, kurā viņš laiku pa laikam mēdza atgriezties, lai sevi pamocītu. Šī sieviete bija rūpīgi savīstīta, lai nenosaltu, un pat no attāluma viņš spēja ievērot viņas tukšo skatienu kā Alcheimera slimības pazīmi. Langers skatījās uz veco sievieti un viņā redzēja savu māti, pirms slimība bija beidzot kļuvusi pieļāvīgāka un pagājušajā gadā ļāvusi viņai nomirt, un viņš notrīsēja.

"Jā, Kolizejs," Petersons sacīja. "Es neticu, ka šodien te kāds parādīsies, un tagad lielveikala darbinieki apgalvo, ka ticis pārsniegts jebkurš reģistrētais apmeklējumu rekords. Vai nu visi šie cilvēki ir gluži vienkārši stulbi, vai arī viņiem piemīt kaut kāda sava veida asinskāre un viņi šeit ieradušies tieši tāpēc, ka dzirdējuši - te jānotiek kaut kam šausmīgam. Tas mani biedē vēl vairāk nekā šīs slepkavības."

"Jaukā Minesota," Langers nomurmināja un beidzot novērsa acis no sievietes invalīdu ratiņos, pats sevi ienīzdams par šo blenšanu.

Langers neskaitāmas reizes bija atradies šo patoloģisko, ziņkārīgo skatienu otrā pusē, vienmēr, kad viņš - paplikšķinot sev pa plecu par to, ka ir tik labs un tik apzinīgs dēls, -izstūma mātes ratiņkrēslu laukā no dziedinātavas, lai aizvestu viņu uz parku vai lielveikalu, vai McDonald's, it kā viņa vēl arvien būtu ļaunās slimības neskarta. Viņš varēja stumt ratiņkrēslu un raudzīties mātes pakausī, kas izskatījās gandrīz tāpat kā vienmēr, un izlikties, ka viņa vēl arvien ir tepat.

Tomēr cilvēki, kas lūkojās no priekšpuses, zināja labāk, un viņu skatienos bija lasāma drausmīgā patiesība, ka karalis ir kails, - atvainojiet, cienītais, bet vai jūs zināt, ka jūsu māte siekalojas, čurā un vemstās tieši te, pašā McDonald's vidū? Šie uzkrītošie, izteiksmīgie, cietsirdīgie skatieni bija viņā pamodinājuši gļēvuli, kas viņā vienmēr bija mitis, un šis gļēvulis atrada miljoniem iemeslu, lai neapmeklētu savu māti šodien, šonedēļ vai šomēnes, līdz galu galā viņa saritinājās čokurā kā zirnis pākstī un kādā naktsmaiņā, kad vienīgā medicīnas māsa bija aizņemta, nomira.

"Langer? Kas ar tevi noticis?"

Jēziņ! Pārtrauc uz viņu skatīties!

"Nekas, nekas." Viņš pagriezās pret Petersonu un pārbaidīja šo vīru ar aizkustinošu mēģinājumu pasmaidīt. "Es tikai esmu noguris. Un nosalis."

"Labi, ej iekšā, vecīt! Ieēd kaut ko siltu!"

"Jā. Paldies!"

Ja viņā būtu bijusi vismaz daļa no vīrieša, daļa no krietna cilvēka, viņš būtu devies palīdzēt iecelt mašīnā šo nekoordinēto, neatsaucīgo, bezjēdzīgo ķermeņa daļu apkopojumu, par kādu Alcheimera slimība pārvērš cilvēcisku būtni, jo labi pazina šos pūliņus. Dievs zina, ka viņš to bija darījis pietiekami daudzas reizes, lai tiktu galā. Tomēr virsroku guva viņā mītošais gļēvulis, un tagad, beidzot novērsdamies, viņš aptvēra, ka palūkoties atpakaļ ir gandrīz neiespējami. Viņš tikai uzmeta ātru skatienu invalīdu ratiņiem, kas atradās labajā pusē vairākas rindas tālāk. Tikai ātri pašķielēja, lai redzētu, ka viss jau ir paveikts bez viņa.

Viņš rikšoja pāri stāvvietai uz ieeju lielveikalā un uzreiz tajā iekšā, viņš ļoti ātri pieveica prāvo ceļa gabalu no Nordstrom līdz Macy's kā cilvēks, kuru vajā rēgi. Kamēr viņš aizgāja līdz kurpju veikalam, viņš jau jutās pietiekami nomierinājies, lai prāts uzmanīgi iebikstītu un liktu aptvert, ko viņš īsti redzējis, ātri paskatoties atpakaļ uz autostāvvietu. Viņš sastinga pussolī un nejuta dusmīgo pircēju, kas ieskrēja viņam sānos, un nedzirdēja neskaidri nomurminātos lamuvārdus.

"Jēzus Kristus!" Langers to pateica ļoti klusu, bez jebkāda aizvainojuma, un tad viņš pagriezās un sāka skriet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis šurp, galvu uz sāniem pagriezis, lai rācijā izkliegtu norādījumus Petersonam, juzdamies nelabi no domas, ka cilvēks, kas bija stūmis ratiņ-krēslu, iecēla veco sievieti vienā mašīnā, bet pats iekāpa otrā mašīnā, kura atradās līdzās un aizbrauca.

Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tā ir tikai sagadīšanās; ka tikai vēl vienu slimokopēju pieveikusi vilšanās un beidzot viņš nokratījis nastu, kura tam bija kļuvusi par smagu. Tomēr viņš tam neticēja.

Langers skrēja, cik spēka, ar grūtībām izvairoties no visiem pircējiem, pa daļai tāpēc, ka šeit bija sasodīti daudz cilvēku, pa daļai tāpēc, ka viņa acis asaroja un bija grūti kaut ko saskatīt.

Vai varbūt viņš raudāja, jo reizēm cilvēki ar Alcheimera slimību izskatās tā, it kā viņi būtu miruši, un reizēm cilvēki, kas ir miruši, izskatās tā, it kā viņiem būtu Alcheimera slimība.

31.. nodaļa

Iepriekšējās sestdienas naktī bija notikusi pāriešana uz va-fsaras laiku, un pussešos vakarā Halorana kabinetā bija tumšs. Te bija tā nomācošā pustumsa, kas iestājas tad, kad saules gaisma kļūst vājāka un izskatās kā vāja veca spuldzīte pirms tās pilnīgas izdzišanas.

Viņš nopūtās un ieslēdza galda lampu ar zaļo abažūru, atliekot nepieciešamību pēc griestu dienasgaismas lampu sterilā spilgtuma. Kamēr Šerona nebija to pieminējusi, viņš nebija ievērojis šo lampu dūkoņu. Kopš tā brīža šis troksnis padarīja viņu traku, īpaši tādās reizēs kā šī, kad dienas maiņas darbinieki bija devušies mājās un ēka bija klusa.

Halorans izdzirdēja Bonāra balsi malējā kabinetā un sasparojās, un, kad viņa drauga ievērojamā masa aizpildīja durvju eju, sarauca uzacis. Viņš acīmredzot bija iegājis apakšstāva dušā un nomainījis savu formas tērpu pret platām biksēm ar - Dieva vārds! - iegludinātām vīlēm, svīteri ar augstu apkakli un sportisku mēteli. Halorans varēja sajust Old Space pāri visai istabai.

"Tu izskaties ļoti glīts."

"Randiņš man jau ir norunāts."

"Vai tu ved Mārdžoriju vakariņās?"

"Tas bija sākotnējais plāns. Uz restorānu vakariņās un pēc tam atpakaļ uz viņas mājām, kur, man ir aizdomas, es būtu

spiests zaudēt laiku sievietes dēļ." Viņš neapmierināts nosvieda mēteli uz dīvāna.

"Vai es dzirdēju pagātnes laiku?"

"Tieši tā, bet es domāju, ka tā varētu būt jaukta saliktā nākotne. Vai tev vēl nepiezvanīja no Mineapolisas?"

Halorans nometa uz galda zīmuli.

"Nē, tas uzpūtīgais ķēms no Mineapolisas man vēl nav piezvanījis."

Bonārs nosodot noklakšķināja mēli.

"Ar lielajiem policistiem no lielās pilsētas tev jārunā pieklājīgi, jo citādi viņi ar tevi nedalīsies informācijā."

"Nolādēts, es šim vīram atstāju trīs ziņojumus. Tu man neiestāstīsi, ka pēdējo sešu stundu laikā viņam nebija piecu minūšu, lai pieklājības pēc piezvanītu uz citu departamentu."

"Es par to derības neslēgtu." Bonārs paskatījās uz stūrī noliktā televizora tumšo ekrānu. "Tu ziņas neskatījies, vai ne?"

"Pie velna, nē! Es ļoti labi izklaidējos, rakstot ziņojumus komisijas locekļiem, kas ļoti vēlas, lai mēs kādu arestējam par Kleinfeldu slepkavību, vēlams tādu, kas atrodas ļoti tālu no šejienes un kam nav vispār nekāda sakara ar mūsu apgabalu. Ideāli varētu derēt kāds Kolumbijas narkotiku karalis, kas devies cauri šai vietai savā ceļā uz Bogotu."

Bonāra smaids bija drūms.

"Nu, lejā pie dispečera ir televizors. Es pa ceļam uz šejieni kādu fragmentiņu redzēju. Tā detektīva uzvārds bija Magoci, vai ne?"

"Pareizi."

"Nu, tā nu gadījies, ka viņš ir laimīgais galvenais detektīvs šo Mineapolisas slepkavību lietā, un šajā pēcpusdienā notikusi vēl viena. Nekur citur kā Mali of America lielveikalā. Visa pilsēta kļūst vai traka."

»

"Tu runā par to datorspēles lietu?" Halorans sarauca pieri.

Bonārs pamāja.

"Un, pirms tu esi izdarījis kvalitatīvu lēcienu un izlicies, ka esi par to iedomājies pirmais, es jau to izdarīju. Viņa zvanīšana uz to skolu ir kaut kādā veidā saistīta ar datoriem, un, tā kā izredzes ir diezgan vājas, šobrīd viņš strādā tikai ar šo lietu, un tas nozīmē, ka Svētā Krusta skola ir kaut kādā veidā saistīta ar šīm datorspēles slepkavībām."

"Jēziņ!" Halorans savā krēslā izslējās.

Bonārs iebāza rokas bikšu kabatās un sāka staigāt pa istabu.

"Tātad Mineapolisas slepkavības ir saistītas ar kādu kātoju skolu Ņujorkas štata provincē, un mūsu slepkavības arī ir saistītas ar to pašu skolu vai vismaz tās ir saistītas, ja vainīgais ir bērns. Un tas liek tev vēlēties noticēt, ka mūsu slepkavības ir saistītas ar tām slepkavībām, pareizi?"

"Nepareizi. Es nepavisam negribu tam ticēt."

"Es arī ne. Un varbūt šīs slepkavības nav saistītas, jo viņš meklēja kādu šābriža e-pasta adresi, un mēs meklējam kādu bērnu, kas tur dzīvojis pirms daudziem gadiem, kad datori vēl pat nebija izgudroti. Kāpjot augšā, es visu ceļu domāju, kā datorspēles slepkava no Mineapolisas var būt saistīts ar kādas ģimenes nogalināšanu Kalumetā, un tas nav nekas vairāk kā sagadīšanās, kura sagādā galvassāpes." Viņš nopūtās un atslīga uz dīvāna, rokām nokarājoties starp kājām. "Man pielipusi Šeronas sliktā priekšnojauta par šo gadījumu."

Halorans uzlika elkoņus uz galda, skatījās taisni uz priekšu un nopietni domāja. Pēc dažām minūtēm viņš nolēma, ka tas ir veltīgs mēģinājums. Viņam vajadzēja vairāk informācijas, un viņš pat nebija pārliecināts, ka tas varētu palīdzēt.

"Es piezvanīšu Mārdžorijai un visu atcelšu," Bonārs, piepeši uztrūkdamies kājās, sacīja.

"Un ko tu darīsi?"

Bonārs izskatījās samulsis.

"Nezinu. Pieļauju, ka gaidīšu Magoci zvanu. Šī lieta mani padara traku."

"Ej!" Halorans sacīja. "Paņem līdzi savu mobilo telefonu, un, ja man izdosies ar viņu sazināties, es tev piezvanīšu."

32. nodaļa

Čarlijs bija pilnīgi apjucis. Viņa suniskās pasaules kartība bija izjaukta, un viss bija sagriezies ar kājām gaisā. Jā, viņš sēdēja uz dārza krēsla līdzās savai kundzei, parasti tā bija viņa iemīļotākā vieta visā pasaulē, tomēr tas bija nepareizais dienas laiks, viņa nebija ģērbusies savās uz krēsla sēžamajās drēbēs, un no garās čūskas, kas atradās zem koka, netecēja ūdens.

Viņš bija drosmīgs tik ilgi, cik vien spēja to izturēt, tad norāpās no sava krēsla, iekāpa viņai klēpī, sāka laizīt viņas seju un smilkstēt, prasot kādu paskaidrojumu.

Greisa aplika viņam apkārt rokas un piespieda savu galvu pie viņējās, sniedzot un saņemot mierinājumu.

"Ak, Čārlij, ēs nogalināju vēl vienu," viņa nočukstēja un aizvēra acis.

Tava vaina, Greisa. Tā visa ir tava vaina.

Jaunā ziņa par slepkavību lielveikalā bija parādījusies in-ternetā pirms nepilnas stundas. Viņa tobrīd bija atradusies viena pati bēniņos un ilgi pēc visu aiziešanas vēl arvien strādājusi, mēģinot izsekot e-pasta vēstules.

Ilgu laiku viņa bija tur gluži vienkārši sēdējusi un atkal un atkal pārlasījusi šo ziņu.

Pāris acumirkļu vēlāk piezvanīja Hārlijs, Annija un Roudraners, visi par viņu uztraukušies, un drīz pēc tam - Mičs no savas mašīnas. Viņš braukāja no vienas tikšanās ar klientiem uz citu, mēģinādams nodzēst uguni, kas draudēja aprit kompāniju, un Mičs bija dzirdējis šos jaunumus radio. Greisa viņiem visiem apgalvoja, ka jūtas labi, kaut gan streipuļoja zem šīs jaunās vainas nastas, kas pievienojās tai vecajai, kura gūlās uz viņas pleciem jau desmit gadus.

Tā bija tava vaina tad, un tā ir tava vaina arī tagad. Tava spēle, tava ideja, tava vaina.

Viņa nekavējoties atstāja bēniņus, vairāk par visu vēlēdamās atrasties viena mājā, ko bija uzcēlušas bailes, kopā ar suni, kuru bija radījušas bailes, jo tikai tur viņa jutās pienācīgi sodīta.

Skrabināšanās gar žoga ziemeļu malu lika Čārlija ausīm saslieties un Greisas rokai nekavējoties tvert pie pistoles maksts. Ieraugot sev rokā pistoli, kas pavērsta skaņas virzienā, viņa gandrīz pasmaidīja, jo nebija domājusi, ka vēl arvien tik ļoti vēlas dzīvot, un kāda viņas daļa brīnījās - kāpēc.

Uz žoga malas parādījās divas melnas roķeles, kurām sekoja maza melna sejiņa. Redzot pistoli, tumšās acis iepletās.

"Jēziņ, Greisa, nešauj uz mani!"

Viņa atslāba un ielika Sig atpakaļ makstī.

"Ko tu šeit dari, Džekson?"

Zēns pārsvieda vienu kāju pāri žogam un nošļūca sētaspuses pagalmā, un tad pārsoļoja tam pāri tā, it kā pārvarēt astoņas pēdas augstu žogu, lai ierastos ciemos, būtu pilnīgi normāla parādība.

"Es redzēju, kā tu atbrauci. Tu nekad neatgriezies mājās tik agri. Es nospriedu, ka kaut kas atgadījies." Viņš apstājās Greisas priekšā, pielieca galvu un sadrūma. "Tu pārāk labi neizskaties."

"Es pārāk labi nejūtos."

Tagad tas bija smieklīgi. Saviem partneriem, kas viņu pazina un mīlēja gadiem ilgi, viņa meloja kā neprātīga un stāstīja, ka viņai nekas nekaiš. Šim bērnam, kuru viņa bija satikusi tikai divas reizes, viņas nodevīgā mute bija nolēmusi teikt patiesību.

Džeksons ar sakrustotām kājām nokrita kalstošajā zālē un pastiepa Čārlijam roku, lai viņš varētu to nolaizīt.

"Kas noticis?"

"Šodien notika vēl viena slepkavība."

"Jā, lielveikalā. Slikti. Monkeeivrench slepkava atkal uzdarbojas. Ceturtais upuris spēlē."

Greisa novērsās no viņa un skatījās uz magnoliju, viņu uztrauca veids, kā zēns to pateica; ka slepkavība deviņus gadus vecam bērnam var likties tik ikdienišķa.

"Nu, es esmu Monkeeivrench." Grēksūdze bērnam priesterim. "Es izveidoju šo spēli."

Jaunajā, tumšajā sejiņā lēni atplauka smaids.

"Tu neāksties? Tas tik ir kaut kas! Man patīk tā spēle."

Greisa pagriezās, lai palūkotos viņā ar skumju izbrīnu.

"Džekson! Četri cilvēki ir miruši tāpēc, ka es radīju šo spēli."

Džeksons viņai iedeva aveni. Dieva dēļ, viņa atzinās nāves grēkā, bet bērns viņai deva aveni.

"Tās ir muļķības. Viņi nomira tāpēc, ka viņus kāds ķertais nošāva. Nāc šurp, Čārlij!" Viņš viegli paplikšķināja pa savu kāju, un Čārlijs bez jebkādas atvainošanās atstāja Greisas klēpi, lai vāļātos pa zāli ar puiku, kas atlaida grēkus ar vārdu "muļķības".

Greisa kādu laiku noskatījās, kā viņi spēlējas, un iegrima tās dzīves tiešumā, kas dabiski pienākas zēniem un suņiem, un dažiem citiem; un pēc tam viņa ieveda Džeksonu mājā un apsēdināja pie galda, un, kamēr gatavoja viņiem visiem kaut ko ēdamu, izvaicāja par viņa dzīvi. Un Džeksons izvaicāja viņu par viņējo.

Kad Greisa ar Čārliju pavadīja zēnu uz mājām, jau bija tumšs, un viņi visi pēc saulrieta stipri atdzisušajā gaisā izelpoja siltus garaiņus.

"Es gribu tev kaut ko iedot." Džeksons pabāza roku zem sava T krekla, izvilka kādu ķēdīti un nomauca to pāri galvai. Viņš pacēla ielas lampu gaismā spīdošu sudraba krustu. "Vai tu zini, kas tas ir?""

"Protams. Tas ir krucifikss. Kur tu ņēmi šo krustu?"

"To man iedeva mana mamma, lai man nebūtu bail tad, kad viņa nomirs."

Greisa uz īsu brīdi aizvēra acis un nometās uz ceļiem, lai varētu ieskatīties zēna acīs.

"Vai tava mamma ir mirusi?"

"Jā. Pagājušajā gadā. Vēzis." Viņš uzlika ķēdi Greisai kaklā un pēc tam viņai uzsmaidīja, melnajā tumsā spīdinot baltus zobus. "Lūk! Tagad tu būsi drošībā."

33. nodaļa

Dēmonu valstība, Magoci nodomāja, izvairoties no apkārt ņudzošajiem ķermeņiem, lai nokļūtu pie sava galda Slepkavību izmeklēšanas nodaļā. To nekā citādi nevarēja nosaukt.

Visas maiņas bija ieradušās darbā, drūzmējās ap galdiem un cīnījās par telefoniem un datoriem, te bija vesela gūzma atvienotu un apjukušu radījumu, kas cits pār citu klupa un kliedza, lai tiktu sadzirdēti. Ātro uzkodu piegādātāji stāvēja rindā pie Glorijas galda un balansēja ar picas kastēm un taizemiešu un ķīniešu ēdiena maisiņiem, un Dievs vien zina, ar ko vēl, kamēr saniknotā Glorija brēca uz cilvēkiem, lai viņi nāk un samaksā par savu sasodīto pārtiku un atbrīvo viņas galdu»

Šim juceklim pievienojās arī vispārējais troksnis ārpus istabas. Prese bija aizsprostojusi gaiteni, filmēja visu pēc kārtas un izkliedza jautājumus nelaimīgajam policistam, kurš bija nostādīts pie durvīm un kura ierocis, iespējams, pirms tam nebija pārbaudīts, un tas bija vienīgais iemesls, kāpēc viņš nevienu nenošāva. Un viņi negrasījās kaut kad tuvākajā laikā doties prom.

Magoci palūkojās stūrī uz televizoru, kas darbojās bez skaņas, un skatījās tajā kā mēmajā filmā. Tagad viņiem bija nodrošināta satelītsaite, un viņi tika rādīti tiešraidē ikvienā pilsētas televīzijas kanālā.

Šefs Malčersons bija ieslēdzies savā kabinetā, un telefons bija vai pielipis pie viņa auss. Droši vien viņš runāja ar pilsētas mēru vai domes locekļiem, vai varbūt ar gubernatoru, mēģinādams izskaidrot, kāda kļūme gadījusies Mali of America, kas vainojams un ko, pie velna, viņi grasās tagad darīt. Magoci pat nespēja iztēloties, ko šefs viņiem teica. Te nebija piemērotu atbilžu, un pašu pirmo reizi kopš tā brīža, kad Magoci bija iegājis Monkeeivrench birojā, viņš sāka domāt, ka risinājuma nav. šis psihopāts gluži vienkārši turpinās nogalināt cilvēkus citu pēc cita, un tur pilnīgi neko nevarēja darīt.

Un jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā neviens no Monkeeivrench cilvēkiem nevarēja sev nodrošināt pieklājīgu alibi. Šīs slepkavības laikā Annija, Hārlijs un Roudraners, domājams, atradās savās mājās vieni paši, Greisa bija bēniņos, un Mičs savā mašīnā apbraukāja klientus. Nevienam no viņiem nebija liecinieku. Tas sāka nelabi ost pat Magoci, tā, šķiet, bija diezgan sasodīta sagadīšanās, ja katru reizi, kad šie cilvēki, kas parasti atradās vienkopus vismaz divpadsmit stundas katru diennakti, nebija kopā, kāds tika nogalināts.

"Ei, Leo!" Patruļdienesta seržants ītons Frīdmens bēdīgs pacēla galvu no galda, kas salīdzinājumā ar viņa masu izskatījās kā leļļu mēbele. "Šodien gan neiet labi." Viņš bija visu dienu koordinējis reģistrācijas sarakstā atrasto personu adrešu apstaigāšanu un bija vienīgais operatīvās grupas loceklis, kas nebija atradies lielveikalā. "Es dzirdēju, ka Langers to smagi uztvēris."

"Viņš bija diezgan satriekts. Es viņu aizsūtīju mājās. Petersons nav daudz labāks. Staigā kā ievainots." Viņi abi palūkojās pāri galdam uz tālāko stūri, kur sakumpis sēdēja detektīvs Petersons.

Frīdmens papurināja savu lielo galvu.

"Es nespēju to izprast. Tā sieviete bija mirusi jau ilgi pirms tam, kad viņi ieraudzīja šos invalīdu ratiņus, vai ne?"

"Ak jā. Mums ir nozieguma vieta vienā no Nordstrom veikala uzlaikošanas kabīnēm. Izskatās, ka slepkava viņu piebeidzis tur un pēc tam tikai izstūmis laukā. Viņi neuzņemas vainu par šo slepkavību, bet, ja notiks vēl kāda, tad viņi to jau iztēlojas."

Frīdmens līdzjūtīgi pamāja. Tagad jau pilnīgi visi policijas departamentā zināja, ka Langers un Petersons bija redzējuši slepkavu, kas atradies sasniedzamības robežās, un viņi ne tikai ļāvuši noziedzniekam aiziet, bet neviens no detektīviem arī nespēja viņu aprakstīt.

"Tā nav viņu vaina. Tas ir tas sasodītais aukstums," Frīdmens nikni sacīja. "Tu vari uz ielas uzskriet virsū pats savai mātei un viņu nepazīt."

Paviršais abu detektīvu dotais ainas apraksts šķita to pierādām. Viens no tiem garajiem uzpūstajiem dūnu mēteļiem ar kažokādas kapuci, milzīga adīta sporta cepure, mutei apkārt aptīta šalle - tipisks Minesotas apģērbs, kad dzīvsudraba stabiņš nokrītas un vējš pieņemas spēkā, un nepavisam ne aizdomīgs, - un zem tā visa varētu slēpties jebkura persona, gan Merilina Monro, gan kāds vācu draudzes mācītājs. Aukstais laiks lika visiem maskēties pēc velna.

"Tomēr tas tā nebija!" Langers bija uz viņu kliedzis lielveikalā, atsakoties no glābiņa, ko varētu nodrošināt kāds attaisnojums. "Tu nesaproti! Es pat ne reizi nepaskatījos uz personu, kas stūma ratiņus! Es esmu apmācīts novērotājs! Man vajadzētu pamanīt visu! Bet es redzēju tikai to sievieti invalīdu ratiņos!" Līdz šim brīdim viņš bija trīcējis, protams, aukstuma un vēl kādu personisku dēmonu dēļ. To Magoci vēl nemācēja izskaidrot.

Petersons bija atkārtojis gandrīz to pašu, bet, kamēr Langers ietērpās grēku nožēlotāja tērpā, it kā tas būtu vienīgais apģērba gabals uz šīs planētas, Petersons gluži vienkārši sevi sunīja.

"Ei, Leo!"

Viņš sajuta vieglu uzsitienu pa plecu, pagriezās un ieelpoja Glorijas smaržas. Kaut kādas netveramas un dārgas puķu nianses, un tas bija vislabākais, ko viņš visas šīs dienas laikā bija sajutis. Dievs, viņam patika, ja tuvumā atradās sievietes.

"Zvanīja Rembo," viņa sacīja Leo un iespieda viņam rokās kaudzīti rozā piezīmju papīriņu. "Tev ir lode no lielveikala upura, ļoti laba, ļoti daudz vītnes nospiedumu. Rembo vēl strādā ar to, tomēr viņš domāja, ka tu gribēsi šo ziņu dzirdēt nekavējoties. Un visu cauru dienu zvana tas šerifs no Viskonsinas. Tas vīrs dara mani traku."

"Ko viņš grib?"

"Es nezinu. Viņš neatstāja ziņu, un viņš negribēja man nenieka teikt."

"Es par to parūpēšos." Magoci nopūtās un pagriezās atpakaļ pret Frīdmenu, paskatījās lejup uz papīru žūksni, ar kuru viņš strādāja, izdruka, kurā ar marķējamo zīmuli bija izsvītrota rinda pēc rindas, izskatījās gandrīz pilnīgi dzeltena. "Vai tas ir reģistrācijas saraksts?"

Frīdmens drūmi pamāja.

"Pat zinot pareizos vārdus un adreses, lai pieklaudzinātu pie tik daudzām durvīm, būs vajadzīgas vairākas dienas, varbūt pat nedēļas, turklāt tā tas izskatījās jau tad, kad puse no manas komandas vēl nebija nosūtīta uz lielveikalu. Turklāt es visu laiku atceros, ko sacīja Makbraida, - ka viņš vispār nav šajā sarakstā, un es gribētu zināt, vai mēs te gluži vienkārši nedarbojamies pa tukšo."

"Mēs abi, es un tu." Magoci paberzēja grumbu starp uzacīm. Tā šķita dziļa un paliekoša. "Vai tavi cilvēki vēl ir tur ārā?"

"Divdesmit komandas pa diviem cilvēkiem strādā visu cauru diennakti. Mēs nekad neguļam."

"Tā arī turpini!" Magoci viņam paplikšķināja pa plecu, kas šķita kā akmens, tad aizvilkās līdz savam galdam. Viņš noslīga uz krēsla kā vecs vīrs un kādu brīdi gluži vienkārši sēdēja, jaujot smadzenēm atpūsties.

Džino jau bija iekārtojies pie pretējā galda, ar pirkstu aizbāzis sev otru ausi, lai nedzirdētu apkārtējo troksni, un kliedza telefona klausulē.

"Es nezinu, kad nokļūšu mājās, tāpēc gribu zināt tieši to: kas tev šobrīd ir mugurā?" viņš auroja un lika Magoci pasmaidīt.

Tāds bija Džino. Nebija nekādas starpības, kas notika, kad viņš redzēja vai dzirdēja Andželu, viss bija saistīts ar viņiem un tikai ar viņiem. Magoci viņu tik ļoti apskauda, ka pat izjuta sāpes.

34. nodaļa

Pulksten astoņos vakarā šerifs Halorans beidzot dabūja pie telefona detektīvu Leo Magoci, un vienīgais iemesls, kāpēc tas vispār notika, bija viņa draudi kādai pārāk aizsargājošai sekretārei, kas bija desmit reizes briesmīgāka nekā Šerona, ka viņš izvirzīs apsūdzību par lietas izmeklēšanas kavēšanu.

"Tās ir pilnīgas muļķības," sekretāre viņam sacīja.

"Es zinu, bet esmu izmisis."

Kaut kāda iemesla dēļ tas sasmīdināja sekretāri, un tagad pie telefona jau bija vīrietis. Izklausījās, ka viņš ir neviltotas nožēlas pilns un patiesi pārguris.

"Piedodiet, šerif... Halorans, vai ne?"

"Pareizi. No Viskonsinas Kingsfordas apgabala."

"Man jāatvainojas, ka nevarēju jums piezvanīt, šerif. Šodien te patiesi notiek lielas jukas."

"Mali of America. Es dzirdēju par to ziņās un mēģināšu izteikties īsi..."

"Pagaidiet brītiņu! Kingsfordas apgabals. Ak, velns par stenderi, man ļoti žēl! Jūs esat tas, kurš šonedēļ zaudēja kādu vīru, vai ne?"

"Šerifa palīgu Dānieļu Peltjē," Halorans sacīja un tad kaut kāda iemesla pēc piebilda: "Deniju."

"Jums jāzina, ka mums visiem šeit bija patiesi žēl. Ellīga lieta zaudēt kādu vīru tādā veidā."

"Ellīga lieta ir zaudēt kādu vīru jebkurā veidā."

"Es dzirdēju. Un paklausieties, es nespēju noticēt, ka šefs jums nepiezvanīja, bet es zinu, ka mēs sūtām kādu mašīnu uz bērēm..."

"Jūsu šefs piezvanīja, un mēs to novērtējam. Tomēr tas nav iemesls, kāpēc zvanu, detektīv Magoci."

"Tā?"

"Redziet, es uzzināju jūsu vārdu no Svētā Pētera skolas klostera priekšnieces."

Detektīvs tik ilgi klusēja, ka Halorans varēja sadzirdēt fragmentus no kāda pusduča steidzamu sarunu, kas notika fonā.

"Detektīv Magoci? Vai jūs vēl klausāties?"

"Jā. Piedodiet! Jūs mani pārsteidzāt. Es tieši pašlaik mēģināju izdomāt, kāds šai skolai ar to visu varētu būt sakars. Vai es varu pajautāt, kāpēc jūs šodien runājāt ar tiem cilvēkiem no Svētā Pētera skolas?"

Halorans ilgi un lēni izelpoja, tā viņš mēdza darīt, pirms šautuvē nospieda mēlīti.

"Dienā, kad tika nogalināts šerifa palīgs Peltjē, šeit notika dubultslepkavība."

"Jā, vecais pāris baznīcā. Es par to lasīju. Mirklīti pagaidiet!" Magoci aizsedza ar roku klausuli un paaugstināja balsi. "Vai jūs, ļautiņi, varētu pieklust?" Cik nu Halorans spēja sadzirdēt, fona troksnis ne pārāk daudz mazinājās. "Atvainojiet, šerif! Ko jūs teicāt?"

"Es būšu īss un konkrēts, detektīv. Mūsu vienīgais pavediens, kas norādīja uz šajā dubultslepkavības lietā aizdomās turamo, mūs aizveda tieši līdz tai skolai, un, kad mēs šorīt tur piezvanījām un atklājām, ka arī jūs esat viņiem zvanījis..."

Mineapolisas galā kāds kaut ko klaigāja par picu, un Magoci šoreiz pat nepūlējās aizklāt klausuli ar roku, viņš gluži vienkārši nobļāvās:

"SASODĪTS, STULBEŅI, AIZVERIETIES!"

Un tad abos līnijas galos bija pilnīgs klusums.

"Atvainojiet par izteicienu, šerif!"

Halorans smaidīja.

"Nekas, nekas... Izklausījās tieši tāpat kā jebkurā filmā par lielpilsētas policistiem, kuru esmu redzējis."

"Jā, bet viņi nefilmēja šajā rajonā. Man ir šefs, kam patīk lasīt lekcijas par angļu valodas deģenerāciju kā civilizācijas pagrimuma morālo indikatoru. Tātad jūs domājat, ka jūsu slepkava ir saistīts ar minēto skolu?"

"Varbūt. Tas ir garš stāsts."

"Ziniet ko, es šeit pašlaik atrodos galvenajā telpā, un te šovakar līdzinās zvēru dārzam. Ļaujiet man aiziet uz kādu klusāku vietu un jums vēlreiz piezvanīt."

"Tas lielā mērā ir šāviens uz labu laimi, detektīv. Mums nav nekā pamatota, kas varētu uzvedināt uz domu, ka mūsu lieta ir kaut kādā veidā saistīta ar jūsu slepkavībām. Tomēr šī sakritība mūs uztrauca."

"Es gribētu visu dzirdēt."

"Es gaidīšu jūsu zvanu."

"Tātad - kāpēc viņš zvanīja?" Džino jautāja, nokoda milzīga peperoni picas gabala garoziņu un notvēra ar mēli Moz-zarella sieru, kas no tās nokarājās kā pavediens.

"Es nezinu. Tā var būt gluži vienkārši savāda sakritība. Nāc līdzi!" Magoci atgrūdās no krēsla, piecēlās un sāka līkumot starp galdiem nopratināšanas telpas virzienā.

Džino sekoja, tomātu mērce pilēja uz grīdas un atstāja aiz viņa sarkanu sliedi.

"Policisti netic, ka iespējama sagadīšanās. Es dzirdēju to seriālā "Likums un kārtība"."

"Tātad tai jābūt patiesībai. Vai atceries paveco pāri, kas šīs nedēļas sākumā tika nogalināts kādā Viskonsinas baznīcā?"

"Protams, atceros. Šerifa palīgs vēlāk iegāja viņu mājā, un nabaga puisi sašķaidīja gabalos kāda tur uzstādīta bise. Vai tu negribi kādu gabaliņu no šīs? Tā nav Andželas, tomēr nav slikta."

"Nē, paldies! Zvanītājs bija šerifs. Viņš sacīja, ka izsekojuši aizdomās turamo līdz Svētā Pētera skolai Ņujorkā."

Džino sastinga.

“Mūsu Svētā Pētera skola?"

Džino turpināja laiku pa laikam palūkoties mazajā nopratināšanas telpā, kurā Magoci runāja pa telefonu ar Halora-nu, un, kad viņš nolika klausuli, Džino izskatījās tā, it kā būtu gatavs rāpties augšup pa sienām.

"Nu?"

Magoci uzcēla kājas uz krēsla un skatījās uz savu melno Hush Puppies nodilušajiem zamša purngaliem.

"Savāda padarīšana, Džino."

"Cik savāda?"

"Pietiekami savāda, lai šerifs Halorans šovakar kaut kad te ierastos."

"Tātad kas ir aizdomās turamais, kuru viņš izsekojis līdz Svētā Pētera skolai?"

"Vecā pāra bērns. Acīmredzot viņi bērnu turp aizveduši, kad viņš bijis piecus gadus vecs, un nekad nav atgriezušies. Tas bija pirms divdesmit sešiem gadiem."

Džino aizvēra durvis, lai nedzirdētu troksni, un kādu brīdi gluži vienkārši stāvēja un mēģināja iztēloties vecākus, kas spēj pamest savu bērnu. Viņš to bija redzējis jau simtiem reižu, tomēr vēl arvien nespēja pie tā pierast.

"Šis bērns bija hermafrodīts, Džino." Magoci skatījās uz viņu.

"Ko-o?"

Magoci pamāja.

"Zēns un meitene, abi reizē. Halorans runājis ar ārstu, kas šo bērnu pieņēmis, un viņš sacījis, ka vecāki bijuši reliģiozi fanātiķi, kas izdomājuši, ka šis bērns ir Dieva sods vai kaut kādas tamlīdzīgas muļķības. Viņi atteikušies no operācijas, ar kuru varētu izvēlēties vienu vai otru bērna dzimumu. Dievs vien zina, kādi bija pirmie pieci viņa dzīves gadi.

Galu galā viņi bērnu aizveduši uz Svētā Pētera skolu, samaksājuši avansā mācību maksu par divpadsmit gadiem un gluži vienkārši pazuduši."

"Tu runā par šo bērnu kā par zēnu."

"Kad šis bērns ieradās skolā, viņš bija apģērbts kā zēns, tāpēc arī skolā pret viņu izturējās kā pret zēnu. Un deva viņam tādu vārdu."

Džino sarauca pieri.

"Ko tu gribēji ar to teikt - deva viņam tādu vārdu?"

Magoci paķēra no galda dzeltenu piezīmju burtnīcu un sāka šķirstīt pierakstus, viņa sejas izteiksme bija drūma.

"Kad minētais bērns tur nokļuva, viņam nebija vārda. Klostera priekšniece vienam no Halorana cilvēkiem sacījusi, ka diez vai līdz tam brīdim kāds ar bērnu vispār runājis, jo šis bērns tik tikko pratis runāt. Lai būtu kā būdams, viņi nosaukuši bērnu par Braienu. Par Braienu Bredfordu."

Džino skatījās uz spartiskās istabas dibensienu, kurā bija tikai viens šaurs logs.

"Vai tu zini, par ko jābrīnās? Par to, ka šerifs Halorans vispār pūlas atrast to, kas tos nekrietneļus nogalinājis. Es pieņemu, ka viņš pārbaudīja šo vārdu."

"Un neko neatrada. Nav neviena Braiena Bredforda ar viņa dzimšanas datumu."

Džino nopūtās un paberzēja kaklu.

"Pilnīgi pareizi. Tātad turienes šāvējs ir izaudzis tumšā katoļu internātskolā Ņujorkā, un mūsu šāvēja e-pasta vēstules pēdas norāda uz to pašu skolu. Viena iespēja no miljona. Taču arī viena sagadīšanās ir pārāk daudz. Atradīsim viņu un saņemsim ciet."

"Tas nav tik vienkārši."

"Nu, velns parāvis, man vajadzētu būt psihologam. Es zināju, ka tas tev uz mēles."

"Viņš nozudis sešpadsmit gadu vecumā."

"Jēziņ!" Džino izvilka no galda apakšas krēslu un apsēdās.

"Vai tu esi ievērojis, ka visi šajā nolādētajā lietā iesaistītie nozūd no zemes virsas? Es jau laiku pa laikam sāku skatīties lejup uz savām kājām tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka vēl arvien te atrodos."

Magoci pāršķīra piezīmju burtnīcas lapu.

"Izskatās, ka Kleinfeldi - tas ir vecais pāris - ilgu laiku no kāda bēguļoja. Visilgāko laiku - divpadsmit gadus - viņi pavadījuši Ņujorkā, bet pirms tam šerifs izsekojis Dievs vien zina cik daudzus mainītus vārdus un dzīvesvietas pa visu valsti. Viņi patiešām sākuši lēkšot apkārt apmēram tajā pašā laikā, kad viņu bērns saņēma diplomu un atstāja Svētā Pētera skolu. No pilsētas uz pilsētu, no štata uz štatu, katru reizi mainot savus vārdus."

"Slēpās."

"Pareizi. Viņi kādu brīdi palikuši vienā vietā, tad kaut kas noticis. Grautiņš viņu dzīvoklī Čikāgā, visas viņu drēbes sagrieztas, fekālijas izsmērētas pa visām sienām, mēbeles sašķaidītas, itin visi trauki sadauzīti, un nākamajā dienā viņi bija prom. Viņi ieradušies Denverā ar pilnīgi jauniem vārdiem un palikuši tur pāris mēnešu, līdz kāds U-Haul, kuru vietējās varas iestādes nespēja izsekot, viņus no aizmugures taranēja un mēģināja nogrūst no klints. Viņi atkal nozuduši. Pēc tam Kalifomijā kāds uzlaidis gaisā viņu miljons dolāru vērto māju. Šim laimīgajam pārim veicies, jo viņi dzīvojuši viesu namiņā pie baseina. Policists, kas izmeklējis spridzināšanu, uzskatīja, ka viņi to bija paredzējuši, un šis vīrs pat nezināja visu to priekšvēsturi."

"Vecīt!" Džino pakratīja galvu.

"Nākamo reizi, kad mēs viņus ieraugām, viņi ir Kleinfeldi Viskonsinā, un līdz šim brīdim viņi droši vien bija ļoti labi iemācījušies slēpt savas pēdas, jo pagāja desmit gadi, līdz atkal parādījās viņu mazais pastāvīgais pavadonis, un šoreiz tā saucamie Kleinfeldi domāja, ka ir sagatavojušies viņu sagaidīt."

"Ar bisi, kas nogalināja šerifa palīgu."

"Tomēr šāvējs tika viņiem klāt baznīcā, vietā, kurā viņi nevarēja izlikt maskētas mīnas. Ar divdesmit otro kalibru galvā - abiem. Viena no lodēm nebija nekur derīga, jo vīrieša galvaskausā tā saplacināta, ka gandrīz nekas nebija palicis pāri; tomēr tā, kuru viņi izņēmuši no kundzes, bija iesprūdusi smadzeņu audos. Uz tās saskatāmas ieroča atstātās pēdas. Halorans to šovakar atvedīs. Viņš nevienam to neuztic un glabā pats savā kabatā."

Džino spēlējās ar picas garoziņu, liekot tai stāvus balansēt uz galda malas un apmetot to otrādi.

"Vai Haloranam ir kaut kāds pamatojums? Kaut kas tāds, kas pilnīgi skaidri norāda, ka vainīgais ir viņu bērns?"

"Pāris lietu, es nezinu, vai tu tās gluži sauktu par pamatojumu. Kleinfeldi nogalināti sava bērna dzimšanas dienā, ja tu gribi krāt sagadīšanos. Turklāt Haloranam ir kāda lieliska psiholoģe, kura apgalvo, ka šajā lietā nepārtraukti ir norādes, kas to padara par patiesi personisku, piemēram, fekālijas uz Čikāgas dzīvokļa sienām. Acīmredzot tas ir klasisks sociopātisks gadījums - bērns pret vecākiem. Un tur ir vēl kaut kas tāds, ko viņi slēpuši no preses."

Magoci palūkojās lejup uz daudzajiem kricelējumiem piezīmju burtnīcā.

"Pēc tam kad slepkava viņus baznīcā nošāvis, tas attaisījis viņu drēbes un iegriezis lielus krustus uz viņu krūtīm, sasodīts, gandrīz nodīrājis viņus, kā teicis medicīnas eksperts, - un pēc tam viņus atkal apģērbis."

Džino norīstījās.

"Nu, tas, protams, izklausās personiski."

"Patiesībā bija vēl sliktāk. Lode, kuru šerifs atvedīs, veco sievieti uzreiz nav nogalinājusi, uzreiz ne. Kad viņš iegrieza viņas krūtīs krustu, viņa vēl bijusi dzīva."

Džino atlieca savu krēslu atpakaļ tā, ka tas stāvēja uz divām kājām, un aizvēra acis. Džino sejā bija redzami visi viņa nodzīvotie gadi.

"Vai ir vēl kaut kas, ne tikai tā katoļu skola, kas saista mūsu šāvēju ar viņējo?"

"Tas gan tev patiks." Magoci pamāja.

"Jauki, jo pagaidām man nepatika nekas no tevis sacītā."

"Pēc tam kad bērns pabeidzis Svētā Pētera skolu un devies prom, skola saņēmusi pieprasījumu pēc diploma kopijas no Džordžijas universitātes Atlantā."

Džino krēsls ar troksni nokrita atpakaļ.

"Velns parāvis!"

"Šajā vietā viņš bija dzimis, Džino. Atlantā. Izskatās, ka Braiens Bredfords bija devies mājās."

"Velns parāvis!"

"Tu jau to sacīji."

"Nolādēts!"

"Ā, oriģināla doma."

"Pagaidi brītiņu, pagaidi brītiņu!" Tagad Džino bija satraukts. Viņš pielēca kājās un, pieri saraucis, sāka staigāt apkārt koka galdam, bet viņa domas traucās ar ātrumu viena jūdze minūtē. "Viņš ir piecus gadus vecs pirms divdesmit sešiem gadiem - tas nozīmē, ka viņš atradās universitātes pilsētiņā apmēram tajā pašā laikā, kad notika slepkavības..."

"Un tajā pašā laikā, kad tur ir Monkeewrench cilvēki."

"No kuriem nevienam nav alibi nevienas slepkavības brīdī." Džino uz viņu paskatījās. "Sasodīts, Leo, mums jāatrod kāds veids, kā tos cilvēkus iespundēt."

"Ja tu izdomāsi, kā to izdarīt, tad pavēsti man. Pa to laiku mums viņi vismaz jāizseko."

"Un mums jānoskaidro viņu īstie vārdi. Varbūt viens no viņiem ir Bredfords."

Magoci pastiepa roku pēc telefona.

"Es sazināšos ar Tomiju, lai noskaidrotu, vai viņš vēl nav ielauzies tajā FIB failā..."

"Nepūlies! Es jau ar viņu sazinājos, kamēr tu runāji pa telefonu. Viņš vēl arvien plēš sev matus no galvas, ņemoties ar šo lietu. Viņš ieminējās kaut ko par to, ka bijis tikai viena taustiņa piespiediena attālumā no iekļūšanas šajā failā, bet tieši tad iedrāzies kādā jaunā ugunsmūrī, kuram nespēj tikt cauri."

Magoci sadrūma.

"Tas ir smieklīgi. Viņš man sacīja, ka varētu ielauzties FIB drošības sistēmā pat miegā."

"Jā, nu viņš tā vairs nedomā. Vai tu zini, ko mums vajadzētu darīt? Atkal viņus visus apstaigāt, likt viņiem novilkt savas apakšbiksītes, pārbaudīt viņu aprīkojumu un paskatīties, vai kādam kaut kā nav par daudz."

"Es domāju, ka tas varētu būt nelikumīgi."

"Varbūt mēs varētu viņiem likt to izdarīt brīvprātīgi."

Magoci iesmējās.

"Protams, uz priekšu! Es tev metu izaicinājumu - piezvani Annijai Beļinskai un pajautā, lai viņa paceļ svārkus."

Džino iesprauslājās.

"Ne jau viņai. Annija ir tik ļoti sievišķīga, nav ne mazākās iespējas, ka viņa vienlaikus varētu būt arī daļēji vīrietis. Turklāt viņa pat mušai nenodarītu pāri."

"Ja nepiemin to vienu puisi, kuru - kā Annija pati apgalvoja - viņa sadurstījusi līdz nāvei."

"Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš to bija pelnījis," Džino sacīja. Viņš atkal apsēdās, atbalstījās ar elkoņiem pret galdu un skatījās uz savām rokām. "Tu zini, tas visu padara tikai sliktāku. Tagad mēs pat nezinām, vai meklējam sievieti vai vīrieti."

Magoci nosvieda pildspalvu uz galda un pabīdīja telefonu Džino virzienā.

"Kam es zvanīšu?"

"Atlantas Policijas departamentam. Pārbaudi, vai viņiem ir reģistrēts Braiena Bredforda vārds uzskaites žurnālā par slepkavībām universitātes pilsētiņā. Un, ja viņiem tā nav, lai viņi pārbauda universitātes uzņemšanas sarakstu. Ja Bred-fords tur iestājās, tad viņš izmantoja no Svētā Pētera skolas saņemto diploma norakstu. Pat ja viņš vēlāk mainīja savu vārdu, mums vajadzētu atrast kaut kāda veida pēdas."

Džino ar cīsiņam līdzīgu pirkstu spaidīja numurus.

"Tur tagad ir jau gandrīz desmit vakarā. Universitāte būs jau sen slēgta."

"Tur ir policisti. Pasaki, lai viņi atrod kādu, kas var atslēgt biroju un to pārbaudīt."

"Labi, bet es izmantošu tavu vārdu."

Šefs Malčersons pamāja, lai Magoci un Džino ienāk viņa kabinetā, tad norādīja, lai aizver durvis un apsēžas. Magoci minēja, vai visa šī sanāksme turpināsies zīmju valodā, un tad nosprieda, ka viņš arī vairs nejustu vēlmi runāt, ja, tāpat kā šefs, būtu pavadījis tik daudz stundu preses pārstāvju priekšā un runājis pa telefonu.

Viņiem bija vajadzīgas veselas desmit minūtes, lai šefs sāktu reaģēt. Viņš klusēja un klausījās, kamēr norullēja lejā sava krekla piedurknes, aizpogāja apkaklīti un sakārtoja kaklasaiti, gatavojoties atstāt ēku un pieņemt preses mesto izaicinājumu. Viņš mēģināja ar rokām pieglaust baltos matus, bet tas bija bezcerīgi. Pārāk daudz matu putu, Magoci nodomāja.

"Tātad Atlantas Policijas departaments izvilks laukā savus failus par slepkavībām universitātes pilsētiņā, tomēr universitātes pilsētiņas detektīvam, ar kuru Džino runāja, Braie-na Bredforda vārds neko neizteica, lai gan izmeklējis to lietu," Magoci pabeidza. "Tomēr līdz ar šo Viskonsinas lietu Monkeeivrench saistība ar visu notiekošo ir kļuvusi vēl ciešāka. Viņi ir vai nu aizdomās turamie, vai mērķi, tomēr jebkurā gadījumā mums nepieciešams viņus nepārtraukti izsekot."

"Es piekrītu." Šefs piecēlās un noņēma savu mēteli no stūrī stāvošā koka pakaramā. "Tomēr tev būs jāizmanto savi cilvēki, viņus atsaucot no iepriekšējiem uzdevumiem. Mēs tērējam policistus kā ūdeni, un šī aka gluži vienkārši ir kļuvusi sausa."

"Izbeidziet, šef!" Džino sūkstījās. "Visi mūsu policisti šobrīd beidz savu otro dubultmaiņu pēdējo divu dienu laikā. Vai mēs nevaram dabūt vēl kādu no ceļu patruļas vai kādus palīgspēkus no visiem tiem šerifa departamentiem, kas vakar tik ļoti rāvās palīdzēt?"

"Ne mazākās iespējas. Visas vietējās varas iestādes, arī lielceļu policija, tur savus cilvēkus māju tuvumā un mēģina izlikt posteņus skolās."

"Pat ārpus štata?" Magoci jautāja. "Tas ir smieklīgi. Šis puisis pat ne reizi nav izdarījis kādu slepkavību ārpus šīs pilsētas robežām."

Malčersons papurināja galvu.

"Tam nav nekādas nozīmes. Viņiem ir savi vēlēšanu apgabali, par kuriem jāatbild, tieši tāpat kā mums, un cilvēki vēlas, lai viņu policisti atrastos viņu apgabalā, nevis pie mūsējā."

"Jēzus Kristus!" Džino neapmierināts atspiedās pret krēsla atzveltni. "Tas ir drausmīgi. Ja vispār pastāv tāda iespēja, ka viņš nogalinās, tad viņš to darīs kādā Mineapolisas skolā, un kā, velns un elle, mums vajadzētu tās apsargāt?"

Malčersons neklupa Džino virsū par viņa izteicieniem, un tas liecināja par viņa nogurumu. Viņš tikai uzmeta Džino pārmetošu skatienu, uzvilka mēteli un sāka to aizpogāt.

"Es tikko beidzu runāt ar gubernatoru. Rīt viņš slēgs visas metropoles un priekšpilsētas skolas. To rādīs ziņās desmitos vakarā."

Džino pakratīja galvu.

"Es to zināju. Te nu mēs esam. Tagad, tieši kā jau paredzēju, visu šo sasodīto pilsētu kontrolē kāds psihopāts, un no šā brīža viss kļūst tikai vēl sliktāk. Rīt mēs aizvērsim skolas, nākamajā dienā aizvērsim slimnīcas..."

"Un ko viņam vajadzētu darīt?" Malčersons gandrīz vai paaugstināja balsi. "Mēs zaudējam vienu cilvēku dienā, un šajā štatā nav daudz cilvēku, ieskaitot gubernatoru, kas domātu, ka Mineapolisas Policijas departaments te var kaut ko līdzēt, sasodīts!" Viņš palūkojās uz vienu, tad uz otru un pēc tam nolaida skatienu un izelpoja, jo aizturētās elpas dēļ viņa seja bija kļuvusi sarkana. "Piedodiet! Tā nav jūsu vaina. Tā nav neviena vaina. Es gluži vienkārši pārāk ilgi runāju pa telefonu."

"Viņi tev diezgan pamatīgi bruka virsū, ko?" Džino pajautāja, un Malčersons klusu iesmējās bez mazākās humora pieskaņas.

"Tam jaunajam domes loceklim - Velburgam, vai kā viņu tur sauca, - pietika drosmes piezvanīt un pavaicāt, kāpēc es neko nedaru šo slepkavību sakarā, un līdz tam brīdim es jau daudzas reizes biju laists kā caur gaļas mašīnu, tāpēc es viņam atbildēju, ka gluži vienkārši to negribēju. Es iedomājos, ka arī to parādīs vakara ziņās." Viņš nopūtās un sāka skatīties kaktā, bez šaubām, domādams, vai pēc parastās rītdienas pilsētas domes sanāksmes viņam vēl būs darbs. "Paklausieties, es jums varu pateikt tikai to, lai jūs strādājat ar tiem darbiniekiem, kuri ir. Paņem dažus policistus no tiem, kas strādā pie reģistrācijas saraksta, - izskatās, ka viņi tikpat nekur tālu nav tikuši, - velns parāvis, ieslēdziet visus Monkeeivrench cilvēkus vienā istabā, un jūs abi pa kārtai varat stāvēt sardzē pie durvīm." Viņš apklusa, lai dziļi ievilktu elpu. "Vai arī ļaujiet iesaistīties FIB. Pasakiet viņiem to pirkstu nospiedumu īpašnieka vārdu, un viņi ar vislielāko prieku novēros ikvienu, kuru jūs prasīsiet."

Magoci neomulīgi sagrozījās savā krēslā.

"Es negribu to darīt, ser."

Malčersons pārsteigumā samirkšķināja acis. Magoci viņu nekad nesauca par seru.

"Ja šī Viskonsinas lode būs tāda pati, tad viņi rīt tāpat būs līdz ausīm iesaistīti. Tad tā būs viņu lieta."

"Es zinu."

"Tev būs jāatdod visi savi faili. Ikviens papīra gabaliņš."

Magoci piesardzīgi pamāja, un Malčersons piemiedza acis.

"Tu nepierakstīji to, vai ne? Tu viņiem nekad neteiksi, kam pieder šie pirkstu nospiedumi. Arī man ne. Pagaidi! Neko neatbildi! Man vajadzētu tevi atcelt no amata." Viņš atkal nopūtās, iztaisnoja savas žaketes atlokus un paķēra no galda portfeli. "Džentlmeņi, es dodos mājās. Es iziešu pastaigāties ar savu suni un kaut ko iedzeršu kopā ar sievu vai varbūt gluži otrādi - atkarībā no tā, kurš no viņiem ar mani runās. Džino, pasveicini no manis Andželu!"

"Andžela priecāsies, ka jūs par viņu iedomājaties, šef."

Malčersons pie durvīm apstājās, viņa sejā vīdēja, smaids.

"Tu zini, iespējams, tā notiks. Viņa ir tāds cilvēks. Dievs zina, ko tu esi izdarījis, Rolset, lai viņu nopelnītu, bet es pieņemu, ka tas ir noticis iepriekšējā dzīvē." Viņš izgāja un ātri aizvēra durvis.

Pēc viņa aiziešanas Džino pagriezās un paskatījās uz Magoci.

"Vai tu domā šefam kādreiz pastāstīt, ka tie ir Makbraidas pirkstu nospiedumi?"

Magoci paraustīja plecus.

"Vai tev ir kāda nojausma, kas nāks pār tavu galvu tad, ja izrādīsies, ka viņa ir šāvēja?"

"Makbraida nav šāvēja, Džino."

Džino šļūca nost no krēsla, līdz viņa dibens atradās uz tā malas, atlieca atpakaļ galvu un aizvēra acis.

"Es gribētu, lai es par viņu būtu tikpat pozitīvi noskaņots kā tu. Tātad - ko mēs tagad darīsim, Kemosabi?"

"Es pieļauju, ka to, ko šefs sacīja. Mums jāliek, lai Frīdmens izvelk no savas cepures pāris policistu, lai līdz ar nakts-maiņas sākumu mēs viņus varētu izmantot."

Džino pacēla roku un mazliet pavēra acis, lai ieskatītos savā pulkstenī.

"Naktsmaiņa sāksies tikai pēc pāris stundām."

"Ja. Es domāju, ka tikmēr mes paši varētu viņus noverot."

"Atvaino, bet mēs esam divi, un viņi ir pieci."

"Viņi visi būs vienā un tajā pašā vietā. Viņi atstāja savu grafiku pie Glorijas, atceries? Es pirms brīža to pārbaudīju."

"Tu piezvanīsi Andželai. Viņa kliegs kā gaisa trauksmes sirēna."

Magoci pasmaidīja.

"Andžela nekad visā savas dzīves laikā nav pacēlusi balsi."

"Jā, tev taisnība. Tomēr viņa činkstēs. Es to neciešu." Džino atgrūdās no krēsla un izstaipījās. "Tātad - kurp mēs dodamies?"

Magoci viņam plati uzsmaidīja.

"Ak, sūda būšana! Tas ir slikti, vai ne?"

35, nodaļa

Halorans bija tikko beidzis sarunu ar detektīvu Magoci un jau slējās augšā no krēsla, kad viņa kabinetā ienāca Šerona Millere. Viņš uz brīdi sastinga, daļēji piecēlies un daļēji vēl sēžot, tad lēni, ne vārdu nesakot, noslīga atpakaļ uz krēsla.

Acīmredzot Halorana reakcija Šeronai patika, jo viņa pasmaidīja.

"Re, kā, paldies, Haloran!"

"Tu esi ģērbusies kleitā," viņš šeronai sacīja, ja nu viņa pati to nebūtu pamanījusi.

Halorans nekad nebija šeronu redzējis citās drēbēs kā tikai formas tērpā. Brūnas bikses, brūna blūze un kaklasaite, klaudzošās policistu kurpes un, protams, desmit mārciņas dzelzs izstrādājumu, ko viņi visi nēsāja pie savām jostām. Nepieminot pistoli. Tās viņai šobrīd nebija. Iespējams, viņa domāja, ka tā varētu nepiestāvēt pie satriecošās īsās, sarkanās kleitiņas, kas daudz ko atsedza gan no augšas, gan no apakšas. Šerona mazliet pavilka uz augšu svārkus, parādot vēl mazliet kājas, un viņš gandrīz paģība.

"Un augstpapēžu kurpēs," viņa piezīmēja, un tas bija pareizi darīts, jo Halorans pagaidām vēl nebija paskatījies tik zemu un droši vien nekad to arī neizdarītu.

Viņš pacēla galvu un ielūkojās Šeronas sejā, lai būtu pieklājīgs, un bija pārsteigts, ieraugot kādu mazumiņu kosmē-

tikās, kuru viņa nekad nelietoja un kuras viņai arī nevajadzēja. Dūmakainā krāsa uz Šeronas acu plakstiņiem un maigais spīdums uz lūpām lika tām izskatīties kā no krāsota ūdens. Tas nebija godīgi - mēģināt izskaistināt kaut ko, kas jau bija skaists.

"Es tevi nekad neesmu redzējis bez formas tērpa," viņš sacīja.

"Tas ir formas tērps. Tas ir mans randiņu formas tērps. Mēs šovakar kaut kur iesim."

"Labi," Halorans bez domāšanas sacīja un tad atcerējās. "Bet es nevaru."

"Kāpēc ne?" Viņa mazliet piemiedza šaurās acis.

"Man jāķer sliktie puiši."

šerona skaļi nopūtās, un viņas pleci mazliet saguma, krūtīm zem sarkanā auduma sakustoties, un Haloranam bija jāskatās lejup uz savām rokām, kas gluži vienkārši atdusējās uz galda ar mazliet saliektiem pirkstiem, - šie slinkie, muļķīgie āksti neko nedarīja un itin nemaz nepalīdzēja.

"Es zinu, ka tu neesi gejs, Haloran..."

"Ak šausmas! Noslēpums nāk gaismā."

"...Tad kas par lietu? Divu gadu laikā tu ne reizi neesi mēģinājis man izrādīt uzmanību. Nevienu reizi."

Halorans nokrekšķinājās.

"Man nav atļauts seksuāli uzmākties saviem padotajiem. Tieši tā sacīts policijas nolikumā."

"Tas nav smieklīgi."

"Es nemēģināju jokot. Policijas nolikumā tā patiesi ir rakstīts."

Viņa saknieba lūpas, un Halorans gaidīja, kad viss krāsotais ūdens iztecēs laukā, un bija pārsteigts, ka tā nenotika.

"Jauki. Tad es tev uzmākšos. Iesim prom no šejienes, lai varu sākt."

Halorans juta, ka viņa mute savelkas vienā no tiem Ha-risona Forda draņķīgajiem platajiem smaidiem. Viņš tagad atradās gandrīz tukšā ēkā ar sarkanā kleitā tērpušos sievieti, kuru iekāroja jau kopš brīža, kad viņa pirms diviem gadiem bija nostājusies viņam pretī un iedevusi savu iesniegumu, un Šerona viņu pavedināja. Iespējams, ka sievietes ar Harisonu Fordu tā dara visu laiku. Nav brīnums, ka viņš pēc tā izskatījās.

"Tu tik un tā šovakar šeit nenoķersi nevienu slikto puisi."

Draņķīgais platais smaids nozuda. Šerona viņa acu priekšā vicināja viņa mazo šerifa zvaigznīti un pat nesaprata, ko viņa dara.

"Nu redzi," Halorans teica un piecēlies sāka vākt kopā papīrus, mapes un fotogrāfijas, kas bija izkaisīti pa visu galdu, un bāzt to visu kastē, kurā bija salikti Kleinfeldu krimināllietas dokumenti, "šovakar es braucu uz Mineapo-lisu."

Šerona mirkli klusēja, un Halorans juta, ka viņa pārvēršas tikpat piepeši, kā samazinās barometra spiediens. No sievietes par policisti, kuru interesē tikai darba jautājumi.

"Kas noticis?"

Halorans pasita kasti padusē un paķēra no krēsla atzveltnes mēteli.

"Man jāaiziet uz pierādījumu istabu un pēc tam jābrauc. Tas ir garš ceļš." Viņš izslēdza gaismu, aizvēra un aizslēdza sava kabineta durvis un devās lejā pa kāpnēm. Šerona mina viņam uz papēžiem.

"Tas ir tas pats zellis, vai ne?" Šerona viņu tirdīja, rikšojot ar savām smailo augsto papēžu kurpēm, lai turētos līdzi. "Monkeeivrench slepkava ir mūsu zellis."

"Monkeeivrench slepkava? Kur tu to dzirdēji?"

"Tā ir preses izdomāta iesauka. Un viņš ir mūsējais, tiesa?"

"Varbūt. Viņiem ir divdesmit otrā kalibra lode no šīs pēcpusdienas šaušanas Mali of America lielveikalā, un tā ir pietiekami laba, lai šo lodi varētu salīdzināt ar to, kuru mēs izņēmām no Kleinfeldas kundzes."

Šerona turpināja viņu apbērt ar jautājumiem un neievēroja Klītonu, kas lūkojās šurp no dispečera kabīnes, kurā viņš flirtēja ar Melisu; Klītonam ieraugot Šeronu sarkanā kleitā, pavērās mute.

Kāpēc Mineapolisas Policijas departaments zvanīja uz katoļu internātskolu? Ko viņi meklēja? Vai arī tur slepkava bija licis lietā izdomu, kaut ko iegrebjot uz savu upuru krūtīm? Vai viņiem ir tiesu medicīnas eksperti, kas palīdz strādāt noziegumu vietās, un, savādi, kāds šķita detektīvs Magoci?

Halorans Šeronai izstāstīja visu, kas bija zināms, arī faktu, ka Magoci liekas diezgan jauks puisis, kurš atrodas tuvu savas pacietības izsīkuma robežai, un tas nebija pārāk daudz."

"Tas ir ļoti loģiski," Šerona sacīja, ejot pa flīžu pakāpieniem lejup uz pagrabu.

"Kā to saprast?"

Viņa bija satraukta, ātri runāja un ātri gāja - tagad jau viņam pa priekšu - pa šauro gaiteni, kura galā bija ar stiepļu pinumu klātas durvis.

"Kleinfeldi bija viņa pirmie upuri; šos cilvēkus viņš patiesi vēlējās nogalināt. Šī lieta bija personiska. Tāpēc arī krūtīs iegrieztie krusti."

Halorans izdzirdēja vārdu "tāpēc" un sarauca uzacis. Viņš nespēja atcerēties, ka agrāk kāds būtu skaļi izteicis šo vārdu.

"Tas netika izdarīts ar viņa pārējiem upuriem, jo slepkavam viņi nerūpēja, viņš pat nedomāja par viņiem kā cilvēkiem. Tas vairs nebija nekas personisks. Tikai datbiņš."

"Darbiņš? Kāda veida darbiņš?" Halorans atslēdza un atbīdīja režģu vārtus.

"Mērkaķošanās." Kad Halorans nesmējās par viņas joku, Šerona sarauca degunu. "Es nezinu, kāda veida darbiņš, bet viņam ir kāds mērķis, kaut kas konkrēts, ko viņš grib panākt."

"Mineapolisiešiem šķiet, ka viņš to dara sava prieka pēc. Spēlē spēli un uzvar visus." Halorans, nolicis kasti uz galda, grābstījās gar sienu, meklējot elektrības slēdzi. Virs galvas ieņirbējās baltas dienasgaismas lampas un atklāja skatienam metāla plauktu rindas, uz kurām stāvēja kastes ar lietiskajiem pierādījumiem no lietām, kuru datējums stiepās pagātnē līdz pat pagājušajam gadsimtam. Kingsfordas apgabalā nekad nekas netika izsviests mēslainē.

Šerona devās taisnā ceļā pie tuvākā plaukta, izvilka kādu mazu kastīti un pārbaudīja tajā ielikta maza plastmasas maisiņa etiķeti.

"Bet kāpēc vispār jāspēlē tā spēle? Ja viņu iepriecina tas, ka viņš iešāvis kādam galvā, tad viņš varētu to izdarīt ar jebkuru un jebkurā vietā. Vai tu neaptver?" Šerona pārgāja pāri telpai un iebāza maisiņu Halorana krūšu kabatā, sakārtoja kabatas pārloku un atspiedās pret to ar roku. "Viņš ir uzņēmies pamatīgas klapatas, lai precīzi ievērotu šo spēli, un viņš arī ļoti riskē, piemēram, šodien lielveikalā. Viņam bija jāzina, ka tā vieta šodien mudžēs no policistiem, kuri viņu gaidīs. Tā nav gluži ideālā slepkavas darbības vieta. Un tomēr viņš to darīja. Kāpēc?"

Viņas roka vēl arvien bija piespiesta pie Halorana krūšu kabatas, un viņš minēja, vai Šerona spēj sajust viņa sirdspukstus, kas nekustīgi stāvošam cilvēkam bija pārāk ātri un skaļi.

"Varbūt viņš gribēja atstāt policistus muļķa lomā."

"Varbūt. Tad tev jādomā, kāpēc viņš neieredz policistus. Kāda ir tā priekšvēsture? Jo tam ir kāds iemesls, nav svarīgi, cik samudžināti tas šķiet mums, pārējiem, un, kad tu noskaidrosi šo iemeslu, tu jau būsi pavisam tuvu."

"Vai tu to visu iemācījies tajās psiholoģijas stundās?"

Šerona viņam uzsmaidīja.

"Arī to. Vai tu esi gatavs doties ceļā?"

"Aha!" Tomēr viņš nekustējās, jo, ja viņš tā izdarītu, Šerona noņemtu savu roku no viņa krūšu kabatas, un Halorans nosprieda, ka viņa sirds tad varētu atdzist.

"Man būs ātri jāieskrien savās mājās un jāuzvelk formas tērps."

"Tu nebrauksi."

"Saprotams, ka es braukšu. Tas ir sešas septiņas stundas garš ceļš, nakts vidus, tu aizmigsi un ieskriesi kādā kokā."

Halorans to kādu brītiņu apdomāja.

"Es paņemšu līdzi Bonāru."

Šerona atrāva roku no viņa krūtīm, atkāpās soli atpakaļ un nikni paraudzījās uz viņu. Viņas acīs atspīdēja griestu lampu radītā gaisma.

"Ak, vienkārši lieliski, Haloran. Liels paldies! Es pie šīs lietas strādāju tikpat smagi kā Bonārs, tad - kur ir problēma? Ko tas nozīmē? Vai tu baidies, ka tava parādīšanās kopā ar sievieti policisti liks tev slikti izskatīties lielo mačo, pilsētas detektīvu, acīs?"

"Ak, Dieva dēļ!" Halorans satvēra viņu aiz augšdelmiem un piespieda pie sienas, pirms viņa bija paspējusi izdarīt nākamo elpas vilcienu. Halorana seja atradās tik tuvu Šeronas sejai, ka attēls izplūda, viņa ķermenis noteikti un spēcīgi spiedās viņai klāt, līdz viņš sajuta pilnīgi visu, kas atradās zem viņas īsās sarkanās kleitas. "Es baidos no tā," Halorans runāja, un viņa mute atradās tieši iepretim viņējai, un viņš varēja apzvērēt, ka spēj sagaršot krāsotu ūdeni, "ja ņemšu tevi līdzi, es nekad nenokļūšu Minesotā."

Halorans viņu ilgi skūpstīja - gadiem vai varbūt trīs sekundes -, un tad viņas mute sakustējās un atvērās zem viņējās, un Haloranam nācās atspiesties ar rokām pret sienu viņai abās pusēs tikai tādēļ, lai noturētos kājās.

Halorans nosprieda, ka viņam ir divas iespējas: iegūt Še-ronu tieši tepat pie Kingsfordas apgabala lietisko pierādījumu telpas sienas vai arī nakts vidū braukt visu to garo ceļu cauri štatam, lai dzītos pakaļ slepkavam un saglabātu savu darbu.

Līdzko viņš nolēma, ka pasaulē vēl nav piedzimis tāds vīrietis, kuram tik ļoti vajadzētu kādu darbu, Šerona viņu atgrūda. Viņas acis bija plati atvērtas, un viņa elpoja caur muti.

"Nolādēts, Maik, es gandrīz paģību."

Atkal parādījās Harisona Forda pārlaimīgais smaids. Viņš būtu maksājis miljons dolāru, lai tagad atkal mācītos vidusskolā un rīt no rīta varētu ieiet ģērbtuvē un teikt puišiem: ei, es vakarvakarā skūpstīju kādu meiteni, un viņa gandrīz paģība.

"Tev labāk vajadzētu iet."

Halorans atkal viņai tuvojās.

"Es tik ļoti nemaz nesteidzos."

Šerona izlocījās no viņa roku apakšas un ātri devās uz durvīm, viņas svārki sagriezās virpulī un atklāja skatienam celi, stilbu un zeķes mežģīņu augšmalu.

"Es arī ne," viņa sacīja un skatījās Haloranam tieši acīs. "Tieši tāpēc tev labāk vajadzētu iet."

Viņš bija tik ļoti apstulbis, kā gan šerona tā spēj viņu atstāt, aizklikšķināt ar saviem mazajiem papēdīšiem prom pa gaiteni un augšā pa kāpnēm, ka viņam pat neienāca prātā, cik viegli viņa padevusies jautājumā par līdzbraukšanu uz Mineapolisu.

Stundu vēlāk Halorans un Bonārs atradās uz 29. autostrādes un devās uz rietumiem, un viņiem pa vidu bija nolikts termoss ar Mārdžorijas gatavoto kafiju un divās pilnās krūzēs kūpēja karstais dzēriens. Bonārs sēdēja pie stūres pirmajā ceļa posmā, un bija nojaušams, ka viņš vēlas pēc iespējas drīzāk nonākt galā. Viņš brauca ar ātrumu astoņdesmit jūdzes stundā un mirgojošām bākugunīm.

"Es nekad nebūtu domājis, ka tu varētu tik ļoti steigties nokļūt lielpilsētā."

"Tā nemaz nav. Es ienīstu pilsētas. Smogs, noziegumi, maksas autostāvvietas, pilsētas ir galīgi nekam nederīgas. Bet, kamēr vēl nav slēgts Five Corners, es šo ceļojumu grasos pārvērst par akciju: "Ēd un brauc!" Šajā vietā ir vislabākais rostbifs un gaļas mērce visā štatā."

"Es domāju, ka jūs ar Mārdžoriju gājāt uz Hidden Haven vakariņās."

"Tas bija pirms vairākām stundām."

"Tu nevari ēst rostbifu un gaļas mērci mašīnā."

"Es varu ēst rostbifu un gaļas mērci, bet patiesībā es domāju par tevi. Šerona sacīja, ka tu neesi ēdis vakariņas."

"Kad tu runāji ar Šeronu?"

"Pa vidu starp izlēkšanu no Mārdžorijas gultas un skriešanu uz mājām uzvilkt formas tērpu."

"Vai viņa tev zvanīja? Kāpēc?"

"Lai liktu man apstāties un sadabūt tev kaut ko ēdamu. Tev, iespējams, vajadzētu to meiteni apprecēt."

"Es esmu pārāk jauns, lai precētos."

"Nolādēts, tu esi gandrīz par vecu, lai radītu pēcnācējus."

"Mums pat vēl nav bijis neviens randiņš."

"Izdari to vispirms!" Bonārs pagrieza stūri, lai apbrauktu apkārt beigtam jenotam, kas gulēja uz ceļa. "Starp citu, es dzirdēju vārdiņu "vēl"."

Halorans atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

"Es šovakar bija aizbraucis pie Denija vecākiem, lai izteiktu līdzjūtību."

Halorans atvēra acis.

"Viņi sacīja, ka tu esot tur bijis no rīta. Aizvedis viņus uz apbedīšanas biroju un palīdzējis visu nokārtot."

"Man bija nedaudz brīva laika."

"Stāsti vien! Tu esi jauks puisis, Maik. Ņem to pie sirds."

Halorans atkal aizvēra acis. Jā. Tāds viņš bija, taisnība. Jauks puisis. Palīdzēja sērojošiem vecākiem guldīt zemē bērnu, kuru pats nogalināja. īsts princis.

"Viņi sacīja, ka bēres būs pirmdien."

Halorans pamāja.

"Denija māsa ir kaut kur Francijā. Viņa var atgriezties tikai svētdien."

"Es neatceros, ka kādreiz būtu bijis bērēs, kas notiek pirmdienā."

"Es tik ļoti vēlētos, lai uz šīm mums nebūtu jāiet."

36. nodaļa

Greisa, Hārlijs, Roudraners un Annija ienāca mākslas galerijā, Diāna pameta apbrīnotāju bariņu un balta zīda mākonī slīdēja viņiem pretim.

Diāna viņus visus apskāva, tad saņēma abas Greisas rokas savējās un smaidot atkāpās soli atpakaļ.

"Tu esi uzcirtusies."

"Tikai tevis dēļ," Greisa, arī pasmaidījusi, atbildēja.

"Ha!" Hārlijs drūmi paskatījās uz Greisas raksturīgajiem melnajiem džinsiem, T kreklu un putekļu mēteli. "Par ko tu runā? Viņa tā ģērbjas katru dienu."

"Hārlij, tu esi tāds nejēga," Diāna viņu norāja.

"Es viņam visu laiku to saku," Annija teica.

"Viņai mugurā ir Moschino T krekls," Diāna norādīja. "Un, ja tā nav uzciršanās, tad es nezinu, kā to nosaukt."

Hārlijs paliecās uz priekšu un nopētīja Greisas T kreklu.

"Man tas šķiet tāds pats kā Fruit Of The Loom."

Diāna aizkaitināta ar izbrīna pilnu sejas izteiksmi papurināja galvu un tad visus noskatīja.

"Jums šovakar nevajadzēja nākt. Es zinu, cik nelāgi jums klājas."

"Mīlulīt, vai tev prāts? Vai mēs kādreiz esam palaiduši garām kaut vienu tavas izstādes atklāšanu?" Annija jautāja. "Turklāt tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs."

Roudraners pamāja.

"Jā. īpaši pēc tā šodienas notikuma lielveikalā."

Diāna saņēma viņa roku un to saspieda.

"It vienkārši uz pāris stundām to visu aizmirstiet. Un man ir kaut kas tāds, kas, domājams, palīdzēs." Viņa pacēla roku, un pie viņiem pienāca formā tērpies viesmīlis ar šampanieša paplāti rokās.

"Es mīlu šo sievieti," Hārlijs sacīja un paņēma no paplātes glāzi. To iztukšojis, viņš pagrāba vēl vienu. "Kur ir tas tavs lempīgais vīrs?"

Diāna nenoteikti pamāja ar roku uz pūli pie bufetes galda.

"Jūs pazīstat Miču. Viņš dara to, kas viņam vislabāk padodas. Kad es devos prom, viņš centās pārdot visdārgāko darbu kādam nabaga vīram, kurš savu pēdējo pirkumu izdarījis benzīntanka autostāvvietā." Diāna nopūtās un paskatījās uz Miču. "Bet tas novērš viņa domas citā virzienā, Mičam tas vajadzīgs." Ar nožēlas pilnu smaidu Diāna pagriezās atpakaļ pret viņiem. "Tagad man jādodas paplātīties, bet, lūdzu, palieciet tik ilgi, cik gribat! Ēdiet, dzeriet, priecājieties un ejiet prom tad, kad jums jāiet. Man tas ļoti daudz nozīmē, ka jūs visi šovakar atnācāt."

Kad visi pārējie nekavējoties taisnā līnijā devās pie bufetes galda, viņa aizkavēja Greisu.

"Kā tu turies? Tev būtu jājūtas daudz sliktāk nekā pārējiem."

Greisa pasniedzās un viņu apkampa.

"Man patīk mani draugi," viņa citēja The Beatles. "Tieši tāpat kā vienmēr."

Džino un Magoci atstāja mašīnu maksas autostāvvietā un pēdējo kvartālu nogāja ar kājām aukstumā, un savos aukstajā vējā plandošajos trenčveida mēteļos izskatījās kā gangsteru pāris no kādas kinofilmas.

Aktona-Šlesingera galerija bija iekārtota vēl vienas atjaunotas noliktavas augšējā stāvā; tā ļoti līdzinājās Monkeeivrench ēkai un atradās no tās tikai pāris kvartālu attālumā. Vara plāksne pie ēkas ieejas informēja apmeklētājus, ka to kādreiz izmantojis apģērbu ražotājs, kura specializācija bijusi vīriešu apakšveļa.

Kad abi iegāja tukšajā apakšstāva vestibilā, Džino bija īgns un ieņēma aizsargpozīciju, viņš nepārprotami gaidīja pretenciozu snobismu un vispārēju nopētīšanu un bija pārliecināts, ka kompānija augšstāvā viņu apspriedīs.

"Ja tu tā uzvedīsies, tad pret tevi izturēsies noraidoši," Magoci viņu brīdināja.

"Pagaidi, gan jau tu pats redzēsi, Leo. Es kopā ar Andže-lu esmu bijis uz tamlīdzīgiem pasākumiem jau iepriekš, un, ja tu neesi bāls kā spoks, izdēdējis un tērpies no galvas līdz kājām melnā, viņi tevi mierā neliks."

"Tu redzēsi to, ko tu gribi redzēt." Magoci nopūtās. "Es gluži vienkārši ar. nepacietību gaidu brīdi, kad varēšu ieraudzīt, kāda sieviete ir apprecējusies ar tādu neirotisma iemiesojumu kā Kross."

Galerijas telpa bija plaša un spartiska ar spīdīgām gaišām grīdām un spraišļotiem griestiem, kuru neaizsegtās sijas maigajā apgaismojumā vizēja. Pa visu telpu labirinta veidā bija izkārtotas tērauda starpsienas, pie kurām karājās abstraktā māksla. Eleganti, labi ģērbušies mecenāti ar augstu paceltiem zodiem un garlaikotiem skatieniem kā žurkas klaiņoja pa labirintu un malkoja rozā šampanieti no kristāla glāzēm.

Kāda pievilcīga jauna sieviete, ģērbusies nepieciešamajā melnajā formas tērpā, viņus sagaidīja ar paplāti, uz kuras bija šampanieša glāzes. Par spīti bagātīgi izmantotajam baltajam pūderim, viņas sejā jautās svaigums un nevainība, un smaids bija kautrīgs, kaut gan asinssarkanās lūpukrāsas dēļ tas gandrīz vai nebija pamanāms. Viņai darīja godu tas, ka viņa ne aci nepamirkšķināja par abu saburzītajiem uzvalkiem, kas sāka izskatīties tā, it kā tajos būtu gulēts.

"Laipni lūdzu, džentlmeņi! Vai drīkstu jums piedāvāt šampanieti?"

Magoci un Džino saskatījās. Izredzes iedzert kādu alkoholisku dzērienu lika viņiem abiem siekaloties.

"Billecart-Salmon," viņa kārdināja.

"Es pieļauju, ka tam jābūt labam, ko?" Džino viņai jautāja.

"Tas ir vairāk nekā labs."

Džino atskatījās uz Magoci.

"Vai mēs esam darbā?" viņš nočukstēja.

Magoci iekoda apakšlūpā.

"Oficiāli ne. Man tā šķiet."

Džino uzsmaidīja jaunajai sievietei un paņēma divas šampanieša glāzes.

"Tu esi kā eņģelis no debesīm. Es tevi svētu, mans bērns."

Viņas kautrīgais smaids pārtapa par platu jo platu. Viņa šķita pateicīga, ka atradusi divus mecenātus, kuri nedabūtu trieku, ja viņa atkāptos no sava tēla.

"Tūlīt būšu. Es paraudzīšos, kam ir tukšas glāzes."

"Vai zini, galu galā šī vieta nav nemaz tik slikta," Džino sacīja un, nošmaukstinājis lūpas, pārlūkoja apkārtni. "Pats garšīgākais šampanietis, ko es jebkad esmu dzēris, kaut arī tas ir rozā."

Magoci izbaudīja gāzētā dzēriena dedzinošo siltumu, kas lika viņa asinīm straujāk riņķot. Šī sajūta viņam bija attāli pazīstama. Viņš to vienu vai divas reizes bija piedzīvojis - sen, sen -, un to sauca par relaksāciju. Viņš iedzēra vēl vienu malku.

"Es domāju, ka mums vajadzētu apmest kādu riņķi."

Džino iztukšoja savu glāzi.

"Man patīk šeit, perifērijā. Gluži vienkārši paliksim te un apdullināsimies, un, kad Halorans ieradīsies pilsētā, ļausim viņam pārņemt šo lietu."

Viņi kādu brīdi par to pasapņoja un tad devās cīņā, uz mirkli apstājoties pie pirmās sienas ar Diānas Krosas gleznām, kuras visas bija raksturīgi melnbaltas, tāpat kā abstrakcijas Miča Krosa kabinetā un gleznas Makbraidas dzīvojamā istabā.

Magoci klusībā pamāja ar galvu un atzina, ka laulība un draudzība var izskaidrot tādu darbu piekāršanu pie sienas, tāpat kā vecāki piestiprina pie ledusskapja savas mīļotās atvases zīmējumus, tomēr pilnīgi nesaprotama bija tāda pavirša absolūtisma izstādīšana tik cienījamā galerijā kā šī.

Viņš domās atvainojās Vermēram un van Gogam, gaismas un krāsas meistariem, par pasauli, kas tagad godināja šiku, nevis ģēnijus.

Stilīgo apmeklētāju bara vidū nebija grūti pamanīt Monkeeivrench komandu. Greisa Makbraida un Hārlijs Deividsons, kas šajā mirklī bija iegrimuši kādā personiskā sarunā, līdzinājās galerijas apmeklētāju vairākumam visvairāk no visiem. Viņus abus varētu noturēt vai nu par mākslas mecenātiem, vai māksliniekiem, - Greisu viņas melnajā putekļu mētelī un Hārliju pietiekami melnā ādas tērpā, lai viņš būtu gatavs piedalīties rodeo.

Annija stāvēja dažas pēdas tālāk un koķeti pievērsa sev kāda izskatīga, jauna, augstākās kvalitātes smokingā tērpta vīrieša uzmanību. Viņa kaut kā bija atradusi laiku un pārģērbusies, lai sevi maģiskā veidā pārvērstu par daļēji formālu tauriņu, kas greznojies caurspīdīgā, ar rokām apgleznotā šifonā. Magoci atcerējās, ko Espinoza bija sacījis par viņas apģērbam iztērēto naudu, un viņš tam ticēja.

Roudraners savā mūžīgajā likras sporta tērpā - šim gadījumam melnā krāsā - acīm redzami cieta no sajūtu pārslodzes un viens pats balstījās pret tālāko sienu, neveikli mīņādamies no vienas kājas uz otru. Viņš detektīviem vārgi pamāja un turpināja mīņāties.

Džino papurināja galvu neviltotā līdzjūtībā.

"Nabaga puisis izskatās kā antilope lauvu barā."

"Kur ir Mičs?"

Džino viņu nedzirdēja.

"Izskatās, ka Annija ir vienīgā, kura jautri pavada laiku," viņš nopūties teica.

"Domāju, ka viņa vienmēr jautri pavada laiku. Tātad Mičs - viņš ir vienīgā trūkstošā persona."

Džino atrāva skatienu no Annijas un norādīja ar īkšķi uz bufetes galdu, kas bija ieliecies zem suši un ziedu kompozīciju smaguma.

"Viņš ir tur."

Tad Magoci viņu ieraudzīja līdzās kādai garai, blondai sievietei baltā zīda vakarkleitā. Nebija nekādu šaubu, ka viņa ir māksliniece, jo viņai apkārt drūzmējās sajūsminātie pielūdzēji, kas sacentās par iespēju ar viņu aprunāties, un viņa žēlsirdīgi visiem veltīja uzmanību un vienlaikus apčubināja savu vīru kā tādu iemīļotu mājdzīvnieku.

Tātad tā bija Diāna Krosa. Māksliniece, slavenība un acīmredzot mīloša sieva. Iespējams, ne satriecoša skaistule, bet pievilcīga tajā veselīgajā, sportiskajā veidā, pēc kura tiecās daudzi Vidējo Rietumu iedzīvotāji.

Brīnumainā kārtā parādījās meitene, kura bija viņus sagaidījusi pie durvīm, ar jaunu pudeli.

"Neizskatieties tik pārsteigti!" viņa iesmējusies teica un piepildīja detektīvu glāzes. "Es jums sacīju, ka pielūkošu, lai jūsu glāzes nebūtu tukšas."

"Nu, uz tavu veselību," Džino sacīja. "Kā tev šķiet, vai tu varētu ieliet arī manam draugam, kas stāv tur pretim? Tam garajam, kaulainajam puisim?"

"Protams." Viņa aizslīdēja Roudranera virzienā, un Džino piemiedza Magoci ar aci.

"Es došos turp un paraudzīšos, vai mūsu izcilajam dator-fanātiķim ir paveicies un izdevies izsekot e-pasta vēstules."

Kad Džino viņam tuvojās, Roudraners izskatījās gandrīz vai pateicīgs, bet tad viņa sejā parādījās apjukums, jo viņš atcerējās, ka viņam būtu jāturas savējo pusē.

"Detektīv," viņš piesardzīgi sacīja.

"Izskatās, ka tev nepatīk šeit atrasties gandrīz tikpat ļoti kā man."

Roudraners nervozi grozīja pirkstos savu glāzi.

"Jā."

"Vai kaut kas pavirzījies uz priekšu ar e-pasta vēstulēm?"

"Nē." Viņa acis aizdomīgi piemiedzās. "Vai jūs tagad spēlējat labo policistu?"

Džino iesmējās.

"Nē, es vienmēr esmu sliktais policists. Tomēr es savā ziņā neesmu darbā. No šā brīža ar Mineapolisas Policijas departamenta gādību jums visiem ir sava personiskā policijas apsardze. Mēs tikai aizpildām robu līdz brīdim, kamēr darbu sāks vakara maiņa.

Roudraners izskatījās satraukts.

"Jūs gribējāt teikt... jūs mūs izsekojat?"

Džino paraustīja plecus.

"Novērošana, aizsargāšana - nosaukums nav svarīgs, jebkurā gadījumā - visiem būs drošāk."

Roudraners uz viņu kādu mirkli drūmi skatījās, tad nopūtās.

"Labi. Es pieļauju, ka no policistu viedokļa tam ir kāda jēga."

"Tieši tā, vecīt. Tātad tu bieži tiec vilkts uz šāda veida pasākumiem?"

"Diezgan bieži. Saprotiet, uzmanības parādīšana Mičam un Diānai."

"Ko tu domā par šo mākslu?"

Viņš paraustīja plecus un negribīgi taisnojās.

"Ei, māksla man ir tumša bilde. Apmeklējot izstādes, es vienmēr jūtos kā idiots."

"Nu, ja kāds no šiem cilvēkiem aizietu uz tavu darbu un paskatītos, kā tu strādā, tad tu viņiem liktu justies kā idiotiem, un rezultāts izlīdzinātos."

"Jā, droši vien."

Kā no zila gaisa parādījās Hārlijs, un, ņemot vērā viņa masu, tam bija grūti noticēt. Viņš nostājās starp Roudraneru un Džino kā rūpīgs tēvs, kas aizsargā savu dēlu no vietējiem huligāniem.

"Vai jūs pārbaudāt mūs, detektīv?"

"Apmēram tā. Es nupat pateicu Roudraneram, ka no šā brīža ikvienam no jums kāds sekos."

Hārlijs ieskatījās Džino cieši acīs.

"Tātad jūs apsargāsiet Greisu?"

"Neapšaubāmi."

"Nu, velns parāvis, es ceru, ka jums tas izdosies labāk nekā tajā sasodītajā lielveikalā!"

Džino viņam uzmeta niknu skatienu.

"Tu esi pārāk mutīgs, ja ņem vērā to, ka tev nevienas slepkavības laikā nav alibi."

"Un jūs esat pārāk paštaisns, ja ņem vērā to, ka zinājāt, kurā vietā notiks pēdējās divas slepkavības, un tās nenovērsāt."

Džino sāka lūkoties savā glāzē, klusi nosvilpās un aizskaitīja līdz desmit.

"Labi, vecīt," viņš beidzot sacīja. "Pašlaik esmu mazliet iedzēris un pieļauju, ka tu tāpat, tāpēc tu piemirsi, ka visi šie mēsli - šī lieta - piecūko jūsu durvju priekšu tikpat lielā mērā kā mūsējo."

Hārlijs kādu brīdi uz viņu dusmīgi skatījās, tad viņa pleci lēni saguma, un viņš saplaka kā caurs balons.

"Es neaizmirsu, detektīv," viņš klusi sacīja. "Jēzus Kristus, mēs nekad to neaizmirsīsim. Tā ir problēma. Greisa vēl arvien sevi vaino par Džordžiju. Mēs esam uztraukušies par viņu, un tas mūs padara trakus. Jēziņ, cik drausmīgs juceklis!"

Džino. viņu vēroja. To nevarētu saukt gluži par atvainošanos, bet tas bija kaut kas tai ļoti līdzīgs.

"Sasodītais juceklis! Es par to iedzeršu." Viņš pacēla šampanieša glāzi un pirms tās iztukšošanas viegli pamāja ar galvu Hārlijam, piekrītot viņa teiktajam. "Vai zini ko? šīs sasodītās glāzes ir pārāk mazas."

Hārlijs pamāja.

"Paliec tepat! Es zinu, kur viņi glabā pudeles."

Pēc desmit minūtēm un gandrīz veselas pudeles Džino sāka domāt, ka Hārlijs galu galā nav tik slikts puisis - faktiski šķita, ka viņiem ir daudz kopēja. Viņi abi ienīda abstrakto mākslu, viņiem abiem garšoja rozā šampanietis un patika labi paēst. Arī Roudraners šķita visai pieņemams, īpaši tādai teh-nodesiņai kā viņš.

Viņi visi stāvēja līdzās pie kādas gleznas, uz kuras bija redzami pamatīgi deformēti otas triepieni, kas stiepās uz augšu kā mazliet izkusušas un izstaipītas īrisa konfektes, un mēģināja saprast tās jēgu.

"Tātad kā jums šķiet, kas tur ir domāts?" Džino jautāja.

"Velns parāvis, ja es zinātu," Hārlijs sacīja. "Melnbalts mēsls. Es domāju, ka tiem vajadzētu būt cilvēkiem."

"Tie ir veļas knaģi," Roudraners ar lielu pārliecību noteica.

"Nekā," Džino draudzīgi nepiekrita. "Tiem vajadzētu būt cilvēkiem. Vai redzi kājas? Un tie treknie krāsas bumbuļi apakšā ir pēdast Turklāt - kāpēc gan kādam būtu jāzīmē abstrakti veļas knaģi? Tie jau tāpat ir abstrakti, vai ne?"

Hārlijs izdzēra atlikušo šampanieti tieši no pudeles.

"Labi teikts, detektīv."

"Jums vajadzētu minēt, vai tas vispār kaut ko nozīmē," Roudraners sacīja, mazdruciņ norijot vārdu galotnes. "Un ja nu visa šī modernā māksla ir tikai samazgas? Ja nu viņi tikai uzšķiež krāsu uz audekla un cer, ka tā pārvērtīsies par kaut ko tādu, ko daži pseidointelektuāli mākslas kritiķi sauc par dziļdomīgu?"

"Tieši tā es domāju," Hārlijs iesāka, bet tad viņam līdzās nostājās kāda satriecoša blondīne melnā, šaurā kleitā un pieskārās viņa rokai.

"Vai tas ir tavs darbs?"

Hārlijs pamatīgi koncentrējās, lai neļautu savam žoklim saspringt.

"Ā... nē!"

"Ak!" Viņa samulsusi lūkojās apkārt, lai atrastu kādu pieklājīgu veidu, kā izkulties no šīs neērtās situācijas, un izlabotu savu acīmredzamo kļūdu.

"Tomēr tas ir saviļņojošs, vai ne?" Hārlijs ātri piebilda.

Roudraners un Džino izlikās, ka neievēro šīs pārmaiņas, tomēr abi pašapmierināti smaidīja.

"Ak jā! Es domāju, ka tas ir fantastisks!" Blondīnes interese atkal atjaunojās, un viņa jūsmoja. "Lai arī kas ir šo darbu autors, viņš ir visai talantīgs. Tātad - kāda ir tava šā darba interpretācija?"

Hārlijs atliecās atpakaļ uz savu motociklista zābaku nostaigātajiem papēžiem.

"Nu, es domāju, ka tā ir mūsdienu viendabības un globālās dažādības dihotomijas trāpīgs attēlojums."

Viņam līdzās Roudraners paliecās uz priekšu un, aizlicis mutei priekšā roku, klepoja, mēģinot apspiest smieklus. Džino skatījās citā virzienā.

Blondīnes acis iemirdzējās apbrīnā.

"Es spēju to saskatīt. Tu zini, kontrastā starp melno... un balto."

"Tieši tā. Droša nostādne. Melnā krāsa. Un tad baltā. Es domāju, ka te ir arī kāda rasistiska pieskaņa."

"Es vēl arvien domāju, ka tie ir veļas knaģi," ierunājās Roudraners."

Blondīne uz viņu drūmi palūkojās, viņas piere aizkaitinājumā saraucās.

"Ko tu teici?"

"Es teicu, ka tie ir veļas knaģi. Melni un balti veļas knaģi," Roudraners atkārtoja.

"Es sapratu tavu domu." Viņa pamāja. "Veļas knaģi reprezentē lauku materiālās kultūras pieminekļus sarežģītajā pasaulē..."

"Un es domāju, ka tie ir cilvēki ar mazītiņām galviņām un lielām, resnām, bezformlgām kāju pēdām." Džino paaugstināja likmes.

"Labi. Arī to es spēju saprast. Mājiens, ka motoriskās funkcijas ignorē garīgās funkcijas kā cilvēces vispārējo nosacījumu; torsu nekustīgums un tukšais fons dod mājienu par bezjēdzīgi pavadītas dzīves īpašnieka gara paralīzi..."

"Pagānisma un jūdaisma un kristietības kombinēts attēlojums, kas ievīstīts bezcerībā." Hārlijs gudri pamāja ar galvu.

Blondīne izskatījās tā, it kā pār viņu tikko būtu nākusi apskaidrība.

"Iespējams, tas ir mēģinājums runāt par mūsu garīguma trūkumu."

No pūlēm apvaldīt smieklus Džino tecēja asaras. Viņš ieskatījās savā tukšajā glāzē.

"Šajā mirklī manas galvenās rūpes sagādā fakts, ka man ir alkohola trūkums. Vai jūs mani atvainosiet?" Viņš pagriezās un devās meklēt meiteni ar paplāti; Roudraners novērtēja savas iespējas un nolēma ieņemt savu iepriekšējo pozīciju pie tālākās sienas.

Magoci galerijas otrā pusē gaidīja brīdi, kad Greisa būs viena, lai varētu viņai tuvoties; izrādījās, ka tas ir gandrīz neiespējami. Viņ'am nevajadzētu brīnīties, jo bija vispārzināms, ka vēsas tumšmatainas skaistules pievelk vīriešus neatkarīgi no tā, vai viņu kaislība ir māksla, pankroks vai Field & Stream numuru pārlasīšana sporta spēļu pārtraukumu laikā. Un, ja nav ne jausmas par faktu, ka šai zināmajai skaistulei ir ļoti nejauks raksturs un pielādēts Sig padusē, viņa, iespējams, šķiet uzbrukumu objekts.

Greisa skatījās, kā viņš tuvojas, un viņas sejā nebija pilnīgi nekādas izteiksmes. Kādu brīdi viņi stāvēja un viens uz otru skatījās, tad Magoci sacīja:

"Es jums gribētu šo to pajautāt."

"Es biju viena pati birojā. Nekādu liecinieku. Nekāda alibi."

"Es zinu. Gribēju jautāt kaut ko citu."

"Tādā gadījumā - ko?"

Magoci lūkojās apkārt, vilcinājās un izvairījās no atbildes.

"Tas nav tik viegli. Man vispār nevajadzētu ar jums runāt."

"Jo es esmu aizdomās turētā?"

"Kaut kas tamlīdzīgs."

Greisa neko neteica, tikai stāvēja un gaidīja, un viņam itin nemaz nepalīdzēja.

"Vai drīkstu aizvest jūs mājās?" Magoci beidzot jautāja. "Mēs varētu aprunāties pa cejam." Kad Greisa uzreiz neatbildēja, viņš piebilda: "Tas ir svarīgi."

Viņa kādu brīdi to apdomāja.

"Man pašai ir mašīna. Ja gribat, varat braukt kopā ar mani."

"Dodiet man dažas minūtes laika! Satiksimies apakšstāvā."

Magoci ātri apstaigāja galeriju un visbeidzot atrada Džino, kas nāca laukā no tualetes.

"Ei, vecīt!" Džino viņam uzsita pa muguru. "Tu vēl neesi nolaidis ūdeni? Viņiem tur iekšā ir telefoni uz maza galdiņa ar izliektām kājām..."

"Es braukšu mājās kopā ar Makbraidu."

Džino samirkšķināja acis, tad mēģināja saraukt uzacis drūmā skatienā, tomēr šampanietis darīja viņa pūles veltas, viena uzacs palika augstāk nekā otra, un viņš izskatījās tikai gražīgs.

"Tu dodies uz randiņu ar aizdomās turamo?"

"Tas nav randiņš."

Džino, iekodis apakšlūpā, mēģināja to aptvert.

"Vai tu mēģināsi ieskatīties zem viņas svārkiem?"

Magoci ar roku aizsedza acis un papurināja galvu.

"Paklausies, Džino, tu nezini, kur es esmu un ko es daru, sarunāts?"

"Sasodīts, pareizi, es nezinu, ko tu dari. Un tu pats?"

"Pie velna, nē! Vai tu varēsi noķert taksi?"

Džino sasvērās atpakaļ uz papēžiem un, pirms iztaisnojās, nokļuva bīstami tuvu nokrišanas robežai.

"Nu, vecīt, kā jau tas notiek, es tikko runāju ar Andželu. Viņa atradusi kādu pēdējā brīža auklīti un pēc piecpadsmit minūtēm satiksies ar mani pie blakus durvīm, lai aizietu kaut ko iedzert. Pirmais īstais randiņš pēc Pārpratuma piedzimšanas."

"Bez jokiem?"

"Bez jokiem."

"Tu esi veiksminieks, Džino."

"Jā, esmu gan."

37. nodaļa

Magoci Greisas Range Rover spēlējās ar pasažiera sēdekļa kontrolierīcēm. Līdz brīdim, kad viņš atrada sēdekļa apsildīšanas un atzveltnes slīpuma regulēšanas pogas, viņš jau bija paspējis nopietni apdomāt žigolo karjeru.

Kad viņi atradās divus kvartālus no galerijas, Greisa sacīja:

"Jūs esat man pielicis izsekotāju."

Magoci paskatījās sānu spogulī un ieraudzīja policijas patruļmašīnu kāda puskvartāla attālumā.

"Savā ziņā uzkrītoši, vai ne?"

"Tikai man?"

"Jums visiem." Magoci izskaitīja līdz divdesmit un bija gandrīz vīlies, kad Greisa nemetās viņam virsū. "Tikai nestāstiet man, ka esat ar to mierā."

Greisa nopūtās un atbalstīja plaukstu locītavas uz stūres.

"Magoci, es esmu nogurusi. Un ziniet ko? Es par ļoti daudz ko vairs neuztraucos. Un tagad - vai jūs patiešām vēlējāties ar mani par kaut ko aprunāties vai tikai gribējāt pavizināties manā mašīnā?"

"Es gribu uzzināt jūsu īstos vārdus."

Viņa nobrauca uz 1-94 ceļa, iegriezās malējā kreisajā joslā un uzņēma ātrumu. Tas bija veselu minūti pirms tam, kad viņa atkal ierunājās.

"Es saprotu, ka Tomijs vēl nav ielauzies tajā FIB failā."

"Jūs sasodīti labi zināt, ka viņš to nespēj. Jūs par to parūpējāties."

Greisa klusēja.

"Viņš ieskrēja ugunsmūrī, kuru jūs uzlikāt. Un nepūlieties to noliegt. Jūs izdarījāt to šorīt, iespējams, pēc tam, kad sapratāt, ka viņš ir pietiekami gudrs, lai izlauztos cauri FIB drošības sistēmai, un tāpēc to mazliet uzlabojāt. Jūs steidzāties."

"Jūs tam nepiekļūsiet, vai ne?" Greisa klusi jautāja. "Tiklīdz kāds kādreiz atklās, ka mēs, slēpjoties zem saviem tagadējiem vārdiem, esam tie paši cilvēki, kas toreiz Atlantā, mums atkal nāksies nozust un sākt visu no gala."

"Jo jūs baidāties, ka Atlantas slepkava var jūs atrast."

"Tieši tā."

"Viņš jau ir jūs atradis."

Greisa nopūtās.

"Varbūt. Varbūt tas ir tas pats toreizējais, tomēr - ja nu tā nav? Ja nu tas patiesi ir kāds jauns trakais, kas gluži vienkārši spēlē šo spēli, un mēs zaudēsim piesardzību, jo uzķersimies uz domu, ka tas ir tas pats toreizējais, un viņš mūs atkal atradis? Vai jūs varat garantēt, ka tas ir tas pats cilvēks? Ka mēs pilnīgi neko nevaram zaudēt, ja atklāsim savu identitāti?"

Magoci apsvēra viņas vārdus.

"Nē. Es nevaru to garantēt. Tā vai citādi - šovakar ne. Tomēr es varētu jums to pateikt rītdien."

"Tad rītdien es jums pateikšu mūsu īstos vārdus." Greisa pagrieza galvu un paskatījās uz Magoci. "Kāpēc tas jums, Magoci, ir tik svarīgi - uzzināt mūsu iepriekšējos vārdus? Tur nav nekā pārdabiska, tie ir gluži parasti vārdi."

"Es tiem tikšu klāt."

"Kad?"

"Patiesību sakot, es šeit atrodos savā ziņā bīstamā stāvoklī. Jūsu informēšana par slepkavības izmeklēšanu nav gluži noteiktā darba kārtība."

Greisa viņam uzmeta atru skatienu un tad atkal piever-sās ceļam.

"Lietā radies kāds jauns pavērsiens, vai ne?"

"Varbūt." Magoci paberzēja deniņus, jo bija sākusi sāpēt galva. Pārgurums un šampanietis bija slikta kombinācija. "Ja pastāvētu iespēja, ka jūs varētu kaut ko zināt, tad es pajautātu. Ja mans instinkts mani neviļ, tas varētu novest pie šīs lietas atrisinājuma. Ja mans instinkts mani viļ... velns parāvis, es nemaz negribu par to domāt."

"Tas neizklausās pārāk konkrēti."

"Es zinu. Ceru, ka tas izlausīsies konkrētāk vēlāk. Es gribētu vismaz izkāpt no mašīnas un ieskatīties jums acīs."

"Vai jūs gaidāt, ka es jūs ielūgšu pie sevis?"

"Mēs varētu kaut kur apstāties. Kādā kafetērijā, bārā, vienalga, kur."

Greisa papurināja galvu un turpināja braukt māju virzienā.

Kamēr viņa novietoja Range Rover garāžā, Magoci izgāja laukā, kur tikko pie ietves apmales bija piestājusi policijas patruļmašīna. Kad policists atvēra logu, Magoci pazina, ka tas ir Endijs Gārfīlds, viens no vecākajiem patrulētājiem, kuram bija pietiekami daudz prāta, lai paliktu sēdēt mašīnā, bet pilnīgi nekādas intereses atstāt ielas.

"Viņa brauca ar astoņdesmit trim jūdzēm stundā tur, kur bija atļautas piecdesmit piecas, Magoci. Kā tu domā, cik ātri viņa brauc tad, ja viņai blakus nesēž policists?"

"Dievs vien zina. Pie velna, kā tev klājas, Gārfīld?"

"Labāk."

"Es dzirdēju, ka Šīla iznākusi no slimnīcas un viss ir kārtībā."

"Jā. Kādu nedēļu mēs bijām ārprātīgi pārbijušies, bet tā bija tikai cista."

"Džino man teica. Mēs par to iedzērām." Izdzirdējis Greisas zābaku klaboņu uz piemājas celiņa, Magoci atskatījās pār plecu. "Uz kādu bridi ieiešu iekšā. Esiet piesardzīgi šeit ārā, jā?"

"Protams."

Tieši tajā brīdī, kad Magoci parādījās Greisai aiz muguras, viņa atvēra durvis ar atslēgas karti.

"Šovakar tevi uzraudzīs Gārfilds. Viņš ir labs cilvēks."

"Vai tāpēc man vajadzētu justies labāk?"

"Nezinu. Man tas liek justies labāk."

Kad viņa atmūķēja cietokšņa durvis, tieši aiz tām atradās krancis, kas, mēli izkāris, izpildīja nelielu stepa etīdi. Viņa suniskā izteiksme komiski pārvērtās no milzīga prieka līdz galīgam pārbīlim, kad viņš aptvēra, ka Greisa nav viena, tomēr - kāds brīnums - viņš nebēga prom. Suns tikai piesardzīgi paturēja acīs Magoci, kas centās kustēties lēni un uzmanīgi.

"Tātad tas ir suns, kas baidās no svešiniekiem? Tagad viņš nemaz nešķiet tik nobijies."

Greisa pieliecās un sabužināja viņa kažoku.

"Ei, Čārlij!" Viņa atskatījās uz Magoci. "Es pieļauju, ka viņš jūs atceras. Vai vismaz to, kā jūs ožat. Iespējams, viņš nospriedis, ka esat diezgan nekaitīgs, ja vēlreiz uzaicināts. Viņš, bez šaubām, nesaprot, ka ne reizi nemaz neesat uzaicināts. Tas varētu viņa domas mainīt."

"Kas noticis ar viņa asti?"

"Es nezinu. Viņš bija pamests."

Magoci nometās ceļos un lēni pastiepa roku.

"Ei, Čārlij! Viss ir kārtībā."

Čārlijs no attāluma rūpīgi nopētīja izstiepto roku, tad nenoteikti pavirzīja uz priekšu degunu. Viņa astes stumbenītis pāris reižu sakustējās.

"Viņš man paluncināja savu struņķīti."

Izklausās, ka tas jūs sajūsmina...

"Pēdējās nedēļas laikā mana vērtību skala ir kļuvusi stipri zemāka."

Greisa iekarināja savu putekļu mēteli skapi, kādu bridi skatījās uz Magoci, tad beidzot pastiepa roku, lai paņemtu ari viņa mēteli. Magoci, negaidītā pieklājības žesta apmulsināts, mirkli lūkojās uz viņas roku, tad rekordlaikā izķepurojās no sava mēteļa.

"Kad jūs esat nogurusi, jūs esat pārsteidzoši viesmīlīga."

Greisa tikai nopūtās, pakarināja viņa mēteli un pēc tam devās pa gaiteni uz virtuvi. Čārlijs drāzās viņai pakaļ, un Magoci - kā viņam pašam šķita - sekoja ar daudz lielāku pašcieņu.

"Ja gribat, apsēdieties," Greisa sacīja.

Magoci piebīdīja krēslu pie virtuves galda un tad pārsteigts noskatījās, kā Čārlijs uztraušas uz pretējā krēsla un sēž tajā gluži kā cilvēks.

Greisa nolēma palikt kājās un nevis apsēdās, bet atspiedās pret virtuves leti. Magoci nosprieda, ka tas viņai nodrošina priekšrocības - gan morāli, gan citādi.

"Labi, Magoci. Es skatos tev acīs. Runā!"

Viņš dziļi ievilka elpu, lēni izelpoja un ķērās klāt šim riskantajam jautājumam.

"Ļauj man ātri nosaukt vairākus vārdus, un tu man pateiksi, vai kāds no tiem tev kaut ko izsaka."

"Ak, pasaulīt! Vārdu asociācijas."

"Vai tev kaut ko izsaka vārds Kalumeta?"

"Cepamais pulveris," viņa atbildēja, nepamirkšķinot ne aci. "Vai pareizi?"

"Nē, tu izgāzies. Un uzvārds Kleinfeldi?"

"Nekā. Tātad - kas ir Kalumeta?"

"Kāda neliela pilsēta Viskonsinā."

"Viskonsina ir štats, vai ne?"

Magoci pasmaidīja.

"Tu proti uzjautrināt. Vai vēl kāds to zina?"

"Tikai tu."

"Un vārds Braiens Bredfords?"

"Nē," viņa bez svārstīšanās atbildēja.

"Vai esi pārliecināta?"

Greisa viņu kādu bridi pētīja.

"Tas ir tas svarīgais, vai ne?"

Magoci pamāja.

"Es nekad neesmu pazinusi nevienu Braienu Bredfordu. Es nekad neesmu pazinusi nevienu pašu Bredfordu."

"Un nav nekādas iespējas, ka tāds vārds varētu būt kādam no taviem draugiem Atlantas laikā?"

Viņa atbīdīja krēslu, apsēdās un ieskatījās Magoci tieši acīs.

"Nē. Itin nekādas iespējas. Un tev nāksies man ticēt uz vārda, Magoci."

Magoci izdvesa garu, gurdenu nopūtu. Līdz šim brīdim viņš nebija aptvēris, cik lielas cerības bija saistījis ar to, ka Greisa Makbraida varētu šo vārdu zināt, bet nu šī iespēja piepeši pagaisa.

"Šis Braiens Bredfords - vai viņš ir slepkava?" Greisa klusi jautāja.

"Mēs tā domājam. Viņš ir uzaudzis Svētā Pētera..."

To dzirdot, Greisas acis iepletās.

"...Un mēs domājam, ka viņš varētu būt mācījies Atlantas universitātē ,tajā pašā laikā, kad jūs."

"Jēziņ!" Greisa aizvēra acis, viņas roka refleksīvi sakustējās pistoles maksts virzienā un tad atslīga atpakaļ uz ceļiem. "Viņš ir tas pats slepkava."

"Tas arvien vairāk un vairāk sāk tā izskatīties. Mēs izmeklējam dažas lietas un mēģinām rast apstiprinājumu viņa klātbūtnei Atlantā. Svētā Pētera skola no šīs universitātes saņēmusi pieprasījumu pēc diploma kopijas; mums ir cilvēki Atlantā, kas pārbauda uzņemšanas sarakstus."

Zvanu spēle, kas atskanēja no otras istabas, bija maiga un muzikāla, tomēr Greisa savā krēslā salēcās un tvēra pēc elpas.

"Kas noticis?"

"E-pasts," viņa nočukstēja un skatījas Magoci garam uz gaiteni.

"No vina?"

• '

"Es nezinu." Greisa šķita maza un bezpalīdzīga.

"Pārbaudi to, kamēr es esmu šeit!"

Viņa paskatījās uz Magoci ar tādu sejas izteiksmi kā cilvēks, kuram tūlīt jādodas uz karātavām, un tad aizveda viņu pa gaiteni līdz mazītiņam kabinetam un apsēdināja uz krēsla. Kamēr Greisa klikšķināja taustiņus un izsauca savas pastkastītes ekrānu, Magoci skatījās pār viņas plecu. Tur bija viena e-pasta vēstule ar tādu pašu ziņojuma rindu kā iepriekšējā: "No slepkavas."

Greisa paskatījās pār plecu uz Magoci.

"Zini, es to neciešu."

Viņa dziļi ieelpoja un piespieda pogu "lasīt", šoreiz te nebija ne sarkanu pikseļu, ne pārveidota spēles sākuma ekrāna, tikai vienkāršs teksta ziņojums:

Es esmu Tevī vīlies, Greisa. Tu pat nespēj spēlēt pati savu spēli.

Un padomā par to, ka es esmu tepat, Tavā pagalmā!

Pirms Greisa bija pabeigusi lasīt ziņojumu, Magoci jau bija izvilcis ieroci un izmeties laukā pa sētaspuses durvīm.

Pagalms bija tukšs. Kamēr Magoci kāpa lejā uz pagalmu, Greisa jau bija ieslēgusi starmešus, tomēr viņš ieraudzīja tikai kādu vientuļu koku, pāris krēslu un pamatīgu, mājai piebūvētu koka žogu, kas bija pārāk augsts, lai pār to būtu viegli pārrāpties. Collu pa collai pārbaudīdams žogu, meklēdams kādus skrāpējumus kokā, pēdu nospiedumus vai jebko citu, Magoci piezvanīja no sava mobilā telefona uz dispečeru daļu, tika savienots ar Gārfīldu un nobēra instrukciju.

Iegājis atpakaļ mājā, viņš atrada Greisu nekustīgi sēžot atpūtas krēslā dzīvojamā istabā; viņai klēpī bija Čārlijs, labajā rokā - Sig, bet pirksts gatavībā uz pistoles gaiļa. Magoci nodomāja, ka tas ir visskumjākais skats, ko viņš jebkad redzējis.

"Jēziņ, Greisa!" viņš sacīja un bija pārsteigts, dzirdot, ka nosaucis viņu vārdā. Varbūt Greisa to dzirdēja, taču nelikās ne zinis, vai, iespējams, viņu tas gluži vienkārši neuztrauca.

"Nekā, vai ne?" viņa rāmi jautāja.

"Mums ir Sentpolas policisti, kas pārķemmē tuvāko apkārtni, mašīnas un patruļnieki, tomēr, ja viņš te šovakar ir bijis, tad, iespējams, jau sen ir prom. Es pārbaudīšu pārējo māju."

"Es jau to izdarīju."

"Jēzus Kristus!"

"Tā ir mana māja, Magoci."

"Es tik un tā pārbaudīšu."

Viņa apātiski paraustīja plecus.

Kad Magoci atgriezās, viņa sēdēja tieši tajā pašā vietā.

"Vai tu grasies šeit visu nakti sēdēt ar pistoli rokās?"

"Tā nebūs pirmā reize."

Magoci izvilka pirkstus caur matiem, pārlaida skatienu istabai un pēc tam iekārtojās dīvāna stūrī.

Greisa uz viņu ziņkārīgi paraudzījās.

"Ko tu dari?"

Magoci pat nepacēla acis uz Greisu.

"Es palikšu."

"Tas nav vajadzīgs."

"Es tik un tā palikšu."

38. nodaļa

Bija vēl tumšs, kad Halorans un Bonārs devās lejup no Hu-dzonas stāvā kalna un pāri tiltam, kas šķērsoja Santkroik-sas upi Minesotā. Tagad pie stūres sēdēja Halorans. Ņemot vērā to, ka viņš bija spējis aizmigt tikai uz kādu stundu, viņš jutās diezgan labi un bija saspringts, it kā dotos pretim lietas atrisinājumam.

Bonārs pasažiera pusē gulēja kā zīdainis, un Halorana atmiņā uzplaiksnīja pēdējā reize, kad viņi bija braukuši pāri visam štatam uz brāļu pilsētām ar divām alus kastēm bagāžniekā un pārīti cimdu nodalījumā ieslēgtu Springstīna koncerta biļešu. Toreiz viņi vēl bija bērni, Bonārs - gandrīz simt mārciņas vieglāks, un pasaule šķita brīnišķīga.

Viņš pieķēra sevi domājam, ko toreiz darīja Denijs Peltjē, -iespējams, nobrāza ceļus, braukājot ar skrituļdēli, - un pēc tam pavadīja nākamās desmit minūtes, cenšoties dabūt šo tēlu laukā no prāta.

To palīdzēja izdarīt Minesota, kad viņš pa 94. ceļu iegriezās iekšpilsētā.

"Ei, Bonār!" Viņš piebikstīja apaļīgajam plecam, un Bonāra acis nekavējoties atvērās, tās bija skaidras kā bērnam. Nebija nekā no grīļīgā pārejas stāvokļa, kurā ikviena pieaugušā intelektuālās attīstības koeficients pirms pirmās kafijas tasītes šķiet lidināmies kaut kur starp nulli un piecdesmit.

Bonārs vienmēr pamodās vienā acumirklī možs un gatavs pilnīgi visam.

"Ko tu par to teiksi?" Viņš paliecās uz priekšu, paskatījās caur vējstiklu un pasmaidīja. "Viņi mums atstājuši ieslēgtu gaismu."

Kopš viņu pēdējā apmeklējuma apvārsnis bija stipri mainījies. Tieši pašā pilsētas centrā slējās kāds ducis jaunu celtņu, baltas un zeltainas gaismas stabi sacentās ar veco IDS torni par vietu debesīs.

Halorans vienmēr bija domājis par Mineapolisu kā jauneklīgu pilsētu, sievišķīgu pilsētu; jauku un kautrīgu, un kārtīgu, kas ļoti cenšas nekļūt pārāk uzmācīga. Tagad izskatījās, ka šī pusaudze ir pieaugusi, un viņš minēja, vai sajūta būs tāda pati.

"Kopš tā laika, kad mēs te bijām, tā ir kļuvusi daudz lielāka."

Bonārs pasniedzās pēc termosa uz grīdas pie viņa kājām.

"Jā. Pilsētas - tas ir dabasskata vēzis, un vēzim ir raksturīgi, ka tas tikai aug un aug. Vai tu gribi kafiju?"

"Ak, izbeidz, paskaties uz ugunīm! Tas ir jauki. Un - jā, es gribu kafiju."

Bonārs pasniedzās pēc plastmasas Conoco krūzītes turētājā un ieskatījās tajā.

"Vai tu šeit iemeti izsmēķi?"

"Nē, nekādā ziņā."

"Nu, te kaut kas ir iekšā." Viņš atvēra savu logu un izkratīja ārā vecos kafijas biezumus. "Es nemaz negribu zināt, kas tas bija."

Viņi pabrauca garām temperatūras tablo, kas rādīja divdesmit grādus, bet, ņemot vērā auksto gaisu, kas ieplūda mašīnā, Halorans domāja, ka tas bija visai optimistiski. Viņš kādreiz bija dzirdējis, ka visi Minesotas termometri ir noregulēti tā, lai rādītu par desmit grādiem vairāk, tikai tādēļ, lai izvairītos no vietējo iedzīvotāju masveida pārcelšanās.

"Lūdzu, aizver logu! Auksts."

Bonārs pirms tā aizvēršanas pabāza degunu laukā pa logu kā suns un dziļi ieelpoja.

"Šodien snigs. To var sajust." Viņš pasniedza Haloranam piepildīto Conoco krūzīti un ielēja collu vai divas pats savā krūzē. Ne jau tāpēc, ka viņam būtu nepieciešams kofeīns. Patiesībā viņš to dzēra tikai garšas dēļ, un šoreiz tā bija kļūda. Pēc pirmā malka viņš nodrebinājās. "Dievs, tā ir šausmīga."

"Ko tad tu gaidīji? Tas bija benzīntanks, nevis Starbuck's."

"Es būtu gaidījis, ka vīrs ar pistoli pat benzīntankā var dabūt labāku kafiju nekā šī. Kur mēs esam? Kas tā par ielu?"

"Henepinas iela."

"Vai tu zini, uz kurieni tu brauc?"

"Protams. Uz pilsētas domi."

"Vai tu zini, kā to atrast?"

"Es nolēmu, ka gluži vienkārši braukāšu apkārt, kamēr to atradīšu."

Bonārs parakņājās sava krekla kabatā, izvilka daudzas reizes salocītu papīra gabaliņu un, nolicis uz saviem pamatīgajiem stilbiem, to izgludināja.

"Kas tas?"

"Mineapolisas iekšpilsētas karte, norādes, kā aizbraukt līdz pilsētas domei. Pie nākamā luksofora pagriezies pa labi!"

"Kur tu to ņēmi?"

"Mārdžorijas datorā."

Halorans ieslēdza griestu lampu un paskatījās uz papīra lapu. Tā izskatījās kā īsta karte.

"Tu nejoko?"

"Nebūt ne. Tu ieraksti vietu, kurā atrodies, vietu, uz kurieni gribi doties, un darīts. Dators izdrukā karti un norādes, kā braukt. Diezgan forši, vai ne?"

"Es nezinu. Savā ziņā tas laupa visu prieku, ko šis process sagādā."

Viņi novietoja savu auto patruļmašīnu līnijas galā sānieli-ņā, kas bija platāka par jebkuru Kalumetas ceļu, apgāja apkārt pilsētas municipalitātes akmens ēkai un iegāja iekšā pa parādes durvīm. Kāds policists ar aizmiglotu skatienu viņus nosūtīja uz priekšu pa gaiteni līdz Slepkavību izmeklēšanas nodaļai.

Ņemot vērā šo stundu, te bija ļoti daudz cilvēku, Halorans nodomāja, un viņi visi izskatījās noguruši. Ikviens, kuram viņi pagāja garām, pieklājīgi pamāja, tomēr viņi visi uzmeta ātru izteiksmīgu skatienu viņu brūnajiem formas tērpiem, it īpaši pistolēm, un nosprieda, ka viņi ir policisti.

Līdzko viņi iegāja Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, Bonārs paliecās uz priekšu un nočukstēja:

"Neviens mūs neapturēja. Tu vari apģērbties kā policists, ienākt šeit un pārņemt savās rokās visu ēku."

"Kas to varētu gribēt?" Halorans jautāja un aplūkoja mazītiņo, neizteiksmīgo uzgaidāmo telpu ar bīdāmu stikla logu vienā sienā. Cauri stiklam viņš varēja pavirši saskatīt tālāko lielāko istabu, pelēkus, valdības piešķirtus galdus, nemīlīgas sienas un starpsienu nodalītas darba vietas, kas bija paredzētas tikai darbam un nekam citam.

Stikla otrā pusē parādījās ļoti liela melnādainā sieviete, kas tikko bija izraususies no sava smagā ziemas mēteļa, labu brīdi viņus no galvas līdz kājām noskatīja un tikai pēc tam atbīdīja logu.

"Halorans, vai ne?" viņa jautāja, un Halorans pazina viņas balsi no telefona sarunas.

"Šerifs Maiks Halorans un šerifa palīgs Bonārs Kārlsons no Kingsfordas apgabala Viskonsinā." Viņi abi nolika uz galda savas apliecības un tās atvēra, lai sekretāre varētu redzēt fotogrāfijas. "Un jums vajadzētu būt Glorijai. Ja es nemaldos, mēs abi vakar dažas reizes runājām pa telefonu." Halorans viņai uzsmaidīja.

"Ahā! Vienas dienas laikā no viena un tā paša cilvēka tik daudzus telefona zvanus es nebiju saņēmusi kopš tās reizes, kad Terensam Beludam bija žēl, ka viņš mani nolicis gar zemi. Bonārs. Kas tas par vārdu?"

"Norvēģu," Bonārs sacīja, pēc viņas pēdējās piezīmes viņam vēl arvien bija mazliet ieplestas acis.

"Ha! Es domāju, ka zinu visus. Un jūs, cilvēki, domājat, ka tumšādainajiem ļaudīm ir savādi vārdi. Nāciet iekšā, puiši! Kamēr es zvanīšu Leo, atrodiet sev kādu brīvu krēslu."

Glorija atvēra viņiem durvis un vienlaikus pacēla telefona klausuli, un kāds ducis acu pāru atrāvās no sava darāmā darba un viņus nopētīja no galvas līdz kājām. Halorans jutās kā uz citu skolu pārcelts vidusskolēns, kas nostājies savu jauno klasesbiedru priekšā.

"Labsrīts!" Viņš pamāja vistuvākajam - kārnam vīrietim ar izspiedušos ādamābolu, nevīžīgu bārdeli un melnu vilnas cepuri ar kodes izgrauztu caurumu tieši pašā priekšpusē.

"Nu, kāpēc tu runā ar to mēslu maisu?" Glorija norāja, pienākot viņam aiz muguras.

"Mēslu maiss? Es nospriedu, ka viņš te strādā maskējies." Halorans pagriezās, lai viņai dumji uzsmaidītu, un apspieda vēlmi tvert pēc saulesbrillēm. Viņas kleita bija karmīnsarkana ar spilgti oranžām ķirbju aplikācijām. Tas bija brīnums, viņš nosprieda, jo kaut kādā veidā viņa lika šim tērpam iedarboties.

"Tā, tā, jūs, puiši, esat no laukiem, vai ne? Izskatās, ka vecā Glorija jūs paņems zem sava spārniņa."

Bonārs sazvēlās atpakaļ uz papēžiem un pasmaidīja.

"Lai slavēts Jēzus!"

Brūnās acis nozibsnīja, bet tad gandrīz acumirklī atmaiga. Halorans to redzēja un pakratīja galvu. Nebija svarīgi, ko Bonārs sievietēm sacīja, un pusi no šā laika viņš brūķēja lielu muti. Viņa sejā bija kaut kas tāds - maigums, nevainība vai kas tamlīdzīgs -, ka sievietes viņam piedeva gandrīz visu.

"Leo brauc šurp. Jūs paņēmāt līdzi to lodi, vai ne?"

Halorans uzsita pa kabatu un sajuta, ka viņa sirds atceras mirkli, kad Šeronas roka bija izdarījusi to pašu.

"Labi, es varu likt, lai kāds jūs tūlīt pat aizved uz laboratoriju, vai arī, ja vēlaties, jūs līdz viņa ierašanās brīdim varat gluži vienkārši atpūsties."

"Varbūt tikmēr, kamēr mēs gaidām detektīvu Magoci, tu mūs varētu ievadīt lietas kursā par jaunāko šīs lietas izmeklēšanā?" Bonārs jautāja.

Glorijas kārtīgi izplūktās uzacis izliecās.

"Jūs runājat ar sekretāri, nevis policisti."

Bonārs viņai uzsmaidīja, un Halorans viņai deva desmit sekundes, līdz viņa sāks stāstīt.

"Nu..."

Tātad viņš bija kļūdījies. Piecas sekundes.

"Vai jūs gribat zināt to, ko man vajadzētu zināt, vai arī to, ko es patiesi zinu?"

Bonāra smaids kļuva vēl platāks.

"To, ko tu patiešām zini. Tomēr vairāk par visu es vēlos zināt, kā tu esi sakārtojusi savus matus visās šajās mazītiņajās bizītēs. Es vienmēr esmu gribējis to zināt. Tās ir patiesi maziņas, it kā tās būtu pinusi Pelnrušķītes pelīte vai kaut kas tamlīdzīgs."

Glorija pagrieza acis Halorana virzienā.

"Vai šis vīrietis ir kādreiz agrāk redzējis tumšādaino sievieti?"

"Diez vai."

39. nodaļa

Magoci domāja, ka tam nav nekādas nozīmes, vai tu esi nabags vai miljonārs. Pastāvēja dažas stabilas cilvēciskas baudas, kuras cilvēkam saglabājās nemainīgas no bērnības līdz vecumdienām, un viena no tām bija pamošanās no labas, kāda cita pagatavotas kafijas smaržas.

Viņš atvēra acis un paskatījās Greisas Makbraidas dzīvojamās istabas griestos. Vienu žalūziju līstītes nebija līdz galam aizvērtas, un griestos iezīmējās vājas saules gaismas joslas. Kaut kāda iemesla dēļ tas viņu pildīja ar optimismu.

Viņš bija apsegts ar jaunu dūnu segu. Kad pagājušajā naktī viņš iegrima miegā, tās vēl nebija. Magoci pacēla tās malu, paskatījās un ieraudzīja tumšzilu vilnas segu, kuru atcerējās. Viņš pieslējās sēdus un palūkojās caur durvju arku uz tukšo virtuvi. Greisa bija viņu apsegusi, kamēr viņš gulēja. Greisa jau bija augšā, pagatavojusi kafiju un kādā brīdī uzklājusi viņam vēl vienu segu, lai viņš nenosaltu. Šī apziņa lika viņa krūškurvim iesāpēties.

Magoci atrada viņus dārzā, Čārlijs sēdēja vienā dārza krēslā, Greisa - otrā. Viņa bija baltā frotē peldmētelī, viņas tumšie mati bija mitri un slīga pāri apkaklei, no kafijas krūzes, kuru viņa turēja kreisajā rokā, pacēlās garaiņi. Greisas labā roka bija iebāzta peldmēteļa kabatā, un pat iztālēm Magoci zem tā spēja saskatīt pistoles neveiklo apveidu. Pie mag-

nolijas saknēm no šļūtenes šļācās ūdens, un tā čalošana piepildīja rīta klusumu ar mūziku. Tomēr, sasodīts, bija auksts.

"Šeit ara ir stindzinoši vēss," viņš sacīja un piesardzīgi devās lejā pa pakāpieniem, lai neizšļakstītu no savas krūzes svaigi pagatavoto kafiju. Viņš varēja saskatīt savu elpu, un zem viņa kurpēm krakšķēja apsarmojusī zāle.

Čārlijs pagrieza savu galvu un viņam uzsmaidīja. Arī suns varēja saskatīt savu elpu.

"Uzvelc mēteli!" Greisa nepagriežoties viņam sacīja.

"Es jau uzvilku." Magoci notupās līdzās Čārlija krēslam un paieskāja suņa kažoku aiz ausīm. Čārlijs skaļi nopūtās un atbalstīja galvu uz Magoci rokas. "Šī kafija ir lieliska." Viņš paskatījās uz Greisu un atklāja, ka viņa smaida. Tas bija smaids, kuru Magoci nekad agrāk nebija redzējis, un tas lika viņam saprast, ka viņš kaut ko ir izdarījis pareizi. Magoci nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi kādas sievietes sejas izteiksme bija likusi viņam tā justies, un nolēma, ka viņam labāk vajadzētu noskaidrot, kāda ir bijusi šī pareizā rīcība, lai varētu to atkal vēlāk atkārtot. "Kas noticis?"

"Tu neizsviedi Čārliju no viņa krēsla."

"Oho! Nu, tas taču ir viņa krēsls."

Greisa atkal pasmaidīja.

"Es jau būtu.varējis viņu izsviest no krēsla, bet baidījos, ka viņš noraus man roku." Magoci paskatījās lejup, kur negantais nezvērs mežonīgi to laizīja, un kādu sekundi domās ieslīga amerikāniskā ainiņā ar vīrieti, sievieti, suni un māju, it kā tā būtu īsta, it kā viņš būtu šeit piederīgs. "Tev nevajadzētu šeit ārā vienai atrasties," viņš piepeši sacīja, un Greisas smaids izgaisa.

"Tas ir mans pagalms. Mana māja." Viņa kādu brīdi uz Magoci nikni noraudzījās, un tika aizmirsts tas, ko viņš bija izdarījis pareizi. Tikpat labi viņš būtu varējis izsviest suni no krēsla. Ja neņem vērā, ka suns viņam patiešām patika. Beidzot viņa nopūtās un atkal paskatījās uz magnoliju. "Turklāt man jāaplaista šis koks."

Magoci malkoja kafiju un apdomāja saņemto mācību. Lai netiktu noslaktēts Greisas Makbraidas pagalmā, nekad pat neieminēties viņai, ka viņa varētu mainīt savu ierasto dienas kārtību. Viņš koncentrējās, lai apspiestu savu pašaizsardzības instinktu, kas vīriešiem bija raksturīgs jau kopš tiem senajiem laikiem, kad viņi pirmo reizi izlīda no alām. Tas bija muļķīgs instinkts, viņš nodomāja, jo izgāzās līdz ar evolucionārām pārmaiņām, kurām pielāgojoties radās sievietes, kas savu peldmēteļu kabatās nēsāja lielas pistoles. Viņš skatījās uz ūdeni, kas izveidoja peļķīti apkārt magnolijas stumbram, un nolēma, ka tas ir drošs sarunas temats.

"Tas šim gadalaikam ir savā ziņā mazliet par vēlu, vai ne?"

Greisa papurināja galvu, un aukstumā sastingušās tumšās cirtas virs baltā peldmēteļa sakustējās. Viņai nevajadzētu atrasties šeit ārā aukstumā arī ar slapjiem matiem, tomēr Magoci negrasījās viņai to teikt.

"Nekad nav par vēlu laistīt savus kokus. Vismaz, kamēr zeme nav sasalusi. Vai tu dzīvo mājā?"

"Tieši tāpat kā parasti cilvēki."

"Es neesmu mērķis. Es nekad neesmu tāda bijusi."

Dievs, viņa pārlēca no temata uz tematu kā Lieldienu zaķis. Magoci bija grūti izsekot. Acīmredzot tas bija sāpīgi acīmredzami.

"Tieši tāpēc es nebaidos viena pati atrasties šeit ārā," Greisa paskaidroja. "Viņš negrib mani nogalināt. Viņš gluži vienkārši grib mani... apstādināt."

"Ko apstādināt?"

Viņa paraustīja plecus.

"Esmu mēģinājusi tikt skaidrībā gadiem ilgi. Profilu veidotājs, kuru FIB iesaistīja šajā lietā Džordžijā, teoretizēja, ka slepkavas nodoms ir "psiholoģiska kastrācija", lai arī ko, pie velna, tas nozīmētu. Viņš jūtot, ka man ir kaut kāda veida vara pār viņa dzīvi, un vēloties to iznīcināt, un acīmredzot mana nogalināšana to nepanāktu."

"Interesanti."

"Tu tā domā? Es vienmēr esmu domājusi, ka tā ir tukša runāšana. Nevienam nav nekādas varas, kad viņš ir miris."

"Tikai mocekļiem."

"Oho!" viņa iesaucās, un viņas lūpas kādu mirkli palika apaļas, kā to izrunājot. "Tā ir patiesība."

"Mirušiem mīļākajiem."

"Mirušiem mīļākajiem?"

Magoci pamāja.

"Protams. Ņemsim kādu pāri - jebkuru pāri - tieši pašā attiecību sākumā, kad viss vēl ir kaislīgas aizrautības pilns un nav iestājusies rutīna, saproti? Un tad tiek paziņots, ka puisis ir miris automašīnas avārijā, karā, vienalga, kā, -pirms viņš ir novecojis vai uzaudzējis vēderiņu, vai kļuvis nevērīgs, un ko mēs iegūstam? Mirušu mīļāko. Visietekmīgāko cilvēku visā pasaulē. Neviens nevar ar viņu mēroties."

Greisa pagriezās, lai paskatītos uz Magoci. Viņa sarauca pieri un pasmaidīja.

"Personiskā pieredze?"

"Nekā nebija. Runājot par manu bijušo, es nevarēju sacensties pat ar dzīvajiem."

Viņa pasniedzās, lai noglāstītu Čārlija kaklu.

"Es šorīt runāju ar pārējiem un viņiem izstāstīju, kas vakar notika."

Magoci saviebās, un viņa to uztvēra.

"Atslābinies, Magoci! Es viņiem nejautāju par Braienu Bredfordu. Ja es viņu nepazinu, tad arī viņi nevarētu pazīt. Taču viņi par mani baidās. Viņi vēlas, lai mēs visi atkal nozustu."

"Vai tu to vēlies?"

Viņa par to kādu brītiņu domāja, tad ar plašu žestu norādīja uz žogu, drošības sistēmu, aptverdama desmit gadus baiļpilnas modrības, ko Magoci pat nespēja iztēloties.

"Es gribu, lai tas viss būtu aiz muguras. Es gribu, lai tas beigtos."

Kad Magoci kabatā ietrinkšķējās mobilais telefons, viņi abi satrūkās.

"Magoci," viņš atbildēja, piecēlies kājās.

"Labrīt, detektīv!"

Magoci uz mirkli apjuka. Pa viņa mobilo telefonu mēdza zvanīt tikai policisti, un viņš nespēja atcerēties nevienu no viņiem, kas reiz būtu sacījis: "Labrīt!"

"Zvana leitnants Pārķers no Atlantas Policijas departamenta." Vārds "leitnants" tika gari stiepts, un tas visu izskaidroja.

"Jā, leitnant. Vai jūs kaut ko noskaidrojāt?"

"Diemžēl neko tādu, kas jūs iepriecinās. Pēc Frenčeres kundzes - viņa ir uzņemšanas daļas vadītāja un kopā ar mani pie šīs lietas strādāja visu nakti - vārdiem, universitātē tika uzņemts kāds Braiens Bredfords, tomēr viņa nespēja atrast nevienu ierakstu, kas liecinātu, ka viņš patiesi reģistrēts."

"Ak!" Magoci ar šo vienu zilbi izteica milzu vilšanos.

"Labi, paldies par jūsu..."

"Paga, paga! Drusciņ lēnāk, detektīv. Šī lieta šķiet mazliet savāda. Ja kāds uzņemts students netiek reģistrēts, tad paliek tukša vieta, kura tiek aizpildīta ar kādu citu. Jo pretējā gadījumā aiziet zudumā kāda gultasvieta pirmā kursa studentu kopmītnēs, paliek kāds tukšs krēsls klasē..."

"Nūjā. Pareizi."

"Tomēr šoreiz tā nenotika."

"Es nesapratu." Magoci sarauca pieri.

"Arī Frenčeres kundze nesaprata. Tāpēc viņa pārbaudīja skaitļus - uzņemtos pirmā kursa studentus un reģistrētos pirmā kursa studentus -, un tie saskanēja. Pilnīgi precīzi."

Magoci aizvēra acis, koncentrējās un gaidīja, kad viņa smadzenes sāks darboties. Jāatbrīvojas no šīs sievietes, no suņa, no rīta kafijas, no šīs īslaicīgās ilūzijas par normālu dzīvi; atkal jākļūst par policistu.

"Tātad viņš tur bija. Tikai nevis kā Braiens Bredfords."

"Tieši tā mēs domājām," sacīja leitnants Pārķers. "Acīmredzot viņš ir oficiāli mainījis savu vārdu laika posmā starp uzņemšanu un reģistrāciju, vārds Braiens Bredfords skolas ierakstos tā arī nekur neparādītos, tomēr studentu skaits vēl arvien paliktu tas pats."

"Tomēr viņam bija tas jāpierāda, vai ne? Jāuzrāda dokumenti, un tikai pēc tam jūs ļautu viņu reģistrēt? Pretējā gadījumā varētu gluži vienkārši ienākt kāds Džo Taurētājs no ielas un izmantot Braiena Bredforda diploma kopiju un iestājeksāmenu rezultātus..."

"Taisnība gan. Taču tas nenozīmē, ka šie dokumenti bija likumīgi, un Frenčeres kundze nav pilnīgi pārliecināta, vai universitāte toreiz tādas lietas sīki pārbaudīja. Es pārbaudīju oficiālos ierakstus. Džordžijas štatā neviens Braiens Bredfords nekad nav iesniedzis prasību par vārda maiņu."

"Labi, labi, uzgaidiet brītiņu..." Magoci sarauca pieri un intensīvi domāja, tad viņa piere izlīdzinājās. "Tātad mums atliek tikai atrast tā studenta vārdu šajā reģistrācijas sarakstā, kas tur neiederas. Vienu vārdu, kurš nebija uzņemšanas sarakstā. Tas būs mūsu puisis."

Leitnants Pārķers klausulē nopūtās.

"Un tā ir problēma. Tajā gadā bija vairāk nekā pieci tūkstoši pirmkursnieku, un nekas nebija datorizēts. Mums ir tikai šo dokumentu kopijas. Divi saraksti, katrā pieci tūkstoši vārdu, turklāt tie nav pat alfabēta secībā. Vārdi tika ierakstīti tad, kad sekretārēm bija kāds brīvāks brītiņš. Šos abus sarakstus nāksies salīdzināt vārdu pa vārdam. Pat tad, ja jūs izsvītrosiet tos vārdus, kas acīm redzami ir sieviešu..."

"To nedrīkst darīt. Tas var būt gan vīrieša, gan sievietes vārds."

Iestājās īss klusuma brīdis.

"Vai zināt, detektīv, es reizēm gluži vienkārši nespēju saprast, kāpēc cilvēki domā, ka dienvidnieki ir pārāk ekscentriski. Pie velna, mēs šeit lejā dzenājam laukā no golfa lau-kūmiem aligatorus, kamēr jums tur, ziemeļos, zēni, tiek visi patiesi interesantie gadījumi."

Magoci pasmaidīja.

"Viņš ir dzimis Atlantā, ja tas jums liek justies mazliet labāk."

"jā, liek gan. Dienvidu reputācija ir neskarta. Detektīv, vai jūs man piezvanīsiet un visu izstāstīsiet, kad šī lieta būs galā, lai es varētu par kaut ko stāstīt zaļajiem astoņpadsmit-gadniekiem?"

"Dodu savu vārdu, ja vien jūs man šorīt pa faksu atsūtīsiet tos sarakstus."

"Te varētu rasties problēma par informācijas konfidencialitāti. Man būs jāpārbauda tā likumība."

Magoci ievilka elpu un mēģināja runāt nosvērtā balsī.

"Viņš vienas nedēļas laikā ir nogalinājis sešus cilvēkus, leitnant."

Klausulē bija dzirdama klusa iesvilpšanās.

"Es rīkošos kā ārkārtējā situācijā, detektīv. Iedodiet man savu faksa numuru!"

Magoci viņam nosauca numuru, pēc tam aizvēra savu telefonu un paskatījās uz Greisu, kas nekustīgi sēdēja un viņu vēroja.

"Tieši tāpēc šis vārds neko neizteica," viņa klusu sacīja. "Viņš varēja būt jebkurš."

Magoci ieskatījās savā krūzē, kas tagad bija skumji tukša.

"Šie universitātes saraksti - mēs, iespējams, jums varētu ar tiem palīdzēt. Mums ir kāda salīdzinošās analīzes programmatūra..."

Magoci purināja galvu, tomēr uztvēra viņas skatienu.

"Man tagad jāiet. Es negribu, lai tu šodien paliktu viena." •

"Mēs būsim bēniņos. Mēs visi."

"Labi." Viņš pagriezās un sāka iet, tad apstājās un atskatījās. "Paldies par otru segu!"

Greisa gandrīz smaidīja, tad mazliet pielieca galvu sāņus kā bērns, kas novērtē kādu savā dzīvē svarīgu pieaugušo, bet Magoci viņas acīs neko nespēja izlasīt.

"Vai tu kādreiz iedomājies, ka tā esmu es, Magoci?" "Nevienu pašu mirkli."

40. nodaļa

KAD Magoci iegāja birojā, Glorija viņu nopētīja no galvas līdz kājām. Viņš paberzēja vaigu un izdzirdēja divdesmit četras stundas vecu bārdas rugāju šņirkstoņu.

"Tas ir mans mačo izskats."

"Hmm... Vai tu šajās drēbēs gulēji, Leo?"

"Faktiski jā."

"Kāds mačo! Pirmā reize, kad kopš savas šķiršanās tu pārguli ar kādu sievieti un nenovelc drēbes."

Magoci aizkaitināts uz viņu skatījās.

"Vai manā dzīvē ir kaut kas tāds, ko tu nezini?"

"Jā. Es nezinu, kāpēc tu pirmo reizi pēc savas šķiršanās pārgulēji ar kādu sievieti un nenovilki drēbes."

"Tā nebija pārgulēšana. Tā bija novērošana, aizsardzība, iztaujāšana... Ak, pie velna! Kur tu esi likusi Kingsfordas apgabalu?"

"Viņi ir operatīvās grupas istabā kopā ar Džino, kurš, es varētu atzīmēt, paguvis ieiet dušā, noskūties, pārvilkt drēbes un tik un tā ierasties pirms tevis. Uz tavas žaketes ir smieklīgi sprogaini mati."

Magoci paskatījās uz leju un novilka ar roku pār žaketes atlokiem.

"Viņai ir suns."

"Izskatās, ka tev vairāk veicies ar suni nekā ar sievieti."

"Ļoti smieklīgi. Paklausieties, lai neviens šodien neizmanto faksu. Un tieši tā es arī domāju - neviens pats. Es gaidu kādu lielu faksu no Atlantas un negribu, lai viņi dzirdētu aizņemtu signālu, kad mēģinās sākt tā nosūtīšanu."

"Cik lielu?"

"Es nezinu. Lielu. Uzmeklē mani, kad tas sāks pienākt." Magoci atstāja nodaļu un devās augšup pa kāpnēm uz operatīvās grupas telpu.

Stikla logā, kas atradās durvju augšpusē, viņš uztvēra savu atspulgu, nodomāja, ka atgādina bandītu, un pēc tam pievērsa skatienu istabai. Džino, šerifs Halorans un viņa vietnieks stāvēja pie lielās tāfeles, uz kuras bija piestiprinātas upuru un nozieguma vietu fotogrāfijas. Viņu rokas bija sabāztas kabatās un sejas izteiksme mierīga.

Šerifs viņu pārsteidza. Garš un tumsnējs, un vērīgs; viņš ne tuvu nelīdzinājās gaišmatainam lielvēderainam vecajam labajam lauku zēnam, kādu Magoci bija iztēlojies, kaut arī, spriežot pēc šerifa plecu platuma, varētu domāt, ka savā brīvajā laikā viņš mētā apkārt simt mārciņas smagas siena ķīpas. Šerifa palīgs bija īsāks un tuvāks šim stereotipam, ar Santa Klausa vēderiņu, kas varētu likt Džino justies gluži slaidam.

Kad viņš atvēra durvis, Džino paskatījās un iesaucās:

"Te nu viņš nāk! Ko es jums teicu? Garš, tumsnējs, viduvēja izskata puisis." Viņš pamāja uz Magoci pusi. "īss, blonds, patīkams puisis." Viņš iebakstīja ar īkšķi sev krūtīs. "Tieši tāpat kā jūs abi. Es jums teikšu, ka mēs gandrīz būtu divi dvīņu pāri, kas sajaukti. Tāpat kā tajā filmā ar Liliju Tom-linu un - kas tur vēl tēloja?"

"Beta Midlere," šerifa palīgs ieteicās.

"Jā, pareizi. Magoci, iepazīsties ar Maiku Haloranu un Bonāru Kārlsonu! Jēziņ, puiši, piedodiet! Viņš parasti izskatās mazliet labāk nekā šodien."

Bonārs Kārlsons satvēra viņa roku.

"Es domāju, ka tu izskaties ļoti labi."

"Pateicos!"

Šerifs Halorans pagrieza galvu palīga virzienā.

"Es negribēju viņu ņemt līdzi, tomēr bija jāņem vai nu viņš, vai kāda izskatīga sieviete."

"Tātad nekādas izvēles." Magoci papurināja galvu.

"Itin nekādas. Es dzirdēju, ka tu esi pavadījis nakti ar vienu no saviem aizdomās turētajiem."

"Es pieļauju, ka kaut kur Mongolijas malienē vēl varētu atrasties pāris cilvēku, kas neko par to nav dzirdējuši."

"Itin viss ir iespējams," Džino sacīja. "Viņa saņēma vēl vienu e-pasta vēstuli, ha?"

"Jā. Tomijs to pēta vai vismaz to darīja naktī."

"Viņš vēl arvien ir šeit, salīcis pār savām mašīnām kā traks trollis. Es šaubos, vai Tomijs ir bijis mājās, kopš sākusies šī izmeklēšana. Viņa acis sāk šaudīties dažādos virzienos."

"Labi, šerif, vai Džino jūs ievadīja lietas kursā?"

"Patiesībā..."

"Man tas nebija jādara," Džino iejaucās. "Pirms es šeit ierados, Glorija bija viņiem izstāstījusi visu, arī tavu šortu izmēru. Mēs nosūtījām lodi uz laboratoriju. Deivids atrodas ceļā uz darbu. Tas būs pirmais darbs, pie kura viņš ķersies." Viņš drūmi palūkojās uz tāfeli, pie kuras bija piestiprinājis Mali of America nozieguma vietas un upura pēcnāves fotogrāfijas. "Te ir mūsu vakardienas meitene. Meriana Siskela, četrdesmit divus gadus veca, un tu tam neticēsi: viņa strādāja lielveikala apsardzē un uzmanīja novērošanas kameras, viņa bija tikko pabeigusi savu maiņu un acīmredzot nolēmusi pirms došanās mājup kaut ko pielaikot Nordstrom veikalā. Uzlaikošanas kabīnē, kurā viņa nošauta, ir milzum daudz pēdu un pirkstu nospiedumu. Viņi sacīja, ka būs nepieciešami vismaz desmit gadi, lai tiktu skaidrībā."

Magoci skatījās uz jaunajām fotogrāfijām un salīdzināja īsto nozieguma vietas uzņēmumu ar mirušo sievieti automašīnā un iestudēto spēles fotogrāfiju. Tās bija baisi līdzīgas. Viņa acis pievērsās nākamajai spēles fotogrāfijai - kāda sieviete mākslinieces uzsvārcī gulēja nokritusi uz grīdas pie klases tāfeles. Halorans sekoja viņa skatienam.

"Vai tā ir nākamā?" viņš jautāja.

Magoci pamāja.

"Tikai tas nenotiks. Vismaz šodien ne. Gubernators slēdza visas skolas."

"Un nozieguma vietu izpēte jums nav neko devusi?"

"Neko tādu, ko mēs varētu izmantot. Mēs viņu tā nenoķersim."

Šerifs sakustināja savus lielos plecus žaketē, it kā mēģinātu pārnest svaru no viena pleca uz otru, Magoci nodomāja.

"Pirmdien notiks mūsu palīga bēres," viņš svinīgi sacīja, un Magoci nekavējoties saprata, ka nasta, kuru viņš nesa uz saviem pleciem, ir tā policista nāve un, iespējams, tā bija pārāk smaga. "Man patiesi gribētos pateikt Denija vecākiem, ka šī lieta ir galā."

"Mēs pie tās smagi strādājam," Magoci sacīja.

Bonārs Kārlsons aplūkoja visas nākamās nozieguma vietas ainas, kas bija piespraustas tāfeles labajā pusē.

"Tas viss ir tiešām slikti."

"Tagad ir daudz labāk, nekā bija pirms jūsu zvana," Magoci sacīja. "Ja lode, kuru jūs izņēmāt no Kleinfeldes, atbildīs lodei, kuru mēs izņēmām no sava upura vakar, tad ir diezgan liela iespēja, ka šis Braiens Bredfords ir mūsu meklētais vīrietis - vai sieviete -, un es domāju, ka izmeklēšana varētu nu jau ātri virzīties uz priekšu." Viņš izstāstīja pārējiem par telefona sarunu ar Atlantu.

"Pieci tūkstoši vārdu?" Džino uz viņu neticīgi skatījās.

"Vairāk," Magoci izlaboja.

"Lieliski," Džino nomākts teica. "Atkal saraksti. Mūsējiem tas patiks."

"Reģistrācijas saraksts bija tikai drosmīgs mēģinājums, šoreiz tā nav. Šajā sarakstā viņš ir atrodams," Magoci sacīja. "Viņam tajā jābūt."

"Notiek ļoti ilga ņemšanās ar ložu salīdzināšanu."

"Tieši tāpat kā ar visu citu," Magoci piekrita.

"Es gandrīz aizmirsu." Džino pacēla no galda divas papīra kastes. "Tomijs beidzot ielauzās tajā FIB failā. Visas septiņsimt lappuses."

"Mans Dievs!" Magoci noteica. "Vai tur ir kopsavilkums?"

"Ne gluži. Tomēr es slepus paglūnēju. Tur ir desmit lappuses garš nopratināto liecinieku saraksts. Izskatās kā puse no Atlantas iedzīvotājiem, tomēr šis saraksts ir vismaz alfabēta secībā."

"Lai Dievs svētī stulbi uzcītīgo FIB!" Magoci piebilda. "Es šaubos, vai šajā sarakstā ir Braiena Bredforda vārds."

"Protams, nav."

Pa ceļam laukā no ēkas Magoci ieraudzīja, ka pa gaiteni uz viņu pusi nāk vēl viens brūnā kreklā tērpies stāvs. Viņš nolēma, ka tas ir viens no jaunajiem Henepinas apgabala policistiem, kurus viņš vēl nav saticis, jo bija pārliecināts, ka atceras ikvienu līdzīgā formas tērpā.

"Ak Dievs!" šerifa palīgs Kārlsons izdvesa, un viņš un šerifs Halorans apstājās kā zemē iemieti un skatījās uz sievieti, kura tuvojās. Viņai bija īsi, tumši mati un vērīgas, brūnas acis, kuru skatiens bija koncentrēts tikai uz šerifu un nekur citur.

"Labrīt, šerif, labrīt, Bonār!" viņa sacīja, kad bija pienākusi pietiekami tuvu, lai Magoci uz viņas žaketes varētu saskatīt Kingsfordas apgabala uzšuves. "Vai lodes sakrita?"

Halorans skatījās uz viņu un mirkšķināja acis, it kā viņa būtu parādība, atvēra muti, lai pateiktu kaut ko, kas, iespējams, nebija profesionāli, un tad pārdomāja.

"Detektīv Magoci, detektīv Rolset, tā ir šerifa palīdze Šerona Millere. Viņa bija tā, kas atrada šo saistību ar Svētā Pētera skolu."

Šerona viegli pamāja ar galvu.

"Tad kā ir ar tām lodēm?"

Bonārs Kārlsons nopūtās.

"Šerona, vai tu esi augusi vilku barā? Sasveicinies ar šiem jaukajiem detektīviem! Paspied viņiem roku! Izliecies, ka tu esi civilizēta!"

Viņa uzmeta Bonāram aizkaitinātu skatienu, tad ātri paspieda Magoci un pēc tam Džino roku.

"Labi. Vai tagad kāds man pastāstīs par tām lodēm?"

"Tās ir nesen nosūtītas lejā uz laboratoriju," Magoci atbildēja. "Kad viņi kaut ko noskaidros, viņi piezvanīs. Mēs tieši tagad devāmies kaut ko uzkost brokastīs."

"Laba doma. Es esmu izsalkusi. Kas ir tajās kastēs?"

Džino pārvietoja kopētāja papīra kastes uz sava labā gurna.

"Uzšķērsts FIB fails par lietu, kurā Monkeeivrench partneri bija iesaistīti pirms daudziem gadiem. Viegla lasāmviela pie brokastgalda."

"Ak vai, kā es neciešu lasīt FIB failus!" Šerona nomurmināja un sāka steidzīgi doties uz durvju pusi, liekot četriem vīriešiem pasteigties, lai viņi varētu turēties līdzi.

Džino smaidīja, viņš vienmēr ar prieku gāja aiz muguras kādai izskatīgai sievietei. Magoci un Bonārs viņam sekoja pa pēdām, un pašās gājiena beigās Halorans purināja galvu, minēja, kur, pie velna, šerona lasījusi FIB failus un ko, pie velna, viņa šeit dara.

Viņi jau bija gandrīz pie durvīm, kad viņus pasteidzās pārtvert divi uzvalkos tērpušies vīri. Garākais atradās vadībā, ātri šķērsodams gaiteni. Ja šim vīram būtu liels vairogs, viņu varētu noturēt par vikingu, Magoci nodomāja. Viņš paskatījās uz jaunāko vīrieti, kas ar drūmu seju rikšoja, lai neatpaliktu, tomēr bija pietiekami piesardzīgs, lai paliktu kādu godbijības pilnu soli aiz muguras. Kluss un padevīgs cīņas suns.

"Au!" Džino nočukstēja. "Viņi šodien atsūtījuši lielu vīru."

"Magoci! Rolset!"

Magoci, pazinis garāko vīrieti - tas bija slepenais aģents Pauls šefers, Mineapolisas FIB nodaļas vadītājs, - negribīgi apstājās un gaidīja.

"Sveiks, Paul! Es nezināju, ka tu kādreiz atstāj biroja telpas. Kas noticis?"

Šefers, pirmkārt, bija FIB aģents, otrkārt, norvēģis un, treškārt, cilvēciska būtne.

"Šis." Viņš pavicināja pa gaisu plānu oficiāla izskata mapi. "Tu dabūsi šo failu, bet mēs saņemsim vārdu, kas atbilst tevis pārbaudītajiem pirkstu nospiedumiem."

Magoci kādu mirkli bija saspringts, bet tad lika saviem pleciem atslābt.

"Ā-ā, velns parāvis!" Viņš paskatījās uz mapi un smagi nopūtās.

"Sasodīts, Paul, vai tu esi pārliecināts, ka negribi man iedot šo failu aģentūru sadarbības vai kaut kā tamlīdzīga vārdā?"

šefers izskatījās nelokāms.

"Mēs saņemam vārdu, un tu saņem failu. Tāds ir darījums."

"Nu, tā ir problēma. Nevarētu teikt, ka mēs šo vārdu precīzi zinām."

"Kā, lūdzu?"

Magoci izskatījās apmulsis.

"Jā, es zinu, kā tas izklausās, bet tev jāsaprot, ka tajā naktī, kad notika slepkavība uz kuģa, mēs kā traki darbojāmies ar pirkstu nospiedumiem. Vai tu zini, ka tur bija simtiem cilvēku? Un policisti vai plēsa matus no galvas, lai tikai paspētu noņemt pirkstu nospiedumus, pirms šie cilvēki ir devušies prom un... Nu, puiši steidzās un bija noguruši, daži bija pavisam zaļi, un lieta ir tāda, ka tad, kad mēs sākām pārbaudīt iegūtos pirkstu nospiedumus, mēs atklājām, ka uz pāris kartītēm nav vārdu. Arī uz minētās."

"Ko?"

Džino drūmi pamāja.

"Vai tu esi nikns? Mēs pat nezinām, kurš policists noņēma šos pirkstu nospiedumus, un tas nozīmē, ka mēs nevaram viņam sadot pa pakaļu. Vecīt, es ceru, ka tas nebija kāds no desmit visvairāk meklētajiem noziedzniekiem vai kaut kas tamlīdzīgs."

Šefera vēsi zilās acis šķīla zibeņus. Mēģinādams tikt skaidrībā, vai netiek izjokots, viņš skatījās no Magoci uz Džino un atpakaļ, tad viņa galvā mazie čīkstošie zobratiņi ieslīdēja pareizajā robā.

"Tās ir muļķības, Magoci." Viņš nebija uzķēries, tomēr Magoci nosprieda, ka viņam tik ļoti patīk šī doma par Mineapolisas Policijas departamenta izgāšanos, ka, iespējams, kāda viņa daļa vēlējās tam noticēt."

"Es varētu kādu vārdu izdomāt," Magoci ieminējās. "Vai tad tu man varētu iedot šo failu?"

Šefers aizdomīgi piemiedza acis.

"Ja tu nezini, kam šie pirkstu nospiedumi pieder, tad šim failam nemaz nevajadzētu tevi interesēt."

Magoci pamāja.

"Jā. Tev ir taisnība. Šī diskusija lika man pārāk aizrauties."

Šefers kādu brīdi uz viņu nikni raudzījās, un tad viņa aizdomu zonā nonāca Halorans un viņa komandas locekļi, kas visi stāvēja vienā pusē ar pilnīgi identiskām pokera spēlētāju sejām.

"Vai Viskonsinā notiek kaut kas tāds, ko man vajadzētu zināt?"

Magoci un Džino apmainījās ar ātriem, nervoziem skatieniem. Ja Šefers atklātu, ka viņi Monkeeivrench lietā meklē saistību ar vairākiem štatiem, FIB vienā acumirklī pārņemtu šo lietu, un visas atrunas par pirkstu nospiedumiem tad būtu veltas. Sasodīts, Halorans to pietiekami labi nezināja, viņiem vajadzēja iedomāties šerifu brīdināt, lai viņš tur ciet muti par savas ierašanās mērķi, tomēr - kas gan bija gaidījis šādu negaidītu uzbrukumu?

Sasodīts, sasodīts, sasodīts, Magoci domāja un, elpu aizturējis, gaidīja, kad Halorans sāks gausties par Kleinfeldiem, laboratorijā nodoto lodi un saistību ar Svētā Pētera skolu. Kad šerifs paspēra ātru soli Šefera virzienā un pastiepa roku, viņš gandrīz vai palēcās.

"šerifs Halorans, ser, un šerifa palīgi Kārlsons un Mille-re no Kingsfordas apgabala Viskonsinā." Viņš satvēra šefera roku un gandrīz vai nokratīja nost, šerifa sejā mirdzēja vislabākais pārlaimīgais smaids, kādu Magoci jebkad bija redzējis ārpus kinoteātra ekrāniem. "Man ir patiess prieks jūs satikt, ser. Mūsu mežiem pilnajā nostūrī mēs neredzam pārāk daudzus Federālā izmeklēšanas biroja virsniekus. Mēs viņus varam redzēt tikai televīzijā. Tas ir īsts pagodinājums."

"Ā-ā..."

"Šie detektīvi gribēja mums palīdzēt ar sīku, riebīgu gadījumu mūsu apgabalā, tomēr tagad es saprotu, ka vēl sliktāku laiku neesam varējuši izvēlēties. Bonār, Šerona, paspiediet šā cilvēka roku!"

Nolādēts, Magoci nodomāja, apslāpējot smaidu. Es šo puisi vēlāk noskūpstīšu. Viņš iesāņus palūkojās uz Džino un ātri novērsās, pirms abi nebija izvirduši skaļos smieklos.

Šerona paspieda šeferam roku ar liekuļotā kautrībā nolaistām acīm, pēc tam spēlē iesaistījās Bonārs ar tik godbijīgu izskatu, kādu reti izdodas ieraudzīt ārpus Greislendas robežām.

"Šerifa palīgs Bonārs Kārlsons, ser. Man ir neviltots prieks jūs satikt, ser."

Šefers mēģināja pasmaidīt, tomēr smaids izdevās pavājš. FIB aģenti nebija apmācīti apieties ar popgrupu pielūdzējiem.

"Nu... Es pateicos, varu galvot, ka šis prieks ir abpusējs... Pagaidiet brītiņu!" Viņa galva pagriezās ap savu asi Šeronas virzienā. "Vai jūs teicāt - Šerona Millere? Tā pati Šerona Mil-lere? "Vardarbības profilu" autore?"

Visi uz brīdi apjuka un pievērsa uzmanību Šeronai, kas mazliet pazemīgi, ar sāpīgu smaidu, atzinās:

"Taisnība."

"Nudien!" Pauls Šefers viņai uzsmaidīja. "Tad es patiešām esmu priecīgs iepazīties. Vai zināt, ka viņi Kvantiko izmanto jūsu darbu. Es pats pagājušajā vasarā apmeklēju kādu semināru par profilēšanu. Jūs esat veiksmīgi izmantojusi dažas vecās idejas un likusi tām cieši iespiesties viņu apziņā."

Ja, nu...

"Magoci." Šefers pagriezās pret viņu. "Pieņem kādu padomu! Pēc tam kad tu būsi sniedzis šiem cilvēkiem vajadzīgo palīdzību viņu lietā, ļauj šai sievietei pirms viņas aizbraukšanas uzmest aci Monkeeiurench lietai. Viņa ir viena no vislabākajām profilēšanas speciālistēm, kādu mēs varam dabūt ārpus biroja, un Dievs zina, ka jums jāizmanto pilnīgi visas pieejamās iespējas."

"Es tā arī darīšu." Magoci apmierināts smaidīja. "Mums nepavisam nesagādā problēmas dalīties savos failos ar citām institūcijām."

Šo dzēlienu dzirdot, šefers mazliet iepleta acis, pēc tam viņš un viņa cīņas suns pagriezās un devās laukā pa durvīm.

/'Aksti," Džino nomurmināja tajā pašā brīdī, kad durvis aiz viņiem aizvērās. "Vai tu redzēji to mazo nožēlojamo mapīti, kuru viņi mums grasījās iesmērēt par failu?"

Magoci apmulsis skatījās uz Šeronu.

"Vai tu esi no FIB?"

"Nē... Nu, es viņus reizēm konsultēju." Viņas acis izvairījās uzlūkot Haloranu, kura mute bija pavērta.

"Un kuram īstenībā pieder tie pirkstu nospiedumi, par kuriem šie puiši tik ļoti interesējās?" Bonārs jautāja.

Magoci un Džino paskatījās viens uz otru.

"Vienam no Monkeeivrench cilvēkiem," Magoci beidzot at-bidēja.

Bonārs pielieca galvu, kādu brīdi pagaidīja un tad noteica:

"Skaidrs."

41. nodaļa

Viņi sēdēja kādā lielā, apaļā nojumē aiz bufetes un dzēra kafiju, kamēr Magoci un Džino stāstīja par visu izmeklēšanas gaitu no paša sākuma; tas bija vairāk Šeronas dēļ, Haloranam un Bonāram jau pilnas ausis bija piedziedājusi Glorija.

Tas bija savādi, Magoci domāja, ka viņš jutās tā, it kā būtu nodarbojies ar šo lietu visu savu mūžu, tomēr, lai izklāstītu gandrīz visu, ko viņi zināja, bija vajadzīgas tikai piecas minūtes.

Kad pienāca klāt kāda apmēram piecdesmit gadus veca oficiante ar sarkanu parūku un zaļu formas tērpu un nolika uz viņu galda pietiekami daudz holesterīna, lai nogalinātu veselu vadu, visi apklusa. Cīsiņi, bekons, olas, pankūkas, kausēts sviests - un tas viss bija uz Bonāra šķīvja. Magoci paskatījās uz savu sauso angļu smalkmaizīti un melno kafiju un apcerēja pašnāvību.

"Nu-ū, mister FIB cilvēk, mūsu mežiem pilnajā nostūrī mēs neiemānām pārāk daudzus federālā biroja virsniekus," Džino monotonā balsī runāja ar vafelēm pilnu muti. "Jēzus Kristus, Haloran, es domāju, ka es nomiršu."

"Nu, parasti viņu tur arī nav." Halorans draudzīgi paraustīja plecus, tad viņa seja aptumšojās, un viņš paskatījās uz kreisajā pusē sēdošo šeronu. "Protams, tas bija pirms tam, kad es uzzināju, ka viens no viņiem strādā pie manis."

"Ak, Dieva dēļ, Haloran!" Šerona dzenāja pa savu šķīvi olu kulteņa gabaliņu un visbeidzot to nikni caurdūra. "Es tev sacīju, ka es nestrādāju viņu labā. Viņi prasīja, es atteicos. Laiku pa laikam viņiem vajadzīga kāda konsultācija, un samaksa ir laba, un Dievs zina, ka apgabalā es tādu nesaņemu, tāpēc es šad tad mēdzu kādu profilu izveidot. Nav nekāda lielā muiža."

Džino apsēdās atpakaļ nojumē.

"Vai FIB tevi mēģināja savervēt?"

"Viņi mēģina savervēt ikvienu." šerona paraustīja plecus, pēc tam paskatījās tieši uz Haloranu, kādu brīdi gremoja savu grauzdiņu un tad piebilda: "Trīs reizes, kamēr es strādāju Kingsfordas apgabalā. Pirmajā gadā viņi solīja vienu mēnesi ilgu apmaksātu atvaļinājumu, otrajā - sešas nedēļas un māju."

"Māju?" Džino acis iepletās. "Jēziņ, tad viņi tevi ļoti gribēja. Kāpēc tu nepieņēmi šo piedāvājumu?"

Viņa nopūtās un nolika dakšiņu, tad pārliecās pāri galdam Džino virzienā un konfidenciāli atbildēja:

"Tāpēc, ka man patīk mans darbs, un es esmu iemīlējusies savā bosā."

Bonārs gandrīz aizrijās ar savu kafiju. Magoci pasmaidīja un paskatījās uz Haloranu. Šerifs lūkojās tieši uz priekšu, viņa seja bija sarkana kā biete.

"Vienpusēji?" Džino ikdienišķi turpināja sarunu un ignorēja visus pārējos.

"Es nezinu. Viņš vēl nav izlēmis."

"Draņķis."

Halorans aizvēra acis.

"Jēziņ, Šerona..."

Magoci kļuva viņa žēl. Šis vīrs acīmredzot galīgi nejutās savā ādā, ja iznāca darīšana ar sievietēm, un Magoci zināja, kāda ir šī sajūta.

"Labi, atgriezīsimies pie sliktajiem puišiem. Vai jūs Klein-feldu mājā atradāt kaut ko tādu, kas liecinātu par bērnu? Fotogrāfijas, bērnu grāmatas, jebko?"

Bonārs iesprauslojās.

"Ne drusciņas. Viņi bija izdzēsuši šo bērnu no savas dzīves tā, it kā viņš būtu miris."

"Tomēr viņš bija gudrs," Halorans sacīja, rakņādamies zemeņu pankūku kaudzē. "Kad viņš pēdējo reizi tika pārbaudīts, viņa intelektuālais koeficients bija simt sešdesmit trīs."

"Kā tu zini?" Bonārs jautāja.

"Kamēr es vakar gaidīju zvanu no Leo, piezvanīju uz Svētā Pētera skolu un runāju ar vienu no mūķenēm, kura toreiz izpildījusi dubultpienākumus un darbojusies par konsultanti. Es meklēju kaut ko noderīgu viņa identifikācijai, piemēram, dzimumzīmi vai varbūt kādu hobiju vai īpašas intereses, kuras viņš varētu būt saglabājis, un tas mums dotu kādu pavedienu..."

"Tas būtu labi," Džino sacīja.

"...Tomēr viņa neko tādu nezināja. Tikai to, ka viņš vienmēr izcili izpildījis ikvienu viņam iedoto testu, bijis labs bērns un viņai paticis." Halorans nolika tasīti un nopūtās. "Un ka viņš bijis skumjš. To viņa teica."

Džino atbīdīja savu tukšo šķīvi.

"Ak velns, tikai nestāsti! Tas ir tieši tādā pašā garā, kādā varētu runāt kāds nosiekalojies aizstāvības advokāts. Visādas muļķības par nabaga upuri, puisi, kas nav spējis neko padarīt un izvairīties no visu šo cilvēku nogalināšanas, jo viņš, redzējies, piedzimis ar šiem visiem pupiem un olām, un daiktiem..."

"Džino," Šerona viņu uzmanīgi pārtrauca. "Viņš nav slepkava tāpēc, ka viņš ir hermafrodīts, un šajā valstī nav tāda profesionāla psihologa, kas varētu atbalstīt šāda veida aizstāvību."

"Ak tā? Pārliecini mani!"

"No nedaudzajiem pētījumiem, kuri mums pieejami, ir diezgan skaidrs, ka hermafrodlti, kad viņu dzīve sagriežas ar kājām gaisā, mēdz būt pasīvi, nevis agresīvi, un gandrīz vienmēr šo naidīgumu vērš pret sevi. Viņi ir tikai cilvēki, Džino, un tas arī viss. Tomēr, tāpat kā visi cilvēki, viņi ir pakļauti tiem pašiem ģenētiskajiem bojājumiem un apkārtējās vides apstākļiem, kas var gluži vienkārši radīt sociopā-tus. Pat tādā gadījumā es nespēju atrast nevienu pašu pierakstītu gadījumu, kad hermafrodīts apsūdzēts slepkavībā, un, patiesību sakot, es nespēju iedomāties nevienu citu statistisko grupu visā valstī, kas varētu uz to pretendēt. Šis cilvēks nogalina nevis tāpēc, ka viņš ir hermafrodīts; viņš ir slepkava, kas gluži vienkārši piedzimis par hermafrodītu."

Džino, acīmredzami nepārliecināts, novaidējās.

"Varbūt tev ir taisnība, tomēr tas tik un tā nenozīmē, ka stulbs jurists nemēģinās no tā gūt kādu labumu."

"Neiebilsti viņam!" Magoci sacīja. "Viņš turas pie šāda uzskata jau kopš O. Dž. Simsona lietas."

Šerona sāka atbīdīt sānis traukus.

"Vai jūs, puiši, neiebildīsiet, ja es ieskatīšos šajā failā?"

"Dari to!" Magoci sacīja un pasniedza pāri galdam vienu no smagajām kastēm.

Viņa pacēla vāku un sāka ļoti ātri pāršķirstīt lapas.

"Vai neviens no jūsu lieciniekiem nespēja noteikt, vai tas bija vīrietis vai sieviete?"

Džino papurināja galvu.

"Skrējējam vispār nebija liecinieku, viņš bija pirmais upuris, kas nošauts uz upmalas taciņas pēc tumsas iestāšanās. Ļoti daudz koku, ļoti daudz paslēptuvju, lai kaut ko saskatītu, vajadzētu atrasties viņam gandrīz blakus. Otrs upuris bija meitene uz statujas kapsētā..."

Šerona, nepārtraukdama pāršķirstīt un ātri caurskatīt papīrus, novaibstījās.

"Es to lasīju. Patiesi spocīgi."

"Tev būtu vajadzējis tur būt. Uz taviem pautiem spalvas būtu sacēlušās gaisā..." Džino sastomījās. "Sasodīts, vai tā ir seksuāla uzmākšanās?"

Šerona pacēla galvu un pablisināja acis viņa virzienā.

"Tā vai citādi, kapsēta tiek akurāti aizslēgta līdz ar saulrieta iestāšanos, bet tā jau bija diezgan dziļa nakts. Ne pārāk daudzi sērojošie piederīgie maisītos apkārt nakts vidū. Mēs izsekojām upuri līdz pat autoostai, tomēr neko nepanācām. Neviens viņu nespēja pat identificēt, nemaz nerunājot par to, ka varētu atcerēties, vai meitene bijusi ar kādu kopā."

"Kaut kāda varbūtība pastāv gadījumā ar puisi uz kuģa," Magoci sacīja. Mazāk nekā stundu pirms savas nogalināšanas viņš bijis kādā vietējā restorānā. Tā oficiante atcerējās, ka pēc viņa aiziešanas redzējusi viņu kopā ar kādu uz ielas, meitene domāja, ka tā varētu būt bijusi sieviete, bet, kad mēs gribējām pierakstīt viņas liecību, viņa izvairījās. No šīm drēbēm slepkava tik un tā būtu atbrīvojies."

Džino atliecās atpakaļ nojumes dziļumā un nopūtās.

"Pagaidām vienīgie cilvēki, kas patiešām redzējuši slepkavu, bija vakar lielveikalā - ne vairāk, ne mazāk kā policisti un pat viņi nespēj neko konkrētu pateikt. Mūsu meklētais, lai kas viņš arī būtu, bija ietuntuļojies vienā no tiem lielajiem dūnu mēteļiem ar kapuci galvā. Nebija nekādas iespējas precīzi noteikt viņa dzimumu."

"Oho!" Šerona pakratīja galvu un ievilka caur zobiem gaisu. "Jums ir četras slepkavības un nav neviena paša liecinieka. Vai jūs zināt, cik reti tas ir sastopams?" Viņa uzsita pa papīra lapu, kuru lasīja. "Un, uzmetot acis šim te, tas pats ir noticis arī Džordžijā."

"Un Viskonsinā," Halorans drūmi sacīja. "Ja tas ir Braiens Bredfords, tad viņš piebeidzis vienpadsmit cilvēkus, par kuriem mēs zinām, un mums pat nav nojausmas, vai mēs meklējam vīrieti vai sievieti, vai abus."

"Es pieļauju, ka sievieti," Šerona teica.

"Kāpēc?" Magoci sarauca uzacis.

"Gluži vienkārši nojauta. Protams, viņš gribēja izvēlēties to dzimumu, kuru viņa ķermenis viņam lika, un tas, ka abi seksuālo orgānu komplekti bija pilnībā attīstīti, nenozīmē, ka vienā no šiem virzieniem nenotika aktīvāka hormonu ražošana. Ja vairāk būtu estragona - viņš vēlētos būt sieviete; ja vairāk testosterona - vīrietis. Tomēr, ja šis hormonu līmenis ir vienāds, no psiholoģijas skatpunkta, viņam būtu jātiecas uz pretējo dzimumu tam, kuru izvēlējušies viņa vecāki, un viņi šo bērnu pameta skolā, ietērptu zēna drēbēs."

"Ha!" Džino to apsvēra un tad pašķielēja uz Magoci. "Te nu mēs esam. Iespējams, tā ir sieviete, un tas nozīmē, ka tā varētu būt Greisa Makbraida, tieši kā es paredzēju."

Bonāra biezās uzacis noraustījās, virs viņa deguna saskārās un tā arī palika. Magoci skatījās un minēja, vai viņš tās kādreiz atkal dabūs atpakaļ.

"Vai tev ir priekšnojauta par Makbraidu?" Bonārs jautāja Džino un pagrāba izbrāķētu grauzdiņa gabalu no Šeronas šķīvja.

"Es nezinu. Ja tu prasi man, tad viņa ir pietiekami uzskrūvējusies," Džino sacīja. "Viņas māja ir nocietināta kā Amerikas banka, viņa visu laiku nēsā ieroci, un viņa ienīst policistus."

"Pagaidām izklausās tieši tāpat kā puse no Amerikas iedzīvotājiem," Halorans piezīmēja.

"Un, starp citu, tas nenozīmē, ka viņa ir "uzskrūvējusies"," Šerona iestarpināja. "Ja pēc tā, kas ar Makbraidu notika Džordžijā, viņa nemēģinātu sevi aizsargāt, tad tas būtu aizdomīgi."

Džino saknieba lūpas un pārdomāja dzirdēto.

"Sasodīts, Leo, tu esi stulbs nelietis. Tas ir vislabākais arguments, ko es jebkad esmu dzirdējis, kas pierāda, ka Makbraida nav slepkava, un tu nekad par to neiedomājies. Tomēr savā ziņā tas attiecas arī uz visiem pārējiem datorfa-nātiķiem. Viņi visi domā, ka ir Džordžijas slepkavas mērķi, tāpēc arī nēsā ieročus un acīmredzot izmanto drošības sistēmas, kas nav sliktākas kā Makbraidai."

"Tomēr īstenībā tas nevienu no aizdomās turamo saraksta neizsvītro, vai ne?" Bonārs jautāja. "Ja viens no viņiem, piemēram, bija slepkava un pārējie četri bija nobijušies, tad arī slepkavam nācās izlikties, ka viņš ir nobijies."

Džino ievaidējās un pārvilka ar plaukstām pār seju.

"Mēs visu laiku maļamies uz vienas vietas." Viņa mobilais telefons iezvanījās, un viņš to izņēma no kabatas. Kādu brīdi klausījies, viņš pateica: "Paldies, Deivid!" - tad aizvēra telefonu un pacēla gaisā īkšķi. "Šīs lodes pilnībā saskan."

Visi uzelpoja.

"Nolādēts!" Halorans nomurmināja. "Tas patiesi ir šis bērns. Ko jūs par to domājat?"

"Un..." Džino piecēlās kājās un sāka vilkt laukā no kabatas naudasmaku. "Un mums no Džordžijas štata pa faksu sāk pienākt milzum liels daudzums lapu."

"Kas pienāk no Džordžijas?" Šerona jautāja.

Magoci uzmeta rēķinu uz galda.

"Divi saraksti no Džordžijas universitātes, apmēram pieci seši tūkstoši vārdu katrā. Braiena Bredforda vārds ir atrodams uzņemšanas sarakstā, un tā nav pirmkursnieku reģistrācijas sarakstā, tomēr studentu skaits vēl arvien sakrīt."

Šerona par to mirkli padomāja, tad pielēca kājās un sāka bāzt papīrus atpakaļ kastē.

"Viņš nomainījis savu vārdu. Vai jūs pārbaudījāt ierakstus?"

"Jā, Atlantas Policijas departaments. Nav nekādu ierakstu par to, ka Braiens Bredfords būtu pieteicies vārda maiņai Džordžijā. Viņš varēja to nedarīt oficiāli. Varēja gluži vienkārši nomainīt universitātes ierakstus."

Viņa uzlika kastes vāku un sāka rakņāties pa kabatām, meklējot sīknaudu.

"Jā, iespējams. Ņujorkā arī nekā?"

Džino un Magoci kādu bridi viens uz otru skatījās, tad Magoci pasniedzās pēc sava mobilā telefona, piespieda Tomija Espinozas numuru un zvanīšanas laikā skatījās uz Džino.

"Mums vajadzētu pieņemt darbā vairāk sieviešu."

Bonārs plati smaidīja un noglāstīja Šeronai galvu, bet viņa mēģināja Bonāra roku atvairīt.

42.. nodaļa

Kamēr viņi vēl bija mašīnā un brauca atpakaļ uz rāts-namu, Tomijs piezvanīja Magoci. Ņujorkā mainītie vārdi bija reģistrēti apgabalu pa apgabalam, nevis pa štatiem, un tik veci dati par dažiem apgabaliem nebija datorizēti.

"Turpini pie tā strādāt!" Magoci viņam sacīja.

"Nepaveicās?" Džino pārāk ātri pagriezās ap rātsnama stūri, un pēc tam viņam nācās ļoti veikli izgrozīt stūri, lai neuzskrietu virsū Desmitā kanāla operatoriem, kas aizšķērsoja ielu. Bet varbūt Džino mēģināja viņiem uzbraukt virsū - Magoci nebija īsti pārliecināts.

Magoci viņam pastāstīja, ko Tomijs bija teicis.

"Pa to laiku mums nāksies darīt to grūtāko - salīdzināt šos abus sarakstus vārdu pa vārdam."

Džino, bremzēm kaucot, iebrauca autostāvvietā un palūkojās atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, ka Halorana mašīna vēl arvien ir viņam aiz muguras.

"Nu, redzi? Šeronas ideja par Ņujorku mums neko nav devusi, tāpēc galu galā mums nav nekādas nepieciešamības pieņemt darbā vairāk sieviešu."

"Kāds atvieglojums! Ja šajā pilsētā būtu vēl vairāk sieviešu ar pistoli pie sāniem, tad man vajadzētu pārcelties uz Flo-ridu."

"Floridā visām sievietēm ir pistole."

"Jā, bet lielākā daļa no viņām ir par mani vecākas. Es spriežu, ka es varētu viņas pārspēt."

"Tu joko? Apdomājies labi! Šīm vecajām pensionētajām kundzītēm nav nekā cita, ko darīt, kā tikai visu dienu nīkt kādā veco ļaužu centrā un trenēties šaušanā mērķī. Ja gribi zināt manas domas, Florida ir visbīstamākais štats no visiem."

Tomijs Espinoza neatstāja savu mazo, piegružoto istabiņu divdesmit četras stundas. Viņš juta, ka laiku pa laikam piezogas nogurums, un viņam bija tāda sajūta, it kā acis asiņotu, tomēr šo medību radītais satraukums neļāva adrenalīna līmenim samazināties. Visai reti gadījās, kad boss (un tā nu bija noticis, ka viņš strādāja tiesībsargājošā iestādē) savam padotajam (arī tiesībsargājošās iestādes darbiniekam) lika darba laikā darīt kaut ko nelikumīgu. Un ielaušanās FIB datu bāzē pilnīgi noteikti bija nelikumīga.

Tas bija pirmais izaicinājums. Otrais bija izlaušanās cauri papildu ugunsmūrim, kuru bija izveidojuši Monkeeivrench cilvēki, lai nepieļautu viņa piekļūšanu failam. Tas bija labs. Pie velna, tas bija lielisks, tomēr, paldies Dievam, viņš bija to pievārējis, un viņa vaigi vēl arvien sāpēja no smaidīšanas.

Viss šis process bija prasījis ilgāku laiku, nekā tam vajadzētu būt, jo, ņemot vērā to, ka viņš strādāja Mineapolisas Policijas departamentā, viņš bija īpaši piesardzīgi slēpis savus soļus. Jau tas, ka Džo Blovs ielauzās Federālā dienesta datu bāzē, bija pietiekami slikti, bet policisti? Viņš pat negribēja domāt par to, kāda veida blakus rezultāts varētu rasties, ja federāļi kādreiz spētu izsekot viņa slepenajam ceļojumam pa Dž. Edgara svētīto zemi un atpakaļ līdz municipalitātes ēkai.

Salīdzinājumā ar FIB failu vārda maiņas izsekošana bija nieks. Apnicīgs, laikietilpīgs, bet tik un tā nieks.

Alfabēta kārtībā viņš meklēja apgabalu pa apgabalam un jau bija ticis līdz burtam D. Viņš ierakstīja Delavēras štata nosaukumu, ievadīja Braiena Bredforda vardu, atlaidas krēslā un gaidīja.

Kad Magoci, Džino un Kingsfordas apgabala policistu grupiņa iegāja Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, Glorija vēl arvien ņēma laukā no faksa aparāta lapas. Līdzās uz galda jau atradās prāva papīru kaudze.

"Labāk neceriet, ka tas beigsies," viņa sacīja Magoci, galvu nepaceldama. "Uz tava galda ir apmēram piecdesmit sešdesmit lappušu. Tām bija virsraksts "Uzņemšana". Tagad pienāk vēl viena kaudzīte ar virsrakstu "Reģistrācija". Vai tu man paskaidrosi, ko viss šis bardaks nozīmē?"

"Iespējams, ka mūsu pestīšanu." Magoci noskatījās, kā no faksa parādās kāda lapa, kas bija bāztin piebāzta ar vārdiem.

"Kaut kur uzņemšanas sarakstā ir Braiena Bredforda vārds. Līdz savam reģistrācijas laikam viņš bija nomainījis vārdu. Mums jāsalīdzina šie divi saraksti un jāatrod reģistrācijas sarakstā tāds vārds, kāds nav uzņemšanas sarakstā."

"Dievs debesīs!" Glorija grozīja galvu, līdz viņas sīciņās bizītes ietrīsējās. "Tu kļūsi vecs, kamēr to izdarīsi. Vai jūs domājat, ka tas šāvējs ir Braiens Bredfords?"

"Tieši tā mēs domājam."

Šerifs Halorans paņēma no galda kādu lapu un uzmeta tai acis.

"Vecīt, tas ir sīkā iespiedumā. Vai tu aptver, cik katrā lapā ir vārdu?"

Šerona iespraucās viņam blakus, lai paskatītos.

"Vismaz simts."

Uz viena no galdiem sāka zvanīt telefons un nerimās, līdz Džino piegāja pie tā un atbildēja. Magoci pirmo reizi kārtīgo nopētīja istabu, kas bija tukša, vienīgi Džonijs Maklarens savā nodalījumā telpas galā bija piespiedis pie auss telefonu.

"Kur, pie velna, visi palikuši?"

Glorijā viņam raidīja aizkaitinātu skatienu.

"Nenāktu par ļaunu, ja tu laiku pa laikam ieslēgtu savu radio. Trīsdesmit septītajā iecirknī ir riebīga sadzīviska ķilda - kāds puisis, kas tur pavērstu šauteni pret savu bijušo un trim bērniem, - un apmēram miljons zvanu deviņi, viens, viens. Pilsēta šodien ir kā popkorns uz karsta šķīvja. Visiem visur rēgojas svešinieki ar pistolēm."

"Stulbums. Man vajadzīgi cilvēki, kas strādā pie šā saraksta."

Glorija paskatījās pār plecu uz Kingsfordas apgabala cilvēkiem.

"Un kā ar šiem? Vai ļaudis no Viskonsinas prot lasīt?"

Bonārs smaidīdams pagāja soli uz priekšu.

"Es lasīšu, ja drīkstēšu sēdēt blakus Glorijai."

Viņa savilka savas oranžās lūpas smaidā un atgriezās pie faksa aparāta.

Džino piegāja pie galda, turot pie auss piespiestu mobilo telefonu. Viņš palūkojās lejup uz sarakstiem un novaibstījās.

"Jēzus Kristus, te nu gan ir daudz vārdu! Tas ilgs veselu mūžību."

"Ar ko tu runā?" Magoci jautāja.

"Ar Bekeru. Viņš nomainīja Gārfīldu un novēro Makbraidu. Tagad viņa ir Monkeeivrench birojā un acīmredzot ari pārējie. Visas pieliktās astes ir novietojušas savas mašīnas pie parādes durvīm, un tur izskatās kā kaut kādā sasodītā policijas konferencē... Jā, Beker, es vēl esmu šeit." Viņš kādu brīdi bolīja acis un klausījās. "Labi, labi, tu paliec tur, un lai paliek vēl viena mašīna. Sūti pārējos atpakaļ uz mājām... Jēzus Kristus, Beker, mani tas neuztrauc, gluži vienkārši kādu izvēlies." Viņš aizcirta telefonu. "Vecīt, tas tik bija viens prātvēders. Starp citu, kas ir tas Bekers?"

"Es viņu nepazīstu."

"Izklausījās, it kā viņam būtu apmēram divpadsmit gadu. Viņš atskaitījās par Monkeeivrench cilvēkiem. Viņi visi atrodas birojā, tikai Kross aizbraucis pirms pusdienlaika; tāpēc es atstāju vienu mašīnu, kas sekos viņam, un Bekeru pie noliktavas."

"Labi. Mums ar šiem sarakstiem būs nepieciešama kāda palīdzība no ārpuses. Padomā, vai tu varētu sadabūt kādu, kas kafijas dāmām liktu atmaigt un uznākt šeit augšā palasīt?"

Džino nekavējoties atdzīvojās.

"Varu saderēt, ka viņas pašas paņems līdzi savu kafiju."

"Tam es ticu."

Bonārs paskatījās uz tasīti, ko bija piepildījis no notašķītās Slepkavību izmeklēšanas daļas kafijkannas, un novaik-stījās.

"Ceru, ka šo maisījumu viņas negatavoja."

"Ak, Bonār!" Džino viņam vēlīgi uzsmaidīja. "Nāc šurp, mans dēls! Es tevi aizvedīšu uz debesīm. Pretēji vispārpieņemtajam uzskatam, tā nu ir gadījies, ka tās atrodas apakšstāvā..."

Šerona pāršķirstīja papīru kaudzi, kas stāvēja uz galda.

"Tātad tu domā, ka tev pietiks cilvēku darbam ar sarakstu?" viņa jautāja Magoci.

"Vai tev kaut kur jābūt?"

"Nu, es domāju... jūs sekojat Monkeewrench komandai, vai

ne?"

"Jā. No pagājušās nakts."

"Vai tā ir aizsargājošā novērošana vai aizdomās turēto novērošana?"

"Jā."

"Vai pastāv kāda iespēja, ka es varētu tur iesaistīties un uzmest skatienu šiem cilvēkiem? Varbūt mazliet ar viņiem aprunāties, viņus papētīt..."

Magoci sarauca uzacis.

"Vai tu domā, ka tu varētu atklāt hermafrodītu?"

Šerona nepacietīgi papurināja galvu.

"Protams, ne. Tomēr man diezgan labi padodas psihopātu atklāšana. Šim FIB domātajam pētījumam es intervēju kādus pāris simtus psihopātu."

Magoci paraudzījās pāri viņas galvai uz šerifu Haloranu, kas visiem spēkiem mēģināja izskatīties mierīgs.

"Tavs darbinieks, tavs vārds, šerif."

Halorana žoklis saspringa un uzacis sakustējās. Viņš paskatījās uz Magoci, nevis uz Šeronu.

"Es šonedēļ vienu cilvēku jau esmu zaudējis. Es ne pārāk vēlos riskēt vēl ar kādu, ja man tas nav jādara."

"Es tikai ātri turp un atpakaļ," šerona sacīja. "Un jums tur ir arī policisti, vai ne?"

Magoci pamāja.

"Tikai ēkas ārpusē."

"Tas tev neko nedos, ja tu būsi iekšā ēkā kopā ar slepkavu," Halorans teica.

Šerona aizvēra acis un nopūtās.

"Pirmkārt, es neesmu gluži neaizsargāta, un, otrkārt, tu dzirdēji, ko Džino stāstīja - viņi visi atrodas ēkā. Visi pieci. Pat tad, ja viens no viņiem ir šāvējs, maz ticams, ka viņš vai viņa sāks bliezt no pistoles uz policistiem visu pārējo klātbūtnē. īpaši tad, ja ārpusē ir vēl citi policisti."

Halorana sejas izteiksme bija drūma, tomēr skatiens mierīgs.

"Tev nav nekāda iemesla uz turieni iet."

"Vai tiešām? Es domāju, ka tu mūs šurp atvedi meklēt slikto puisi."

"Es tevi šurp neatvedu," Halorans viņai atgādināja.

Šerona paskatījās uz Haloranu; viņas acis meta zibeņus un žoklis saspringa.

"Jā, labi, es, saprotams, ceru, tas nebija tāpēc, ka tu mēģināji mani aizsargāt vai kaut kādu tamlīdzīgu muļķību dēļ, jo Kingsfordas apgabala iedzīvotājiem no manis nebūs nekāda labuma, ja mans priekšnieks mani nelaidīs laukā uz ielas, baidoties, ka varu apdauzīt kājas īkšķi."

"Mēs viņu atradīsim ar saraksta palīdzību!" Halorans atcirta; viņa seja bija piesarkusi.

Paceltās balsis bija pievērsušas Maklarena uzmanību. Viņš pie sava galda bija noliecies uz priekšu, seja bija gandrīz sa-vilkusies smaidā un telefons piespiests pie krūtīm, lai apnicīgais darbs, gaidot kādu tālruņa zvanu par slepkavību netraucētu viņam izbaudīt šo uguņošanu savā teritorijā. Viņš paskatījās uz Magoci un sarauca rudās uzacis.

Izskatījās, ka arī Glorija labi pavada laiku. Viņa bija atzvēlusies atpakaļ uz saviem platformas papēžiem un smaidot skatījās uz Šeronu kā savu mīļo bērnu, un, kaut gan viņa ne reizi skaļi neizsaucās: "Sadod, meitēn!" - jo tieši to cilvēki no melnādainās sievietes gaidīja, tas bija lasāms viņas sejā.

Magoci savukārt jutās neapšaubāmi neomulīgi. Policistu savstarpējie ķīviņi nebija labi; vīrieša un sievietes ķīviņi pat biedēja, un te nu bija gan viens, gan otrs. Viņš nolēma ņemt situācijas kontroli savās rokās un tūlīt pat pielikt tam punktu.

"Labi, tagad paklausieties jūs abi..."

Šerona pagrieza galvu un paskatījās uz Magoci.

Varbūt gluži vienkārši vajadzēja ļaut viņiem pašiem tikt galā.

"Klau, Maik!" Šerona atkal pievērsa uzmanību Haloranam. "Pat ja mēs šajos sarakstos atradīsim kādu vārdu, tas nenozīmē, ka atradīsim šāvēju. Kopš tā laika viņš varēja mainīt savu vārdu dučiem reižu, un viņa izsekošana no tā laika līdz šim brīdim var prasīt vairākas dienas, īpaši, ja tas ir kāds no Monkeezvrench īpašniekiem. Ja runa ir par grozījumiem datora ierakstos, tad mēs tiem cilvēkiem esam vairākus gaismas gadus aiz muguras. Tomēr, ja es varētu kopā ar viņiem pavadīt kaut nedaudz laika un uzdot pareizos jautājumus, varbūt es spētu kādā no viņiem kaut ko saskatīt vai atsaukt viņiem atmiņā kādu, ko viņi pazinuši Džordžijā."

Šerifs Halorans mēģināja drūmi skatīties uz Šeronu, tomēr Magoci domāja, ka viņš izskatās bezpalīdzīgs. Acīmredzot arī Šeronai kļuva Halorana žēl, jo viņas balss atmaiga.

"Tieši tas ir mans darbs, Maik. Un es esmu laba speciāliste. Tu pats zini."

Halorans atcerējās, ko viņš bija sacījis Denijam Peltjē ceļā uz Kleinfeldu māju: Šerona bija vislabākā iztaujātāja, kāda viņam jebkad bijusi. Šķita, ka šeit bija ļoti savāds sinhronis-kums, dažādas lietas saplūda vienuviet. Šķita, ka viņam vēderā viss sagriežas.

Piepeši bija iestājies pilnīgs klusums, un Magoci aptvēra, ka faksa aparāts ir apstājies.

"Tikai nesaki man, ka tas ir pagalam," viņš lūdzās Glorijai.

Glorija izņēma no faksa papīra kaudzīti un paskatījas uz pēdējās lapas numuru.

"Nē. Tās ir visas lapas." Viņa novietoja šīs lapas kaudzītē uz galda pie pārējām tieši tajā brīdī, kad birojā ienāca Džino un Bonārs, nesot kafijas automāta piederumus. Viņiem sekoja vairākas sievietes, kas skatījās apkārt ar tik plati ieplestām acīm kā pamatskolas audzēkņi, kas devušies kādā retā mācību ekskursijā.

"Nu, Maik?" šerona ātri jautāja, jo gribēja atrisināt šo jautājumu, kamēr jaunatnācēju radītais juceklis viņam nebija devis iemeslu atlikt lēmumu.

"Es iešu kopā ar tevi."

Viņa stingri papurināja galvu.

"Tā nekas neiznāks. Ja tu plivināsies apkārt, man neizdosies izvilināt vajadzīgo informāciju. Tu esi pārāk draudīgs."

"Es esmu pārāk draudīgs?"

"Es uzvilkšu bruņuvesti. Es paņemšu plecu siksnu un atstāšu noklausīšanās ierīci ieslēgtu. Tu varēsi dzirdēt ikvienu vārdu."

Halorans paskatījās un ieraudzīja policisti Šeronu bezveidīgā brūnā formas tērpā ar rokudzelžiem un asaru gāzi, un lielu pistoli, ar kuru viņa prata šaut ātrāk un labāk nekā ikviens cits visā nodaļā. Tomēr ar prāta acīm viņš redzēja šeronu sarkanā kleitā, mazu un cerību pilnu, ar krāsoto ūdeni uz lūpām.

"Es iešu kopā ar tevi," viņš sacīja, un, kad šerona atvēra muti, lai atkal protestētu, viņš piebilda: "Bet es gaidīšu ārpusē."

Pēc tam kad Šerona un Halorans bija devušies uz Mon-keeivrench noliktavu, Magoci nopētīja savu jauno darbaspēku un nekavējoties nožēloja, ka ļāvis viņiem iet. Džino un Bonārs bija uzveduši augšā piecpadsmit sievietes no apakšstāva datu ievadīšanas nodaļas, un tagad viņas pulcējās bariņā, sačukstējās un ķiķināja, un šajā savādajā vidē izskatījās nedrošas un nervozas.

Kad Džino sāka skaidrot, kas viņām darāms, viņu izturēšanās mainījās, un, pirms viņš bija beidzis runāt, sievietes savilka krēslus apkārt galdam pie faksa, sadalīja reģistrācijas saraksta lappuses un organizēja darbu kā skudru armija, kas strādā kāda vienota mērķa labā.

Džino, kas vienmēr bija pietiekami gudrs, lai zinātu, kad viņš kļuvis lieks, pienāca aprunāties ar Magoci.

"Tas izdosies."

"Tā šķiet." Magoci noskatījās, kā viena no sievietēm rosās apkārt Bonāram, apsēdina viņu uz krēsla, pasniedz papīru žūksni un iespiež viņa labajā rokā krūzi karstas kafijas. Bonārs iedzēra malciņu dzēriena, simulēja krišanu ekstāzē, un šo nedienu dēļ tika noglāstīta viņa galva.

"Es apstājos un aprunājos ar Tomiju. Viņš darbojas ap FIB failu, meklējot datorfanātiķu īstos vārdus, tāpēc mēs varbūt varēsim viņus šajā sarakstā pārbaudīt pašus pirmos. Makbraidu viņš sameklēja uz karstām pēdām, jo viņa atradās pašā centrā. Nav nekādas iespējas, ka mēs varētu noskaidrot pārējo vārdus. Tur ir neskaitāmi nopratināti liecinieki un draugi, tomēr nav dots to ārienes apraksts, tikai vārdi."

Magoci pagrieza acis sāņus, lai paskatītos uz Džino, mēģināja noturēties nejautājis, tomēr galu galā nespēja savaldīties.

"Labi, nolādēts, kāds ir viņas īstais vārds?"

Džino viņam pasniedza mazu salocītu papīra gabaliņu.

Magoci to atvēra, izlasīja un sadrūma.

"Nevar būt!"

"Es nejokoju. Džeina Do. Tomijs pārbaudīja pat viņai izsniegto dzimšanas apliecību. Viss ir pareizi, tas ir viņas īstais vārds. Tas ir gandrīz vai pats skumjākais, ko es jebkad esmu dzirdējis."

Magoci dziji ievilka elpu, tad pakratīja galvu un pasniedza papīriņu atpakaļ Džino.

"Liec, lai viņi to pārbauda vispirms! Man jāpiezvana Mon-keewrench un jāpasaka viņiem, ka Šerona ir ceļā."

Džino pamāja.

"Kamēr tu būsi pie telefona, piezvani uz dispečeru daļu, lai viņi informē Bekeru, citādi viņš var Šeronu nošaut, pirms viņa būs tikusi līdz durvīm."

43. nodaĻa

Roudraners sēdēja pie sava galda bēniņos un ēda Twiti-’kie, un tā bija visskaidrākā pazīme, ka viņam bijusi slikta diena. Viņš ne tikai pirmo reizi piecpadsmit gadu laikā bija aizgulējies, bet, kad beidzot nāca pie apziņas, to pavadīja drausmīgas galvassāpes un tik dīvaina sajūta vēderā, ka par kafiju viņš pat iedomāties nespēja. Viņš vainoja šampanieti un zvērēja, ka nekad mūžā vairs to nedzers.

Pat Annija, kas parasti birojā ieradās pati pēdējā, bija viņu pārspējusi. Tagad viņa čaukstēja šurp brūnā satīna tērpā, kas no augšas līdz apakšai bija noklāts ar velveta gabaliņiem, koka lapu formas aplikācijām rudens krāsās. Viņa nesa kafijas krūzi un baltu maiznīcas maisiņu. Annija nolika kafiju Roudraneram priekšā uz galda.

"Te nu tev būs, Guļošā Skaistule." Viņa ar aizdomām vēroja Roudranera dzeltenās biskvītkūkas brokastis. "Es, šķiet, dzirdēju tevi sakām, ka Hostess ir nelabā izgudrojums."

Roudraners vainīgi paskatījās uz Tzvinkie un nolika to malā.

"Piekrītu, tomēr es biju izsalcis. Benzīntankā nebija pārāk liela ēdienu izvēle, un man nebija laika ieiet kaut kur citur." Viņš nopētīja Annijas tērpu. "Tu izskaties kā koks."

"Atklātība tevi pie laba gala nenovedīs, draudziņ." Viņa parakņājās maisiņā un nosvieda uz Roudranera galda ķiršu pīrāgu. "Ja tu gribi sevi indēt ar cukuru un taukiem, tad vismaz to dari bez konservantiem. Vai tu zināji, ka krievi izmantoja Tioinkies, lai iekonservētu Ļeņinu?"

Roudraners viņai greizi uzsmaidīja un paņēma pīrāgu.

"Paldies, Annij! Tu izskaties kā jauks koks."

"Ai, ai! Par maz un par vēlu."

"Kur ir visi pārējie?"

Hārlijs aizslāja uz Licjuer World, lai varētu uzlikt savām paģirām kādu ielāpu. Greisa aizgāja viņam līdzi."

"Kā viņa jūtas?"

Annija noklakšķināja mēli pret zobiem.

"Ņemot vērā apstākļus, pieņemu, ka labi. Tomēr viņa nevēlas aizbraukt."

Roudraners izskatījās satraukts.

"Tomēr mums ir jādodas prom. Mēs visi par to vienojāmies."

"Mēs visi vienojāmies. Greisa piekrita satikties un par to aprunāties, un tas arī ir viss. Viņa nebrauks, Roudraner. Šoreiz viņa nebēgs."

"Ak pasaulīt, Annij, viņš bija Greisas pagalmā. Par to nav nekādu šaubu, vai ne? Tas ir tas pats zellis - viņš ir atgriezies. Un viņš ir tuvu. Jēziņ, viņa nedrīkst šeit palikt."

"Nomierinies! Es runāju ar Miču, viņš ir ceļā uz šejieni. Kad mēs visi būsim kopā, mēs atradīsim kādu veidu, kā viņu pierunāt."

Brīdi vēlāk norībēja lifts, un parādījās Mičs, viņa acis bija mežonīgas, un viņš izskatījās sliktāk nekā jebkad.

"Augstais Dievs, Mičel, kas noticis?" Annija jautāja.

Mičs uz viņu pārsteigts paskatījās.

"Tu joko? Vai tu domāji - kas noticis, ja neņemam vērā, ka slepkava medī Greisu, kompānija bankrotē un mums visiem atkal jāpazūd un jāsāk viss no sākuma?"

"Jā, tieši tā."

Mičs sabruka uz krēsla un pārvilka rokas pār seju.

"Jēzus Kristus! Es pateicu Diānai, ka mēs domājam par aizbraukšanu, un viņa gluži vienkārši ārdījās. Jūs zināt, ko tas nozīmē, vai ne? Viņai būs jāpārtrauc gleznot. Viņa pašlaik atrodas savas karjeras virsotnē, viņas darbi pazīstami visā pasaulē, un tagad viņai ir jānozūd no zemes virsas un jāatmet tam visam ar roku."

Visi kādu brīdi klusēja. Beidzot Roudraners ierunājās:

"Tu zini, Mič... tev nav jābrauc. Tu esi precējies. Tev ir pienākumi, kādu mums pārējiem nav. Tavai ģimenei ir jābūt pirmajā vietā."

Mičs izskatījās pārsteigts.

"šī ir mana ģimene. Šī vienmēr ir bijusi mana ģimene. Ja Greisa brauks un ja jūs pārējie brauksiet, es braukšu." Viņš piespieda plaukstas pie acīm. "Velns parāvis, tas ir tik ārprātīgs juceklis, ka es pat nespēju tam noticēt. Man pat šodien nevajadzēja te būt. Es apsolīju Diānai, ka šodien neiešu uz darbu. Es viņai devu savu sasodīto godavārdu. Un tajā pašā brīdī, kad viņa aizbrauca uz galeriju, es izlavījos ārā kā tāds vainīgs, NOLĀDĒTS BĒRNS."

"Jēziņ, Mič!" Roudraners sacīja. "Neuztraucies tik ļoti! Tu dabūsi sirdslēkmi."

"Tad man būtu veicies. Es nevaru šeit ilgi uzkavēties. Man jānokļūst mājās pirms Diānas. Kur, pie velna, ir Greisa un Hārlijs?"

Lifts, atbildot uz izsaukumu no apakšas, sāka nolaisties.

"Tie ir viņi," Annija sacīja. "Un, pirms viņi šeit parādīsies, tev būtu jāzina, ka Greisa nevēlas braukt."

Viņiem tāda veida sanāksme jau kādreiz bija, Greisa atcerējās. Taču toreiz visi pārējie bija stāvējuši apkārt viņas slimnīcas gultai Atlantas slimnīcas psihiatrijas nodaļas palātā. Viņa bija jauna, līdz neprātam pārbijusies, ļengana no visādiem trankvilizatoriem, kas tika ievadīti viņas rokā, un viņas atmiņā vēl arvien bija aina, kurā Lībija Herolda noasiņo līdz nāvei skapja durvju otrā pusē. Šajā stāvoklī viņa, iespējams, būtu devusies uz bunkuru arī kopā ar Hitleru, ja viņš to būtu piedāvājis.

Tomēr ne šoreiz, šoreiz viņa gluži vienkārši bija drausmīgi nogurusi. Viņa vēlējās, lai tas beigtos - vai nu tā, vai citādi.

"Nolādēts, Greisa, šoreiz tas ir citādi!" Hārlijs soļoja apkārt krēslu aplim, sita ar savu spēcīgo dūri pa otras rokas plaukstu un lika pūķiem uz savām rokām noraustīties un no-vibrēt. "Viņš ir pilnīgi koncentrējies uz tevi. Šoreiz tu esi mērķis, vai tu nesaproti to?"

"Tieši tāpēc es šoreiz negribu bēgt, Hārlij. Šoreiz riskēju es un tikai es."

"Greisa!" Roudraners noliecās krēslā uz priekšu un satvēra viņas rokas ar garajiem, kaulainajiem pirkstiem. "Mēs varētu doties prom tikai uz īsu brīdi, kamēr viņi slepkavu noķer, pēc tam mēs varētu atgriezties. Tam nav jābūt uz visiem laikiem."

Greisa saspieda viņa pirkstus un pasmaidīja.

"Ja es pazudīšu, viņš arī pazudīs, tieši tāpat kā pagājušo reizi. Un tad varbūt vēl desmit gadus man būs jāskatās sev pār plecu, kamēr viņš mani atkal atradīs, un tad tas viss sāksies no gala. Policisti ir piekļuvuši visai tuvu. Dosim viņiem vēl vienu vai divas dienas."

"Policisti ir bezcerīgi!" Roudraners iesaucās. "Ar viņiem bija pilns viss lielveikals, un paskaties, kas notika! Un kā bija ar kuģi? Tev vajadzēja redzēt tos vīrus, kuri tur bija, un no viņiem nebija itin nekāda labuma!"

Hārlijs pārtrauca soļošanu un paskatījās uz Roudraneru.

"Vai tu gribēji teikt, ka biji kuģu piestātnē brīdī, kad tas puisis tika nogalināts?"

Roudraners viņam uzmeta nervozu skatienu.

"Acīmredzot ne, jo citādi man būtu vajadzējis redzēt slepkavu. Līdz tam laikam, kad es tur nokļuvu, tur jau bija policisti un apsardzes vīri."

"Tu, stulbiķi, vai tu esi pavisam bez prāta? Vai tu aptver, ko viņi nodomātu, ja tevi tur ieraudzītu?"

"Es tikai gribēju pārliecināties, ka viņi to apsargā, tas ari viss! Es negribēju, lai vēl kāds mirst!" Roudraners iekliedzās, un kādu bridi izskatījās, ka viņš sāks raudāt.

Greisa noglāstīja viņa roku un viņam uzsmaidīja.

Brīdī, kad piezvanīja Magoci, lai Greisai pateiktu, ka policiste Šerona Millere ir ceļā, Mičs kabinetā vāca kopā papīrus, ko paņemt līdzi uz mājām, Annija atradās ielas otrā pusē pie itāliešu kulinārijas veikala, lai nopirktu ātrās uzkodas promnešanai, un pārējie cītīgi strādāja pie vienīgās lietas, kas viņiem vēl bija atlikusi, - e-pasta vēstuļu izsekošanas.

Hārlijs ar šņācošu skaņu atvēra otro alus pudeli.

"Mēs dabūsim rokā to maitu," viņš nomurmināja, skatoties monitorā.

44. nodala

Halorans sēdēja policijas patruļmašīnā, klausījās, kā viņa rācijā atskan statiskās elektrības izlādēšanās radītā sprakstoņa un jutās kā uzvilkta atspere, kas gatava izšauties cauri priekšējam stiklam.

Tajā pašā brīdī, kad noliktavas durvis aiz Šeronas bija aizvērušās, rācija bija pārtraukusi darboties, un viņš bija panikā. Viņš bija izlēcis laukā no mašīnas un pārskrējis pāri ielai līdz tur novietotajam Mineapolisas Policijas departamenta auto un gandrīz līdz nāvei pārbaidījis kādu blondu bērneli, kas sēdēja pie stūres, ģērbies formas tērpā, un izskatījās apmēram desmit gadus vecs.

"Ak jā," Bekers sacīja, kad Halorans bija steidzīgi izklāstījis problēmu. "Dažās šajās vecajās ēkās mums ir lielas problēmas ar signāla uztveršanu. Kaut kāda veida metāls, kuru viņi izmantojuši dzelzsbetonā, slikti ietekmē radiosakarus. Kad viņa nokļūs augšstāvā, kurā ir daži logi, uztveršanai vajadzētu atjaunoties."

Tātad tagad viņš gaidīja un savā prātā skaitīja sekundes kā bērns, kas mēģina noteikt, cik tālu ir pērkona negaiss. Bija zināms, ka pirms došanās augšā viņai jāiziet cauri lielai apakšstāva garāžai; tomēr, nolādēts, cik ilgu laiku tas varētu prasīt? Viņa tur iekšā bija jau trīs minūtes un četrdesmit četras sekundes.

Pirms izkāpšanas no mašīnas šerona bija ieslēgusi pie pleca piestiprināto raidītāju un pa ceļam līdz iekšējā telefona kabīnei, kas atradās blakus lielajai noliktavas ēkai, viņa dzirdēja Haloranu sakām:

"Es dzirdu, kā tu elpo."

Kad viņš to pateica, Šeronas ķermenim cauri izšāvās kaut kas līdzīgs vieglam elektriskās strāvas triecienam - satraucoši, bet noteikti ne nepatīkami. Tagad viņa atcerējās šo sajūtu un smaidīja.

Tajā pašā mirklī, kad durvis aizvērās, šerona izdzirdēja, ka sākas uztvērēja darbības traucējumi, un nosprieda, ka garāžas pārbaudīšanai un nokļūšanai augšstāvā viņai ir apmēram piecas minūtes, kas palikušas līdz brīdim, kad Halorans sāks ielauzties ēkā.

Divus garus gadus viņa nebija jutusi no Halorana puses neko citu kā tikai vienaldzību, kas raksturīga vīrietim, kurš smagi nopūlas, lai stingri kontrolētu pilnīgi visu, ko viņš patiesi jūt. Tomēr dažu pēdējo dienu laikā viņa bija šo vienaldzību krietni iedragājusi un ļāvusi šim alu cilvēkam iznākt laukā. Tas nekas, ka viņa prata labāk šaut un, neņemot vērā abu atšķirīgās svara kategorijas, varbūt pat labāk cīnīties par šo puisi. Halorans juta primitīvu tieksmi viņu aizsargāt, un Šerona juta primitīvu tieksmi viņam to ļaut. Tā, viņa nosprieda, tam vajadzētu būt.

Viņai nepatika šī garāža, kaut gan tam nebija nekāda iemesla. Tā bija labi apgaismota, nevainojami tīra un bez neviena tumša kakta vai spraugas. Viņa, nepasperot ne soli, varēja pārredzēt gandrīz ikvienu collu, un nebija itin neviena iemesla iedomāties, ka šeit, lejā, ir vēl kāds; tomēr viņa tik un tā jutās neomulīgi.

Viņa aizturēja elpu tik ilgi, cik vien spēja, un ieklausījās šajā kapa klusumā.

Nekā.

Pie dibensienas bija novietotas divas mašīnas: kāds melns Range Rover un Mercedes, abi tumši un klusi. Netālu bija atsliets kalnu velosipēds un liels Harley Hog motocikls.

Šerona notupās un paskatījās zem mašīnām, un jutās mazliet muļķīgi, ka to dara. Un, kad viņa atkal piecēlās, viņa izdarīja kaut ko vēl muļķīgāku. Pirmo reizi visā savā mūžā kaut kur citur, nevis šautuvē, viņa atvēra pistoles maksti, izņēma lielo deviņu milimetru pistoli un pielādēja to. Lielajā, tukšajā telpā nepārprotami atbalsojās pistoles gaiļa uzvilkšana, un viņu nedaudz samulsināja tikai šī skaņa.

Labāk nodrošināties nekā vēlāk nožēlot, šerona loģiski nosprieda, pārlaizdama skatienu dibensienai sākdama iet tās virzienā. šīs sienas centrā bija kravas lifts, kurš, viņai ienākot iekšā, bija nodārdējis lejā, ar ieslēgtu iekšējo apgaismojumu, kas rādīja, ka tas aiz koka režģa ir tukšs.

Pa kreisi stūrī bija durvis cilvēka lielumā ar uzrakstu KĀPNES. Labajā stūrī bija vēl vienas durvis, uz kurām bija melndzeltena brīdinājuma zīme par augstspriegumu.

Vispirms mašīnas, viņa sev teica, pēc tam durvis, un kāpēc, sasodīts, man svīst rokas?

Greisa nevērīgi skatījās datora ekrānā un jutās gluži apstulbusi no izsekošanas informācijas baltajiem ķeburiem, kas tinās uz leju datora monitorā.

Tikko no apakšējā stāva bija piezvanījusi Magoci atsūtītā Viskonsinas policiste. Greisa bija ar viņu brīdi parunājusi un tad izmantojusi tālvadības atslēgu, lai viņu ielaistu un nosūtītu lejā liftu.

Mičs iznāca no sava kabineta, nesot portfeli un klēpjdato-ru. Viņa uzvalks bija padusē uzrāvies uz augšu. Mičs apstājās pie Greisas galda un uzlika roku viņai uz pleca.

"Man jāstartē. Kā jūties?"

Greisa uzlika roku uz viņējās un uzsmaidīja.

"Viss būs labi. Dodies mājās un parūpējies par Diānu!"

Mičs ilgi veltīja viņai savu skatienu, tāpat kā to vienmēr bija darījis.

"Greisa, tu zini," viņš klusi sacīja, lai apkārtējie nedzirdētu, "ja pārdomāsi un nolemsi aizbraukt, es tev būšu līdzās. Mani nekas nespēs atturēt. Nekas."

Tas vienmēr bija starp viņiem - šīs atliekas no pirmās mīlestības, kuras vīriešu atmiņā saglabājās visu viņu mūžu. Tomēr parasti Mičs nebija tik atklāts, un tas lika Greisai justies mazliet neomulīgi.

"Es zinu. Ej mājās, Mič!"

Viņš vēl kādu brīdi skatījās uz Greisu, tad pagriezās lifta virzienā.

"Es liftu nosūtīju lejā Magoci norīkotajai policistei," Greisa atgādināja. "Viņai pēc pāris minūtēm vajadzētu būt klāt."

Mičs papurināja galvu.

"Es iešu pa kāpnēm. Uz redzīti, puiši!" Viņš pamāja Roud-raneram un Hārlijam, kas bija tik ļoti koncentrējušies pie saviem monitoriem, ka pat nepacēla galvu un tikai pamāja ar roku.

Lejā garāžā Šerona tagad steidzās, viņas gumijotās kurpes švīkstēja uz cementa grīdas, kad viņa pagāja garām atvērtajām lifta durvīm.

Viņa nosprieda, ka mašīnu un aizvērto durvju ar augstsprieguma zīmi pārbaudīšana ir prasījusi kādas trīs minūtes, un sāka uztraukties, vai Halorans neizsauks nacionālo gvardi, pirms viņa paspēs pārbaudīt kāpnes un nokļūt augšstāvā, kurā, kā viņa cerēja, radiosakari atkal darbosies.

Šerona vēl arvien turēja rokās uzvilktu pistoli, tomēr viņas nemiers bija mazinājies un plaukstas vairs nesvīda. Jebkura iefobežota telpa var pateikt, vai tā ir tukša, tikai jāieklausās savā iekšējā balsī, un pēc tam, kad Šerona bija pārbaudījusi mašīnas un tikusi galā ar vienīgās redzamās paslēptuves apskati, viņas iekšējā balss bija kļuvusi skaļa un skaidra un viņai iegalvoja, ka viņa šeit lejā ir pilnīgi viena.

Šerona atradās desmit pēdas no kāpņu telpas durvīm, kad tās pēkšņi atvērās un laukā izlēca viens no Monkeeivrench ļautiņiem, kas, ieraugot viņas pistoli, komiski sastinga.

"Ak Dievs! Nešauj!"

Šerona atslāba.

"Piedod!" Viņa mazliet muļķīgi pasmaidīja un palūkojās lejup uz savas pistoles maksti. "Es esmu šerifa palīdze Šerona Millere..." viņa iesāka, tad pacēla skatienu un ieraudzīja tikai acis, un tajā pašā brīdī viņa zināja, ka tikko izdarījusi vislielāko kļūdu savā mūžā.

Abas viņas rokas automātiski noraustījās, viena pie pleca piestiprinātās bezjēdzīgās rācijas virzienā un otra pistoles maksts virzienā, un viņas galvā bija tikai viena neprātīga doma: redzi, Haloran? Es tev teicu, ka es kaut ko varētu saskatīt, es tev teicu, ka man tas labi padodas...

...Un viņas rokas vēl arvien kustējās, pārāk ātri, lai ieraudzītu, pārāk lēni, lai kaut ko izdarītu, un tad viņa izdzirdē-ka klusu paukšķi un sajuta dūrienu sev kaklā virs vestes, nolādēts, virs tās bezjēdzīgās vestes, un tad lejup pa viņas blūzi sāka tecēt kaut kas silts un mikls, un labās rokas pirksts spazmatiski kustējās gaisā, atkal un atkal mēģinādams nospiest neesošo pistoles mēlīti.

Magoci steidzās pa gaiteni uz Tomija kabinetu, paspēra soli iekšā pa durvīm un paslīdēja uz tukšas Cheetos pakas.

"Jēzus Kristus, Tomij, te jau līdzinās mīnu laukam. Ko tu atklāji?"

Tomijs iebakstīja ar pirkstu monitorā.

"Es atradu kādu vārdu. D. Emanuēls. Tas ir tavs puisis."

"Tas ir Bredfords?"

Tomijs pasmaidīja un paberzēja savu Būdas vēderiņu.

"Varu likt ķīlā savu dzīvību. Vispirms es pārbaudīju visus, kas mācījušies Svētā Pētera skolā, un pēc tam es darbojos alfabēta kārtībā, kamēr aptvēru, ka vidusskolēni nevarētu pārāk tālu ceļot, tāpēc sāku pārbaudīt blakus apgabalus un atradu meklēto jau otrajā. Livingstonas apgabalā. Nākamajā dienā pēc savas astoņpadsmitās dzimšanas dienas Braiens Bredfords nomainījis savu vārdu uz D. Emanuēlu."

Magoci pagrāba telefona klausuli un uzgrieza Slepkavību izmeklēšanas nodaļas numuru.

"Vai vārda nebija?"

"Nē. Tikai iniciālis D." Viņš pamāja ar roku uz otru monitoru. "Tagad es Ņujorkā un Džordžijā meklēju ierakstus par D. Emanuēlu, redzēsim, vai kaut kas atradīsies."

"Džino!" Magoci ieaurojās telefona klausulē. "Šis bērns ir nomainījis savu vārdu uz D. Emanuēlu. Pārbaudi to sarakstos!" Līdzko viņš bija nolicis klausuli, Tomijs sāka drūmi lūkoties vienā no monitoriem.

"Nu, tas ir savādi."

"Kas?"

"Es atradu Džordžijā izsniegtu D. Emanuēla laulības apliecību. Tomēr tā nevar būt pareiza." Viņš pieliecās tuvāk monitoram, it kā tas varētu padarīt šo informāciju skaidrāku. "Šis D. Emanuēls ir apprecējies ar Džeimsu Mičelu... Tam jābūt kādam citam."

Magoci bija sasprindzis, gandrīz nekustīgs.

"Nē, tā nav."

"Viendzimuma laulības Džordžijā? Tas nav iespējams."

"Braiens Bredfords ir hermafrodīts."

Tomi ja žoklis saspringa.

"Tu mani muļķo. Kāpēc tu man to agrāk nepateici?"

"Mēs to nevienam neteicām."

Tomijs skatījās ekrānā un purināja galvu.

"Džeimss Mičels. Es šo vārdu esmu kaut kur redzējis."

"Tas ir tikpat izplatīts kā tenkas."

"Nē, es domāju - nesen. Ļauj man brītiņu padomāt! Jēziņ, tam jābūt tajā FIB failā. Tā ir vienīgā lieta, pie kuras es pēdējā laikā esmu strādājis." Viņš apsēdās pie citas tastatūras un sāka drudžaini drukāt.

Iezvanījās telefons, un Magoci pacēla klausuli.

"Taisnība, Leo. D. Emanuēla vārds bija reģistrācijas sarakstā, bet nebija uzņemšanas sarakstā. Viņš ir tas mūsu zellis. Vai Tomijs ar to nodarbojas?"

"Jā, mēs strādājam. Es jums paziņošu."

45. nodala.

Roudraner, Hārlij?" Greisa klusi sacīja. "Man tikko pienāca vēl viens ziņojums."

Hārlijs un Roudraners piegāja pie Greisas galda un katrs pār savu viņas plecu skatījās Greisas monitorā.

"Greisa, atver to!" Hārlijs sacīja.

Viņa noklikšķināja peli, un ekrānā parādījās viena pati ziņojuma rindiņa:

ES NEGRIBĒJU TO DARĪT, TOMĒR MAN BIJA TAS JĀDARA

"Jēziņ!" Roudraners nočukstēja. "Ko tas varētu nozīmēt?"

Piepeši biroja apgaismojums nodzisa un monitors noraustījās. E-pasta ziņojums nozuda, un kļuva redzams tikai zils ekrāns. Mirkli vēlāk monitors sāka zīmēt energosistēmas shēmu.

"Brīdinājums par elektropadeves traucējumiem." Roudraners kontatēja acīm redzamo.

"No tā ir liels labums," Hārlijs sacīja. "Mēs jau to zinām."

"Te rakstīts, ka maģistrāle nesaņem elektroenerģiju," Greisa teica. "Ko īsti tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka noticis enerģijas padeves pārtraukums kādā lielā maģistrālajā līnijā," Hārlijs paskaidroja. "Sasodīts, tas var būt uz ilgāku laiku."

Viņš aizgāja pie logiem un atvēra nolaistās žalūzijas, kaut gan no tā nebija liela labuma. Saule bija paslēpusies aiz melnas mākoņu sienas, un izskatījās, ka tie tuvākajā laikā neizklīdīs.

"Nolādēts, vistumšākā diena visā gadā, un mēs esam palikuši bez elektrības."

"Kāpēc neieslēdzas strāvas ģenerators?" Greisa vaicāja. "Es domāju, ka mēs to bijām noregulējuši, lai tas iedarbotos automātiski."

Hārlijs paraustīja plecus.

"Kas to lai zina? Mēs to ne reizi kopš iegādāšanās brīža neesam ne izmantojuši, ne pārbaudījuši. Tas ir tāpat kā ar mašīnas akumulatoru - vai nu tu to izmanto, vai arī akumulators nosēžas. Es noiešu lejā un paskatīšos. Roudraner, cik ilgu laiku strādās datoru baterijas?"

"Apmēram divas stundas."

"Es paziņošu par notikušo energoapgādes kompānijai un sākšu mūsu cieto disku dublēšanu," Greisa sacīja. "Jūs, puiši, ejiet un paskatieties, vai nevarat piedabūt ģeneratoru, lai darbojas."

"Kur, pie velna, tas ģenerators atrodas?"

"Tas ir energosistēmas telpā pagrabstāvā."

Roudraners izskatījās apjucis.

Hārlijs izvalbīja acis.

"Vai tu nekad neesi ievērojis durvis, uz kurām ir liela dzeltena brīdinājuma zīme par augstspriegumu? Tu esi bezcerīgs. Nāc iesim!"

"Bet lifts nestrādā, jo nav elektrības."

Hārlijs nepacietīgi nopūtās.

"Pa kāpnēm, Roudraner."

"Ak, pareizi!"

Roudraners negribīgi pirmais devās lejup pa tumšajām kāpnēm un uzmanīgi sāniski lika kājas uz pakāpieniem, lai tos pielāgotu savām četrpadsmitā izmēra pēdām. Tomēr, jo zemāk viņi nonāca, jo tumšākas un kapenēm līdzīgākas šķita kāpnes un jo nervozāki abi kļuva.

"Nolādēts!" Hārlijs piepeši iekliedzās, un viņa balss šajā betona sarkofāgā gandrīz nosūtīja Roudranera uz labāku pasauli.

"KAS?!" Roudraners ieķērcās.

Hārlijs apstājās, lai izņemtu sev no bārdas milzīgu, lipīgu tīmekli.

"Zirnekļi. Piedod, vecīt, es negribēju tevi nobiedēt. Bet grūti atcerēties visas tavas fobijas."

"Vai tu man gribi iestāstīt, ka tas viss tev neliek šermuļiem skriet pār kauliem?" Roudraners nikni vaicāja.

"Ak, neuztraucies, es esmu diezgan nobijies."

"Es pilnīgi neko nespēju saskatīt," Roudraners sūdzējās. Viņš pasniedzās uz augšu un iesita pa vienu no tumšajām sienas lampām, it kā viņa dusmas varētu radīt gaismu. "Un kā ar šīm? Vai šīm mirdzošajām lietiņām nevajadzēja degt visu laiku?"

"Jā, bet šīs mirdzošās lietiņas darbojas ar baterijām, un, ja tu nenomaini baterijas, tad galu galā tās pārtrauc degt," Hārlijs paskaidroja tādā tonī, kas būtu vairāk piemērots, sarunājoties ar mazu bērnu.

"Mums vajadzīgs kabatas lukturītis. Kāpēc mēs nepaņēmām līdzi kabatas lukturīti?"

"Jo mēs esam muļķi. Un pat nedomā man prasīt, lai es skrienu atpakaļ un atrodu lukturīti. Turpini tik iet uz priekšu. Tur kaut kur lejā ir policiste, un pogainajiem vienmēr līdzi ir tie milzīgie piecu miljardu sveču gaismas spožie kabatas lukturīši."

Roudranera piepeši pārņēma tāda šķavu lēkme, ka viņš varētu pretendēt uz ierakstu Ginesa rekordu grāmatā.

"Jēzus, kas tad nu tev lēcies?" Hārlijs jautāja, kad viņš beidzot apklusa.

"Jā. Tomēr kādam šī vieta jāiztīra," Roudraners nazālā balsī atbildēja. "Te ir pietiekami daudz putekļu, lai iestādītu veselu dārzu."

Hārlijs ieņurdējās, kad viens no viņa biezzoļainajiem motociklista zābakiem aizķērās aiz kāda betona stāvvada. Pastiepies, lai atbalstītos pret kāpņu margām, viņš pieskārās kaut kam spalvainam.

"Velns parāvis!" viņš iekliedzās, atrāva roku atpakaļ un pievilka pie savām krūtīm. "Nekam nepieskaries! Man šķiet, ka es tikko sataustīju kādu grauzēju."

Roudraners atkal nošķaudījās.

"Šī vieta ir hermētiski noslēgta. Ja arī kāds grauzējs te kādreiz iekļuvis, tad līdz šim brīdim tam jau vajadzētu būt beigtam."

"Ak tā? Tad kas cits tādā gadījumā ir spalvains, Rodas salas lielumā un pukstošu sirdi krūtīs?"

"Iespējams, tas ir tikai kāds sporaugu puduris."

"Kāds, pie velna, sporaugu puduris?"

"Es nezinu. Tā lieta, kas liek man šķaudīt."

"Tu tikai mēģini pats sev to iestāstīt, Roudraner."

"Mums vajadzēja paņemt līdzi kabatas lukturīti."

"Aizveries! Kur ir tās sasodītās durvis?"

"Kad tu esi nervozs, tu ļoti bieži atkārto vārdu "sasodīts"."

"Kas ir nervozs?"

Atskanēja dobja skaņa, jo Roudraners bija uzskrējis virsū tērauda durvīm.

"Au!"

"Labs darbs. Tu atradi durvis."

Roudraners atbīdīja tērauda bultu, un durvis uz garāžu atvērās, bet tur bija vēl tumšāks nekā kāpnēs.

"Šerifa palīdze Millere!" Hārlijs iesaucās. Vienīgā atbilde bija viņa paša atbalss. "Šerifa palīdze? Vai jūs esat te lejā?" Atkal klusums.

"Ja viņa te būtu, tad klusi nesēdētu tumsā, lai mums negaidot uzbruktu," Roudraners sacīja.

"Prātīga doma. Tātad viņas šeit nav. Iespējams, ka viņa, gaismai nodziestot, izgāja ārā. Tagad mums tas būs jāizdara bez gaismas." Hārlijs apklusa un iztēlojās garāžas plānojumu. "Labi, ģeneratora telpa atrodas mums tieši pretim, garāžas otrā pusē," viņš sacīja. "Pieķeries pie mana krekla, un mēs iesim uz priekšu, taustoties gar sienu."

Roudraners ar nāvējošu tvērienu ieķērās Hārlija kreklā un, neko neredzot, šļūca viņam nopakaļ.

"Ei! Grīda ir lipīga. Vai atkal notikusi tava Harley David-son eļļas noplūde?"

"Manam motociklam nekad nav bijusi eļļas noplūde. Labi, mēs esam klāt." Viņš parakņājās savas jakas kabatā, izvilka atslēgu saišķi un sāka visas pēc kārtas aptaustīt, meklējot mazo piekaramās slēdzenes atslēdziņu. "Es gribētu zināt, kāpēc mūsu ģeneratora telpa ir aizslēgta ar piekaramo atslēgu. Maz ticams, ka divus tūkstošus mārciņu smagu metāla gabalu kāds varētu nozagt."

Hārlijs beidzot atrada pareizo atslēgu, iebāza slēdzenē un atvēra durvis.

Ja vien tas bija iespējams, tad elektrosistēmas telpa bija vēl tumšāka nekā visa pārējā garāža. Pagāja kāds brīdis, kamēr viņu acis telpas kaktā saskatīja stūrainās ģeneratora aprises. Viņi aiztaustījās pie tā un mēģināja ar rokām atšifrēt tā sastāvdaļas.

"Tātad - kas man būtu jāmeklē?" Roudraners jautāja.

Hārlijs pakasīja bārdu.

"Pārbaudi vadus un savienojumus un pasaki man, ja atrodi kādas pogas. Es domāju, ka kaut kur uz ģeneratora vajadzētu būt slēdzim."

Roudraners taustījās pa tumsu un atrada kādu kabeli, kas nokarājās un kam šķietami vajadzēja būt kaut kur pievienotam, bet kā gan viņš to varēja zināt? Vidusskolā divus gadus pēc kārtas viņš bija izgāzies darbmācības eksāmenā, līdz sarūgtinātais skolotājs beidzot bija viņam ierakstījis ieskaiti par palīdzību darbā ar tajos laikos vismodernāko Kay-Pro datoru.

Kamēr viņš manevrēja apkārt ģeneratoram, lai vislabāk satvertu kabeli, viņa galva sāpīgi atsitās pret kādu ļoti asu, pie sienas piestiprinātu priekšmetu.

"Au-u!" Roudraners iekliedzās un, saķēris galvu, atkāpās.

"Kāds tu esi lempis! Reiz tu pats sevi piebeigsi."

"Ei, te ir tumšs, vai ne?"

"Kur tu ieskrēji?"

Roudraners pastiepās un sataustīja daudzsološu metāla gabalu.

"Tā ir... metāla kaste. Pie sienas."

"Tā ir sadalītāja kaste. Ei, laba doma. Varbūt mēs gluži vienkārši varam kaut ko atkabināt."

"Jā. Tieši tā es domāju. Tieši tāpēc es tikko uz tās pār-dauzīju savu galvu," Roudraners sūkstījās.

Hārlijs iespiedās līdzās Roudraneram un mēģināja sataustīt kasti.

"Labi. Es atradu." Viņš atvēra kastes vāku un sāka taustīties pa tās iekšpusi. "Es ne velna nevaru saskatīt, bet viens no slēdžiem ir pavērsts uz pretējo pusi."

Atskanēja klikšķis, un piepeši iedegās gaisma.

"JĀ!" Hārlijs uzvarētāja balsī iekliedzās.

"Paldies Dievam..."

Un tad telpas durvis ar apdullinošu metālisku skaņu aiz viņiem aizcirtās.

"Velns parāvis!" Roudraners panikā izsaucās.

"Neuztraucies, vecīt! šīs durvis neaizslēdzas automātiski. Tikai ievadot kodu. Lūk, es tev parādīšu." Hārlijs aizgāja pie durvīm un pasniedzās pēc roktura.

Ģeneratora telpas ārpusē kāds cimdotu roku pāris uzlika un aizslēdza piekaramo atslēgu.

46. nodala.

Magoci bija sakņupis pār Tomija plecu un elpoja viņam

pakausī.

"Kāpēc tas notiek tik ilgi?"

"Tas ir septiņus simtus lappušu liels fails. Es tikai nupat

sāku..."

Ieskanējās viens no pārējiem Tomija datoriem. Espinoza atgrūda Magoci un aizstūma savu krēslu pie datora, kas stāvēja uz malējā galda.

"Monkeeivrench tikko saņēmuši vēl vienu ziņojumu." Viņš uzmeta acis monitoram un skaļā balsī izlasīja: "Es negribēju to darīt, tomēr man bija tas jādara." Vecais, kā tev šķiet, ko tas varētu nozīmēt?"

"Kas to lai zina?" Magoci iesāka runāt, bet tad atskanēja spalgs trauksme's signāls. "Pie velna, kas nu notiek?"

Tomijs bija absolūti nekustīgs un pat nemirkšķināja acis, un visā pilnībā koncentrējās uz skaitļu un burtu rindu, kas uzplaiksnīja un nodzisa zem ziņojuma.

"Nolādēts," viņš čukstēja un pēc tam plati ieplestām acīm pagriezās pret Magoci. "Nolādēts, Leo, tur nav ugunsmūra. Tā ir tiešā līnija, šis ziņojums saņemts no Monkeeivrench datoriem."

Magoci uz īsu brīdi sastinga un dzirdēja savās ausīs dunoņu.

"Ko tu teici?"

"Tas puisis ir tur, Leo. Tieši šobrīd."

Hārlijs izmantoja savu plecu par tarānu. Durvis metāla rāmī nodārdēja, tomēr negrasījās tuvākajā laikā padoties.

"Sa-so-dīts!"

"Es domāju, ka tu sacīji - šīs durvis no iekšpuses neaizkrīt."

Hārlijs vēlreiz ietriecās durvīs.

"Tā tam nevajadzēja būt."

"Hārlij, met mieru! Tu neizlauzīsies cauri metāla durvīm."

"Vai tev ir kāda labāka doma?"

"Vai tev ir tavs mobilais telefons?"

"Roudraner, mēs esam betona telpā, kas atrodas vēl vienā betona telpā pazemē. Mobilais telefons nestrādās."

"Es nesen redzēju kādu filmu, kurā tas puisis Tuksneša Vētras laikā atradās pazemes bunkurā Irākā, un viņa mobilais telefons strādāja."

"Tā tev ir stulbā Holivuda." Viņš satvēra durvju rokturi un sāka to izmisumā raustīt.

"Hārlij?" Roudraners viņam aiz muguras smalkā balstiņā ieteicās.

"Jā, kas ir?"

"Vai es asiņoju? Stipri?"

Hārlijs pagriezās un ieraudzīja, ka Roudraners tausta savu galvu vietā, ar kuru tas bija ieskrējis sadalītāja kastē.

"Tev uz pieres ir liels, sarkans puns, kas tagad kļūst zils, bet nav nekādu asiņu." Viņš sekoja Roudranera satrauktajam skatienam, kas bija pievērsts grīdai. Betons bija ar asiņainiem pēdu nospiedumiem.

Viņu pēdu nospiedumiem.

"Ak, Jēzus Kristus, Hārlij! Tur ārpusē tā nebija eļļa," viņš nočukstēja.

Un piepeši viss kļuva skaidrs - elektrībai nevajadzēja izslēgties, bet tā izslēdzās; šīm durvīm nevajadzēja aizkrist, bet tās aizkrita. Hārlijs sāpīgi ierēcās, izvilka savu ieroci un pavērsa pret durvju rokturi.

"NOLĀDĒTS, JĒZUS KRISTUS, KO, SASODĪTS, TU DARI?" Roudraners iekliedzās. "Tu nevari šaut pa tērauda durvīm, kas atrodas betona telpā, tu mūs sadriskāsi gabalos!"

"Es to zinu!" Hārlija roka trīcēja; Roudranera acis sekoja pistoles stobra galam, kas kustējās uz priekšu un atpakaļ. "Es to zinu," viņš atkārtoja, šoreiz čukstus, un, kad viņš pagriezās, lai paskatītos uz Roudraneru, viņa acīs bija asaras. "Viņš ir šeit, Roudraner. Un Greisa tur, augšā, ir viena pati."

Un tad viņi izdzirdēja, ka lifts sāk braukt augšup.

"Greisa?"

"Magoci, vai tas esi tu?"

"Greisa, vai tu man uzticies?" Viņš skrēja cauri kabinetam, izvairoties no galdiem un grūžot malā visus, kas pagadījās ceļā, viņa mobilais telefons bija tik cieši piespiests pie auss, ka tā varētu sāpēt dienām ilgi.

"Nē, es tev neuzticos."

"Nē, tu man uzticies, Greisa. Tu man pilnīgi uzticies. Tev tas ir jādara. Slepkava ir tur! Ej prom! Ej prom no turienes tūlīt pat! Šajā pašā brīdī... Jēzus Kristus, nolādēts, velns parāvis!"

"Kas noticis?" Džino aizelsies prašņāja, sekojot viņam pa pēdām.

"Es viņu pazaudēju."

"Nolādēts!" Džino atkārtoja kā atbalss, un viņi jau bija gaitenī, lejā pa kāpnēm un skrēja uz parādes durvīm, jo tas bija tuvākais ceļš līdz mašīnai, apgāza Desmitā kanāla operatoru, sašūpojot stacionāro kameru un tik spēcīgi iebelžot pa durvīm, ka Magoci kādu mirkli šķita - tas iztrieksies cauri stiklam.

Tajā pašā brīdī, kad saruna pārtrūka, viņš zvanīja vēlreiz, un telefons Monkeeivrench birojā turpināja zvanīt, un arī viņa ausīs zvanīja.

Greisa kā pārakmeņojusies stāvēja pie sava galda, piespiedusi telefonu pie auss, un plati ieplestām acīm skatījās uz liftu bēniņu telpas otrā pusē. Viņa dzirdēja, kā kļūst skaļāks lifta troksnis; viņa redzēja, kā aiz koka režģa kustas trose.

"Magoci?" viņa izmisīgi čukstēja klausulē, bet nesaklausīja neko citu kā tikai kapa klusumu.

Vai tu man uzticies, Greisa?

Viņas rokas tik ļoti trīcēja, ka, viņai apsēžoties pie galda, klausule noklabēja. Slepkava ir tur! Ej prom! Ej prom no turienes tūlīt pat!

Greisa dzirdēja, kā viņas sirds sitas, viņa dzirdēja datoru dūkoņu un nevērīgo putna vīterošanu ārā aiz loga.

Un vislabāk viņa dzirdēja augšup braucošā lifta skaņu.

Bēdz! Nolādēts, paslēpies! Viņa notupās aiz sava galda un kādu acumirkli atkal atradās skapī Džordžijā pirms desmit gadiem, kad viņa darīja to, ko FIB speciālā aģente Lī-bija Herolda bija likusi viņai darīt. Arī toreiz viņa bija dzirdējusi savus sirdspukstus un citas skaņas: Lībijas kailo un pēc dušas vēl slapjo kāju pēdu ātro dipoņu pa koka grīdu, gaiteņa grīdas dēļu čīkstoņu un tad - šņik, šņik! - aiz guļamistabas durvīm. Cauri putekļainajām žalūzijām viņa redzēja atkal parādāmies Lībijas grīļīgās kailās kājas, un tad uzplaiksnīja metāls, kas iešķēla viņas augšstilbos divus asiņainus smaidus, no kuriem uz grīdas notecēja asiņu peļķe. Un visā šajā laikā Greisa neizdvesa ne skaņas. Viņa gluži vienkārši, no bailēm sarāvusies, tupēja savā smieklīgajā paslēptuvē, ar šausmās ieplestām acīm gaidīja savu kārtu un nedarīja neko, lai palīdzētu Lībijai Heroldai, nedarīja neko, lai sevi glābtu.

Bēdz un paslēpies! Tas bija tik dziļi iesakņojies instinkts, tik spēcīgs, ka vienā mirklī guva virsroku pār pēdējo desmit gadu vispusīgajiem nogurdinošajiem treniņiem. Pašaizsardzības stundas, kultūrisms, šaušana mērķī - tam visam nebija nekādas jēgas, jo Greisa tagad paslēpās, tāpat kā pirms desmit gadiem, gaidīja un neko nedarīja.

Tāpat kā jebkurš vajātais, viņa mēģināja sarauties pēc iespējas mazāka, piespieda savas rokas cieši pie sāniem un sevi apkampa, un tad piepeši viņa sajuta pistoli un atcerējās, kas viņa ir. Atcerējās, ko viņa no tās skapī sabrukušās meitenes bija izveidojusi.

Greisa paskatījās pār plecu uz logu, no kura lejup veda ugunsdzēsēju kāpnes. Viņa varēja to izdarīt. Laukā pa logu, lejup pa kāpnēm, nokļūt uz ielas drošībā...

Šoreiz ne. Viņa uz īsu brīdi aizvēra acis un atkal pagriezās pret liftu. Tas jau bija gandrīz augšā. Bija par vēlu, lai aizskrietu tam garām līdz kāpņu telpai, bet pietiekami daudz laika, lai izvilktu no maksts Sig un ielādētu tajā lodi; pietiekami daudz laika, lai paslēptos aiz Annijas galda un atbalstītu abās rokās saņemto pistoli uz gludās koka virsmas.

Kad tu šauj, nekas cits tavā pasaulē vairs neeksistē, viņas pirmais šaušanas instruktors bija atkārtojis un atkārtojis. Ierocis tavās rokās, tavs mērķis un attālums no ieroča līdz mērķim. Nekas cits vairs neeksistē.

Viņa bija atradusies tajā pasaulē simtiem, tūkstošiem reižu, izšaujot trafaretā piecpadsmit caurumus, kas cits citam atradās tik tuvu, ka tie pārklājās. Paradoksāli, bet šautuves apdullinošais troksnis bija viņai devis vienīgos neviltota miera brīžus, kad apkārt visa pasaule izplūda un izgaisa un palika tikai šī noteiktā konkrētā lodes trajektorija, kas pieprasīja visu viņas uzmanību.

Greisa uzlika pirkstu uz mēlītes, redzēja tikai savu pistoli un lifta durvju režģi un juta, ka tagad viņu pārņem miers.

Viņa ieelpoja caur degunu un izelpoja caur muti un baisā klusumā gaidīja, lai pirmo reizi nogalinātu kādu cilvēcisku būtni.

Magoci brauca tik ātri, ka viņa Ford, pie sarkanās gaismas iegriežoties Henepinas ielā, sagriezās šķērsām. Gaudojošās sirēnas un kaucošo riepu priekšā kājāmgājēji un riteņbraucēji pašķīda uz visām pusēm. Džino sēdēja pasažiera pusē, ar vienu roku atbalstījies pret instrumentu paneli, un rācijā izkliedza noliktavas adresi, izsauca glābšanas dienesta komandu un papildspēkus un paziņoja, ka, iespējams, cietis kāds policists.

Šerona Millere uz izsaukumu pa rāciju neatbildēja.

Greisas redzeslokā lēni parādījās lifta augšmala, tad iekšpuse, un, kad lifts atradās vienā līmenī ar grīdu, tas nograbēja un apstājās.

Greisas sirds apstājās vienlaikus ar liftu un sašķīda miljons gabalos. Viņa dzirdēja šo skaņu un juta, kā visi šie gabaliņi iekšpusē atsitas pret viņas ribām.

Liftā nebija slepkavas. Tikai asiņainā Armani uzvalkā tērpies Mičs, kas bija saļimis pie sānu sienas un skatījās uz savām izplestajām kājām ar zilām, neko neredzošām acīm. Tā viņa galvas puse, kas bija pavērsta pret Greisu, bija pilnīgi sašķaidīta, izskatījās, it kā viņa ausi kāds būtu izrāvis laukā gluži kā spiediena vārstu un ļāvis viņa brīnišķīgajām smadzenēm izšķīst uz visām pusēm.

Nē, nē, nē. Greisa juta, ka no viņas rīkles tūlīt izlauzīsies necilvēcisks, sāpju pilns kliedziens, un saprata, ja viņa to neapslāpēs, tas var nozīmēt viņas kapitulāciju.

Tāpēc viņa novērsa skatienu no spēcīgajām, ļenganajām rokām, kas reiz viņai bija maigi pieskārušās, nedzīvajām acīm, kas viņu kādreiz un vienmēr bija mīlējušas, un ļāva, lai viņu pārņem un piepilda naids.

Greisa klusi un ātri, izstieptā rokā turot pistoli, lavījās apkārt galdam un garām liftam - tikai neskatīties! - kāpņu virzienā, viņas soļi, zābakiem kājās, gandrīz nebija dzirdami.

Durvis atvērās, tomēr Greisa bija veiklāka, viņa nometās uz viena ceļa un aizturēja elpu, viņas pirksts spēcīgāk piekļāvās pistoles mēlītei, līdz viņa sajuta to niecīgo pēdējo pretestību, kas bija par mata tiesu no izšaušanas...

...Un tad pa durvīm droši ienāca Diāna un sastinga, skatoties Greisas pistoles stobrā.

Viņa bija ģērbusies biezā sporta kreklā un krosenēs, uz viņas pleca karājās audekla maiss. Diānas gaišie mati bija saņemti zirgaste, un viņas seja bija pietvīkusi, sašķobīta un šausmu pilna.

"Es... Es... Es..."

Greisa pielēca kājās, satvēra Diānas roku un atbalstīja viņu pret sienu, tomēr nenovērsa acis un pistoli no durvīm, kuras aizvērās.

"Nolādēts, Diāna..." Greisa iešņāca viņai ausī. "Vai tu kādu redzēji? Hārliju? Roudraneru? Anniju?"

Diāna vārgi mēģināja izdvest kādu skaņu, un Greisa juta, ka sieviete sāk saļimt. Viņa uz sekundi atrāva acis no durvīm un ieraudzīja, ka Diāna skatās uz Miča ķermeni liftā, viņas mute bija plati atvērta, un viņa ļoti strauji elpoja.

"Paskaties, ko tu izdarīji, Greisa!" viņa šņukstēja. "Paskaties, ko tu izdarīji."

Greisa sarāvās, it kā būtu saņēmusi pļauku, palūkojās lejup uz savu pistoli un pēc tam aptvēra, ko Diāna varētu iedomāties.

"Dieva dēļ, Diāna, to neizdarīju es!" viņa izmisīgi iesaucās, parāva Diānu sev otrā pusē un nostājās starp viņu un drausmīgo ainu liftā. "Paklausies, mums nav laika, apakšstāvā ir kāda policiste, vai tu viņu redzēji?"

Diāna mēģināja garām Greisai ieskatīties liftā. Viņas acis bija mežonīgi ieplestas, apkārt to zilajām zīlītēm bija redzami balti apļi.

"Neskaties uz to, Diāna! Skaties uz mani!" Greisa papurināja viņas roku.

Tukšais zilo acu skatiens lēni pievērsās Greisai. Tās šķita žēlas, tālas un tikpat nedzīvas kā Mičam.

"Ko?" viņa truli pārjautāja.

"Vai tu kādu redzēji apakšstāvā?"

Diānas galva cilājās uz augšu un leju.

"Sievieti policisti." Viņas kakls noraustījās, konvulsīvi norijot siekalas. "Viņa ir mirusi... drausmīgi..."

"Ak Dievs!" Greisa uz īsu brīdi aizvēra acis. "Un pārējie? Hārlijs, Annija..."

Diāna neprātīgi purināja galvu.

Jēziņ, Greisa nodomāja, viņa pat nemirkšķina. Es zinu, kurp viņa dodas. Es esmu tajā vietā bijusi, es atceros. Viņa pietiekami spēcīgi ieknieba Diānas rokā, lai liktu viņai pārsteigumā noelsties un atlēkt atpakaļ.

"Tu man nodarīji pāri." Tas sākās kā sāpju pilns čuksts un pārvērtās negantā kaucienā. "Tu man nodarīji pāri! TU MAN NODARĪJI PARI! TU MAN NODARĪJI..."

Greisa aizšāva Diānas mutei priekšā savu brīvo roku, piespieda viņu pie sienas un iešņāca viņai sejā:

"Man ļoti žēl. Man tas bija jādara. Tagad paklausies manī. Man jānoiet lejā. Man jāatrod Hārlijs un Roudraners..." Un, Dievs, es tevi lūdzu, lai tur nebūtu Annijas; kaut viņa atrastos drošībā ārpusē, nepacietīga un nokaitināta, un bezkaunīga, un dzīva stāvētu rindā pie restorāna... "Vai tu mani saprati, Diāna? Man jāiet, un es nevaru tevi vienu pašu te atstāt. Tev jānāk kopā ar mani, man aiz muguras, labi? Es neļaušu, lai kaut kas ar tevi notiek, es apsolu."

Jo šoreiz, paldies Dievam, viņai bija pistole, un šoreiz viņa bija sagatavojusies. Nevienam vairs nenāksies maksāt ar savu dzīvību par šo apšaubāmo privilēģiju - būt daļai no viņas dzīves.

"Mēs nevaram iet, Greisa."

"Mums ir jāiet. Tikai uz īsu brīdi." Greisa ātri domāja un ātri runāja, un juta, kā aizrit vērtīgās sekundes, un nolādēja savu iztēli, kurā redzēja Hārliju, Roudraneru un Anniju, kas kaut kur apakšstāvā noasiņo, kamēr nolādētā stulbi patmīlīgā Diāna... Viņa apstājās un ievilka elpu, un novirzīja šīs labās spēcīgās dusmas prom no Diānas, atpakaļ slepkavas virzienā. "Beidz, Diāna! Pienācis laiks aizbraukt," viņa saprātīgi sacīja. "Vai atceries, tu man reiz tā sacīji? Un tev bija taisnība. Vai atceries?"

"Slimnīcā." Diāna pievērsa viņai savas acis.

"Pareizi. Tas bija slimnīcā, un tu man sacīji, ka mums reizēm gluži vienkārši dažas lietas jāatstāj sev aiz muguras. Ka viss būtu daudz labāk, ja es gluži vienkārši aizbrauktu. Un atceries, tieši to mēs arī izdarījām..."

"Bet..." Diāna uz viņu bezpalīdzīgi skatījās. "Es nemaz tā nedomāju. Mums visiem nevajadzēja braukt."

Greisai bija tāda sajūta, ka tā, protams, bija vislielākā problēma visā pasaulē.

"Ko tu teici?"

"Vajadzēja aizbraukt tev. Nevis man un Mičam, bet tikai tev, tomēr tad brauca visi, visiem bija jāseko Greisai, arī man bija jābrauc, un vai tagad tu redzi, ko esi panākusi?" Nu jau viņa skaļi raudāja, parakņājās savā somā, lai atrastu mutautiņu, izvilka četrdesmit piektā kalibra ieroci ar klusinātāju un piespieda pie Greisas krūtīm.

47. nodaļa

Magoci iekoda sev vaigā, iegriežot mašīnu uz diviem riteņiem Vašingtonas ielā, sajuta asins garšu, gaidīdams veselu mūžību, līdz visi četri riteņi atradīs ielas segumu, un tad iespieda pedāli grīdā.

Viņi sāniski slīdēja, līdz apstājās precīzi noliktavas priekšā tieši īstajā laikā, lai redzētu, kā Halorans ar ieplestām kājām stāv mazo, zaļo durvju priekšā un iztukšo savu aptveri, šaujot pa slēdzeni un liekot šrapneļiem lidot uz visām pusēm. Ielas otrā pusē novietotās Mineapolisas Policijas departamenta mašīnas bagāžnieks bija atvērts, un jauns patruļnieks joza Halorana virzienā ar divpadsmitā kalibra ieroci un dzelzs stieni.

Magoci un Džino izlēca no mašīnas, kamēr tā pēc smagās apstāšanās vēl arvien ripoja uz priekšu, un, atstājuši to vaļā, skrēja uz durvīm, mēteļu stērbelēm plīvojot. Magoci sagrāba bises stobru un parāva uz leju, pirms Halorans bija sācis šaut.

"Nē! Tas ir tērauds! Pagaidi tarānu!"

Halorans viņam uzmeta mežonīgu skatienu, tad satvēra dzelzs stieni un sāka to dauzīt pret tērauda durvju un tērauda rāmja savienojuma vietu, kurā bija neliela sprauga.

Magoci, bezcerības paralizēts, dzirdot no visām pusēm tuvojošos sirēnu kori, uz īsu brīdi sastinga.

"Ugunsdzēsēju kāpnes/' viņš piepeši sacīja un pirms šo vārdu izrunāšanas jau metās skriešus. "Ejiet no priekšpuses!" viņš pār plecu uzkliedza Džino tieši tajā brīdī, kad ap stūri parādījās ugunsdzēsēju mašīnas priekšgala robainais režģis.

Vienu minūti ilgs darbs ar tarānu, Magoci domāja. Varbūt divas minūtes. Viss būs kārtībā. Viss būs kārtībā...

Kad Magoci bija uz ugunsdzēsēju kāpnēm, iezvanījās viņa mobilais telefons un viņa ausī iebļāvās Tomijs.

"Leo! Es atradu! Tas ir Mičs Kross! Džeimss Mičels ir Mičs Kross, un D. Emanuēls ir viņa sieva!"

Magoci iespēra pa metāla kāpnēm un aizsvieda mobilo telefonu pār margām.

No Greisas plaušām vienā mirklī pazuda viss gaiss, it kā piepešais četrdesmit piektā kalibra ieroča spiediens pret viņas krūtīm būtu to izgrūdis laukā.

Izrādījās, ka viņa nav bijusi sagatavojusies. Pašas pistole bija pavērsta pa labi, vēl arvien nomērķēta uz kāpņu durvīm, un pa vidu starp bailēm un pārsteigumu prātā ienāca doma: viņa var ielaist divas lodes manā sirdī, pirms es paspēšu pagriezt savu Sig...

Diāna skatījām uz viņu ar tukšām, nejutīgām acīm, kuras Šerona Millere bija redzējusi pēdējās sekundēs, pirms lode skāra viņas kaklu, ar acīm, kuras Greisa nekad agrāk nebija redzējusi. Asaras bija mitējušās tajā pašā brīdī, kad viņa izvilka četrdesmit piektā kalibra ieroci.

"Es šodien paņēmu līdzi arī lielu pistoli," viņa klusi sacīja. "Man labāk patīk divdesmit otrais kalibrs, tomēr man vajadzēja būt pārliecinātai. Ar divdesmit otro kalibru tev jātrāpa patiesi tuvu. Patiesi precīzi."

Pagāja krietns brīdis, kamēr tas viss nonāca līdz apziņai. Ak, klusā Diāna, kurai šķebināja no pistolēm un kura nekad nepacēla pat savu balsi, bija tikko pie Greisas krūtīm piegrūdusi četrdesmit piektā kalibra ieroci, bet līdz brīdim, kad viņa pieminēja divdesmit otro kalibru, Greisai pat prātā nebija iešāvies, ka viņa varētu būt Monkeeivrench slepkava.

"Ai nē!" Neticības pilns izsauciens gluži neviļus nāca pār Greisas lūpām, viņas domas draudēja pilnīgi atteikties darboties.

"Tā biji tu? Vai tu nogalināji visus šos cilvēkus? Mans Dievs, Diāna, kāpēc?"

"Nu, es pieļauju, tas ir pašsaglabāšanās instinkts."

"Bet... tu šos cilvēkus pat nepazini. Viņi bija tikai... tēli. Spēles tēli, Dieva dēļ! Tā bija tikai spēle."

Diāna viņai uzsmaidīja, un tas bija tik biedējoši, ka Greisas ceļgali saļodzījās.

"Tieši tā. Es zināju, ka tu sapratīsi. Patiesībā es nogalināju spēli, nevis īstus cilvēkus." Viņas acis mazliet samiedzās. "Mičs tevi mēģināja atrunāt no šīs spēles izveidošanas, bet tu neklausījies, vai ne? Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kam tu liki šim cilvēkam iziet cauri?"

"Tu nogalināji cilvēkus tāpēc, ka Mičam nepatika šī spēle?"

"Ai, Greisa, nekļūsti smieklīga! Tas bija kas daudz vairāk. Šī spēle mūs iznīcinātu. Tā bija gals pilnīgi visam!" Viņa uz mirkli apklusa un, mazliet pieliekusi galvu, ieklausījās.

Arī Greisa to dzirdēja. Policijas sirēna. Tālumā. Ceļā uz šejieni vai kādu citu vietu? Diāna par to nelikās itin nemaz uztraukta, un tas Greisu biedēja.

"Tā vai citādi," Diāna mierīgi turpināja, "man tas bija jāaptur, kamēr spēlētāji vēl nebija nokļuvuši līdz piecpadsmitajam līmenim. Tu zini, ka līdzīgas spēles mēdz spēlēt kruķi. Ja nu kāds no viņiem ieraudzītu šo tevis izfantazēto nelielo nozieguma vietas ainiņu un sāktu uzdot jautājumus?"

Greisas domas virpuļoja un cita ar citu sadūrās, mēģinot atrast šajā vājprātā kādu jēgu.

"Par ko tu runā?"

"Piecpadsmitā slepkavība, Greisa. Tu viņiem izklāji galdā visas kārtis. Pusducis dienestu un simtiem policistu nespēja noskaidrot, kas nogalinājis tos cilvēkus Atlantā, un tu viņiem to pavēstīji ar vienu pretīgu sīku pavedienu savā pretīgajā sīkajā spēlē. Milzīgs paldies, Greisa, ka tu gandrīz izpostīji manu dzīvi. Bija pilnīgi skaidrs, ka man jāiznīcina šī spēle, pirms kāds vēl to redzējis. Un es to izdarīju. Es nogalināju pāris cilvēku, un jūs to izņēmāt no interneta tīkla, kā jau es biju paredzējusi. Tomēr tad tie stulbie kruķi aizsūtīja tavus pirkstu nospiedumus uz FIB, un tāpat tika celtas gaismā visas Atlantas slepkavības, un viss gluži vienkārši sāka brukt un jukt."

Atkal jau bija dzirdamas sirēnas. Tagad jau daudzas, un tās bija tuvu. Diāna nelikās ne zinis.

Varbūt Diāna tās nedzirdēja. Jāliek viņai ieklausīties. Kāda bija piecpadsmitā slepkavība? Par kādu pavedienu viņa runāja? Nē. Nedomāt par to. Tagad tas nebija svarīgi. Jāmēģina novērst viņas uzmanību, lai varētu pārvietot Sig, lēni, lēnīti-ņām, pa sekundes desmitdaļai...

"šurp brauc policija, Diāna. Ieklausies sirēnās!"

"Ak, neuztraucies par viņiem! Tas viss ietilpst manā plānā. Vai tu gribi zināt plānu? Tas patiesi ir diezgan atjautīgs. Protams, mans sākotnējais nodoms šodien bija nogalināt tikai tevi. Es negribēju nevienu nogalināt, jo tad nebūtu Monkeeivrench un Mičs būtu nelaimīgs, bet... tu zini, kā tas notiek. Cilvēki gluži vienkārši gadās ceļā." Viņa aizkaitināta sadrūma. "Teiksim, tā sieviete policiste apakšējā stāvā. Tagad tas pilnīgi visu sagrāva. Starp citu, ko, pie velna, viņa šeit darīja? Vai tu zināji, ka viņa bija no Viskonsi-nas? Es to izlasīju uz viņas krekla uzšuves." Diāna ar rādītājpirkstu viegli uzsita sev pa lūpām, par kaut ko lauzot galvu, tad viņas seja piepeši noskaidrojās. "Tā vai citādi, līdz brīdim, kad policisti spēs ielauzties šajā ēkā - un šeit man

jāpateicas tev, Greisa, par tik ļoti labu drošības sistēmu -, es būšu histērijā. Es domāju, ka man tas labi padosies. Esmu trenējusies. Un tad es viņiem tikai pateikšu, ka tu sagāji sviestā un sāki nogalināt cilvēkus, un man bija tevi jānošauj pašaizsardzības dēļ. Tu zini, ka FIB tas patiks. Viņi tāpat vienmēr vēlējās ticēt, ka Džordžijā slepkava biji tu, un tagad viņi to varēs, un viņi slēgs to riebīgo failu. Tātad visi būs laimīgi."

Diānas acis pievērsās liftam, tad atkal Greisai, un viņas seja satumsa.

"Nu, ne gluži laimīgi. Tas mani patiešām kaitina, Greisa, ka tu man liki nogalināt Miču."

Tā ir tava vaina, Greisa. Tā visa ir tava vaina.

"Viņš tevi mīlēja," Greisa nomurmināja, un piepeši viņas Sig bija tik smags un roka tik piekususi. Vai viņa to bija pārvietojusi Diānas virzienā kaut par collas desmitdaļu? Viņa nebija pārliecināta. "Kā tu spēji viņu nogalināt?"

Diānas acis sašaurinājās, un Greisa tajās mēģināja saskatīt dusmas, naidu vai kaut kādas cilvēciskas emocijas, bet redzēja tikai sapīkumu.

"Nu, tā nebija mana vaina. Mičam nevajadzēja šeit būt. Viņš man apsolīja. VIŅŠ MAN APSOLĪJA. Viņš man uzskrēja virsū tieši pēc tam, kad es biju izšāvusi uz to policisti, un tad, protams, man bija jāizstāsta viņam savs plāns, un, dabiski, viņš negribēja, lai es nogalinu viņa dārgo Greisu."

Un tad viņa piebilda tik ikdienišķā, parastā sarunas tonī, ka Greisai uzmetās zosāda.

"Mums bija visbriesmīgākais strīds visā mūsu laulības laikā, Greisa. Pilnīgi noteikti visbriesmīgākais. Viņš bija gatavs mani, savu paša sievu, nogalināt, lai tikai es nenogalinātu tevi, - vai tu spēj tam noticēt?"

Jā, Greisa tam ticēja. Mičs viņas dēļ varēja izdarīt pilnīgi visu. Jebko. Greisa centās iztēloties, kā viņam vajadzēja justies, atklājot, ka sieviete, kas jau desmit gadus bija viņa sieva, ir slepkava. Sasodīts, tomēr viņš kopā ar Diānu dzīvoja. Kā tu vari kopā ar kādu tik ilgi dzīvot un gluži vienkārši nezināt?

"Es nesaprotu, kā tu visus šos gadus no viņa to spēji noslēpt."

"Par ko tu runā?" Diāna bija apjukusi.

"Par Džordžiju."

Nu viņa uzjautrinājās. Bezgala uzjautrinājās.

"Ak, Greisa! Vai tu domā, ka tos cilvēkus Džordžijā nogalināju es? Tas ir smieklīgi! Kāpēc gan man to vajadzētu darīt? Viņus nogalināja Mičs."

Greisa uz viņu truli skatījās. Viņa dzirdēja šaušanas troksni kaut kur ārpusē; daudzus šāvienus, citu pēc cita, tomēr viņas prāts atteicās pieņemt un apstrādāt šo informāciju.

"Tas ir vājprāts. Mičs nekad..." viņā iesāka, un Diāna skumji iesmējās.

"Tas nebija pats ģeniālākais, ko viņš kādreiz izdarījis, tomēr tajās dienās viņš nedomāja tik skaidri. Es pieļauju, ka viņam bija kāda vājprātīga ideja, doma, ka tu ieskriesi tieši viņa rokās, ja viņš gluži vienkārši likvidēs visus cilvēkus tev apkārt. Tas, protams, nenostrādāja, tāpēc viņam nācās samierināties ar faktu, ka viņš ir... kas? Tavs labākais draugs?"

Greisa stingi pamāja.

"Tā nu sagadījās, ka tajā dienā, kad viņš nogalināja to Džoniju, ar kuru tu agrāk satikies, es viņam sekoju, - ak pasaulīt, man tikko pielēca šī likteņa ironija! Pirms desmit gadiem es viņam uzskrēju virsū tieši pēc tam, kad viņš bija kādu nogalinājis; šorīt viņš uzskrēja man virsū tieši pēc tam, kad es biju kādu nogalinājusi. Ha! Loks noslēdzies."

Kamēr Diānas domas ļāvās pašplūsmai, šķita, ka viņas acis sāk zaudēt uzmanību, un tad atkal tās spēji koncentrējās.

"Taču es jau biju izvēlējusies Miču par vīrieti, ar kuru gribu apprecēties, tāpēc viss iznāca ideāli. Es dabūju vīru, kuru gribēju, un viņš dabūja sievu, kas nevarēja pret viņu liecināt." Viņa nepatikā sarauca degunu. "Un viss būtu labi, ja FIB nebūtu tevi ieslēdzis tajā mājā kopā ar Llbiju Heroldu. Es tev teikšu, Greisa, viņu gandrīz pazudināja ne jau tas, ka viņš nevarēja iegūt tevi. Es personiski domāju, ka toreiz viņš bija nedaudz psihiski slims, apsēsts ar domu tevi "glābt", un es viņu nespēju atrunāt. Un tad viņš pazaudēja kaklarotu."

"Kaklarotu?"

Diāna aizkaitināta piespieda pistoli ciešāk pie Greisas krūtīm.

"Greisa, mēģini izsekot! To kaklarotu. Tavu mazo Speedo jociņu."

Un tad Greisa saprata. Spēlē tā bija sažņaugta piecpadsmitā upura rokā un īstajā dzīvē ap Miča kaklu visu koledžas gadu laikā. Vienmēr zem viņa krekla vai svītera tā, lai neviens cits to nevarētu redzēt.

"Tas idiots to pazaudēja, kad nogalināja to FIB aģenti, un tas nesagādāja nekādas problēmas, iekams tu neieliki nolādēto kaklarotu tajā nolādētajā spēlē un pēc tam neievietoji nolādētajā internetā. Un, kad Atlantas policisti to ieraudzītu, viņi atcerētos, ka šī kaklarota ir tieši tāda pati kā kaklarota viņu lietisko pierādījumu skapī. Un uzmini, kas pēc tam notiktu! Viņi ierastos šeit un sāktu uzdot jautājumus, kā tev iešāvās prātā šī doma, un tu viņiem izstāstītu, lūk, tieši tādu pašu kaklarotu es sen, sen, kad mēs vēl mācījāmies koledžā Atlantā, uzdāvināju Mičam, - un tas būtu viss, stāsta beigas, jo Lībija Herolda viņam iegrieza. Ar viņa asinīm bija pilna visa nozieguma vieta. Un tagad ar tām iespējām, ko piedāvā DNS pārbaude..."

Greisa gandrīz neklausījās. Prāts, ķermenis, gars - itin viss bija sastindzis. Dusmas, ar kurām viņa bija rēķinājusies, un naids, kas viņu bija piepildījis un darījis stipru, bija izgaisuši un atstājuši tikai bezcerību.

Tas viss bija darīts veltīgi. Ja viņa par to padomāja, tas bija patiesi muļķīgi. Visa šī piesardzība, lai sevi aizsargātu no slepkavas, kas visu laiku bija atradies turpat aiz muguras. Skaudrā paranoja un aizdomas, kas viņu pārņēma, tiklīdz ieraudzīja kādu savādu seju. Taču viņa bija pārāk akla, pārāk dumja, lai ieraudzītu patiesību, kas slēpās aiz vienas no sejām, kuru viņa iedomājās pazīstam vislabāk.

Sig kļuva arvien smagāks, un viņas izstieptās rokas muskuļos sāka raut krampji. Kāpēc viņa vispār to turēja? Viņai nekad nebūs iespējas to izmantot.

Piepeši apakšējā stāvā atskanēja drausmīgs troksnis. Kaut kas liels sašķīda, metāls atsitās pret metālu, atkal un atkal.

Diānas acis iegailējās.

"Ak, mīļā! Kavalērija sāk nopietni darboties. Es pieņemu, ka mums labāk vajadzētu pielikt punktu. Pie velna, ko tu dari?"

Greisa, mazliet apjukusi, mirkšķināja acis.

"Ar savu kaklu, nolādēts! Ko tu dari ar savu kaklu?"

Tad viņa to sajuta starp saviem pirkstiem. Tieši tad, kad Greisas roka ar pistoli bija nolaidusies uz leju, viņas otra roka bija satvērusi zem T krekla pabāzto ķēdi un izvilkusi laukā Džeisona iedoto krustiņu. Tas nebija apzināts žests. Neviens nemēdz dzīvot kā Greisa un saglabāt ticību talismaniem, reliģiskiem simboliem vai tamlīdzīgām lietām. Tomēr, kad viņa pieskārās šim krustam, viņa ieraudzīja zēna nopietnās, brūnās acis, kas skatījās uz viņu un lūdza to valkāt. Viņš ticēja. Varbūt tāpēc Greisa bija pēc tā pasniegusies; lai pieskartos kādam gabaliņam ticības, kuru dzīve vēl nebija satriekusi pīšļos.

Greisa, vai tu man uzticies?... It kā viņa būtu Magoci to parādā, jo viņš pirmais bija viņai noticējis.

Cik gan vērtīga bija ticība; cik trausla! Tieši to Džeksons viņai bija patiesi iedevis. Džeksons un Hārlijs, un Annija, un Roudraners, un Čārlijs, un pat Magoci, kuram vispār nevajadzēja viņai noticēt, bet kurš to izdarīja...

"Neko nedaru. Tas ir tikai krustiņš. Redzi?"

Diāna ātri atkāpās soli atpakaļ, un pirmo reizi šajā laikā, kas šķita kā stundas, Greisa varēja ievilkt elpu bez četrdesmit piektā kalibra ieroča, kas piespiests pie viņas krūtīm.

Diāna kā transā skatījās uz krustu, skatījās, kā tas Grei-sas rokā šūpojas uz priekšu un atpakaļ, uztver gaismas atspīdumu no bēniņu logiem un vizuļo.

"Man viens no tiem bija," viņa nočukstēja un pieskārās pati savam kaklam, sajūtot fantomu. "Man to iedeva klostera priekšniece, bet... es domāju, ka aizsviedu to prom."

Viņa iegrima atmiņās, kuras Greisa nevarēja iztēloties. Lai arī ko Diāna redzēja savu ieplesto acu priekšā, tas uz mirkli atslābināja viņas uzmanību. Un tajā pašā brīdī Greisa sajuta adrenalīna vilni, kas sāka pacelt viņas roku ar pistoli, ieraudzīja kāpņu durvis lēni, lēni atveramies; ieraudzīja kādu sievieti brūnā asiņainā formas tērpā lienam uz vēdera, abās trīcošajās rokās turot pistoli, tad viņas vājais tvēriens atslāba, ieroča stobrs noslīdēja uz leju un noklaudzēja pret koka grīdu...

Nākamajā sekundē Diānas acis samirkšķinājās, ātri pievērsās uz grīdas guļošajai sievietei, un ātrāk, nekā Greisa spēja izsekot, Diāna pagrieza savu četrdesmit piektā kalibra ieroci pret durvīm. Tajā pašā laikā, kad pacēlās Sig, un tad šķita, ka bēniņus sašķeļ gabalos apdullinoša artilērijas uguns zalve.

Diāna tika aizsviesta sānis un ļoti ātri nokrita, viņas galva spēcīgi atsitās pret grīdu ar tādu skaņu, kas varētu rādīties murgos visu mūžu. Tur bija asinis, ļoti daudz asiņu, kas tecēja no tik daudziem ievainojumiem Diānas galvā un ķermenī, ka Greisa to nekā nespēja saprast.

Viņa apmulsusi paskatījās uz Sig Sauer, kuru turēja rokās. Vai viņa bija izšāvusi vienu reizi? Divas reizes? Pilnīgi noteikti ne vairāk, jo nebija laika, turklāt pistole bija pacelta tikai mazliet virs grīdas līmeņa, un viņa varēja saskatīt ložu trajektoriju, kas bija ieskrāpēta pulētajā kļavas kokā.

Pieplacis pie Annijas galda, viņš lēni cēlās augšā, lai Greisu nepārbaidītu, viņa pistole bija pavērsta uz leju, tomēr vēl arvien cieši satverta abās rokās.

"Magoci," Greisa nočukstēja un tad vēlreiz atkārtoja: "Magoci."

Tas bija tikai viņa vārds. Viņš to bija dzirdējis visu savu mūžu, tomēr tieši šobrīd, dzirdot savu vārdu no Greisas Makbraidas mutes, viņa sirds iesāpējās.

"Un Halorans," viņš sacīja, skatoties kāpņu telpas durvju virzienā.

Greisa sekoja viņa skatienam un ieraudzīja brūnā formas tērpā ģērbušos lielu vīrieti, kas bija noliecies pār asiņojošo sievieti, piespiedis savu roku pie viņas ievainojuma kaklā un raudāja kā bērns.

Greisa dzirdēja kāpnēs skaļu kliegšanu, kas atbalsojās lifta šahtā, šķita, ka tūkstošiem balsu izkliegtu nesaprotamus vārdus, un viņas sirds no visa pārējā jūkļa atšķīra tikai trīs balsis, kas skandēja viņas vārdu.

"Paldies, paldies!" viņa neprātīgi čukstēja, izmezdama no rokām pistoli un steigdamās palīdzēt ievainotajai sievietei, asarām plūstot pār vaigiem. Viņa domāja par Anniju un Hārliju, un Roudraneru - dzīvi, paldies Dievam, dzīvi; un par Džeksonu un Magoci, par vīrieti, kuru sauca par Haloranu, un sievieti, kura zem viņa rokas noasiņoja, - par visiem tiem cilvēkiem, kuri beidzot bija viņu izglābuši.

Džino un Magoci stāvēja pie trotuāra apmales noliktavas ārpusē un noskatījās, kā neatliekamās palīdzības mašīna aiz-traucas Henepinas apgabala slimnīcas virzienā. To pavadīja trīs policijas mašīnas ar ieslēgtām bākugunīm un sirēnām: pa priekšu divas Mineapolisas Policijas departamenta mašīnas, aiz tām - Bonārs Viskonsinas patruļmašīnā. Halorans bija uzstājis, ka viņš brauks kopā ar šeronu. Mediķi bija izrādījušies pietiekami dumji un mēģinājuši Haloranam ieskaidrot, ka viņiem ir ļoti žēl, bet viņš nedrīkst braukt ar neatliekamās palīdzības mašīnu, un Halorans nebija sacījis ne vārda. Viņš gluži vienkārši izvilka savu pistoli un pavērsa pret viņiem, un ārsti steigšus bija mainījuši domas.

"Mediķi sacīja, ka tas neizskatās labi," Džino sacīja.

"Es dzirdēju."

"Cik daudzus tādus policistus tu pazīsti, kas varētu ar tamlīdzīgu ievainojumu uzvilkties augšā pa tik augstām kāpnēm?"

"Man gribētos domāt, ka lielākā daļa no viņiem to varētu."

Džino papurināja galvu.

"Es nezinu. Tas patiešām ir kaut kas."

Magoci pamāja.

"Viņi abi ir kaut kas. Halorans ielēca pa tām durvīm un gandrīz iztukšoja savu aptveri, pirms es biju paspējis izšaut otro lodi."

Džino nopūtās.

"Es varētu pārdomāt savu nostāju par Viskonsinas policistiem. Starp citu, kas noticis ar Makbraidu? Kāpēc viņa tā dzinās pakaļ nestuvēm?"

Magoci aizvēra acis un atcerējās, kā Greisa bija pieskrējusi līdzās nestuvēm, kamēr viņi bija tās stūmuši cauri garāžai, norāvusi sev no kakla krucifiksu un drudžaini aptinusi ķēdīti ap Šeronas rokas locītavu.

"Vai viņa ir katoliete?" viens no mediķiem bija viņai vaicājis.

"Es nezinu. Tikai neļaujiet viņiem to noņemt!" Greisa bija atbildējusi.

"Viņa darīja to, ko varēja, Džino."

"Ha!" Džino pagriezās un paskatījās uz Greisu, Hārliju, Roudraneru un Anniju, kas bija sastājušies aplī pie durvīm ar kontuzētu kara upuru sejas izteiksmi. "Es gribētu zināt, vai viņa arī pēc visa šā notikuma uzvedīsies kā traka?"

Magoci paskatījās pār plecu uz Greisu. Viņa bija gandrīz pazudusi draugu apkampienos, tomēr nekavējoties pacēla acis, it kā Magoci būtu izrunājis viņas vārdu.

"Es tā nedomāju," viņš sacīja.

48. nodaļa

Tā bija vēlam oktobrim netipiski karsta diena, gandrīz astoņdesmit grādu, un debesis bija skaidras, dziļas, sāpīgi zilas.

Tas bija svinīgums un apstākļi, Halorans nodomāja, kas padarīja policistu bēres tik sasodīti skumjas. No Milvoki bija atsūtītas dūdas, un tās tagad vaimanāja visu formas tērpos ģērbušos vīriešu un sieviešu vietā, kuri to nevarēja darīt, jo tas nebūtu piedienīgi.

Dievs, viņu te bija simtiem - tik daudzi stāvi brūnos un zilos formas tērpos. Nospodrināts misiņš vizuļoja saules gaismā pār rudenīgi sausajiem pakalniņiem ar kapakmeņiem.

Drūmajā autokolonnā, kas lēni vilkās no Svētā Lūkasa katoļu baznīcas līdz Kalumetas kapsētai, viņš redzēja numuru zīmes no Viskonsinai apkārtējiem štatiem.

Viņš mēģināja saskatīt kapam tuvāk stāvošo sejas un ieraudzīja pats savus cilvēkus, kas bija sastinguši miera stājā. Daudzi no viņiem nekautrēdamies raudāja.

Halorana paša acis bija sausas, it kā tajā Mineapolisas noliktavā visas viņa asaras būtu izsīkušas.

Tagad tas bija gandrīz cauri. Karogs bija salocīts un pārklāts, salūts bija izšauts, izbiedējot kādu strazdu baru līdzās laukā, un tagad raudāja taure un piepildīja šīs skaistās rudens dienas baiso klusumu ar labi pazīstamajām Taps skaņām. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras klusi nokrekšķas Bonārs.

Pagāja vairāk nekā pusstunda, kamēr visi pavadītāji izklīda. Halorans un Bonārs sēdēja uz betona sola zem liela krūma, kura lapotnē vēl arvien stūrgalvīgi turējās dažas zeltainas lapas, kas izcēlās uz zilo debesu fona.

"Tā nebija tava vaina, Maik," Bonārs sacīja pēc ilga klusuma brīža. "Tev jājūtas skumjam, bet nevis vainīgam. Tā nebija tava vaina."

"Nevajag, Bonār."

"Labi."

Šķita, ka tēvs Ņūberijs slīd lejup pa nogāzi viņu virzienā, viņa melnais talārs vilkās pa sauso zāli. Viņa sejā bija viens no tiem svētlaimīgajiem smaidiem, kādi vienmēr bija priesteriem, kas gulda kādu zemē, it kā viņi aizgājēju nosūtītu brīnišķīgā ceļojumā, nevis nebūtībā, kurai ticēja Halorans. Sadistiskie nelieši.

"Maikij," šis sadistiskais nelietis saudzīgi sacīja.

"Sveiks, tēvs!" Halorans ātri pacēla skatienu uz priesteri un tad atkal nolaida to lejup, atrazdams pie savām kājām kādu skudru, kas rāpās pa zāles stiebru.

"Maikij," tēvs Ņūberijs atkārtoja - pat vēl saudzīgāk, tomēr Halorans negribēja skatīties uz augšu. Viņš negribēja, lai viņu mierina.

Bonārs bezspēcīgi paraustīja plecus, un tēvs Ņūberijs sapratis pamāja.

"Maikij, es domāju, ka tev vajadzētu to zināt. Tās atslēgas, kuras tu atstāji iecirknī tajā dienā, kad Denijs tika nogalināts..."

Halorans sarāvās.

"... Tās Kleinfeldu parādes durvīm nederēja."

Halorans kādu brīdi nepakustējās un mēģināja to aptvert, tad lēni pacēla galvu.

"Kā man to vajadzētu saprast?"

Priestera smaids bija vārgs un izvairīgs.

"Nu, man šķiet, es tev jau teicu, ka viņi visu novēlējuši baznīcai, tāpēc es vakar paņēmu no tava biroja atslēgas un devos turp šo to apskatīt." Tēva Ņūberija pirksti sataustīja sev uz krūtīm krāšņo krucifiksu. Un tas bija pats dīvainākais. Neviena no šīm atslēgām nederēja, Maikij. Es mēģināju atkal un atkal, bet neviena no tām parādes durvīm nederēja. Es piezvanīju uz tavu biroju. Pāris tavu palīgu rīt kopā ar mani dosies uz turieni, tomēr tas neko nemainīs. Tās atslēgas gluži vienkārši tur nav."

"Es nesaprotu."

Tēvs Ņūberijs nopūtās.

"Kleinfeldi bija pārbiedēti ļautiņi. Iespējams, viņi nekad neņēma līdzi savas mājas atslēgu. Iespējams, viņi to turēja noslēptu kaut kur savā īpašumā, kaut arī es ieskatījos visās iedomājamās vietās un nespēju to atrast. Man šķiet, ka galu galā tā atradīsies. Tomēr svarīgākais ir tas, ka pat tad, ja tu, Maikij, nebūtu aizmirsis atslēgas, jūs tik un tā nevarētu atvērt parādes durvis. Denijam tik un tā vajadzētu iet pa sētaspuses durvīm. Vai tu mani saproti?"

Halorans ilgi skatījās uz priesteri, tad novērsās un atkal atrada to pašu skudru, muļķa skudru, kas izniekoja savas īsās dzīves mirkļus, kāpelējot uz augšu un leju pa vienu un to pašu nejēgu zāles stiebru.

Sasodīts, viņš bija pieļāvis tik daudz kļūdu. Un "ja nu..." saraksts šķita bezgalīgs un nolādēts. Un ja nu viņš būtu aizliedzis Šeronai doties uz noliktavu? Un ja nu viņš būtu ļāvis viņai iet, bet pats nebūtu palicis gaidot ārpusē? Un ja nu viņš pats būtu gājis atvērt pagalma durvis Denija vietā? Un ja nu viņš būtu izsitis kādu no tiem nolādētajiem logiem un viņi abi gluži vienkārši būtu iekļuvuši mājā pa parādes durvīm?

Tomēr vismaz vislielākais "ja nu", kas attiecās uz Deniju, tagad no šā saraksta bija izsvītrots. Un ja nu es nebūtu aizmirsis atslēgas? Labi, Haloran, tas neko nebūtu mainījis. Šī apziņa bija kā glābiņš, kā slīcējam pastiepts salmiņš. Halorans pie tā pieķērās un cieši turējās, un, kad viņš beidzot spēja savai balsij uzticēties, viņš sacīja:

"Paldies, tēvs! Paldies, ka jūs rrian to pateicāt."

Vecais priesteris izdvesa atvieglojuma nopūtu.

Bonārs piecēlās un atlieca muguru, lielais vēders izvirzījās uz priekšu kā kuģa priekšgals.

"Es jūs pavadīšu augšā kalnā līdz jūsu mašīnai, tēvs."

"Paldies, Bonār!" Un, kad viņi bija uzkāpuši mazliet augstāk un Halorans vairs viņus nevarēja sadzirdēt, viņš nočukstēja: "Vai tu man pastāstīsi, kas notika Mineapolisā? Esmu dzirdējis tikai atsevišķas detaļas."

"Ja jūs nemēģināsiet mani pievērst ticībai."

Kamēr viņi devās augšā kalnā, Bonārs bez pārtraukuma runāja, tad viņi nokāpa nelielā ieplakā un pēc tam atkal gāja augšup pēdējā kalnā, kur netālu bija atstāta tēva Ņūberija mašīna. Bonārs priesterim visu izstāstīja, atsacīdamies aizvainot šo cilvēku ar stāsta vienkāršotu versiju, un pēc tam atvēra mašīnas durvis un noskatījās, kā viņš svinīgi iesēžas, uzliek rokas uz stūres un smagi nopūšas.

"Tik skumji," tēvs Ņūberijs sacīja. "Daudz skumjāk, nekā es biju iedomājies." Viņš atkal pieskārās savam krucifiksam un tad paskatījās augšup uz Bonāru. "Vai tu brauksi atpakaļ uz Mineapolisu .kopā ar Maikiju?"

"Vēlāk pēcpusdien."

"Vai tu pateiksi šerifa palīdzei Millerei, ka es par viņu aizlūdzu?"

"Viņa vakar jau diezgan sakarīgi runāja. Ārsti sacīja, ka būs nepieciešams zināms laiks, bet viņa atveseļosies."

"Protams. Kā jau es teicu, es par viņu aizlūdzu."

Bonārs pasmaidīja.

"Es viņai pateikšu, ka viņa par to visu ir parādā pateicību kādam katoļu priesterim. Viņa būs satriekta." Viņš nopūtās un paskatījās lejā no kalna, kur Halorans tieši tobrīd cēlās kājās no betona sola. "Tā bija jauka mise, tēvs. Patiesi jauka. Jūs godam izvadījāt Deniju."

"Paldies, Bonār!" Tevs Ņūberijs pasniedzās pec roktura, lai aizvērtu durvis, bet Bonārs tās satvēra.

"Tēvs?"

"Jā, Bonār?"

"Nu, es tikai iedomājos... kad mēs pārbaudām lietiskos pierādījumus, mēs esam ļoti precīzi, piemēram, atslēgu saišķi. Mēs nerakstām gluži vienkārši "atslēgu saišķis", mēs pierakstām, cik tur daudz atslēgu, vai tās ir mājas atslēgas, piekaramās atslēgas, mašīnas atslēgas un tamlīdzīgi."

"Patiešām."

"Jā, patiešām. Tāpēc es iedomājos, ka tad, kad rītdien šerifa palīgi kopā ar jums dosies uz to māju, - jūs zināt, - viņi pārbaudīs šīs atslēgas pēc reģistrācijas saraksta, un tāpēc pārliecinieties, ka viena no tām nav pazudusi vai noticis kaut kas tamlīdzīgs."

"Ak!" Priesteris skatījās tieši cauri mašīnas vējstiklam. Viņa sejā nebija pilnīgi nekādas izteiksmes. "Tas ir ļoti interesanti, Bonār. Liels paldies, ka tu man to pastāstīji. Es nekad nebiju iedomājies, ka policijas procedūra ir tik..."

"Precīza."

"Jā."

Bonārs izslējās un aizvēra mašīnas durvis, pēc tam noliecās, lai uzsmaidītu caur atvērto logu.

"Atslēgas ir tādas lietas, kurām ļoti grūti sadzīt pēdas. Es varu saderēt, ka mājās manā grabažu atvilktnē ir miljoniem atslēgu. Un es pat nezinu, kam vismaz puse no tām ir domātas."

Tēvs Ņūberijs pagrieza galvu un ieskatījās Bonāram tieši acīs.

"Man mācītājmājā ir tieši tāda pati atvilktne."

'Tā jau es domāju."

Bonārs stāvēja uz ceļa un noskatījās, kā mašīna aizbrauc, mazliet līgodamās no vienas puses uz otru, it kā braucējs būtu mazliet nestabils zem smagās nastas, kuru bija nolēmis nest uz saviem pleciem. Viņš domāja, ka, iespējams, šis vecais priesteris visa sava mūža laikā ne reizi nebija uzņēmies tik lielu grēku, vai varbūt - ne reizi nebija izdarījis tik labu darbu.

"Ei, Bonār!" Viņam blakus pienāca Halorans.

"Ei! Kā tu jūties?"

Halorans ievilka elpu un paskatījās atpakaļ lejup no kalna Denija Peltjē kapa virzienā.

"Labāk. Daudz labāk."

49. nodaļa

Pirmdienas pievakarē, Denija Peltjē bēru dienā, Magoci un Džino devās uz slimnīcu apciemot Šeronu.

Šeronas āda bija gandrīz tādā pašā krāsā kā baltais pārsējs uz viņas kakla, zem acīm vīdēja tumši loki, un viņai piemita tas zināmais miers, kas izdzīvojušiem, kuri vēl nav pilnīgi atgriezušies dzīvē. Tomēr, kad viņa atvēra acis, Magoci domāja, ka viņa izskatās burvīga.

"Tas ir jauki, ka jūs, puiši, varējāt ierasties." Viņa pasmaidīja.

"Ierasties un tev parādīties," Džino sūkstījās. "Mēs te laiku pa laikam ieskrējām, kamēr tu biji intensīvās terapijas blokā. Arī visi Monkeeivrettch cilvēki."

"Patiešām? Kāpēc tad es nevienu neredzēju, kad pamodos?"

Magoci pasmaidīja.

"Vai tu joko? Halorans sargāja durvis kā ķēdes suns. Lai mēs varētu te ielavīties un tevi informēt, mums vajadzēja gaidīt, kamēr viņš atstās štatu. Vai esi mazliet atguvusies?"

"Protams. Kakls vēl arvien ir mazliet jēls, bet es vismaz vairs nespļauju asinis, kas mani patiesi beidza nost."

Džino pievilka pie gultas krēslu.

"Ārsti sacīja, ka tu tiksi laukā no slimnīcas pēc nedēļas."

"Jā, man ir veicies. Ja tas būtu bijis kaut kas lielāks par divdesmit otro kalibru, tad es tagad ar jums runātu no citas pasaules."

"Sasodīta taisnība, tev ir veicies," Džino sacīja. "Iespējams, ka divdesmit otrā kalibra ierocis bija pirmais, ko Diānai izdevās savā somā sagrābstīt. Es tikai nespēju saprast, kāpēc viņa neizšāva vēlreiz un tevi nepiebeidza."

Šerona pievērsa skatienu Magoci.

"Vai viņš vienmēr ir tāds diplomāts?"

"Tā varētu teikt."

"Nu, es domāju, ka viņa grasījās to darīt, bet ienāca Mičs. Iespējams, ka viņš izglāba manu dzīvību."

"Vai tu to redzēji?" Magoci vaicāja.

"Jā, es pārmaiņus gan zaudēju, gan atguvu samaņu. Līdz tam brīdim viņa jau vairs nevaldīja pār sevi. Diāna viņam skaidri un gaiši pateica, ka šeit ieradusies, lai nogalinātu Greisu. Mičs pavērsa pret viņu pistoli, - vai jūs to zinājāt? Viņš grasījās nogalināt pats savu sievu, lai viņa nenogalinātu Greisu. Un tad Diāna viņu nošāva! Viņš aizlidoja pa gaisu un nokrita man tieši blakus. Tad es uz kādu brīdi zaudēju samaņu."

Džino pamāja.

"Nu, kamēr tū biji sapņu valstībā, viņa ievilka Miča līķi liftā, tad atvienoja elektrību un ģeneratoru, lai tas neieslēgtos. Tas lika Hārlijam un Roudraneram noiet lejā tumsā - tieši tāpēc viņi tevi neredzēja -, un tad Diāna viņus ieslodzīja ģeneratora telpā un gāja augšā piebeigt Greisu."

"Tas bija tad, kad es atkal nācu pie samaņas. Kāpņu durvis tad bija aizvērtas. Es dzirdēju balsis un zināju, ka viņa ir augšstāvā kopā ar Makbraidu. Tāpēc es devos augšā."

Džino nogrozīja acis.

"Tu uzrāpoji tumsā pa kāpnēm, asiņojot kā aizkauta. Tu esi ašā, kundzīt."

"Jā, protams. Es pat nespēju izšaut."

Magoci aizgāja pie gultas un saņēma viņas rokas.

"Tu biji lieliska. Tu izglābi Greisai dzīvību." Viņš pieskārās ar savu īkšķi sudraba krucifiksam, kas bija aptīts kā aproce ap Šeronas rokas locītavu.

"Es nezinu, no kurienes tas radies, un es nevaru to sasodīto lietu atmudžināt."

"Atstāj to vēl uz pāris dienām!" Magoci pasmaidīja un tagad, kad viņš atradās tuvāk, ievēroja, cik nogurusi Šerona izskatās. "Vai gribi atpūsties?"

"Pie velna, nē, es negribu atpūsties, es gribu zināt, kas notika."

Džino smaidīja. Dievs, viņam patika policisti. Sašauj viņus, gandrīz nogalini viņus, liec viņiem dienu vai divas nogulēt komā, un tad viņi atkal pamostas kā policisti, un pirmais, ko viņi grib uzzināt, - kas noticis.

"Visi sliktie ir beigti," viņš sacīja.

"Beidz, Džino..."

"Tas bija īss rezumējums. Mats, kuru jūsu medicīniskie eksperti izrāva, saistīja Diānu Krosu ar Kalumetu, un asins analīze norādīja uz Kleinfeldiem. Diāna patiesi bija viņu bērns. Diāna viņus izsekoja jau kopš brīža, kad pameta Svētā Pētera skolu."

"Un galu galā Diāna viņus atrada."

"Atrada viņus, nogalināja un parakstījās ar savu jauno uzvārdu," Magoci sacīja. "Mēs sapratām, ko nozīmēja tie krusti, kurus viņa iegreba savu vecāku krūtīs."

"Tas noderēs manam zinātņu doktora darbam," Šerona noteica. "Viņai bijusi operācija, vai ne?"

"Jā," Džino atbildēja. "Nedēļu pēc savas astoņpadsmitās dzimšanas dienas Braiens Bredfords gūlās zem naža, atbrīvojās no pāris liekiem orgāniem un nomainīja savu vārdu uz D. Emanuēlu, kas gluži nejauši bija arī klostera priekšnieces uzvārds pirms viņas iecelšanas amatā. Tad Braiens - tagad jau valšķīgā Diāna - iestājās Džordžijas universitātē un, starp citu, ieguva grādu datorzinībās, tādējādi izskaidrojami sarežģītie ugunsmūri, kas bija Greisai sūtītajās e-pasta vēstulēs. Un viņa meta acis uz Miču Krosu, kas tobrīd bija Džeimss Mičels, - Jēzus, es ienīstu šo lietu! Te pilnīgi visiem ir miljons vārdu, un vienam no viņiem ir pat divi dzimumi."

Šerona aizvēra acis un ērtāk atlaidās gultā.

"Tomēr viņa nebija Atlantas slepkavnieks. Tas bija Mičs."

"Pareizi. Iznāk, ka Diāna jau desmit gadus piesedza šā puiša pakaļu. Viņa nodrošināja Miča alibi un izvilka viņu laukā no aizdomās turamo saraksta Atlantā, un pēc tam izglāba vēlreiz, pārtraucot SSI spēli, kuras pavediens ar kaklarotu draudēja visu atklāt."

Šeronas acis ietrīsējās un atvērās.

"Šo daļu es nesapratu. Vai tu domā, ka policisti būtu jautājuši Greisai par kaklarotu, kas tika atrasta sen, sen Atlantā?"

"Nu, tajā nozieguma vietā bija - vārda tiešā nozīmē -kaudzēm priekšmetu, jo tā bija studentu mītne un visi pēdējie pieci simti iedzīvotāju tur bija kaut ko atstājuši. Kad viņi bija tikuši kādā skaidrībā un ķērās pie liecinieku nopratināšanas, šie liecinieki bija pazuduši bez pēdām. Viņus visus piecus FIB vēl arvien meklēja, lai nopratinātu."

"Tieši tāpēc FIB gandrīz dabūja trieku, kad tu pārbaudīji Makbraidas pirkstu nospiedumus."

"Pareizi."

Šerona nožāvājās un atkal aizvēra acis.

"Es jums teikšu, ka visa ļaunuma sakne ir vīrieša biksēs. Visa šī lieta sākās tikai tāpēc, ka pirms desmit gadiem Mi-čam bija slimīga apsēstība ar Greisu un viņš sāka novākt visus savus konkurentus."

"Jā, tomēr interesanti ir tas, ka, iespējams, tā nebija pirmā reize." Džino pavīpsnāja.

"Ko tu teici?" Šeronas acis atvērās.

"Tā kā mēs noskaidrojām viņa īsto vārdu," Magoci sacīja, "nāca gaismā visi ieraksti. Kad viņš bija trīspadsmit gadus vecs, viņa vecāki gāja bojā aizdomīgā mājas ugunsgrēkā. Viņš tika turēts aizdomās, bet neviens nespēja neko pierādīt. Pēc tam viņš iekrita par uzmākšanos kādai vidusskolas meitenei, un mēnesi vēlāk viņas tēvs un brālis tika atrasti beigti. Sadurstīti līdz nāvei."

"Jēziņ!" šerona nomurmināja.

"Jā," Džino sacīja. "Un atkal nebija nekādu pierādījumu, tomēr izskatās, ka Makbraida nebija viņa pirmā apsēstība."

šerona atbalstījās uz elkoņiem un mazliet pacēlās uz augšu, no sāpēm saviebās un paskatījās uz Magoci.

"Vai jūs Makbraidai to vēl neizstāstījāt?"

"Viņa zina, ka Mičs nogalinājis tos cilvēkus Džordžijā, es biju tur, kad Diāna viņai to izstāstīja. Tomēr ne pārējo."

"Jums viņai tas jāizstāsta."

"Mēs to izdarīsim vēlāk."

"Nē. Tev ir jāizstāsta viņai tagad. Vai tu neaptver? Greisa desmit gadus dzīvoja ar vainas apziņu par Džordžijas slepkavībām. Viņa domā, ka šis puisis nogalināja tikai viņas dēļ, ka viņa ir radījusi sava veida briesmoni. Greisai jāuzzina priekšvēsture, ka Mičs nav bijis īsti normāls jau pirms tam, kad viņu satika."

Pārgurusi šerona saļima gultā un aizvēra acis.

"Ej un viņai izstāsti, Magoci!"

Kad Magoci piestāja pie trotuāra apmales Greisas mājas priekšā, bija jau krēsla. Turpat netālu Džeisons vārtījās pa zālienu ar Čārliju. Ieraudzījis uz taciņas parādāmies Magoci, Džeisons pielēca kājās. Čārlijs piebakstīja viņam ar degunu un sasveicinādamies iesmilkstējās. Magoci notupās, lai pakasītu suņa ausis, un skatījās uz Džeksonu.

"Kā viņa jūtas?"

Džeksons satraucies paraustīja savus vājos plecus.

"Es nezinu. Viņa necik daudz nerunā. Pārējie pirms īsa brīža aizgāja, bet viņi atgriezīsies. Viņa kopā ar draugiem jūtas labāk." Viņš pagrieza savas raižpilnās acis pret Magoci. "Viņa vēl arvien ir nobijusies. Es nespēju to saprast. Viss ir beidzies, vai ne?"

Magoci pamāja un piecēlās kājās.

"Tam būs vajadzīgs kāds laiks. Vai tu viņu pieskatīsi?"

"Protams!"

Bija ilgi jāgaida, kamēr Greisa pienāca pie durvīm. Magoci klausījās visu atbīdīto durvju bultu metāliskajā skaņā, un tad viņa atvēra durvis un palūkojās pa spraugu.

Greisas tumšie mati bija atlaisti vaļā un izspūruši, un vijās ap viņas pleciem, un Magoci bija sāpīgi ieskatīties viņas acīs. Greisa bija ģērbusies baltajā peldmētelī, un tas viss šim dienas laikam bija pilnīgi nepareizi. Viņas kabatā bija skatāmas Sig aprises. Magoci minēja, vai viņa kādreiz spēs to nolikt malā.

"Vai es drīkstu ieiet?" viņš jautāja un gandrīz jau gribēja teikt, ka viņam ir kaut kas pastāstāms, kaut kas tāds, kas varētu palīdzēt, ka varbūt viņš varētu palīdzēt, ja vien Greisa viņam dotu tādu iespēju...

Greisa gluži vienkārši tur stāvēja un skatījās, un Magoci neko nespēja izlasīt viņas acīs. Ar bailēm viņš atcerējās nakti, kad Greisa bija viņam aiz muguras aizcirtusi durvis, jo viņš bija policists, jo viņi vienmēr strīdējās, jo viņš bija nesaraujami saistīts ar murgu, kuru viņa nespēja aizmirst.

Ļauj viņai iet, viņš sev sacīja.

Jā, protams.

"Es neiešu prom, Greisa."

Viņas uzacis saraucās.

"Es neiešu. Es negribu to darīt. Es neiešu prom, kamēr tu ar mani neaprunāsies, un, ja tu mani nelaidīsi iekšā, es gluži vienkārši sēdēšu šeit uz tavām kāpnītēm, līdz nosirmošu. Tev nāksies maksāt soda naudu par apkārtnes piemēs-lošanu."

Viņa mazliet pielieca galvu, tikai mazliet, tomēr viņas acīs kaut kas mainījās, it kā kaut kur viņas būtībā slēptos kāds mazs, mazs smaidiņš, kas īstajā brīdī varētu parādīties uz viņas lūpām.

"Nāc iekšā, Magoci!"

Greisa saņēma viņa roku un ieveda viņu mājā, atstājot durvis aiz viņiem plaši atvērtas.

P. Dž. Treisija

NĀKAMAIS GĀJIENS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 26262095.

P. Dž. Treisija

Tr 330 Nākamais gājiens / No angļu vai. tulk. Ieva Kupruka. - R., “Apgāds “Kontinents””, 2006. - 445 lpp.

Baznīcā atrod divus nežēlīgi nogalinātus sirmgalvjus, kuru krūtīs iegriezts krusts... Seko arī citas tikpat neizprotamas slepkavības. Tikai pēc laika izmeklētāji sāk saistīt dīvainos noziegumus ar interneta tīklā atrodamo datorspēli par sērijveida slepkavībām. Izmeklētāji tur aizdomās arī spēles autorus, firmas Monkeewrench dibinātājus - piecus savādniekus, par kuru dzīvi pirms desmit gadiem, kā par brīnumu, nav saglabājies nekādu ziņu.

ISBN 9984-35-229-3

“Apgada “KONTINENTS”” interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

H. Mohr, How to talk Minesotan - pamflets, satīra, kurā asi i/smiets Mine-sotas iedzīvotājiem raksturīgais runas stils un manierisms, (šeit un turpmāk tulk. piez.)

2

Jaunā virtuve. (Tulk. no franiu vai.)

3

Motociklistu klubs, kura biedri slaveni ar mežonīgu dzīves stilu un piedalīšanos kautiņos.

4

ASV nodokļu pārvalde.

5

Mana māja ir jūsu māja. (Tulk. no spāņu vai.)

6

Skolotājs, V. Ērvinga stāsta varonis.

7

Jane Doe (angļu vai.) - vārds, kādā ASV parasti tiek minēts neidentificēts sieviešu kārtas upuris vai līķis, kā ari persona, kuras identitāte ir nezināma vai jāpatur noslēpumā.

8

Pasaulslavena motociklu marka.

9

Tradicionāls Ziemeļeiropas tautu ēdiens, kas gatavots no kaltētas sīgas.

10

Fortknoksā atrodas viena no lielākajām Amerikas Savienoto Valstu zelta stieņu glabātavām.

11

John Edgar Hoover (1895-1972) - FIB dibinātājs un lidz savas nāves brīdim vadītājs, kuram piederēja neierobežota vara un pilnvaras.

12

Public Broadcasting Service (angļu vai.) - Sabiedriskais radioraidījumu un teleraidījumu dienests.

13

Automated Fingerprint Identification System. - Automatizēta pirkstu nospiedumu identificēšanas sistēma.

'it

14

Zāles, kas palīdz pret nemieru, depresiju un spriedzi, efektīvi izmantojamas ari panikas lēkmju novēršanai.

15

Muzak Holdings LLC, 1934. gadā dibinātā kompānijā, kas kļuva pazīstama ar mūzikas ierakstu piegādāšanu vairumtirdzniecības firmām un citām kompānijām; vēlāk vārds Muzak ieguva patstāvīgu nozīmi un tika plaši izmantots kā banālas, atvasinātas un atkārtotas mūzikas apzīmējums.

16

Lauren Bacall (1924) - ļoti slavena amerikāņu aktrise, dziedātāja.

17

Nažu sērija, kas izmantojama kokapstrādei, amatniecībai, modelēšanai, mākslai u. c.

18

Žurnāls par mūsdienu militārpersonu profesionālo pieredzi.

Content

Treisija P.Dž. Nākamais gājiens

P.Dž. Treisija Nākamais gājiens

I. nodaļa

2. nodaļa

3. Nodaļa

4.nodaļa.

5. nodala.

6. nodala.

7.Nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa

10. nodaļa

11. nodala

12. nodaļa

13. nodala.

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodala

17. nodaļa

18. nodala

19- nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa.

24.. nodaļa

25,. nodaļa

26 nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa.

29. nodaļa

30. nodaļa

31.. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35, nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42.. nodaļa

43. nodaĻa

44. nodala

45. nodala.

46. nodala.

47. nodaļa

48. nodaļa

1