Sakss Nils

Liepnieks Jurģis

Nāve tās nav beigas

Nils Sakss, Jurģis Liepnieks

Nāve tās nav beigas

.

I

.

1

Pulkvedis notikuma vietā ieradās ar nokavēšanos.

Meitenes līķis joprojām gulēja uz grīdas. Eksperti savu darbu bija padarījuši, un sanitāri virtuvē gaidīja atļauju aizvest mirušo.

Saskaņā ar pulkveža instrukciju slepkavības vietā visam bija jāpalick savās vietās līdz brīdim, kad viņš pats bija to apskatījis.

Pulkvedis nebija to nevienam teicis, taču viņš bija pārliecināts, ka, ierodoties notikuma vietā, kamēr līķis vēl silts, ir iespējams sajust kaut ko būtisku. Kaut ko tādu, kas palīdzēs turpmākajā darbā. It kā notikuma enerģija būtu joprojām palikusi turpat kaut kādā neizprotamā veidā izkliedēta gaisā un, ņemot talkā savu ilggadējo pieredzi un izkoptās sajūtas, no tās varētu kaut ko noskaidrot par norišu reālo gaitu.

Pulkvedis bija pārliecināts, ka noslepkavotā cilvēka dvēsele kādu laiku pēc slepkavības vēl atrodas līdzās ķermenim un vēro viņu, ja vien viņš ir savlaicīgi ieradies.

Jāatzīst gan, ka līdz šim vēl ne reizi mirušā cilvēka dvēsele pulkvedim nekādā veidā izmeklēšanā palīdzējusi nebija. Ne tā bija devusi mājienu par kādu būtisku pierādījumu, ne arī norādījusi uz svarīgu informāciju, tomēr pulkvedis parasti uz slepkavības vietu steidzās, cik ātri vien iespējams, mēdza apsēsties blakus līķim un ilgi to vēroja, pilnībā norobežojies no apkārtējās rosības.

Lielākā daļa cilvēku, kas kaut reizi atradušies vienā telpā ar līķi, būs pamanījuši, ka viņus pārņem īpašas sajūtas.

Pulkvedis, kuram dzīvē bija nācies skatīt ne vienu vien līķi, bija ievērojis, ka sajūtas, kādas izraisa varmācīgā nāvē mirušie, atšķiras no sajūtām, kādas rodas, uzturoties dabiskā nāvē aizgājušu cilvēku tuvumā.

Viņš pieļāva, ka gadījumos, kad nāve ir pēkšņa cilvēks ir nošauts, gājis bojā autokatastrofā, tā vai citādi noslepkavots -, debesu grāmatvedība vēl nav sagatavojusies pieņemt viņa dvēseli un jāaizrit kādam laiciņam, lai dvēselei tiktu atrasta tai atbilstošā vieta. Jaunās mājas. Pulkvedis to iztēlojās kā viesnīcu, kurā viesis jau ieradies, bet numurs vēl nav sagatavots. Kādu bridi nav skaidrs ko lai tagad iesāk, kur viņu izmitināt, un viesim nedaudz nākas uzgaidīt.

Savukārt, cilvēkam mirstot no vecuma vai pēc ilgas cīņas ar kādu slimību, debesu grāmatveži viņa numuriņu ir sagatavojuši jau laikus un dvēsele bez kavēšanās, iespējams, pat ar prieku un atvieglojumu, žvīks!, un prom ir, neuzturoties zemes virsū vairs nevienu lieku mirkli. Kāpēc likteņa lietu departaments, kurš atsūtījis slepkavu vai pieļāvis avāriju, nekoordinē savas darbības ar departamentu, kuram jāierāda dvēselēm jaunās mājas, pulkvedis nezināja, bet tas viņu nemulsināja. Dabā arī gadās kļūdas, kroplības un pavisam bezjēdzīgas būšanas, nekas nekad nav visaptveroši pilnīgs, viņš domāja.

Pieredze pulkvedim bija mācījusi jo sistēma sarežģītāka, jo biežāk gadās dažādi pārsitieni, dublēšanās un neatbilstības un lielāka kļūdu varbūtība, tāpēc viņš neuzskatīja, ka šajā teorijā ir robi. Kurš teicis, ka viņiem tur, augšā, viss strādā ideāli ?

Pulkvedis bija radis paļauties uz taustāmiem, redzamiem un izjūtamiem pierādījumiem, un īpašo enerģiju, ar kuru slepkavības vietā kā ar neredzamu vielu bija nošķaidītas visas mēbeles un sienas un piesūcināti paklāji, viņš uzskatīja par īstu, fiziski izjūtamu lietu.

Dabiskā nāve, nāve slimnīcā un nāve mājās gultā bija pavisam kas cits, tās enerģētiku pulkvedis ienīda. Visādas sirdslēkmes, insulti, vēži… Nē, tā enerģija pulkvedim pagalam nepatika, taču varmācīga un pēkšņa nāve o, jā, tā viņu vilināja.

Arī uz šosejas, ja bija atgadījusies avārija, pulkvedis vienmēr apturēja automašīnu.

Pulkvedis zināja, ka nāves enerģija kādu brīdi vēl būs sajūtama arī pēc tam, kad mašīnu vraki jau būs aizvesti, atlūzas novāktas un asinis no ceļa nomazgātas, taču vairāk par visu viņam, protams, patika slepkavības, šis garais izmeklēšanas ceļš, kas sākās ar nāvi.

-     Vai varam vest prom, policista kungs? viņa pārdomas iztraucēja viens no sanitāriem, jauns medicīnas students, kurš piepelnījās, strādādams ātrajā palīdzībā.

Pulkvedis neuzskatīja par vajadzīgu sanitāru pagodināt ar atbildi. Viņš pieliecās tuvāk līķim un dziļi ieelpoja. Pievēris acis, viņš mēģināja fiksēt savas sajūtas līdzīgi vīnzinim, kurš cenšas atpazīt nezināmu vīnu. Istabā skaļi tikšķēja veclaicīgs pulkstenis. Pulkvedim šķita, ka pulksteņa tikšķi ir pārāk skaļi.

Viņam patika, ka pat pēc daudziem gadiem viņš spēja atsaukt atmiņā izjūtas, kādas viņu bija pārņēmušas notikuma vietā, un tas pulkvedim palīdzēja brīžos, kad ar izmeklēšanu nevedās vai arī viņš nespēja izšķirties par labu noteiktam lēmumam.

Kad pulkvedis pratināja aizdomās turamos, viņš domās it kā salīdzināja, centās iztēloties, vai šis cilvēks un viņa stāsts iederas tajā vietā un enerģijas laukā, kuru pulkvedis bija izjutis nozieguma vietā. Šai intuīcijai bija liela nozīme viņa darbā. Pulkvedim pašam šķita, ka viņš spēj nekļūdīgi noteikt, kurš ir un kurš nav slepkava.

Pulkvedis uzskatīja, ka jūt slepkavu. Taču, lai tas notiktu, vispirms viņam vajadzēja sajust līķi, nozieguma vietu, nāves enerģiju. Tas viņam bija svarīgi, ļoti svarīgi, tomēr šoreiz viņš nejuta neko.

Visas pulkveža domas riņķoja tikai ap to, kas ar viņu pašu bija noticis pēdējās sešpadsmit stundās.

Tostarp svarīgākais negaidīta, mulsinoša un vēl neapjēgta seksuālā pieredze.

2 .

Es negribēju viņu pieņemt.

Ar tādiem pacientiem, kāds bija Mareks, es nestrādāju.

Vairs ne.

“Ja jūs rūpīgāk izlasītu manu vizītkarti, tad redzētu, ka esmu runas terapeite" teicu tonī, kura dzēlīgumam vajadzēja maskēt manu satraukumu. Vārdus “runas terapeite” es īpaši uzsvēru. “Tas nozīmē, ka es strādāju ar bērniem, kuriem ir runas traucējumi.”

“Viņam pavisam noteikti ir runas traucējumi, daktere Redstona,” balss otrā galā uzstāja. Tā piederēja kādam Liverpūles sociālā dienesta klerkam. Pēc krīzes un bezdarba viļņa šie sociālie centri bija tik ļoti pārslogoti, ka daļu no savas klientūras mēģināja pārspēlēt uz apkārtnes mazajām pilsētiņām. Vestporta, kur pēdējos divus gadus atradās mana privātprakse, bija viena no tām.

“Nē, viņam nevar būt problēmu ar runu, jo viņam nemaz nav runas! Tas bērns ir sešus gadus vecs un nerunā nevienu zilbi viņam vajadzīga nopietna psihiatriskā ārstēšana.”

“Jūs esat laba psihiatre…”

“Nē, neesmu!” iekliedzos telefona klausulē krietni skaļāk, nekā būtu to vēlējusies. Saruna uz brīdi aprāvās, liekot man nožēlot savu nesavaldību. Jau atkal biju zaudējusi kontroli pār emocijām. Neizturami sakārojās vienu no tām mazajām rozā tabletītēm, kuras bija izrakstījis allaž izpalīdzīgais Londonas paziņa un kursabiedrs no rezidentūras laikiem. Re nu, Sāra, viņš man jokodamies mēdza teikt, atdarinādams piesmakušu filmzvaigznes balsi, paturi prātā vienu lietu nevis dimanti, bet antidepresanti ir meitenes labākie draugi.

“Kā jau teicu, izlasiet manu vizītkarti tur melns uz balta rakstīts: runas terapeite.”

“Piedodiet, daktere Redstona, es tiešām negribēju nevienu aizvainot. Bet jūs taču bijāt…”

“Ja reiz tik cītīgi sekojat līdzi manas karjeras attīstībai, tad noteikti būsiet informēts šobrīd es neārstēju neko smagāku par nespēju pareizi izrunāt burtu “r”. Ja jums gadās kāds pacients, kurš nevar pateikt vārdu “rabarbers”, lūdzu, sūtiet pie manis. Citādi paldies, ka zvanījāt…”

“Dakter, ja jūs viņu nepaņemsiet, šis zēns nekad dzīvē neatgūs spēju runāt. Un jūs to ļoti labi zināt.”

Nolādēts, pie sevis nodomāju, tik tiešām nolādēts. Liverpūles klerks bija izspēlējis savas kārtis tā, ka tagad tikai nejutīga akmens statuja spētu atteikties no šī pacienta. Laikam viņa pieredze, diendienā strādājot ar pagalam neatsaucīgu klientūru, bija attīstījusi spēju trāpīt sarunbiedra vārīgākajā punktā. Es zināju, ka viņam ir taisnība. Ja gādību par zēnu bija uzņēmies sociālais dienests, tas nozīmēja, ka ģimene nespēja apmaksāt ārstēšanu. Sociālā dienesta ārsti bija pārāk noslogoti, lai veltītu pietiekami daudz uzmanības šādiem bērniem, un pārāk nepieredzējuši, lai spētu palīdzēt.

“Atvediet viņu rītdien deviņos.” Manā balsī ieskanējās nogurums un sakāves apjausma kā Eimijai Vainhausai pēc viņas pēdējās uzstāšanās Belgradā. Tajā vairs nebija nekā no pirmītējā dzēlīguma un uzstājības. “Paldies, dakter!” klerks atviegloti nopūtās un nolika klausuli.

Iemetu acis pulkstenī desmit no rīta. Ņemot vērā, ka bija tikai pirmdiena, šī nedēļa man neko labu nesolīja. Vestportas radio vēstīja vietējās ziņas. Pēcpusdienā sakarā ar ūdensvada remontu būs ūdens padeves traucējumi. Visi aicināti uz vietējo lauksaimnieku tirdziņu laukumā iepretim rātsnamam. Diena gaidāma silta, brīžiem lietus. Lēnīgā mazpilsētas ikdiena ritēja kā allaž. Gandrīz divi gadi, kopš biju pārcēlusies uz šejieni no Londonas. Abi bija pagājuši bez īpašām izmaiņām. Tikpat lēni. Tikpat nesatricināmi. Tieši tā, kā biju vēlējusies.

Nemāni sevi, Sūra. Tā nebija tava izvēle. Tā bija tava vienīgā iespēja. Ko citu tu būtu varējusi darīt?

Ielēju glāzē ūdeni un uzdzēru savai rīta tabletei. Tad piezvanīju uz biroju. “Vai man šodien ir kāds pieraksts?”

“Patrīcija, tā mazā meitene no Hārlova ielas. Viņai pieraksts uz pusdiviem,” atbildēja Megija, mana sekretāre.

“Pārcel, lūdzu, viņu uz kādu citu dienu. Pasaki, ka esmu slima, vai arī izdomā ko labāku. Šo dienu gribu paņemt brīvu, rītdiena šā vai tā nebūs no vieglajām.”

“Sapratu! Tad gaidīšu jūs rītdien.”

“Un, Megij…”

“Jā?”

“Esi, lūdzu, uz vietas rīt no rīta,” teicu, mēģinot izklausīties mierīgāka, nekā biju patiesībā. “Rīt man būs vajadzīgs tavs atbalsts.”

3 .

-    Nu? vaicāja pulkvedis. Viņš neuzskatīja, ka padotie būtu jāsveicina.

-    Kristīne Kiršnere, klavierskolotāja, 33 gadi. Nošauta. Lode trāpījusi precīzi sirdī. Liecinieks, kurš tobrīd bijis istabā, apgalvo, ka šauts no ārpuses. Caur atvērto logu, Vanags, jauns izmeklētājs, kurš bija pieradis pie pulkveža strupās izturēšanās, centās būt lietišķs. Viņš zināja, ka pulkvedis tagad grib dzirdēt tikai kailus faktus. Slepkavības mirklī dzīvoklī atradušies vēl trīs cilvēki. Sapiro ģimene, kurai pieder dzīvoklis.

Pulkvedis paskatījās uz Vanagu vaicājoši.

-Jā, tie paši Sapiro, Vanags atbildēja uz pulkveža skatienu.

Sapiro bija Latvijā slavena ārstu dinastija. Sabiedrībā labi zināmi cilvēki, bagāti, aktīvi sabiedriskajā dzīvē un politikā. Slepkavība šādā namā noteikti piesaistīs lieku uzmanību. Tas pulkvedim nepatika.

Pulkvedis vēlreiz pārlaida skatienu sievietes līķim.

Viņš vienmēr bija brīnījies, cik savstarpēji nesaderīgas reizēm var būt sievietes ķermeņa daļas.

Sieviete, kas nu jau mirusi gulēja viņa priekšā, bija itin kā salikta no divām nesaistītām pusēm, it kā meistars, kurš bija gatavojis viņas augšdaļu, savu darāmo nebūtu pabeidzis, pārējo atvēlot kādam citam radītājam.

Meitenei bija stipras zemnieces kājas un sēžamvieta, kas noteikti bija lielāka, nekā meitenes parasti sev vēlas. Uz šīm stiprajām kājām un apaļās pēcpuses bija uzlikta trausla un smalka, ļoti skaista ķermeņa augšdaļa ar ovālu, pareizi veidotu, ļoti simpātisku seju, lielām acīm, skaistiem melniem matiem un mazu, nedaudz it kā koķetu degunteli, kas piešķīra sejai bērnišķīgi nebēdnīgu izteiksmi.

Meistars, kurš bija veidojis viņas ķermeņa augšdaļu, bijis smalks estēts un kaligrāfs, turpretī tas, kurš bija radījis viņas apakšgalu, acīmredzami augstāk par sievietes skaistumu vērtējis spēku un izturību.

Vīriešu ķermeņi nekad nav tik jocīgi veidoti, domāja pulkvedis. Nekad neesmu redzējis vīrieti, kuram būtu īsas, resnas kājas, liels dibens un smalka, tieva augšdaļa vai otrādi, bet sievietēm ne tā vien gadās. Daba ir nežēlīga pret sievietēm, viņš domāja un, notupies ceļos pie meitenes līķa, pieliecās tam tuvu klāt. Nē, viņš nejuta neko no tā, ko parasti juta tikko mirušu cilvēku tuvumā. Itin neko.

-    Hmm… viņš nopūtās pie sevis un tad pamanīja, ka Vanags joprojām stāv tepat pāris soļus nostāk.

-    Neļauj ģimenei sarunāties savā starpā, kamēr visur nav saliktas noklausīšanās ierīces.

-    Protams, šef.

-    Kas mums šodien ir dežūrtiesnesis?

-    Nezinu, šef.

-    Lai Kristapsone skrien uz tiesu un dabū sankciju. Jūs tikmēr jau sāciet montēt augšā.

-Jā, šef.

-    Un visur, es teicu, citādi būs kā iepriekšējā reizē. Tualetē nav, gaitenī nav, lielajā istabā tikai viens mikrofons, dzirdēt nekā nevar. Ls gribu visu, dolby surround stereo, un attēlu arī. Ja sāk saskaņot liecības vai kaut ko tādu, uzreiz visus uz būri prom.

-    Protams, šef.

-    Konfiscē datorus, mobilos telefonus, aipadus. Vai visus nopratināji?

-    Šobrīd vēl pratinām.

-    Ar ko šauts ?

-    Lode ir ķermenī, čaulītes nav, tā ka pagaidām grūti pateikt.

-     Paņemiet visiem no rokām pulvera testu, izkratiet dzīvokli, meklējiet ieroci. Neticu es tam snaiperim.

-   Jā, šef.

Pulkvedis piegāja pie atvērtā loga. Dzīvoklis atradās sestajā stāvā? Iepretī apmēram 150 metru atstatumā slējās biroju ēka, kurā padomju laikā bija atradusies pilsētas komunistiskās partijas komiteja.

-    No turienes it kā šāvis? pulkvedis ar zoda mājienu norādīja biroju ēkas virzienā.

-    Nu, tā laikam sanāk, citu variantu nav, Vanags paraustīja plecus, it kā atbalsodams pulkveža skepsi.

-    Aizsūtījāt pārmeklēt?

-    Protams, šef.

-    Kratiet šeit visu ļoti rūpīgi, meklējiet ne tikai ieroci, meklējiet noslēpumus. Slepkavības nenotiek ne no šā, ne no tā.

-    Jā, pulkvedi, tā tiešām ir, pārmeklējot šo istabu, mēs jau atradām slēptu videokameru, Vanags paziņoja, pat nemēģinādams slēpt lepnumu savā balsī. Ierakstus šī kamera gan nesaglabā, pārraida signālu, pieslēdzoties internetam caur vietējo Wi-Fi. Mājinieki neatzīst, ka paši būtu to uzlikuši.

-    Hmm… atkal norūca pulkvedis. Šajā “hmm” Vanags saklausīja neapmierinātības noti.

Kam vajadzīga kamera, domāja pulkvedis, pārāk daudz savādību jau pašā sākumā. Protams, viņam patiktu, ja aizdomās turamo loks aprobežotos ar personām, kas atradās dzīvokli slepkavības brīdī. Trīs cilvēki. Tad tā, visticamāk, būtu ātri un vienkārši atrisināma lieta, bet, ja kāds no malas bija novērojis šo ģimeni, tad vēl snaiperis… Sarežģīti.

Skaļi gan viņš izteicās gluži pretēji:

-    Paši viens otru izspiego, vīrs sievu vai otrādi. Pats par sevi saprotams, kurš tev teiks, ka paši to kameru uzlikuši. Baidās, ka uzzinās tas, kuru izspiego. Tāpēc vēl jo svarīgāk mums ir saprast, ko te kurš no kura slēpj un kas te vispār notiek. Gan jau sameklēsiet.

-   Jā, šef.

-    Vai kaimiņus pratinājāt, kāds ir kaut ko dzirdējis?

-    Pagaidām neviens un neko.

-    Es gribu, lai katru no mājas iemītniekiem nopratina divi izmeklētāji. Vispirms viens, pēc stundas un ar tiem pašiem jautājumiem cits. Varbūt parādās pretrunas, nesakritības. Tad visu man uz galda.

-   Jā, šef.

Pulkvedis bija pieradis domāt, ka katru notikumu iespējams izskaidrot divējādi sarežģīti un vienkārši. Krietna daļa ļaužu allaž sliecas par labu kādai sazvērestības teorijai, kādam neredzamam, bet visu pārraugošam, supergudram un supervarenam spēkam, lāgiem un nemaz ne tik reti aizklīstot pagalam mistiskās teorijās. Pulkveža pieredze liecināja, ka vienmēr vajag izvēlēties vienkāršāko izskaidrojumu, tātad arī taisnāko un vienkāršāko meklējumu ceļu.

Viņš bija pārliecināts, ka lielākoties notikumi, lai cik tie liktos dramatiski, neparasti vai šķietami neizskaidrojami, vairumā gadījumu slēpj visparastākās cilvēciskās kaislības, kādas pazīstamas katram. Visbiežākais noziegumu motīvs bija nauda. Ja ne nauda, tad mīlas lietas. Ar to bija jāsāk. Kurš ar kuru guļ, kurš kuru krāpj, kurš iegūs naudu no šīs meitenes nāves.

Sarežģītās versijas viņš vienmēr atlika uz vēlāku laiku, un vairumā gadījumu līdz tām tā arī lieta nenonāca.

4 .

Viņa ir interesants pacients.

Meitenes vecāki ir slavenākais pāris Lielbritānijā.

Šī ir tava lielā iespēja. Sūra Redstona, šī ir tava iespēja.

Maza meitene. Gaišie mati sakrituši pār viņas pieri. Dziļas, tumšas acis.

Tumšas acis liecina par dziļiem ūdeņiem. Par dzīlēm un vērpetēm, un viltīgiem briesmoņiem. Kāpēc es toreiz par to neiedomājos?

Pamodos ar īsu, aprautu kliedzienu. Kājas pinās pievilgušajā palagā. Likās, it kā kāds būtu izlējis gultā auksta ūdens pudeli. Lipīgi sviedri klāja ķermeni, un slapjie palagi ledaini kļāvās pie miesas.

Nolādēts.

Pēdējā laikā murgi vairs nebija mani mocījuši. Gandrīz biju tos aizmirsusi, un tagad pēkšņi no nekurienes tic atkal bija pielavījušies, klusi un biedējoši. Es atcerējos par daudzajām naktīm, kuru virtene likās iestiepjamies bezgalībā. Kad gulēju vaļējām acīm un šausmās baidījos iemigt, kā Džonijs Deps tajā muļķīgajā filmā par Frediju Krīgeru, kuru spiegdamas skatījāmies ar draudzenēm, kad bijām mazas.

Viens, divi, trīs, Fredijs nāks pēc tevis drīz.

Kliedziens, kurā saklausāmas šausmas. ^ ^ ^

Tumsa un bailes.

Kaut kas dziļš un ļoti, ļoti tumšs.

Man likās, tās naktis bija palikušas Londonā. Svētā Marka bērnu hospitālī, plašajā Kamdcnas dzīvoklī, kas atradās trīs minūšu gājienā no Hampstedas parka, kurp es katru rītu devos savā 40 minūšu skrējienā, metropoles murskulī un steigā, piektdienu vakaru saiešanās modīgos vīna restorānos ar siera uzkodām, atvestām no kādas apkārtējai videi īpaši draudzīgas ekofermas Francijas dienvidos. Visās tajās mazajās un lielajās lietās, kas veidoja manu dzīvi gandrīz pirms diviem gadiem.

Tur bija palikusi bērnu psihiatre daktere Redstona.

Jums noteikti gadījies viņu skatīt kādā TV šovā vai tenku žurnālu apskatā. Ja patrāpījās kāda sensācija, kurā bija iesaistīti bērni, seksuālās izmantošanas gadījums katoļu baznīcā, lielveikalā bez vēsts pazudusi meitene, novārtā atstāti rumāņu imigrantu mazuļi -, tā bija daktere Redstona, kura sniedza komentārus avīzēm un kuru intervēja televīzijas ziņu dienesti. Un tad nāca mazā meitene ar platajām, tumšajām acīm. Un pēc viņas bija mazpilsēta, miers, diendienā nemainīgs ritms… Un runas terapeite Redstona, kas strādāja ar bērniem no nelabvēlīgām ģimenēm.

Nekā sarežģītāka par nepareizu burta “r” izrunu.

Karsta duša, divas lielās kafijas un divas rozā tabletītes pa vienai uz katru kafijas krūzi. Glāze apelsīnu sulas. Manas brokastis. Zinu, nekā īpaši veselīga, tomēr atdod gaišu skatu uz dzīvi. Turklāt, ja sieviete dzīvo viena, ccptu olu un bekona smarža no rītiem uzdzen viņai grūtsirdību. Un tās man netrūka arī tāpat.

Turpat pie brokastīm atvēru savu MacBook Liverpūles klerks bija atsūtījis e-pasta ziņu. Tajā bija pacienta slimības vēsture. Puišelis, kurš kopā ar māmiņu rīt no rīta gaidīs mani birojā.

Vārds: Mareks

Vecums: 6gadi

Diagnoze: Elektīvs mutisms

Izcelsme: Neskaidra

Bezkaislīgajā medicīnas slengā tas nozīmēja, ka bērns gan prata runāt, bet nezināmu iemeslu dēļ to nedarīja. Līdz tam runājis kā visi citi bērni, viņš pēkšņi bija pārstājis sazināties ar apkārtējo pasauli. Vienā jaukā dienā kļuvis mēms. It kā tāds būtu jau piedzimis. Tā pavisam vienkārši. Un nevienam nebija ne jausmas, kādēļ tas bija atgadījies.

Slimības vēsturē bija arī zēna fotogrāfija.

No datora ekrāna manī noraudzījās divas lielas, tumšas acis.

Tās bija viņa acis, kuras pamanīju vispirms.

Manam ķermenim pārskrēja tirpas. Muskuļi saspringa, likās es skaļi iekliegšos. Bet tā nevarēja būt. Tas vienkārši nevarēja tā būt.

Es pazinu šīs acis.

5 .

Apkopojis informāciju par Šapiro ģimeni, Vanags jutās apmierināts. Šoreiz apmierinātam vajadzētu būt ari pulkvedim Vanags bija izpētījis ģimenes radurakstus līdz pat vecvecākiem, un ziņojumā tika iekļauta sīka informācija par visiem ģimenes locekļiem. Izglītība, karjera, bizness, intereses, ko darījis padomju laikā. Vanagam šis bija pirmais gads policijas dienestā. Viņš gribēja būt nevainojams.

Savulaik Vanags bija beidzis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti, pēc tam divus gadus un četrus mēnešus, meklējot piedzīvojumus un dzīves jēgu, strādājis Sarkanā Krusta palīdzības projektos Āfrikā. Pabija gan Cadā, gan Etiopijā un Sudānā, bet, dzīves jēgu tā arī neatradis, atgriezās Latvijā un iestājās Policijas akadēmijā.

Viņš bija desmit gadus vecāks par saviem kursa biedriem, Āfrikā gūtā pieredze un iepriekšējā izglītība tik stipri izcēla viņu citu vidū, ka likās Vanagam nāksies grūti atrast kopēju valodu ar studiju biedriem.

Vēl bija jāņem vērā fakts, ka Vanaga tēvs bija valstī pazīstama liela metālpārstrādes uzņēmuma īpašnieks, kurš neliedza atbalstu un palīdzību savam vienīgajam dēlam.

Tomēr Vanags nekļuva par balto zvirbuli.

Viņa vienkāršais, atklātais raksturs un humora izjūta viegli pieveica aizdomas, aizspriedumus un naidīgumu.

Arī fiziskās sagatavotības ziņā viņš bija starp labākajiem, un vecākajos kursos Vanags neapšaubāmi izvirzījās par vienu no grupas līderiem, kura viedokli biedri allaž ņēma vērā.

Tā nu viņš godīgi tika pie paša labākā darba, kādu togad varēja dabūt. Vanags kļuva par jaunāko izmeklētāju Slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

Pulkvedim nebija nekas iebilstams pret jauno darbinieku, un viņš bija labvēlīgi noskaņots, lai arī nevarēja saprast, kas īsti Vanags ir par cilvēku.

Šis kulturālais, pieklājīgais un izglītotais jauneklis. Viņš bija daudz par labu policijai, pārāk izglītots, pārāk pieklājīgs un no pārāk turīgas ģimenes.

Ļoti disciplinēts, tik padevīgs, cik vien varētu vēlēties, bet tai pašā laikā pilnīgi neatkarīgs, brīvs un patstāvīgs.

Kas viņam meklējams policijā, kāpēc nestrādāja kādā advokātu birojā vai bankā, vai tēva uzņēmumā? Kāpēc policijā?

Kad Vanags pulkvedi uzaicināja uz savas dzimšanas dienas svinībām, pulkvedis jutās pārsteigts. Te nebija pieņemts, ka dienesta pakāpē jaunākie aicina savus priekšniekus uz dzimšanas dienas ballītēm, bet ielūgums šķita tik nepiespiests un pašsaprotams, ka pulkvedis nolēma ierasties.

Viņš sprieda, ka nenāks par ļaunu apskatīties, kā jaunais cilvēks dzīvo, kādi cilvēki tur apgrozās, par ko runā, ko dzer, kā izklaidējas. Iepazīt padoto tas nekad nevar nākt par skādi, viņš sprieda. Aizbraukšu, apsveicināšos, iedzeršu varbūt mēriņu, novērtēšu viesus un uz mājām, tā pulkvedis bija domājis, taču viss izvērtās pilnīgi citādi.

Pirmais, kas piesaistīja pulkveža skatienu, kolīdz viņš ienāca pa Vinaga dzīvokļa durvīm, bija krūtis lieliskas, bezkaunīgas, lepnas un izaicinošas sievietes krūtis. Viņš pat nebija spēris soli pāri slieksnim, kad viņa skatiens pielipa šim nekautrīgajam, zināmā mērā vulgārajam dekoltē. Krūšu īpašnieci sauca Elizabete, taču nedz Elizabetes seja, nedz augums, arī ne melnie, garie mati vai tumšās acis, nē, tieši krūtis bija pirmais un daudzējādā ziņā arī vienīgais, ko šajās viesībās viņš vispār ievēroja. Varbūt pulkvedis būtu spējis sevi piespiest neskatīties un nedomāt par tām, ja vien pati Elizabete viņu atklāti neprovocētu.

Elizabete bija jauna aktrise, kuru bija atvedusi līdzi kāda no Vanaga paziņām, stādot priekšā kā savu draudzeni.

Kad pulkvedis ieradās, kompānija jau bija iesilusi, un Elizabete pati pieteicās rūpēties par to, lai pulkvedis iejustos kompānijā.

Vispirms viņi dzēra viskiju, tad tekilu, un pulkvedim ar visu viņa pieredzi nemaz nelikās, ka tā parasti ir slikta ideja. Drīz vien sāka arī dziedāt un dejot.

“Jums ir tik spēcīgs kakls…”

Elizabetes balsī nebija iespējams nesaklausīt nepārprotamus un neķītrus signālus.

“O, jums ir pistole,” teica Elizabete.

Pusstundas laikā, iespējams, pat ātrāk, Elizabetei izdevās pilnībā pakļaut augumā raženo pulkvedi.

Viņi dzēra, kad Elizabete gribēja, dejoja, kad Elizabete gribēja, gāja, kur Elizabete gribēja, un runāja, par ko Elizabete gribēja.

Vanags, kurš uz to visu noraudzījās kā uz pašsaprotamu lietu kārtību, nu bija uz visiem laikiem iekarojis šefa simpātijas. Savs puika, mūsējais. Tālu tiks, nodomāja pulkvedis.

Pulkvedim nebija ne jausmas, cik daudz laika ir pagājis, kad Elizabete paziņoja: “Man jābrauc mājās, ir jau vēls.” Un, neņemot vērā izdzertā alkohola daudzumu, pulkvedis piedāvājās viņu aizvest ar savu mašīnu.

Elizabete sāka pogāt vaļā pulkveža bikšupriekšu vēl braucot. Runāja viņa, protams, kaut ko par pistolēm un stobriem, un pulkvedim tas nemaz nelikās ne banāli, ne aplami, tieši otrādi.

Pulkveža prostitūtas, apmierinot viņu orāli, vienmēr lietoja prezervatīvus.

Elizabete, jaunā aktrise ar lielajām krūtīm, garajiem, melnajiem matiem, melnajām acīm un slaidajām kājām, darīja to pa īstam, alkatīgi, ar baudu un par velti.

Pulkvedis uzskatīja, ka ir šo to pieredzējis savā dzīvē, taču nekas tāds gan ar viņu nekad vēl nebija noticis. Uz ielas, pašā pilsētas sirdī, simt piecdesmit metrus no parlamenta ēkas, simt metrus no Nacionālā teātra, iepretim Nacionālās bankas dienesta ieejai, pulkveža dzīve sasniedza līdz šim neizjustu negaidītas laimes, gandarījuma un piepildīta ego virsotni.

Apreibis no alkohola un negaidītās baudas, pulkvedis pēkšņi jutās tā, it kā it visam viņa dzīvē daudzajiem gadiem dienestā, mazajai algai, karjeras intrigām it visam būtu bijusi jēga, it kā ceļš nav bijis velts.

Šeit, vienā mašīnā ar skaisto, jauno aktrisi, kas aizrautīgi sūkāja viņa locekli, pasaule pēkšņi bija kļuvusi par taisnīgu un laimīgu vietu.

Par laimīgu un taisnīgu vietu arī pulkvedim. Un tas viss bija noticis tik negaidīti un pēkšņi, cik negaidīti un pēkšņi parasti notiek tikai lielas nelaimes.

Pulkvedis mulsa, viņš nezināja, ne ko tagad īsti teikt, ne kā uzvesties.

“Tu nāksi augšā, vai šodienai jau būs gana?” vaicāja Elizabete. Nē, viņam nebija gana, viņš nepiedotu sev, ja ļautu šai naktij tik ātri beigties.

Aktrises dzīvoklis bija neliels, bet viss liecināja par labklājību, kādu pulkvedis nebija gaidījis. Aktieri Latvijā nepelnīja daudz un parasti dzīvoja pagalam pieticīgi. Elizabetes dzīvoklis bija iekārtots, izmantojot dārgus materiālus. Virtuves iekārta, grīdas segums, sadzīves elektronika, vannas istabas iekārtojums viss te bija tāds, kādu pulkvedis nekad nespētu atļauties, taču patlaban viņš negrasījās par to lauzīt galvu. Gan jau tam ir kāds vienkāršs izskaidrojums, viņš nodomāja. Bagāti vecāki. Iepriekšēja laulība ar bagātu vīru. Kāda atšķirība, tagad viņu uztrauca vien tas, lai Elizabete nenožēlo, ka ir ielaidusi viņu savā valstībā.

Tas viss notika vakar.

Kad Vanags piezvanīja pulkvedim, ziņojot par nošauto sievieti, pulkvedis vēl bija pie Elizabetes.

Viņš jau bija apģērbies un grasījās doties uz nozieguma vietu, taču tad Elizabete viņu satvēra aiz rokas: “Es tevi nekur nelaidīšu…”

Pulkvedis ļāvās.

Elizabete zināja, ka pulkvedim ir jāsteidzas, un šķiet, ka tas viņu uzbudināja.

Viņa guva baudu no varas pār šo milzīgo, biedējošo apbruņoto vīrieti formā. Ātri apsvērusi, cik tālu iet, lai pavisam nesabiedētu pulkvedi, kurš laikam ne pie kā tāda nebija radis, viņa iekārtoja savu kājstarpi virs pulkveža sejas.

Tāds bija iemesls, kāpēc pulkvedis šodien notikuma vietā ieradās ar nokavēšanos.

Prātā viss bija sajaucies, Elizabetes kājstarpe uz viņa sejas un viss, kas šonakt bija noticis, jaunā palīga neizdibināmā motivācija strādāt policijā, un tagad vēl tas, ka viņš nejuta nāves enerģiju tur, kur tai vajadzēja būt atliku likām.

Pulkvedis nolēma atļaut aizvākt līķi un doties uz biroju.

Izgājis uz ielas, viņš apstājās un atskatījās, lai nopētītu mājas fasādi. Lepns, nesen restaurēts jūgendstila nams. Viens no tiem, kuru dēļ Rīgu dēvē par pasaules jūgendstila galvaspilsētu. Elizabetes iela vēstīja adreses plāksnīte, un pulkveža domas atkal acumirklī pievērsās vakardienas notikumiem. Vajadzētu piezvanīt, viņš nodomāja, bet ko es teikšu?

Iela bija nosaukta Elizabetes vārdā, jo 1814. gadā, kad Krievijas imperators Aleksandrs pēc Kutuzova vadītās krievu armijas iebrukuma Parīzē un uzvaras pār Napoleonu atgriezās mājās, viņa ceļš veda cauri Rīgai. Imperatoram Aleksandram un uzvarai par godu centrālā Rīgas iela tad arī tika nosaukta par Aleksandra bulvāri, bet lielākā iela, kas šķērsoja Aleksandra bulvāri, viņa sievas Elizabetes vārdā. Kopš tiem laikiem Rīgas ielu nosaukumi gan ir mainījušies ne reizi vien. Aleksandra bulvāris vēlāk tika pārsaukts gan par Hitlerštrāsi, gan Ļeņina ielu, bet tagad saucās par Brīvības bulvāri. Arī Elizabetes ielu pārsauca gan vācieši, gan komunisti, bet tagad tā atkal bija Elizabetes iela. Skaists vārds, domāja pulkvedis. Aristokrātisks.

Jāuzraksta vismaz īsziņa. Varbūt: “Tu mana imperatore!” Vai: “Kā klājas manai imperatorienei?” Nē, neder. Varbūt: “Tu esi mana karaliene.” Pulkvedis, soļoja, skatoties telefona ekrānā, jau pilnībā aizmirsis par slepkavību.

Pēc ilgām pārdomām un šaubām, daudzas reizes labojot un meklējot pareizos vārdus, pulkvedis nosūtīja Elizabetei īsziņu: “Tu esi visskaistākā. Tiksimies vakarā.”

6 .

Tonakt tikpat kā negulējusi, nākamajā rītā devos uz darbu stundu pirms ierastā laika. Gribēju ierasties birojā pirms mazā Liverpūles pacienta, kura acis man nebija devušas mieru visu nakti. Izgriezusi no piebrauktuves savu gaišzilo Honda Jazz, mēģināju sakopot domas. Mani bija satraukusi zēna fotogrāfija. Uz brīdi bija licies, ka tajā kaut ko atpazinu.

Viņa acis.

Es tās pazinu.

Tikpat dziļas un ļoti, ļoti tumšas.

Bija mazliet pāri astoņiem, pilsēta vēl īsti nebija pamodusies. Aptieka uz Meinstrītas stūra vērās vaļā deviņos, tāpat arī Morrisons lielveikals. Betijas frizētava, kurā mazpilsētas sievietes mēdza pulcēties, līdzīgi kā viņu vīri alus bārā, stāvēja tukša un klusa līdz pat pusdienlaikam. Sang Cou ķīniešu ēstuve ielas viņā galā taisījās vaļā tikai pēc trijiem tās klientūru lielākoties veidoja vietējie vidusskolēni, un tie vasaras brīvlaikā rīta pusē nemēdza steigties.

Es ieslēdzu radio.

Šodien Vestportā mainīgs mākoņu daudzums, vietām lietus, ziņoja vietējās radiostacijas dīdžejs. Es viņu labi pazinu. Mazā Patrīcija no Hārlova ielas, viena no manām pacientēm, bija dīdžeja meita. Par lielām šausmām savam tēvam, radio diktoram, kura lielākais lepnums bija izcili izkoptā dikcija, meitene pat savu vārdu nespēja pateikt bez stostīšanās. Mana intuīcija vēstīja, ka runas defektam ir psiholoģiska izcelsme. Meitene bija atradusi veidu, kā piesaistīt mūždien aizņemtā tēva uzmanību. Savā ziņā viņai tas bija izdevies. Katru nedēļu pēc nodarbības, kurā mēs stiepām mēles saites un trenējām līdzskaņu izrunu, tēvs mazo Patrīciju veda uz kafejnīcu. Nogurušajiem mēles muskuļiem es biju parakstījusi saldējuma kompresi. Savest bērnus kopā ar viņu vecākiem vienmēr bijis efektīvākais ārstniecības paņēmiens, kāds vien psihoterapijā zināms.

Nekādi citi jaunumi man šobrīd nav jums pavēstāmi. Uzmanieties no ceļu darbiem šodien strādnieki bloķējuši nelielu posmu Kāpu gatvē, virzienā uz centru. Bet citādi diena solās būt klusa un mierīga. Lai tā būtu arī skanīga, šeit jums gabals no Keanejaunās plates. Paldies, ka šorīt bijāt kopā ar mums. Jūsu Radio Vestporta, 103,6 FM.

Ieskanējās pirmie Nothing in My Way akordi, un es pagriezu radio skaļāk. Šī ir tikai vēl viena diena, nekas nestāv manā ceļā, es negribu iet un negribu palikt vietā šajā, dziedāja Toma Caplina samtainā balss.

Griezīgi spalgi atskanēja vilciena barjeras signāls pavisam netālu. Stipri tuvāk, nekā tas būtu atļauts. Keane sapņainā mūzika bija mani ieslidinājusi mīkstā, patīkamā transā. Riepām nošvīkstot pret asfaltu, es apstādināju mašīnu pusmetru no barjeras. Vestportas stacijā bija pienācis rīta vilciens no Liverpūles. Tajā vajadzēja būt manam jaunajam pacientam, kura slimības vēsture brūnā mapē gulēja blakus uz pasažieru sēdekļa. Melni mati un tumšas acis, kuras likās pazīstamas. Es uzmanīgi vēroju ļaudis, kas atradās uz perona.

Agrais Liverpūles vilciens bija atvedis vien dažus braucējus pāris klerku, kuri devās uz darbu Vestportas vietējā bankas filiālē, divas pusaugu meitenes un vēl dažus pensijas vecuma ļaudis bez īpaša mērķa. Viņus visus biju šeit redzējusi jau iepriekš. Bet starp viņiem bija kompānija, kas īpaši izcēlās šajā pelēcīgajā, mierīgajā mazpilsētas vidē, tās bija divas sievietes kodīgi balinātiem, pa vidu ar lentēm uz augšu saņemtiem matiem un T-krekliem, kas vai pušu plīsa no tajos iespīlētajām iespaidīgu izmēru krūtīm. Kaut arī abu platie gurni nodevīgi liecināja par aizraušanos ar neveselīgu pārtiku, viņu ciskas bija iespīlētas legingos. Vienai tic bija elektrozaļā, otrai violetā krāsā, tāpēc viņu dibeni līdzinājās košiem baloniem vai pludmales bumbām, ar kādām bērni mēdza vasarās spēlēties Vestportas pludmalē. Biezais pūderkrēma slānis neļāva īsti noteikt sieviešu patieso vecumu, tomēr bija skaidrs, ka viena ir gadus desmit vai piecpadsmit vecāka par otru. Varbūt viņas bija māsas, taču mana intuīcija vedināja domāt drīzāk māte ar meitu. Iespējams, viņas nāca no Liverpūles nomales vai sociālo namu kvartāliem, kur nepilnu piecpadsmit gadu atšķirība starp vecākiem un bērniem bija visai ierasta lieta.

2-S

“Es tev iedevu papīrišus, muļķe. Teicu paņem papīrīšus!”

“Aizver muti! Neņēmu tavus stulbos papīrišus!”

Viņas kliedza tik skaļi, ka es to sadzirdēju cauri mašīnas stiklam un Keane dziesmai. Aiz tīrās ziņkāres izslēdzu radio un līdz pusei nolaidu logu.

“Tu varbūt filtrus arī nepaņēmi?”

“Teicu taču filtri man ir. Nezinu, kur tic papīrīši.”

“Ko tu vispār zini, stulbā govs!”

“Aiztaisies, labi? Man jau tā nervi uzvilkti.”

“Tev nervi uzvilkti ? Ak tad tev esot uzvilkti…” viņas turpināja klaigāt, piepildot ar livcrpūliešu izloksni visu stacijas peronu un pārbļaujot kluso Vestportas rītu. Gluži kā alkohola dvakā ievīstījies santehniķis no Austrumeiropas, šīs liverpūlietes darīja visu, lai stiprinātu neglīto stereotipu par ļaudīm, ar kuriem tām bija līdzīga izcelsme.

“Ei, pagaidi,” jaunākā iesaucās, teikto adresējot abām meitenēm, kuras kopā ar bankas klerkiem un pensionāriem gaidīja uz perona, kad aizejošais vilciens ļaus šķērsot ceļu. “Aizsit papīriņu, ko?”

Meitenes uz brīdi saminstinājās, tad viena no viņām izvilka no kabatas zaļo Rizla paciņu. Abas liverpūlietes, dabūjušas cigarešu papīrīšus, sabēra tajos tabaku un veiklām pirkstu kustībām sarullēja nevainojamas formas cigaretes. “Paklau, vēl viena lieta,” teica sieviete, kura, visticamāk, bija meita. “Kur šeit ir tā daktere? Nu, tā, kas bērnus ārstē?”

“Jūs laikam domājat dakteri Redstonu?” bilda meitene. “Jums jāiet līdz galam pa šo ielu. Tad nogriezieties pa labi, un pēc diviem kvartāliem redzēsiet baltu māju ar piebrauktuvi. Tur būs uzraksts.”

“Es tev teicu, ka būs jāiet baigais gabals,” teica māte.

“Nu, zini, tavai resnajai pakaļai nenāks par sliktu drusku izkustēties.” Tikai tad es pamanīju, ka rīta vilciens ir atvedis vēl vienu pasažieri. Kādu, kurš nekad agrāk nebija šeit manīts.

Viņš stāvēja uz perona gabaliņu nostāk, it kā kautrēdamies no sievietēm vai arī vēlēdamies palikt nemanīts. Zēns. Gadus sešus vai septiņus vecs. Nodūris galvu, ļaujot vējam pluinlt viņa spīdīgi melnos matus. Dubļiem un zāles traipiem nosmērēti sporta šorti. LiverpoolFC krekliņš. Kājās nodzītas futbola kedas. Vietējās apkaimes bērnu uniforma.

“Marek, nolādēts!” pēkšņi iesaucās jaunākā liverpūliete. “Tu ilgi tur stāvēsi ? Es sevis dēļ šeit atbraucu, vai ?”

Zēns, skatienu nepacēlis, negribīgi sekoja abām sievietēm, kuras devās norādītajā virzienā garām pārbrauktuvei, uz manas privātprakses pusi.

“Priecājos iepazīties, Marek,” es klusiņām pie sevis noteicu, sekojot zēnam ar skatienu.

Te pēkšņi bērns apstājās. It kā būtu dzirdējis manu čukstu, viņš pagriezās mašīnas virzienā. Viņa acis pētīgi ieurbās manī.

Tās bija lielas un tumšas.

Varēju apzvērēt, ka es tās jau agrāk biju redzējusi.

Tas nevar būt. Tas vienkārši nevar tā būt. Saņemies, daktere Redstona, ir taču pagājis tik ilgs laiks tev jāspēj aizmirst par to. Ļauj tam iet.

Strauji novērsos un piespiedu gāzes pedāli, liekot hondai uzņemt ātrumu pa kluso un tukšo Meinstrītas ceļu.

7 .

Pulkveža lielākā fobija, sākot ar pirmo seksuālo pieredzi, bija bailes, ka atbildīgākajā mirklī viņš nespēs iedabūt savu locekli tur, kur tam pienāktos iekļūt.

Viņam pašā pirmajā reizē tieši tā bija gadījies.

Cenšoties un neveiksmīgi bakstot meitenes kājstarpi tur, kur, viņaprāt, būtu pareizā vieta, bet negūstot tūlītējus panākumus, viņš bija satraucies, sanervozējies un tad jau arī zaudējis miesas stingrību, kas šādam uzdevumam nepieciešama.

Meitene bija neglīta un smagi piedzērusies, viņa negrasījās būt pretimnākoša. Nekas tev tur nesanāks, viņa teica tādā kā ironiskā, kā nievīgā tonī, liekot noprast: vairāk iespēju viņam nebūs.

Kauns bija liels, bet vēl jūtamāks trieciens pa vārīgo pašapziņu. Pat pēc daudziem gadiem, neskaitāmām prostitūtām un virknes īslaicīgu sakaru tas vēl aizvien gruzdēja.

Pulkvedim tolaik bija septiņpadsmit. Uz vienaudžu fona viņš nemaz nebija aizkavējies attīstībā, taču, lai neciestu reputācija un stāvoklis sabiedrībā, vilkt garumā arī vairs nedrīkstēja. Daudzi klasesbiedri un pagalma puiši jau varēja padižoties ar dažu labu uzvaru, savukārt ilgstoša atrašanās aizgrābto klausītāju rindās bija pazemojoša un mokoša. Viņš skaidri apzinājās, ka savā klasē un skolā viņam nav lielu izredžu. Ar meitenēm viņam neko labi neveicās, taču viņš bija noskatījis kādu kaimiņskolas meiču, par kuru runāja, ka viņa ļaujoties katram, kas viņu uzaicina uz diskotēku un pacienā ar šampanieti. īpaši svarīgi bija tas, ka diskotēkas apmeklējumu atsevišķos gadījumos varot arī izlaist. Pulkvedis vairs neatcerējās meičas vārdu. Viņš neatcerējās arī viņas seju. Viņš atcerējās vienīgi to, ka viņa bija neglīta, nelaipna un viņiem nekas nesanāca, jo īsajā brīdī, kurā pulkvedim bija erekcija, viņš nebija spējis ietrāpīt savu locekli meitenē.

Apmēram gadu vēlāk viņam parādījās pirmā īstā meitene. Zane, kāda tēva paziņas meita. Tobrīd pirmā neveiksmīgā mēģinājuma trauma bija padarījusi viņa dzīvi nožēlojamu. Visniecīgākie vizuālie vai fantāzijas radītie stimuli izraisīja tūlītēju erekciju. Viņš masturbēja vairākas reizes dienā, bet, līdzko lietas nonāca līdz darīšanai, līdz mirklim, kad vajadzēja ieiet meitenē, tā uztraukums un bailes uzreiz pārvilka svītru visiem centieniem. Vēlāk, atceroties savu pieredzi, pusaudžu pašnāvības pulkvedim nekad nelikās kaut kas neizskaidrojams vai nesaprotams.

Nav zināms, kā viņam pašam tas viss beigtos, ja Zane nebūtu izrādījusies jauka, mīļa un pretimnākoša meitene. Neraugoties uz to, ka arī viņai nebija nekādas pieredzes un skaidrības, kā rīkoties šādā situācijā, viņas labvēlīgā attieksme, iedrošinājumi un iespēja veikt neskaitāmus atkārtotus mēģinājumus pēc kāda laika ļāva šķērsot šķietami nepārkāpjamo robežu.

Un tomēr lai arī viss it kā iegāja normālās sliedēs, ir lietas, kuras nevar izsvītrot no apziņas. Tās vienmēr tur ir.

Vēlāk pulkvedis pamanīja bailes, ka nesanāks, ka nebūs erekcijas, atstājas seksā ar prostitūtām. Varbūt tam bija kādi psiholoģiski iemesli, varbūt palīdzēja tas, ka viņas allaž laicīgi bija ieziedušās ar lubrikantu, varbūt tas, ka viņām kājstarpes bija izļurinātas tik plašas, ka netrāpīt vispār nebija iespējams. Lai nu kā, bet ar ielasmeitām nekādu problēmu nebija.

Tomēr, lai cik labprāt un bieži pulkvedis drāztos ar prostitūtām, ar to vien nepietika.

Tas bija kaut kas pavisam cits nekā sekss ar sievieti, kuru pulkvedis pats pavedinājis, iekarojis vai vismaz pierunājis. Tās bija pilnīgi nesalīdzināmas lietas. Tikpat atšķirīgas kā sekss un masturbācija. Attiecības, kurās bija skūpsti uz lūpām, komplimenti un uzticēšanās, piedzīvojums, flirts un savstarpēja interese, attiecības, kuras veidojās gausi, soli pa solim, līdz beigu galā likumsakarīgi nonāca līdz gultai, protams, piešķīra seksam pavisam citu garšu, citu baudu un piepildījumu, un pulkvedis mācēja to novērtēt.

Prostitūtas nekādi nespēja aizstāt alkas pēc šāda īsta seksa, taču, kā par nelaimi, pulkvedi, neraugoties uz vecumu, gadiem un pieredzi, joprojām uztrauca un biedēja pirmās neveiksmīgās pieredzes rēgs.

Līdzko klāt bija izšķirošais brīdis, pulkvedis saspringa.

Kaut nu izdotos, kaut nu nekas neaizietu greizi, kaut nu nesanāktu kā toreiz, tajā nolādētajā pirmajā reizē, kad viņš sēdēja uz gultas malas apsmiets un sakauts, skatoties uz savu mīksto un nožēlojami nokareno peni.

Ja viņš tika pāri robežai, ja viņš iespraucās sievietē, viss bija labākajā kārtībā. Vispār pulkvedis sevi uzskatīja par izturīgu un prasmīgu mīlnieku, vajadzēja vien tikt iekšā.

Gadi bija pulkvedim iemācījuši jo vairāk uzbudinājusies būs sieviete, jo lielākas cerības, ka viss noritēs bez aizķeršanās. Jo slapjāka viņa būs, jo vieglāk un veiksmīgāk pulkvedis šķērsos robežu. Tāpēc pulkvedis nekad nesteidzās, viņš centās būt tik lēns un uzmanīgs, cik vien iespējams, viņš nekad uzreiz netiecās pēc virsotnēm, viņš visupirms rūpīgi izlūkoja flangus, skūpstīja sievietes plecus, kaklu, vēderu un kājas, glāstīja muguru un gurnus un nekad nesteidzās ieslidināt sievietē pirkstu, lai pārbaudītu, cik veiksmīgi viņam izdevies sievieti satraukt.

Viņš bija lasījis, ka šāds esot pareizais ceļš, lai uzbudinātu sievieti. Un tomēr pulkvedis saprata arī to, ka ne vienmēr viņam tas izdodas un ne vienmēr sievietes sasniedz kulmināciju tieši tā, kā tiek aprakstīts žurnālos.

Pulkveža dzīvē nebija nekādu citu prieku vai hobiju, viņš nekad neļāva darbam vai kam citam traucēt viņa seksuālo dzīvi, tāpēc viņa pieredze bija gana plaša.

Tā pati Kristapsone, kura policijā bija pārgulējusi teju ar visiem, patiesībā gudra un centīga izmeklētāja, bet vienlaikus viņa ar kaut kādu pulkvedim nesaprotamu, izmisīgu nepieciešamību pieprasīja novērtējumu un uzmanību, turklāt tas, ko viņa vēlējās, bija tieši seksuālais novērtējums un uzmanība.

Vienubrīd viņš ilgi un neveikli bija flirtējis ar kādu blondu oficianti no bistro Lauvas nams.

Pulkvedim par labu nostrādāja fakts, ka šo diennakts bistro apmeklēja daudz policisti ceļu policijas ekipāžas te piestāja paēst, patruļas nāca iedzert tēju, te pusdienoja zemāko līmeņu operatīvie darbinieki, un viņiem visiem nācās atdod pulkvedim godu. Ik pa brīdim kāds pienāca apsveicināties, pārmīt pāris vārdus, un viņi visi izturējās pret pulkvedi ar cieņu un godbijību. Uz bistro apmeklētāju fona viņš šķita neparasti varens un cienījams vīrs.

Vēlāk, jau kādā citā vēl zemāka līmeņa bistro, viņš divdesmitgadīgai oficiantei vienlaikus ar nepiedienīgiem mājieniem piedāvāja labāk apmaksātu sekretāres darbu pie sevis policijā. Pēc vairāku nedēļu pārdomām, labi apzinoties, kā viņai nāksies pulkvedi atalgot par šo karjeras lēcienu, meitene tomēr piekrita.

Pulkvedim tas šķita ideāls lietu iekārtojums, un viņš bija ļoti apmierināts ar jauno sekretāri, taču diemžēl pēc dažiem mēnešiem meitene iemīlējās kādā sava vecuma puisī un iesniedza atlūgumu.

Kāda advokāte pati bija izrādījusi iniciatīvu, vēl pulkvedim gadījās pāris īslaicīgu romānu policijas reģionālajās nodaļās, vairākkārt viņš bija anonīmi sameklējis partneres attiecīgajos internēta portālos un četras reizes pārgulējis ar kāda kolēģa sievu.

Neviens no šiem sakariem nevilkās ilgi, bet nereti tie atkārtojās. Pat pēc vairāku gadu neredzēšanās un nesazvanīšanās pulkvedis zināja, ka var piezvanīt tai vai citai bijušajai mīļākajai un uzaicināt uz tikšanos. Reizēm viņš ar lielu labpatiku ļāvās šai vienkāršībai, citkārt, neraugoties uz visiem riskiem un bailēm, viņš vēlējās flirtu, spriedzi, interesi un satraukumu, ko rada tikai sekss ar jaunu partneri.

No pieredzes viņš zināja, ka reizēm nekādi lēni glāsti un gari apkārtceļi nav vajadzīgi, sievietes ir uzbudinājušās un gatavas sākt, vēl pirms pats pulkvedis sasniedzis pienācīgu stāvokli, bet citkārt nekādi viņa centieni nepalīdzēja. Lai cik lēni un uzmanīgi viņš tuvotos robežas šķērsošanai, sieviete, visviens, viņu sagaidīja sausa un neviesmīlīga.

Sausumu pulkvedis uztvēra ļoti personiski, tas bija kā apvainojums, kā zīme, ka sieviete nemaz viņu nevēlas, kā norāde uz to, ka viņa priekšspēle ir neprasmīga, ka viņš nav labs mīļākais, ka viņš nav seksuāli pievilcīgs. Tādās reizēs viņš iespļāva saujā sulīgu siekalu klumšķi un, pilnīgi aizmirsis par tikko demonstrēto maigumu, skūpstot sievietes vēderu, gurnus un kājas, rupji iezieda partneres dzimumorgānus ar savām siekalām un bez īpašas pietātes ar īkšķi vai rādītājpirkstu ātri ieslidināja sev ieeju.

Pulkvedis bija centies saprast, kādu iemeslu dēļ viņam dažkārt nav izdevies uzbudināt sievieti, taču vainu viņš allaž saskatīja sievietē. Viņa ir pārāk kompleksaina, viņa nepatīk pati sev, kautrējas no sava resnuma, celulīta vai sazin kā vēl cita, tāpēc nespēj uzbudināties. Lielākoties pulkveža secinājumi bija šādi.

Pulkvedis nepieļāva, ka varbūt pie vainas ir viņa paša pateiktais vai nepateiktais, izdarītais vai neizdarītais. Tāpat viņam nekad nebija ienācis prātā, ka viņa priekšspēles reizēm veidojās tik ilgas, garlaicīgas un nesatraucošas, ka uz to beigām partneres bija jau zaudējušas noskaņojumu, kāds viņām bija bijis šīs priekšspēles sākumā.

Ar Elizabeti visas šīs problēmas atkrita. Elizabete pati pilnībā kontrolēja situāciju un neatstāja pulkvedim ne vismazāko iespēju improvizācijai. Visam bija jānotiek tikai un vienīgi tā, kā to gribēja Elizabete. Parasti tas nozīmēja, ka pulkvedim atlika vienkārši ļauties un vienmēr, kad pienāca brīdis šķērsot robežu un doties iekšā, viss tur bija labākajā kārtībā. Vēl vairāk Elizabete lielākoties pati ar savu roku ievadīja pulkvedi tieši tur, kur tam pienācās atrasties.

Vakar Elizabete spēlēja izrādē, pēc tās viņai vairs nebija gribējies nekur braukt, toties šodien viņa piedāvājās apciemot pulkvedi darba kabinetā, un pulkvedis tam labprāt piekrita. Viņš zināja no pieredzes, ka kabineta stīvais policejiskais oficiozums daudzām sievietēm šķiet uzbudinošs, tāpēc cerēja, ka tā liksies arī Elizabetei.

Tā bija teju vienīgā īpašā lieta, ko pulkvedis varēja piedāvāt šai brīnišķīgajai sievietei, kuru viņš nejutās pelnījis, seksu policijas pulkveža, Slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītāja, kriminālpolicijas priekšnieka vietnieka kabinetā.

Lai nokļūtu pie pulkveža, Elizabetei bija jāsaņem speciāla caurlaide vienreizējam policijas galvenās pārvaldes ēkas apmeklējumam. Viņa ieradās septiņos vakarā, tātad jau pēc oficiālā darbalaika beigām, tāpēc caurlaide bija viscaur spilgti sarkans pie drēbēm piespraužams breloks, turklāt vienam no policistiem, kas dežurēja pie ieejas, bija pienākums pavadīt viņu līdz pat pulkveža kabinetam.

-    Pie jums apmeklētājs, pulkvedi, policists ziņoja.

-Jā, aicini. Brīvs.

Elizabete stāvēja uz sliekšņa. Viņa kā kārtīga skolniece bija piespraudusi sarkano breloku pie blūzes virs kreisās krūts, nevis turēja to rokā vai bija paslēpusi somā, kā to bieži darīja citi apmeklētāji, kas uzskatīja par pazemojumu staigāt ar kaut kādu kliedzoši sarkanu piespraudi.

-    Nāc iekšā, skaistule, pulkvedis smaidīja. Šeit un tagad viņš jutās kā saimnieks, un pēkšņi viņš saprata, cik patīkami ir tas, ka Elizabete

pakļaujas viņam, ka viņš ir situācijas noteicējs, nevis viņa.

Un tomēr tā bija tikai ilūzija, kurai Elizabete neļāva ilgi turpināties. Līdzko pavadošais policists bija nozudis un kabineta durvis aizvērušās, Elizabete nometa pakļāvīgās skolnieces masku.

-    Nu, kas tev te ir? viņa teica, ar valdonīgu un pašpārliecinātu sejas izteiksmi sākot pulkveža kabineta izpēti.

Viņa pārcilāja papīrus uz pulkveža galda, aplūkoja fotogrāfijas, kurās pulkvedis bija redzams kopā ar Valsts prezidentu, Amerikas vēstnieku, iekšlietu ministru, nevērtīgus, bet spīdīgus suvenīrus un ārvalstu kolēģu dāvanas, atvēra skapi, kurā glabājās pulkveža parādes forma un ziemas cepure, ieskatījās galda lielajā atvilktnē, kurā atradās Kristīnes Kiršncres slepkavības vietas apskates protokols.

-     Nu, labi, nāc šurp, viņa teica, uzsēdusies uz galda malas, vienu kāju atbalstījusi pret pulkveža krēslu. Viņa iepleta kājas tā, lai pulkvedis redzētu, ka viņai nav biksīšu.

-    Palaizi mani, viņa teica ikdienišķā, pat it kā garlaikotā tonī.

8

Katram bērnu terapeitam ir tikai viens uzdevums pieveikt savu pacientu dzīļu monstrus. Sasiet tos un izmest no bērna apziņas, ļaujot tai atgriezties tīros, nesamaitātos ūdeņos. Tomēr ikviens speciālists zina, ka var pienākt reize, kad briesmoņi izrādīsies spēcīgāki par tevi.

Ja nu šis bērns, kurš sēž tev iepretī, satraukumā ieplestām acīm, nervozi gumzīdams savu apģērbu, mīņājoties un nespējot atrast mieru, ir tieši tas bērns, kuru nemācēsi atvest atpakaļ mājās? Lai kā tu pūlētos, viņš klīdīs arvien tālāk tumsā, iegrims arvien dziļāk murgu un ēnu pavalstī, līdz tu viņu nespēsi ne sasaukt, ne saskatīt.

Daži kalni nāk pie Muhameda, lai to apraktu.

Tas mani biedē vairāk par visu uz šīs pasaules.

“Es par viņiem sūdzēšos. Mēs samaksājām 12 mārciņas par vilciena biļetēm. 12 mārciņas! No kurienes lai es izrauju tādu naudu?”

“Ko viņi domāja, liekot mums te dzīties? Liverpūlē nav dakteru, vai?

“Es viņiem teikšu skaitiet klāt pabalstam. Es nevaru tādu naudu atļauties. Ja man tas bērns šurp jāvadā, lai man to atmaksā!”

“Atmaksās gan, gaidi laimīga! Vajadzēja domāt, kad to bērnu taisīji…”

Abas sievietes, kuras nupat biju redzējusi uz stacijas platformas, patlaban sēdēja manā uzgaidāmajā telpā. Mazais zēns bija starp viņām galvu nodūris, viņš skatījās grīdā un nelikās manām skaļo ņemšanos. Biju palūgusi Megijai viņus pāris minūtes aizturēt man vajadzēja mazliet laika, lai sagatavotos vizītei.

Pārlaidu ātru skatienu kabinetam, lai pārliecinātos, ka viss ir savās vietās. Taimeris uz galda, turpat arī diktofons. Papīrs un krāsu zīmuļi tie pacientam, stūrī noliktajā smilšu terapijas kastē glīti uzgrābtas smiltis un sakārtotas mantiņas, pie sienas krāsainās runas vingrinājumu tabulas.

Viss bija nevainojami, uz galda pat kārdinoši stāvēja caurspīdīga burka ar Haribo un Skittles konfektēm. Paldies tev, Megij, tu esi fantastiska sekretāre, pie sevis nodomāju. Londonā, kur personāla trūkuma dēļ nācās algot īgnas un ne pārāk strādīgas iebraucējas no Austrumeiropas, par tādu greznību kā sakopts kabinets varēju tikai sapņot.

“Paklau, meitenīt, cik ilgi mums te vēl jāgaida,” saklausīju balsi aiz durvīm, kur viena no liverpūlietēm patlaban bruka virsū manai Megijai.

“Vēl tikai pāris minūtes, lūdzu. Daktere jūs tūlīt pieņems,” Megija turēja aizsardzības līniju savam vecumam un trauslajam augumam pārsteidzošā stingrībā. Meitenei bija tikai sešpadsmit gadu, pirms diviem gadiem viņa bija kļuvusi par manu pirmo pacienti Vestportas praksē. Kādu piektdienas vakaru Megijai piezvanīja skolasbiedrs. “Iznāc pastaigāties,” viņš teica. “Es tevi gaidīšu kāpās.” Tā bija ierasta jauniešu tikšanās vieta; kāpas stiepās visgarām Vestportas piekrastei. Laipni lūgti kāpu zemē, vēstīja plāksnīte, iebraucot pilsētā. Megija aizgāja. Jūra un smiltis, un četrpadsmitgadīga meitene dzeltenā kleitiņā, basām kājām. Viņa dzīvoja turpat blakus, piekrastes kvartālā, jūru varēja redzēt pa virtuves logu, kāpas teju vai ar roku aizsniegt. Skolasbiedrs nebija viens. Viņi bija septiņi. Kā vēlāk izrādījās apdulluši no lēta sidra un sintētiskajām narkotikām, kuras nez kādu iemeslu dēļ legāli tirgoja kioskos uz ielas. Nevienam no viņiem nebija vairāk par sešpadsmit gadiem. Divi bija Megijas klasesbiedri.

Pēc izvarošanas Megija sāka raustīt valodu.

Viņa mēdza uzkavēties klīnikā vēl ilgi pēc mūsu nodarbībām. Sēdēja uzgaidāmajā telpā, šķirstot žurnālus, kas tur bija nolikti, lai palīdzētu kavēt laiku gaidītājiem. Klaiņoja pa nelielo dārzu aiz klīnikas ēkas. Meitene negribēja atgriezties mājās, kur jūra visu laiku acu priekšā un kāpas dažu soļu atstatumā. Tās pašas kāpas, kurās viņa gulēja, dzeltenā kleitiņa piesūkusies tumši sarkanām asinīm. Tā pati jūra, kuras viļņu šalkā bija apsīkuši viņas kliedzieni. Klīnika meitenei šķita krietni drošāka vieta.

Arī tad, kad biju palīdzējusi Megijai uzvarēt viņas briesmoņus, kad viņa atkal spēja runāt tekoši, bez stostīšanās (tikai reizēm, gadoties kam neparedzētam, viņai mēle mēdza drusku saķerties), meitene joprojām drošāk jutās klīnikas tuvumā. Mēs noslēdzām vienošanos. Pēc stundām, kad tas netraucēja skolai, viņa man palīdzēja pieņemt pacientus, atbildēja uz zvaniem, aizpildīja nebeidzamos formulārus un sekoja līdzi rēķinu apmaksai. Biju viņai par to neizsakāmi pateicīga ar sociālā dienesta atvēlēto budžetu es īstu sekretāri nemaz nevarēju atļauties. Un arī Megiju sajūsmināja iespēja būt noderīgai.

Pie kabineta durvīm atskanēja klauvējiens, un Megija pabāza galvu pavērtajā spraugā. Viņas sejā bija satraukums, kas pauda lūgumu atbrīvot no šīs kaujas. Mazā meitene ilgi nespēja noturēties pretī abu liverpūliešu pārspēkam.

“Tūlīt,” čukstēju viņai, mēģinot iedrošinoši pasmaidīt. “Vēl tikai vienu minūtīti.”

Megija aizvēra durvis, un es dzirdēju, kā viņa mierina gaidītājas, atkārtojot, ka daktere tūlīt viņas pieņems.

“To jau tu teici pirms stundas, meitenīt,” viņai atmeta sieviešu balsis tonī, kas vēstīja par klaju neiecietību.

Piesteidzos pie skapja kabineta stūrī, vēl tikai viena lieta. Kopš pārcelšanās uz Vestportu savus mazos pacientus pieņēmu, ģērbusies ikdienas drēbēs. Kāda gan runas terapeitei vajadzība pēc ārstes baltā uzsvārča? Tomēr tas visu šo laiku bija uzticīgi karājies manā skapī. Gaidījis dienu, kad atkal izrādīsies man nepieciešams.

Kur gan palikusi apņemšanās, daktere Redstona? Tu taču solīji ne tikai sev. Tu solīji visiem, kuri bija gatavi klausīties. Vēlies, lai tev atgādina? Pameklē kādā no avīzēm, vēl tikai pirms diviem gadiem. “Skandalozā bērnu psihiatre zaudē tiesības praktizēt!" “Daktere Redstona negatavojas atjaunot licenci; sola strādāt ar psihoterapiju nesaistītā sfērā."

Uzvilku labi pazīstamo uzsvārci un sajutos kā mazs puišelis, kuram supervaroņa kostīms piešķīris īpašas spējas. Tā bija drošības sajūta, kas man bija nepieciešama. Virve, pie kuras pieturēties, soļojot iekšā lielajā nezināmajā. Ikvienam psihiatram katrs nākamais pacients šķiet kā neizpētīta ala, kurā, rūpīgi iztaustot stūrus, apjaušot formas un kontūras, pamazām var pietuvoties tās centram. Nelaimīgā kārtā dažas alas ir ne tikai dziļas. Tās ir arī ļoti, ļoti tumšas. Un tajās viegli nomaldīties.

Psihoterapija nav ceļa rādīšana. Tā ir izmisīga meklēšana. Un dažreiz ir tā, ka tur galā nekā nav. Nesakiet to pacientiem, bet tā reizēm mēdz gadīties.

Šī nebūs psihoterapija. Es tikai palīdzēšu bērnam atgūt runas spējas. Tā. taču ir tīra runas terapija.

Kuru gan tu centies piemānīt, daktere Redstona? Kādēļ gan tu paņēmi līdzi no Londonas savu ārstes uzsvārci ? Kādēļtas divus gadus karājas skapī? Tu visu šo laiku tikai gaidīji izdevību.

Ar ierastu rokas kustību nogludināju baltā uzsvārča krokas. Cik savādi, domāju, šī kustība liekas tik pazīstama, it kā nekad nebūtu šķīrusies no uzsvārča, no Svētā Marka hospitāļa un no visas savas iepriekšējās karjeras. It kā vēl tikai vakar prestižā Londonas klīnikā būtu ārstējusi smagus psihes traucējumus, nevis stundu pēc stundas, dienu pēc dienas atkārtojusi logopēdiskus vingrinājumus kopā ar nelabvēlīgo ģimeņu atvasēm mazapdzīvotā Lielbritānijas nomalē.

Verot durvis, es pēkšņi apjautu vēl vienu lietu. Uzsvārča labajā pusē tieši uz kabatas bija Svētā Marka hospitāļa uzšuve. Milzīgs, koši sarkans pūķis slimnīcas logotips, un zem tā tikpat košiem diegiem izšūts sarkans uzraksts “M. D. Sāra Redstona, bērnu psihiatre”.

Pēdējā brīdī vēl cerēju, ka abas liverpūlietes to nepamanīs. Šīs cerības, gluži kā daudzas citas lietas manā dzīvē, izrādījās nepamatotas.

“Vai jūs gadījumā neesat tā pati ārste…” iesaucās vecākā, tiklīdz biju pavērusi durvis.

“Kā tad! Tā taču ir tā pati Redstona,” viņu pārtrauca otra, izlasījusi manu uzvārdu zem uzšuves. “Es taču tev teicu, ka viņi mums kaut ko nepasaka līdz galam!”

Baltais halāts bija manī radījis tādu kā drošības sajūtu, kas šobrīd mani pameta ar gaismas ātrumu. Sajutos pagalam neveikli un nedroši. Kā nupat medicīnas skolu beigusi rezidente, kas pieņem savu pirmo pacientu.

“Sveicināti,” teicu, pūlēdamās, lai balsī būtu jaušama profesionālā pašpārliecinātība, no kuras manī, protams, nebija ne miņas. Koši sarkanā uzšuve, kas piederēja hospitālim, kurā jau divus gadus man bija liegts praktizēt, gana uzskatāmi bija jau apliecinājusi manu neprofesionālismu, un vēl vienu izgāšanos šodien es nevarēju atļauties. “Esmu Sāra Redstona, runas terapeite. Un šis noteikti ir Mareks.”

9 .

Ņemot vērā, ka slepkavība bija notikusi agri no rīta, mājās bija atradusies visa Sapiro ģimene.

Ģimenes galva profesors Ārons Sapiro bija pazīstams ārsts. Pēdējais praktizējošais dakteris slavenajā Sapiro ārstu dzimtā. Mājās bija arī viņa sieva Sāra un dēls Maksis, kurš patlaban būvēja māju Jūrmalā un uz laiku atkal bija atgriezies vecāku milzīgajā deviņistabu dzīvoklī.

Slavenākais Sapiro bija vectēvs Salomons. Viņš bija diagnosts, kā savulaik mēdza šo nodarbošanos dēvēt. Viņš noteica diagnozes.

Noteikt pareizu diagnozi nav viegli. Arī mūsdienās ar visām modernajām tehnoloģijām un zināšanām pat visattīstītākajās valstīs sākotnēji kļūdaini tiek noteikti 10-15 procenti diagnožu.

Piecdesmitajos gados Padomju Savienībā profesora Sapiro talants šķita teju dievišķs. Tolaik ārstu rīcībā nebija ne kompjūtertomogrāfu un ultrasonogrāfu, ne ehokardioskopu, digitālo mamogrāfu, ne PET-skeneru, ne visu citu moderno ierīču. Viss bija atkarīgs no diagnosta rokas pieskāriena, jutekļu asuma, zināšanām un talanta.

Salomons pieņēma pacientus otrdienās un ceturtdienās savā milzīgajā dzīvoklī Elizabetes ielā, un šajās dienās tur allaž veidojās drūzma un rinda līdz vēlai naktij. Pie viņa brauca cilvēki ne tikai no Latvijas, bet arī no citām Padomju Savienības vietām.

Salomons daudz jautāja un ļoti uzmanīgi ieklausījās atbildēs, ilgi runājās, izmeklēja pacientu ar rokām, aplūkoja ādu, acis, mēli, smaržoja sviedrus, pētīja urīnu, ilgi klausījās pulsu.

Padomju laikā lielie pirmsrevolūcijas laika dzīvokļi parasti tika sadalīti septiņām un vairāk ģimenēm sīkos, atbaidošos aizgaldos, tā sauktajos komunālajos dzīvokļos, kuros visām ģimenēm bija viena kopīga virtuve un labākajā gadījumā dažas tualetes.

Katrai ģimenei bija ierādīta sava istabiņa, un vien retumis bija saglabājies kāds lielais dzīvoklis, kuru apdzīvoja tikai viena ģimene.

Pat ne visiem komunistiskās partijas augstākajiem vadītājiem piederēja šādi dzīvokļi.

Tādos mita vien visprivileģētākā elite. Kosmonauti, tautas mākslinieki, daži rakstnieki, režisori, komponisti.

Pats šāda dzīvokļa esamības fakts par tā īpašnieku vēstīja ļoti daudz.

Tas nozīmēja, ka viņš atrodas tik augstā varas un komforta virsotnē, kādu spēj piedāvāt vienīgi totalitāri režīmi.

Virsotnē, kuras iemītnieki bija neaizskarami vietējai milicijai un KGB, virsotnē, kurā nonākt varēja vien ar Padomju Savienības Komunistiskās partijas centrālkomitejas svētību.

Varas izredzēto dzīvē nauda vairs nespēlēja nekādu lomu, tomēr, neraugoties uz šo īpašo stāvokli, par diagnozes noteikšanu pacientam bija jāatstāj daktera Šapiro māsiņai aploksne ar viena mēneša ienākumiem. Students varēja neatstāt neko, toties ministrijas ierēdnim vai, piemēram, kolhoza priekšsēdētājam nācās atstāt krietnu summu.

Tāda bija vecā Salomona sistēma. Lielākoties tā visiem šķita taisnīga.

īpatnējā veidā iespējas tērēt naudu Padomju Savienībā bija ierobežotas, jo komforts, greznība un statusu apliecinošas lietas cilvēku vairumam nebija pieejamas nevis to dārdzības dēļ, bet tālab, ka plānveida ekonomika nespēja tās saražot pietiekamā daudzumā un kvalitātē, turklāt agresīvi uztieptā ideoloģija sludināja vienlīdzību un privātīpašumā saskatīja visu pasaules nelaimju cēloni.

To sauca par deficītu. Dzīvokļi, mašīnas, kvalitatīvs apģērbs, sadzīves tehnika, ārzemēs ražotas lietas Padomju Savienībā nebija dārgas. Cenas ziņā tās varēja atļauties teju katrs, tās vienkārši nebija nopērkamas.

Arī cītīgi apkarotais un stingri uzraudzītais melnais tirgus īsti nespēja kompensēt to trūkumu.

Katras ārzemēs ražotas vai tikai vienkārši kvalitatīvas lietas parādīšanās veikalā uzreiz radīja garumgaro rindu, kurā cilvēki bieži stājās un drūzmējās, vēl nemaz nezinot, kas īsti tiek tirgots. Tam nebija nozīmes. Trūka pilnīgi visa.

Rindas bija uz visu, tostarp uz tiesībām iegādāties automašīnu vai dzīvokli. Parasts darbarūķis bieži vien tā arī nespēja sagaidīt savu kārtu.

Savukārt padomju elitei jebkura lieta bija iegādājama par valstiski regulētām, salīdzinoši nelielām cenām un uzreiz. Šiem cilvēkiem bija izveidoti atsevišķi, citiem nepieejami veikali. Viņiem bija savas slimnīcas un savi kūrorti, savas atsevišķas mājas un vasarnīcu rajoni. Viņi nekad nestāvēja nekādās rindās un vienmēr saņēma vislabāko iespējamo apkalpošanu.

Paradoksālā kārtā reti kuros laikos un valstīs atšķirība starp vienu procentu sabiedrības elites un tautas lielāko daļu ir bijusi tik grandioza kā Padomju Savienībā, kur komunistiskā ideoloģija sludināja vienlīdzību un līdztiesību.

Tā nu vecajam Salomonam veidojās prāvi naudas uzkrājumi, kurus viņš ieguldīja mākslas un antikvāros priekšmetos un dārglietās. Nekur citur viņam īsti nebija to kur likt. Šo lielisko dzīvi vēl laimīgāku padarīja tas, ka viņa lielākais dārgums un acuraugs, dēls Ārons, šķita mantojis tēva dotības. Ar iedzimto talantu un pateicoties tēva rūpēm, viņa karjera bija galvu reibinoša. Jau 18 gadu vecumā viņš kļuva par rezidentu PSRS Veselības ministrijas slavenajā ceturtajā pārvaldē jeb citādi sauktajā Kremļa poliklīnikā, kas ārstēja vienīgi partijas vadītājus, brālīgo valstu līderus un citus izredzētos. Kremļa poliklīnika atradās Maskavā, Vecā Arbata rajonā, pretī Vahtangova teātrim. Klasicisma stilā celto pili bija licis uzbūvēt Staļins, un, tā kā pie tās neatradās nekāda izkārtne, nezinātājs nekad nevarēja iedomāties, ka šajā greznajā celtnē atrodas medicīnas aprūpes iestāde. Par Kremļa saimnieku veselību te rūpējās akadēmiķi, profesori, zinātnisko institūtu direktori un arī jaunais, neparasti talantīgais Arons Šapiro. Kad Salomons nomira, tā arī nesagaidījis Padomju Savienības sabrukumu, Ārons mantoja gan viņa pacientus, gan dzīvokli Rīgā, gan mākslas un antikvitāšu kolekciju un, daudziem par pārsteigumu, pārcēlās no Maskavas uz Rīgu.

Iespējams, tā bija slavenā ārsta intuīcija, varbūt visparastākā veiksme vai sakritība, bet, kad Padomju Savienības sabrukuma putekļi nosēdās un tirgus ekonomikas realitāte ātri un nežēlīgi padarīja par pilnīgiem nabagiem simtiem miljonu bijušās padomju valsts pilsoņu, kuriem nepiederēja nekāds vai tikpat kā nekāds privātīpašums, izrādījās, ka Šapiro dzimta, uzkrājot mākslas un antikvārās vērtības, ir rīkojusies vienīgajā pareizajā veidā, lai saglabātu savu stāvokli un bagātību arī cauri šādām vēsturiskām kataklizmām.

Padomju Savienības sabrukuma gados Ārona un Sāras dēls, Salomona mazdēls Maksis, bija pusaudzis, tomēr jau pietiekami pieaudzis un saprātīgs, lai spētu novērtēt tēva un vectēva talantus un dzīvesgudrību.

Viņš lieliski redzēja, kā pagaist daudzu viņa draugu ģimeņu bezbēdīgā dzīve, kādā nabadzībā un trūkumā nonāk viņa klasesbiedri, kā lepnajos restorānos, kurus viņš savulaik bija apmeklējis kopā ar tēvu, tagad sēž gludi skūti bandīti, ģērbušies treniņtērpos un ādas jakās. Kā badā mirst kādreiz tautas mīlētie dzejnieki un mākslinieki. Kā likuma vara atkāpjas, dodot vietu visaptverošai korupcijai, ielas un visu citu līmeņu noziedzībai. Un viņš redzēja arī to, kā viņa tēvs šajos laikos nezaudēja neko no sava spožuma, cilvēcības un, jā, arī bagātības.

Uz Maksi milzīgu iespaidu atstāja gan tas, ka tēvu nespēja satricināt kolosālās pārmaiņas, kuras raustīja konvulsijās veselu kontinentu, gan tas, ka tēvs saglabāja savu privileģēto stāvokli arī neatkarīgajā Latvijā. Tādu cilvēku nebija daudz.

Pareiza profesijas izvēle. Ar to pietiek. Viss pateicoties profesijai, atkal un atkal mēdza dēlam atgādināt profesors. Svarīgi ir darīt savu lietu. Labāk kaut vai slikti darīt savu lietu nekā labi svešu, tas arī viss.

Makša problēma slēpās faktā, ka bija pilnīgi skaidrs, kādi talanti piemīt tēvam. Viņš, tāpat kā vectēvs, bija “ārsts no Dieva”, kā lāgiem mēdz teikt. Viņam, tāpat kā vectēvam, piemita gluži vai pārdabisks talants, pie kura profesors vēl bija daudz strādājis, to kopjot un pilnveidojot. Bet kas bija Makša lieta?

Lai arī Maksis nejuta īpašu interesi, viņš sāka studēt medicīnu, cerēdams, ka būs mantojis vismaz kaut ko no tēva un vectēva dotumiem. Gan jau arī interese ar laiku parādīsies, viņš cerēja.

Diemžēl neparādījās ne interese, ne talants.

Maksim nepiemita tēva un vectēva nekļūdīgā intuīcija, neizskaidrojamās spējas apjēgt, kas patlaban notiek pacienta ķermenī. Spējas paredzēt, kādus efektus katrā gadījumā izraisīs terapeitiska vai ķirurģiska iejaukšanās.

Viņam jebkurš pacients, jebkura slimība, jebkura konkrētā bioķīmiskā, psiholoģiskā un apziņas situācija šķita tik kompleksa, ka Maksis gluži vienkārši apjuka, nespēdams pārredzēt un ņemt vērā visus faktorus, kas varētu nospēlēt kādu lomu pacienta atveseļošanās procesā. Viņš nespēja ari vienkāršot. Viņam cilvēks bija pārāk komplekss, pārāk sarežģīts, viņš nespēja nedomāt par visu, kas var atgadīties, kas vispār ir iespējams, viņš nespēja paļauties pats uz saviem lēmumiem, izlikties kaut vai tikai savās acīs -, ka viņš zina visu, kas nepieciešams, paredz visu, kas var notikt, un pilnībā kontrolē situāciju. Viņš ar grūtībām spēja iegūt šādu pārliecību, ārstējot gripu, bet, līdzko nācās saskarties ar kaut ko sarežģītāku, visa pārliecība pagaisa.

Maksis apbrīnoja tēvu, bet nekādi nespēja iejusties viņa ādā, viņa apziņas stāvoklī, lai kļūtu par tēva profesijas mantinieku.

Jo cītīgāk viņš mēģināja nodoties medicīnai, jo nedrošāks kļuva. Nezināšana viņu paralizēja. Tēvs sev ticēja, tēvs allaž rīkojās absolūti pārliecināti un viņam allaž izrādījās taisnība. Maksis šaubījās un svārstījās, viņa prātā mūždien mudžēja desmitiem jautājumu, uz kuriem pat teorētiski nemēdz būt zinātniski precīzu atbilžu, un gala iznākumā viņš nespēja izšķirties ne par vienu. Izaugušam tēva ēnā, Maksim šķita, ka viņam piemīt kaut kāda patoloģija.

Tēvs centās palīdzēt, kā nu spēja. Pirmo reizi Makša mūžā viņiem izvērsās garas, atklātas sarunas divatā, aci pret aci.

Kā izturēties situācijā, kad slimības cēlonis nav noskaidrojams? Kaut kas vienkārši nedarbojas tā, kā tam būtu jādarbojas, un nav nekāda redzama cēloņa. Nav.

Ko darīt, ja pēkšņi cilvēkā kaut kas fundamentāli nedarbojas vai darbojas aplami un tam nav nekāda literatūrā atrodama vai acīmredzama izskaidrojuma?

Ģenētika, iedzimtība… Maksi galīgi nepārliecināja daudzi no pieņēmumiem, ar kuriem, viņaprāt, mūsdienu medicīna maskēja savu nezināšanu. Ģenētika taču nav atbilde? Tā patiesībā neko neizskaidro, vien apgalvo, ka cēlonis slēpjas kaut kur iepriekšējās dzīvēs, pavisam citos ķermeņos ?

Ja cēlonis norisēm šajā ķermenī var būt notikumi citos ķermeņos nepārredzamā pagātnē, citās dzīvēs, un mums nav dota iespēja šos cēloņus izprast, kādas ir cerības, ka mēs ārstēsim cilvēku pareizi?

Un kā tādā gadījumā darbojas šī saikne starp iespējamo cēloni citās dzīvēs un citos ķermeņos un šo konkrēto cilvēku?

Un cik liela nolemtības pakāpe pastāv šajās saiknēs? Vai tur vispār var kaut ko mainīt? Un kā šīs neredzamās saiknes ietekmē mūsu apziņu un visu citu, kas nosaka to, kas mēs esam un kāda veidojas mūsu dzīve?

Kāpēc vienam ir jāmirst vai jāmokās ar neizturami smagu slimību, bet kādam citam, kurš ēdis, dzēris un darījis visu to pašu, nekaiš nekas, kāpēc viens slimnieks atveseļojas, būdams bezcerīgā stāvoklī, turpretī cits nomirst gadījumā, kad, šķiet, nav nekādu briesmu? Kāpēc visu varošais Dievs to pieļauj ? Varbūt viņš tomēr nemīl mūs visus vienādi ? Un kas vēl tas par Dieva pirkstu, kas tas varētu būt par lielo plānu, kuru redzot, mēs varētu saprast un attaisnot netaisnību un nepelnītas ciešanas ? Un kas vispār liek domāt, ka eksistē tāds vai citāds plāns ? Vai pastāv pieredze, kas to spētu apstiprināt? Kas to pierāda?

Vai varbūt karmas likums ir tas, kurš izskaidro visu?

Maksim bija pārāk daudz jautājumu, uz kuriem neviens nesniedza atbildes, un, jo ilgāk viņš nodarbojās ar medicīnu, jo mokošāki tic kļuva.

Ārons pat necentās atbildēt uz šiem dēla jautājumiem, kas izgāja tālu ārpus medicīnas kompetences. Viņš pat nebija īsti domājis par tiem. Viņa pieeja bija pavisam citāda.

Tēvs centās iemācīt dēlam, ka šī specifiskā nezināšana, piemēram, par atsevišķu slimību cēloņiem, mums tomēr netraucē ārstēt.

Viņš mācīja rīkoties tā, it kā šī nezināšana, nesapratne būtu pavisam niecīga un margināla pelēkā zona iepretī milzīgajiem zinātnes spilgti izgaismotajiem laukiem. Laika gaitā mēs esam izveidojuši tādas kā saprāta saliņas, varbūt pat ne saliņas, bet kontinentus, un uz tiem mēs varam droši balstīties, droši pārvietoties pa tiem, pat ja tie atrodas nepārredzamā, neizzināmā okeānā, tāda bija tēva pārliecība.

Mēs nezinām ļoti daudz, mēs daudz ko nesaprotam, viņš piekrita Maksim, bet mēs varam pamanīt, ja kādam ir, piemēram, vēzis. Mēs mākam, zinām, kā to atklāt, un mēs ļoti labi zinām, ka, ja kādam ir vēzis, tad vajag darīt to un šito.

Cik iespējams, izgriezt, cik iespējams, apstarot, drusku to un drusku šo un slimniekam paliks drusku vieglāk, varbūt viņš pat izveseļosies.

Mūsu rīcībā ir algoritmizēti diagnožu noteikšanas un ārstniecības kursu izvēles instrumenti, milzīgs statistikas apjoms, uz kuru balstoties, mēs varam prognozēt, kādos gadījumos ar kādu iejaukšanos cik procentus veido cerības uz to vai citu iznākumu.

Mēs zinām, kas jādara, lai paliktu labāk, un vienkārši darām to.

Protams, statistikas tabulās nevar uzzināt, starp kuriem procentiem būšu tieši es, nevar uzzināt neko par mani, bet var rīkoties ar lielāko iespējamo varbūtību. Un tas nav maz.

Mēs nezinām, kāpēc tieši šim cilvēkam ir šāda veida vēzis, mēs nezinām tā cēloni, mēs nezinām tā dabu, toties zinām, kādas konkrētas darbības jāveic, lai slimniekam palīdzētu.

Ar to pietiek. Mēs palīdzam.

Tas attiecināms gan uz medicīnu, gan arī uz dzīvi kopumā mēs daudz ko nezinām par dzīvi un nāvi, tomēr esam izveidojuši saprāta saliņas, un daudzos gadījumos mēs ļoti labi zinām, kāda ir pareizā rīcība, mēs zinām zāles teju visiem biežāk sastopamajiem gadījumiem un dzīves situācijām.

Ar to pietiek. Mēs cenšamies dzīvot tā, lai visi būtu veseli un laimīgi.

Visi veseli un laimīgi, Ārons bieži lietoja šos vārdus. Vai visi ir veseli un laimīgi ? Profesors šādi mēdza apvaicāties, piezvanot pa telefonu, tādējādi mūždien samulsinot uzrunāto.

Viņš neprasīja draugiem, kā viņiem klājas. Vai visi veseli un laimīgi ? viņš vienmēr vaicāja.

Kā tieši būtu jādzīvo, lai visi būtu veseli un laimīgi?

Tas ir vienīgais, ko Maksis būtu gribējis zināt vai saprast, taču viņš to nezināja un nesaprata. Nekādas saprāta saliņas, uz kurām balstīties, viņš nesaskatīja.

Maksis pameta medicīnu, tēvs īpaši necentās viņu atrunāt. Maksis bija nolēmis nodarboties ar biznesu.

Atšķirībā no medicīnas šajā jomā tēvs viņam ar padomu palīdzēt nespēja, bet pēc īsas sarunas piekrita palīdzēt ar naudu. Viņam bija tikai viens nosacījums. Viņš palīdzēs ar naudu vienreiz. Tikai vienreiz. So pirmo un vienīgo reizi.

Maksis sāka nodarboties ar graudiem. Viņa doma bija vienkārša. Cilvēku pasaulē ar katru dienu kļūst vairāk, viņiem visiem vajag ēst, bet lauksaimniecībā izmantojamās zemes vairāk nekļūst. Tas ir ierobežots resurss, tāpat kā iespēja izaudzēt pārtiku uz šīs zemes.

Graudi ir tikpat svarīgi kā nafta, Maksim bija apgalvojis kāds bijušais kolhoza priekšsēdētājs.

Graudu daudzums vienmēr ir ierobežots, bet bez graudiem pasaule nevar. Bez graudiem nav maizes, gaļas, olu, spirta. Mūsdienās pat degvielu iegūst no graudiem. Ar to viņš bija domājis arvien lielākās platības, kuras tika apsētas ar rapsi, lai ražotu bioetanolu, tādējādi samazinot platības, kuras var izmantot graudaugu audzēšanai. Graudi, tāpat kā nafta, dažu gadu maksā vairāk, citu mazāk; ja tev ir elevators, tu pērc, kad tic maksā mazāk, bet pārdod kad maksā dārgāk. Pērc, kad ir lielā raža, un gaidi neražu. Viss pavisam vienkārši.

Ja nekas nesanāks, gan jau zemi varēs vēlāk pārdot, Maksis domāja. Par tēva naudu viņš nopirka gandrīz visu kāda bijušā kolhoza zemi. Pirms Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā zemes cena Latvijā bija niecīga. Bez zemes pirkuma lielākā vērtība bija elevators, kas paredzēts graudu uzglabāšanai.

Pēc pāris gadiem Maksis zināja visu par graudiem, visu par graudu mitruma procentiem, krišanas skaitli, lipekli, tilpuma masu, cenām, ražību dažādās klimata zonās un visu pārējo, ko vien var zināt par graudiem. Cilvēki, kas ir studējuši medicīnu, mācās daudz ātrāk par citiem.

Biznesa modelis bija vienkāršs.

Viņš gan audzēja pats, gan uzpirka graudus ražas laikā no zemniekiem un vēlāk kvalitatīvākos pārdeva tālāk miltu malējiem, bet pārējos lopbarībai gaļas, piena, olu ražotājiem un spirta brūžiem.

Diemžēl, lai cik loģiska būtu biznesa ideja, pirmos gadus pēc PSRS sabrukuma šis bizness nenesa peļņu.

Maksis bija iedzīvojies parādos, viņš mocījās ar pašpārmetumiem, ka ir izdarījis liktenīgu kļūdu, visus tēva dotos līdzekļus iegrūzdams šajā vecajā, milzīgajā elevatorā, kuru nemitīgi nācās remontēt un kurš nekad neienesa tik daudz, lai nosegtu kaut vai uzturēšanas izdevumus. Pat pārdot to nebija iespējams, jo nevienam šāds naudu nenesošs bizness nebija vajadzīgs.

Uz elevatoru viņš raudzījās kā uz savu lāstu, lielo, liktenīgo kļūdu, nelaimi, ar kuru ir jāsamierinās. Viņa pašapziņai šis bija smags trieciens. Viņš tā arī nebija atradis formulu, kā būt veselam un laimīgam, gluži pretēji, viņš bija piedzīvojis jau otro sakāvi savā pieauguša cilvēka dzīvē. Viņš bija izgāzies kā mediķis, bet tagad arī kā uzņēmējs.

īsi pirms iestāšanās Eiropas Savienībā Latvijas ekonomika sāka atdzīvoties. Vispirms parādījās Eiropas fondu līdzekļi lauksaimniekiem. No tā sauktajiem kohēzijas fondiem Maksim savai saimniecībai izdevās piesaistīt vairākus miljonus. Tagad viņa elevators bija izremontēts un aprīkots ar vismodernāko tehniku. Viņam bija jaunas kaltes, noliktavas un garāžas. Lielajiem Latvijas lauksaimniekiem, tajā skaitā Maksim, Eiropas nauda tiešām krietni palīdzēja.

Pēc iestāšanās Eiropas Savienībā skandināvu bankas lētu kredītu veidā iepludināja Latvijas ekonomikā jaunus miljardus, un Latvija sāka kļūt par vienu no visstraujāk augošajām ekonomikām pasaulē.

Sākās ziedu laiki. Kā mēdza teikt paisums paceļ visas laivas. Lietas pēkšņi sāka strauji virzīties kalnup arī Maksim.

Palielinājās arī graudu cena, vairāki sliktas ražas gadi Kazahijā un Austrālijā nodrošināja Maksim necerētu peļņu. Viņam vairs nebija parādu, toties piederēja liela graudu audzēšanas, glabāšanas un tirdzniecības kompānija. Kaut kas viņa dzīvē sāka sakārtoties. 2.008. gada ekonomiskā krīze Maksi neskāra vispār. Graudu cena gan 2008. gadā, gan vēlākajos krīzes gados bija augsta, tāpat arī Latvijas lauku raža. Krīzi viņš izmantoja kā izdevību, lai iegādātos papildu zemes un paplašinātu sējumus. Viņš bija kļuvis par Latvijas mērogiem lielu un veiksmīgu uzņēmēju.

Tad arī viņš satika Kristīni.

Šapiro ģimenē bija tradīcija, ka vīrieši māk spēlēt klavieres.Vectēvs Salomons bija spēlējis, Ārons nedaudz spēlēja, Maksis bija nolēmis izmantot šo periodu, kamēr dzīvo pie vecākiem, lai pavingrinātos uz vectēva lieliskā flīģeļa. Bērnībā vecāki bija likuši viņam spēlēt, bet nu jau daudzus gadus viņš instrumentam nebija pieskāries.

Slepkavības rītā saskaņā ar viņa liecību Maksis bija atvēris Kristīnei durvis, bet pats iegājis virtuvē, lai ielietu sev un viņai ūdeni.

Kad viņš ar ūdens glāzēm rokās atgriezies istabā, Kristīne sēdējusi pie klavierēm.

Maksis pasniedzis Kristīnei ūdeni, viņa likusies satraukta, gluži negaidīti pienākusi pie Makša un apskāvusi viņu.

Atbrīvojies no apskāviena, Maksis taujājis, vai kas noticis, kāpēc viņa ir tik uztraukta, bet Kristīne neko nav paskaidrojusi.

Negribīgi apsēdusies, bet uzreiz atkal pietrūkusies kājās. Tad tas arī noticis. Šāviena troksni Maksis nebija dzirdējis. Sākumā viņš pat neesot sapratis, kas ir noticis.

10 .

Abas sievietes noraudzījās manī ziņkārīgi, nogaidoši, uzbrūkoši visādi, tikai ne draudzīgi. Savukārt mazais zēns pat nepacēla skatienu. Jutos viņam par to pateicīga. Viņš man deva iespēju sagatavoties, pirms vēlreiz ieskatīties viņa tumšajās, dziļajās acīs, kuras man tik ļoti kaut ko atgādināja.

Bet vispirms vajadzēja tikt galā ar zēna pavadonēm.

“Marek, esi tik labs un pagaidi mani kabinetā,” teicu viņam, norādīdama uz atvērtajām durvīm. “Tur ir liela smilšu kaste. Vari ņemt jebkuras mantiņas un mašīnas, kas vien iepatīkas. Ej paspēlējies, kamēr es parunāšu ar tavu mammu.”

Pēdējais teikums gan izskanēja kā jautājums, jo pārāk vēlu aptvēru, ka nemaz nezinu šo sieviešu radnieciskās attiecības. “Tā ir viņa,” noteica vecākā. “Viņu sauc Keita. Es esmu Džekija tikai līdzi atnākusi.”

“Tā nekas līdzi atnākusi… Viņa ir vecmamma,” precizēja jaunākā, un abas indīgi saskatījās.

“Ļoti labi,” teicu un pamāju ar galvu Megijai, lai atstāj mūs vienas. Meitene nespēja noslēpt atvieglojumu, nozūdot darbinieku atpūtas telpā. Mareks tikmēr klusām bija ieslīdējis manā kabinetā, un es pievēru aiz viņa durvis. Tagad uzgaidāmajā istabā bijām palikušas trijatā es, Mareka mamma un viņa vecāmāte.

Trīs plēsīgi putni, pie sevis nodomāju.

Gatavi plēsties par medījumu.

Tikai kurš šeit ir upuris, un ko īsti mēs šeit medījam?

“Vispirms vēlos teikt, ka neko nevarēšu jums palīdzēt, kamēr neesmu runājusi ar zēnu. Es gan rūpīgi iepazinos ar viņa slimības vēsturi, bet…”

“Es avīzē lasīju, ka jūs nemaz nedrīkstat strādāt ar bērniem,” mani pārtrauca Keita.

“Diemžēl šī informācija nav bijusi pilnībā patiesa,” es atbildēju, ar visiem spēkiem cenzdamās saglabāt vēsu, augstprātīgu toni, lai arī vēderā sajutu kņudinām aizvainojuma kamolu. “Man nav licences, lai praktizētu medicīnu kā bērnu psihoterapeite. Bet jūs varat būt pilnībā drošas Mareks šeit saņems tikai runas terapiju un nodarbosies ar logopēdiskiem vingrinājumiem. Ja radīsies bažas, ka viņam vajadzīga psihoterapeita konsultācija, uzreiz darīšu jums to zināmu un nosūtīšu pie kāda no saviem kolēģiem.”

“Mēs jau zinām, kādi jums tie kolēģi,” noteica Džekija, un abām lūpas savilkās tikko manāmā, bet skaidri jaušamā smīnā. Skaļi viņas nesmējās, ko tādu pat šīs livcrpūlictes neatļāvās.

Tu esi to pelnījusi, Sāra Redstona. To nekad neviens neaizmirsīs.

“Ja nu es negribu, lai manu bērnu ārstētu tādas kā jūs?” prasīja Kcita. Nevarēja saprast, vai viņa to teica, lai mani vienkārši aizvainotu, vai arī viņas rūpēs bija patiesas bažas par sava bērna drošību.

Re nu, daktere Redstona, cik tāls ceļš noiets. Vēl tikai pirms diviem gadiem tu biji cienīta bērnu psihiatre ekskluzīvā Londonas privātklīnikā. Tagad par tevi ņirgājas pat Liverpūles slampas.

“Es jūs pilnībā saprotu.” Man bija aizvien grūtāk noturēties, nepatriecot viņas atpakaļ, no kurienes nākušas. Vācieties ar visu savu bērnu un kas man daļas, ja viņš paliks mēms uz mūžu, es taču nelūdzu viņu vest šurp. Ar kādām tiesībām jūs tagad ar mani tā runājat?

Saņemies, Sāra. Tu esi tam gatava. Tu zini, ka nevari mainīt citu cilvēku viedokli par sevi. Tu vari mainīt vien savu reakciju uz to.

“Jums, protams, ir tādas tiesības. Taču es esmu vienīgā sociālā dienesta terapeite šajā apkārtnē, kura gatava strādāt ar jūsu bērnu. Tātad jums vai nu nāksies maksāt privātārstam, kas ir aptuveni 150 mārciņu stundā, vai arī nedarīt neko. Un tādā gadījumā tā varētu tikt kvalificēta kā nolaidība pret bērna veselību, kur attiecīgi iestājas kriminālatbildība. Protams, arī visi pabalsti uz pārbaudes laiku tiek atcelti…”

“Nu, kurš tad teica, ka mēs neko netaisāmies darīt!” mani pārtrauca Džekija. Saklausījusi viņas balsī neviltotu satraukumu, nekautrējos sev atzīt, ka tas mani ir iepriecinājis. Vājš gan bija šis mierinājums, bet tobrīd ļoti vajadzīgs. “Vai tad painteresēties nedrīkst, kādi cilvēki ārstēs manu bērnu ?”

“Drīkst, protams. Tikai ar vienu piebildi viņu šeit neārstēs. Es nodarbojos vienīgi ar runas terapiju.”

“Ja jūs tā sakāt.”

Uz brīdi iestājās klusums. Džekija, nelabvēlīgajos Liverpūles kvartālos un sociālo namu ikdienā vairāk apbružājusies, zināja, ka nav prāta darbs uzsākt nopietnu strīdu ar dienesta darbiniekiem, lai vai kāda būtu šo darbinieku iepriekšējā reputācija. Galu galā, tieši mēs parakstām atzinumus un rīkojumus, kas liek uzcītīgo nodokļu maksātāju naudai regulāri pārdalīties uz mūžīgo bezdarbnieku, vientuļo māmiņu, dažādu vielu atkarīgo un citādi nespējīgo vai negribīgo bankas kontiem. Bet Mareka māte Keita likās nogurusi no visa šī pasākuma un nepacietīgi spaidīja mobilā telefona pogas. Iedomājos, ka no visiem klātesošajiem tieši viņai visvairāk būtu nepieciešams kāds speciālists. Meitene, neraugoties pat uz visu grima kārtu un nelabvēlīgo dzīvesstilu, neizskatījās vecāka par divdesmit, maksimums divdesmit diviem gadiem. Tas nozīmēja, ka Mareks bija pieteicies vēl pirms viņas sešpadsmitās dzimšanas dienas. Liverpūlieši bija dāvājuši pasaulei Bītlus, futbola huligānus un treniņtērpos ģērbtas pusaudžu grūtnieces. Dzīvo ātri, dzemdē jauni.

“Tad varbūt jūs varētu pagaidīt vai nedaudz pastaigāties, kamēr es aprunāšos ar Mareku. Konsultācija ilgs pusstundu. Pēc tam es varēšu jums pateikt ko sīkāk.”

“Ko tur sīkāk pateikt, viņu vajag atdabūt pie runāšanas, nevis atkal daudz muldēt,” pie sevis murmināja Džekija, bet tas bija vairāk aiz ieraduma jebkāda vēlme skaļi strīdēties ar mani viņai bija zudusi.

“Pusstunda? Tad jau mums šeit visa diena paies! Kurš man atmaksās zaudēto darba dienu?” viņai tāpat aiz pieraduma piebalsoja Keita.

Es labi zināju, ka viņa nekādu darba dienu nevar zaudēt tam būtu vajadzīga kāda nodarbošanās, kuras viņai nebija. Tomēr bildu kaut ko par atlīdzības formulāru, kuru mana sekretāre viņai labprāt palīdzēs aizpildīt, un izvadīju abas pa galvenajām durvīm.

Pirms iegāju kabinetā, kur mani gaidīja Mareks, ātri mēģināju sakoncentrēties.

Izskaitīju līdz pieci.

Dziļa ieelpa.

Izelpa.

Tu esi tam gatava. Tevi gaida jauns pacients. Tev viņam ir jāpalīdz atgriezties.

Tā ir kļūda, Sāra. Tu to nožēlosi. Tu taču solīji vairs nekādu smagu gadījumu. Vairs nekādas psihoterapijas, nekādas nolaišanās turnsā. Tikai nepareiza izruna. Šļupsti. Mēles mežģi. Nemainīgs ritms. Tev taču veicās tik labi. Tu juties piepildīta.

Piepildīta? Kuru tu mēģini piemānīt, daktere Redstona?

Pirmais, ko ievēroju, bija smilšu kaste kabineta stūrī. Tā bija tikpat kārtīga, kā biju to atstājusi. Neviens nebija tai pieskāries.

Pēc tam mans skatiens atrada Mareku. Viņš stāvēja kabineta vidū. Rokas nolaidis, kājas kopā saspiedis kā klases priekšā kaunināts skolnieks. Melnie mati pār zēna pieri.

Un tad viņa acis.

Tās skatījās tieši manī. Lielas un tumšas. It kā tām nebūtu varavīksnenes. Tikai milzīgas, melnas zīlītes platajos dobumos.

Viņa skatienā nebija baiļu. Tajā nebija uztraukuma vai izbrīna. Nekā no maziem bērniem raksturīgās emociju gammas.

Viņš skatījās manī mierīgi un nosvērti. Pārāk mierīgi.

Tā, it kā viņš mani pazītu.

11 .

Kad pulkvedis pamodās, viņš bija vienu soli līdz onanēšanai, tomēr nolēma pataupīt enerģiju vēlākam. Elizabetei.

Vakar meitene bija bijusi pie viņa, taču atteicās palikt pa nakti.

-    Tev ir fēns? viņa bija apvaicājusies.

-    Kāds fēns ?

-    Fēns, matiem. Vienalga, kāds.

Pulkvedim, protams, nebija fēna. Jau pats vārds “fēns” pulkveža ausim skanēja neierasti. Viņš nekad nebija lietojis fēnu un miglaini iztēlojās, kādiem nolūkiem tas paredzēts.

-Ja tev nav fēna, es nevarēšu no rīta izmazgāt matus. Tu zini, cik laika paiet, kamēr mani mati izžūst bez fēna?

Pulkvedis, protams, to nezināja.

-   Turklāt, ja žāvē bez fēna, mati neizskatās tik kupli, spīdīgi un kopti, īsāk sakot, man vajag fēnu. Es nevarēšu pie tevis palikt, ja nav fēna.

Pulkvedim katra šāda saruna bija kā ceļojums nepazīstamā pasaulē. Viņš neiebilda.

-Jā, man ļoti žēl. Es rīt nopirkšu fēnu, viņš samulsis teica.

Šorīt pamodies un sajutis erekciju, viņš uzreiz atcerējās par fēnu.

Vēl viņš atcerējās, ka bija licis Vanagam vakar vakarā vai pat naktī piezvanīt, ja viņiem izdotos dzīvoklī atrast ieroci. Vanags nebija zvanījis, kas liecināja, ka nekādu ieroci policisti tā arī nebija atraduši. Tas pulkvedim nepatika. Tātad tomēr snaiperis.

Pulkvedis neuzskatīja, ka viņam būtu jāslēpj savs sliktais garastāvoklis. Visa izmeklēšanas grupa jau sēdēja viņa kabinetā. Vārdos pulkvedis to neteica, viņš pat tā nedomāja, bet no viņa toņa un izturēšanās nepārprotami izrietēja, ka nevis ieroča nav bijis dzīvoklī, bet viņi, idioti, to nebija mācējuši atrast.

Pulkveža attieksmes netaisni apvainotie padotie sēdēja, nodūruši acis. Vienīgi Vanagam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš vērotu izrādi, kurā pats nepiedalās un kurai ar viņu nav ne mazākā sakara. Arī Vanaga seja neuzlaboja pulkveža noskaņojumu. Šāda neatkarīga sejas izteiksme robežojās ar necieņu. Galu galā kas tad viņš īsti ir un ko meklē policijā?

Izmeklēšanas grupā ietilpa desmit policisti.

Trijiem bija uzdots uzzināt visu par Šapiro ģimeni.

Lindai Kristapsonei pulkvedis bija licis tikt skaidrībā ar upuri. Kas viņa bija, no kurienes, kāpēc, sakari, kontakti, bankas dati.

Vēl divi bija norīkoti savākt novērošanas kameru ierakstus no mājas un tuvējām ielām, tāpat ari veikt aptuveni slepkavības laikā norisušo mobilo telefonsakaru pārbaudi. Savulaik pulkvedis, pateicoties telefonsarunu analīzei, bija atklājis skaļu spirta rūpnieka slepkavību. Rūpnieks bija nogalināts pa ceļam uz darbu ārpus Rīgas nomaļā vietā pussešos no rīta. Mobilo operatoru kompānijas varēja izsniegt informāciju par visiem telefona zvaniem, kurus tajā laikā apkalpojis tuvākais mobilo sakaru tornis. Izrādījās, ka tajā laikā veikti vien daži zvani, un tie izrādījās slepkavas, kas bija sazinājušies savā starpā.

Tiklīdz tālruņu numuri bija noskaidroti, tālākais jau bija tehnikas jautājums. Personas tika atrastas, novērotas, viss norisa bez saspringuma un piepūles. Kopš tās reizes pulkvedis vienmēr pārbaudīja mobilo sakaru datus. Pilsētā un dienas laikā tam, protams, lielas jēgas nebija, bet arī šī slepkavība bija notikusi rīta agrumā varbūt zvanu nebūs pārāk daudz un tie kaut ko ļaus noskaidrot. Vismaz tā pulkvedis cerēja.

Jaunums slepkavību izmeklēšanā bija tas, ka policijai tagad bija savs sociālo tīklu analītiķis. Cilvēks, kurš analizēja kontaktus, vāca informāciju un veidoja personu profilus, balstoties uz sociālajos tīklos atrodamo informāciju. Pagaidām viņa uzmanības lokā ietilpa Šapiro ģimene un upuris.

Divi cilvēki strādāja ar izņemtajiem elektroniskās informācijas nesējiem telefoniem un datoriem.

Vanagam pulkvedis pagaidām nebija devis konkrētu uzdevumu, bet arī viņš bija iekļauts grupā.

Kur lai nopērk to fēnu, pulkvedis domāja.

12 .

“Nāc, apsēdies,” teicu Marekam un atbīdīju apmeklētāju krēslu pie sava galda. Viņš paklausīgi izpildīja manu lūgumu, un tikai tagad es ievēroju, cik viņš patiesībā bija mazs zēna rokas un pirksti šķita sīki un trausli kā porcelāna figūriņām, kuras manā bērnībā vecmamma bija rindojusi uz kamīna dzegas. Viņa ādai piemita tas pienainais bālganums, kādu biju redzējusi dažiem saviem Londonas pacientiem, bet nekad ne šeit, Vestportā. Šejienes bērni daudz laika pavada, dauzoties savā vaļā, rūdīti, kustīgi jaunieši bija pozitīva iezīme sociāli maznodrošinātajās ģimenēs. Negatīvā savu rūdījumu viņi pārāk bieži izmantoja, lai paaugušies cits citam apgrieztu sprandu.

“Mans vārds ir Sāra Redstona. Sauc mani par dakteri Sāru, ja vēlies.” Zēns turpināja skatīties tieši man acīs, bet neizskatījās, ka viņš gatavotos mani saukt jebkādā vārdā. Elektlvais mutisms. Vienkāršākiem vārdiem pēkšņs mēmums.

Paņēmu taimeri, kas stāvēja uz galda, un noliku to priekšā Marekam. “Vai zini, kas tas tāds ir?” Atbildi gan necerēju sagaidīt, un zēns arī nereaģēja uz manu jautājumu. Viņa melnie, spurainie mati kontrastaini izcēla Mareka bālgano ādu un smalkos sejas kaulus. Viņš izskatījās pēc piemīlīgas gotiskas miniatūras, pēc bērna, kurš Helovīna vakarā izlēmis pārģērbties par Robertu Smitu no The Cure.

“Šis pulkstenis uzņem laiku,” es teicu, iestādīdama ierīcē 10 minūšu limitu. Tas bija viens no tiem elektroniskajiem taimeriem ar lieliem, sarkaniem cipariem uz displeja. “Tu varēsi redzēt, cik laika jau ir pagājis. Un cik vēl atlicis. Sarunāsim vienu lietu tu dosi man 10 minūtes laika. Bet es apsolu, ka neaizturēšu tevi ne sekundi ilgāk. Līdzko redzēsi, ka laiks ir pagājis, vari skriet prom pa tām durvīm. Un tev nekad vairs nebūs jānāk atpakaļ.” Mareks vērīgi nopētīja taimeri. Jutos atvieglota, ka viņa skatiens vismaz uz bridi novērsās no manis. Zēna plakstiņiem nolaižoties, ievēroju, ka sānos viņa acis ir mazliet ieslīpas, kā divas milzīgas mandeles tās šķita melniem tušas vilcieniem ievilktas zēna sejā ar kaligrāfisku smalkumu. Izskatās, ka liktenīgo nakti tava mamma būs pavadījusi Liverpūles čainataunā, pie sevis nodomāju. Mazliet par daudz ķīniešu lētā alus. Mazliet par maz naudas aborta klīnikai. Tā, lūk, šaipusē rodas bērni.

Paskaties tikai uz sevi, daktere Redstona. Vēl nav pagājuši pat divi gadi, kopš pārcēlies uz šejieni, bet tu jau esi kļuvusi par īstu ciniķi. Un tā ir tava mazpilsētas idille? Antidepresanti, vientuļi vakari un ciniska humora izjūta? Vai tādēļ tu aizbēgi no Londonas?

Es neaizbēgu! Tā nebija mana izvēle!

“Vai esam par to vienojušies, Marek?”

Klusums.

“Marek, vai saprati, ko tev lūdzu?”

Nekādas reakcijas.

Strādājot ar bērniem, kuriem ir saskarsmes problēmas, terapeita galvenais uzdevums ir nonākt kontaktā ar mazo pacientu. Metodi ar taimeri, kas liek bērnam pašam kontrolēt sesijas laiku, biju izmantojusi, strādājot ar autisma skartajiem bērniem Londonas klīnikā. Taimeris ļāva viņiem iegūt kontroli pār situāciju. Parasti viņi pieļāva, ka es ielaužos viņu izmisīgi sargātajā, hermētiski noslēgtajā apziņas telpā. Es cerēju, ka tas darbosies arī šoreiz.

“Vai redzi lielo pogu? Tu nospiedīsi to, un laiks sāks ritēt. Desmit minūtes. Tad deviņas. Tīd astoņas.”

Zēns joprojām nekustas, tomēr es sajūtu sīkas pārmaiņas. Mazliet notrīs plakstiņš. Tikko manāmi paceļas kreisā uzacs. Mans darbs daudz neatšķiras no zīlēšanas kafijas biezumos vai ar Taro kārtīm arī es tulkoju zīmes. Reizēm tās var ko liecināt, bet citreiz tās ir tikai nejaušas sakritības. Un neviena medicīnas skola neiemācīs atšķirt vienu no otras. Medicīnā, gluži kā mākslā vai sportā, visu izšķir talants. Kāda iekšēja spēja sajust to, kas citādi paslīd garām nemanīts. Tīra intuīcija. Un tikai tad nāk zināšanas, smags darbs un pieredze.

“Vai zini ko? Ja tev nepatiks, kā viņš skaita laiku, tu vari nospiest to pogu vēlreiz un cipari apstāsies. Tagad tu esi laika pavēlnieks, Marek.”

Lēnām pabīdīju taimeri pa galdu, līdz tas viegli pieskārās zēna rokai. Viņš sarāvās. Līdzīgi autistiem, bērni, kuriem konstatēts elektlvais mutisms, necieš pieskārienus savam ķermenim. Pamanīju, ka viņa skatienā iezogas viegls satraukums. “Marek, tu visu kontrolē. Kad nospiedīsi šo pogu, cipari sāks kustēties.” Viņš joprojām sēdēja kā sastindzis. Likās, zēns pat neelpo. Ievēroju, ka zem deniņiem labajā pusē cauri blāvajai ādai izspiedies tumši zils asinsvads tas pulsēja līdz ar zēna sirdspukstiem. Viņa augums gan bija gluži nekustīgs, tomēr sirds zēnam dauzījās ātri un satraukti. Lai vai cik dziļas un zinošas bija viņa acis, man iepretī sēdēja mazs bērns. Nobijies un apmulsis. Ar briesmoņiem kaut kur dziļi iekšā, kas liedza sazināties ar apkārtējo pasauli.

“Tu vari nospiest pogu, likt cipariem kustēties. Un, kad tur parādīsies nulles, tu varēsi iet prom. Mēs tā sarunājām. Es tev apsolu.”

Viņš skatījās uz taimeri. Tad atkal uz mani. Viņa acis šķita vēl lielākas un tumšākas nekā iepriekš, ja vien tas vispār iespējams. Man bija svarīgi izprovocēt viņā jebkādu reakciju. Iegūt zīmi, ka esam nonākuši saskarsmē, saņemt apliecinājumu, ka es un viņš mēs abi atrodamies vienā telpā un vienā laikā. Ja šādu bērnu neizdodas uzrunāt pirmajā reizē, ari pārējās izvēršas tikpat klusas un mēmas.

Mareka gadījums, protams, atšķīrās no autisma, tomēr abiem sindromiem bija daudz kopīga. Tiem bija raksturīga repetīcija. Bērni bezgalīgi atkārtoja vienas un tās pašas darbības ēda vienu un to pašu pārtiku vienā un tajā pašā laikā, vilka tās pašas krāsas drēbes nemainīgā secībā un likās gulēt tādā pašā pozā kā iepriekšējā vakarā. Citādi viņi nespēja. Citādi pasaule bija pārāk nevaldāma, lai tajā dzīvotu. Atkārtošana bija primitīvs veids, kā kontrolēt pasauli.

Ģimeni tas varēja iedzīt bezspēkā un izmisumā. Psihiatram tas nozīmēja, ka iespēja izlauzties cauri klusuma sienai var izrādīties sniegta pirmo un pēdējo reizi.

Ja nespēšu līdz viņam aizsniegties šoreiz, tas pats atkārtosies visās nākamajās reizēs.

“Marek, tu vari likt cipariem kustēties. Un vari tos atkal apstādināt. Tikai desmit minūtes.”

Pamanīju, kā ietrīsas viņa labās rokas pirksti.

“Ļauj laikam ritēt, Marek.”

Zēns gausi pacēla roku. Likās, tā ir pārāk smaga, tik lēni tā kustas. Mana sirds tagad sitās tikpat strauji kā viņējā.

“Tu kontrolē laiku, Marek. Tu dosi man desmit minūtes un uzmanīsi, cik daudz laika vēl atlicis.” Maza, trausla roka. Tā kustējās tik lēni, bet tomēr kustējās. Es pazinu šo dīvaino sajūtu, kas tagad bija iesēdusies manā vēderā un kņudināja to no iekšpuses, kad biju maza, man īpaši nepatika lelles, es biju īsta tēta meitiņa, spēlēju futbolu, devos līdzi brāļiem pārgājienos un dievināju Lego konstruktorus. Tos sarežģītos, ar simtiem detaļu un daudziem, neskaitāmiem savienojumiem, kuri, ja vien bija salikti pareizi, kustējās kā robots, rotēja vai cilājās uz augšu un leju kā īsti celtņi. Bet nekad nevarēja zināt, vai visu esi izdarījusi kā nākas, līdz pat pašām beigām, kad iestiprināji vietā pēdējo klucīti. Un tad, elpu aizturējusi, satraukumā sasvīdušām rokām, pavilki trosīti, pagriezi zobratu un gaidīji, vai notiks brīnums. Vai visa šī mašinērija, kurai esi veltījusi neskaitāmas stundas darba, atdzīvosies tavā priekšā. Vai paliks nekustīga. Klusēs. Jo kaut kur, kādā savienojumā vai detaļā, izrādīsies pieļauta kļūda.

Vēlāk šo pašu sajūtu atpazinu, strādājot ar pacientiem klīnikā. Meitenei, kura atteikusies ēst barību un pēdējās nedēļas tikusi barota caur nāsī ievietotu gumijas katetru, noliek priekšā jogurta trauciņu. Es viņu uzmundrinu. Ielieku vietā pēdējos klucīšus. Un gaidu, sirdij dauzoties, aizturētu elpu, pacels viņa karoti pie mutes vai paliks nekustīga? Zēns, kurš pēc pārdzīvotā ugunsgrēka nespēj pietuvoties durvīm, nevar nospiest durvju rokturi, jo pēdējo reizi, kad viņš to darīja, pretī triecās liesmas un uguns, kas gribēja apēst viņu dzīvu. Tagad šis pacients stāv pie durvīm un gatavojas tās atvērt. Es stāvu viņam līdzās mums abiem rokas vienādi miklas no satraukuma. Vai viņš nospiedīs rokturi ? Vai paliks nekustīgs, jo es kaut kur esmu nepareizi sabīdījusi klucīšus ? Kādu no mehānismiem viņa galvā esmu atstājusi nesavienotu, kādu detaļu palaidusi garām neievērotu.

Mareka roka lēnām paceļas. Šoreiz visu esmu salikusi pareizi. Esmu iekustinājusi īsto zobratu. “Malacis, Marek. Nospied podziņu!” Pār ķermeni kā silta straume izlīst atvieglojuma sajūta.

Zēna roka paceļas, bet tā neapstājas pie taimera. Pēkšņi man krūtīs viss sažņaudzas. Sirds izlaiž sitienu. Izbīlī saraujos.

Es sajūtu zēna plaukstu uz savējās. Tā ir silta, drusku mikla. Maza bērna plauksta.

“Neuztraucies,” viņš saka.

13 .

Vispirms viņi atrada šauteni.

Tā bija Dragunova sistēmas snaipera šautene. Līdz pat divtūkstošo gadu sākumam visizplatītākā Krievijas armijas snaipera šautene.

Slepkava bija noīrējis biroju pretējā mājā, no kurienes optiskajā tēmēklī netraucēti varēja pārredzēt daļu Šapiro ģimenes viesistabas.

Tieši to daļu, kas atradās pie klavierēm. Tukšajā birojā policisti atrada Nokia telefona lādētāju, pusapēstu ābolu un 7,62 mm kalibra lodes serdeni. Tas bija neparasti. Varēja pieņemt, ka snaiperis pirms šāviena bija izjaucis patronu, izņēmis no lodes serdeni, iebāzis atpakaļ lodi un tikai tad šāvis.

Tā rīkoties varētu tāpēc, lai, šaujot no šādas, šim ierocim salīdzinoši tuvas distances, izslēgtu risku, ka lode izurbjas upurim cauri. Samazinot lodes caursišanas spēku un panākot, ka tā paliek upura ķermenī, varbūtība, ka upuris izdzīvos, faktiski bija nulle. Iespējams, veicot šīs manipulācijas ar lodi, snaiperis bija arī novirzījis lodes smaguma centru, lai tā nodarītu upura ķermenim lielākus bojājumus.

Vienlaikus pulkvedis saskatīja šajās darbībās tādu kā ārišķību vai izrādīšanos.

Pirmkārt, labs snaiperis aiz sevis neko neatstātu. Profesionālis neatstātu vispār neko, kur nu vēl liecības par savu darba stilu, domāšanu, iemaņām. Kaut arī ābols bija griezts ar nazi, lai uz serdes nepaliktu siekalu pēdas, kas ļautu iegūt DNS, tomēr tas viss likās netipiski. Pulkvedis to uztvēra kā lecīgu izaicinājumu. It kā snaiperis ar to visu būtu gribējis pavēstīt redziet nu, es rīkojos, kā gribu, neko jūs man nepadarīsiet.

Otrkārt, labs snaiperis no 150 metriem ar Dragunova šauteni bez jebkādām grūtībām nogalinātu cilvēku arī bez šādām manipulācijām. Treškārt, un tas bija pavisam dīvaini, viņš bija aiznesis tukšo čaulīti. Atstāt ieroci, bet čaulīti paņemt līdzi ? Sādā rīcībā nebija nekādas loģikas.

Taču galvenais, kas mulsināja pulkvedi, bija kas cits. Snaiperis bija pametis šauteni turpat nozieguma vietā. Tas liecināja par ļoti augsta līmeņa pasūtījuma slepkavību.

Melnajā tirgū šāda Dragunova sistēmas snaipera šautene maksā kādus 40 tūkstošus eiro. Sos izdevumus kādam vajadzēja segt. Un ar ieroci garais izmaksu saraksts tikai iesākās.

Ja strādā profesionāls snaiperis, viņam vienmēr ir atbalsta grupa, par ko netieši liecināja arī Sapiro dzīvoklī atrastā videokamera. Varēja pieņemt, ka slepkavas bija sekojuši istabā notiekošajam ne tikai tēmēklī, bet arī ar iepriekš uzstādītās videokameras palīdzību.

-              Uzmanīgi vēlreiz pārbaudiet tualeti, pulkvedis uzdeva Vanagam,

-     tas, ka viņš ir snaiperis, vēl nenozīmē, ka viņš nekad neapčurā poda malu. Varbūt tomēr dabūjam DNS.

-   Jā, šef, uzdošu ekspertiem.

Tātad profesionāļu grupa, domāja pulkvedis. Cik izmaksā šādas grupas darbs to varēja tikai minēt. Bet kurš un kāpēc lai būtu maksājis daudzus desmitus tūkstošu, lai nogalinātu klavierskolotāju?

Pulkvedis gribēja vairāk zināt par šo klavierskolotāju, tāpēc zvanīja Kristapsonei, kurai bija uzdevums noskaidrot Kristīnes dzīves smalkumus, un izsauca viņu pie sevis.

Linda Kristapsone bija agri apvītusi, neprecējusies, centīga izmeklētāja ar nemazgātiem matiem un neskaitāmiem mīlas romāniem policijā. Viņa jau bija paspējusi šo to uzzināt.

Noslepkavotās meitenes telefons, izrādās, bija pilns ar īsziņām, kas nepārprotami norādīja uz mīlas trīsstūri starp klavierskolotāju un abiem Sapiro ģimenes vīriešiem tēvu un dēlu.

Nogalinātās māte bija Kristapsonei pastāstījusi, ka Sapiro jaunākais esot ļoti mīlējis Kristīni, taču Sapiro vecākais esot padzīvojis, izvirtis egoists, kurš visādi traucējis jauniešu attiecībām un jaucis prātu nepieredzējušajai meitenei.

Kristapsone gan uzskatīja, ka nogalinātās telefona saturs tikai daļēji apstiprina šo mātes versiju. Iespējams, dēls bija tas, kurš iemīlējies klavierskolotājā, savukārt meitene zaudējusi galvu tēva dēļ. Tikai vēlāk, kad sapratusi, ka ar tēvu nekādas nākotnes tomēr nebūs, ļāvusies dēla uzmanības izpausmēm.

-     Pag, pag, ko nozīmē ļāvusies uzmanības izpausmēm? pulkvedis pārtrauca Kristapsoni, runādams saērcināta priekšnieka intonācijā.

-    Mani neinteresē, kurš ar kuru flirtēja, mani interesē, kurš ar kuru gulēja.

-    Nu, es vēl droši nezinu, Kristapsone izvairīgi atbildēja. Pulkvedim šķita, ka viņa kaut ko nepasaka līdz galam.

-    Vai es pareizi saprotu, tu domā, ka viņa ir gulējusi gan ar tēvu, gan ar dēlu?

-     Pēc tā, ko pagaidām esmu izlasījusi un noskaidrojusi, domāju, ka tieši tā vēlāk izrādīsies.

-  Jolkipalki, pulkvedis nenovaldīja izbrīnu.

-    Kā jau teicu, vēl tikai sāku ar to strādāt. Materiāla izņemtajos telefonos un datoros ir ļoti daudz, bet patlaban esmu diezgan droša, ka ar šādu variantu mums vajag rēķināties.

-    Nu i gan ģimenīte, norūca pulkvedis. Vēl tikai pasaki, ka māte zināja par vīra romānu ar sievieti, kas tai pašā laikā guļ arī ar viņas dēlu. Sieva varētu nebūt īpaši priecīga, ka tāda mauķele staigā pa viņas māju.

-    To gan es pagaidām nezinu, pulkvedi, Kristapsone teica, vienlaikus kaut ko papildinot savos pierakstos.

-    Tā, tagad vēlreiz un lēnām, un visu pēc kārtas, pulkvedis paliecās uz priekšu, atbalstīdamies ar elkoņiem pret galdu. Vai nogalinātajai romāns bija ar abiem vienlaicīgi vai arī vispirms ar vienu, tad ar otru?

-    Diemžēl šādas informācijas man patlaban nav. Precīzi varēšu pateikt pēc dažām dienām. Viņu attiecības ir bijušas tiešām sarežģītas, izklausījās, ka Kristapsone sāk jau pagurt no pulkveža izprašņāšanas. Galu galā viņa tikko bija ķērusies pie šīs lietas, tāpēc nemaz nevarēja zināt atbildes uz pulkveža jautājumiem. Taču pulkvedis nelikās manām nogurumu viņas balsī.

-    Nesaprotu, prātoja pulkvedis, divi turīgi vīrieši… Kas viņiem sieviešu trūkst, ka tēvam ar dēlu viena jādala? Tā klavierskolotāja nemaz nebija nekāda izcilā skaistule. Galīgi nekas īpašs. Pulkvedis juta, ka noslepkavotā, kas visu laiku bija viņam pilnīgi vienaldzīga, iegūst viņa acīs nesimpātiskas aprises. Mauķele, sučka bļeģ, viņš nolamājās pie sevis. Skaļi gan viņš neko tādu neteica.

Saki, vai no tā, ko tu šobrīd zini, varētu rasties iespaids, ka ģimenīte ir tik izvirtusi, jau tik apstulbusi, dzenoties pēc naudas un stāvokļa sabiedrībā, ka tēvs vai dēls, vai abi kopā būtu gatavi savu mīlas izklaižu dēļ arī nogalināt ?

Kristapsone mirkli paklusēja un apdomājās.

-    Nemāku teikt, pulkvedi.

-               Draudi, varmācīgi strīdi, roku palaišana neko tādu neatradi?

-    turpināja pulkvedis.

-   Nē, nekā tāda nav, šobrīd jau sāka izklausīties, ka Kristapsone jūtas vainīga, ka nav atradusi ko vairāk. Pulkvedim tas patika. Tā bija pareizā attieksme.

-   Nu, labi. Izpēti visās detaļās, kas tur viņiem noticis, un, kad viss būs skaidrs, tad pratināsim vēlreiz abus kundziņus.

Zvanīja pulkveža mobilais telefons. Tas bija drošības policijas priekšnieks Jānis Reiniks.

-    Skaidrs, atļausiet iet? vaicāja Kristapsone.

Pulkvedis ar galvas mājienu norādīja, ka saruna beigusies, un pacēla klausuli.

Reiniks gribēja steigšus tikties, taču izrādījās, ka pats nemaz agrāk par parītdienu netiek.

Nu tad parīt, bez problēmām, rezumēja pulkvedis. Viņiem bija labas attiecības. Reiniks bija, iespējams, pats ietekmīgākais cilvēks Latvijas policijā. Drošības policijas priekšnieks kopš 1999. gada, pa šo laiku viņš drošības policiju bija izveidojis par visefektīvāko un profesionālāko Latvijas policijas struktūrvienību. Viņa paša īpašības bija ļāvušas viņam izmanevrēt un palikt amatā, neskatoties uz to, ka politiķu un valdības aprindās regulāri cirkulēja runas par viņa nomaiņu un aizstāšanu ar kādu “savējo”.

Reiniks bija viens no retajiem īstajiem profesionāļiem Latvijas policijā, un, tā kā viņš pulkvedi vērtēja līdzīgi, viņi sapratās labi un neuzkrītoši vienmēr atbalstīja viens otru.

14.

Kad vizīte bija beigusies, lūdzu Megijai pakavēt laiku ar zēnu. “Ienāciet manā kabinetā,” teicu abām sievietēm, kuras jau nepacietīgi gaidīja pie durvīm. Tagad abas sēdēja man pretim, tajā pašā vietā, kur pirms brīža bija sēdējis Mareks. Ziņkārīgi, šaudīgi skatieni. Nedaudz savilktas lūpas. Bija grūti noticēt, ka šīm divām skaļajām, miesās pilnīgajām sievietēm ir kāda radniecība ar mazo un trauslo puiku.

Neuztraucies… Viņš teica, lai neuztraucos. Vai varēja būt, ka es pārklausījos? Varbūt man tiešām nevajadzēja uzņemties šo pacientu? Ja nu man tikai izlikās, daktere Sāra Redstona,ja nu tās bija tikai tavas iedomas?

“Vispirms gribu pateikt, ka jums ir tiešām jauks un labs bērns.”

Sajutušās neveikli, abas sarosījās.

“Nu, diez ko patīkami jau nav, kad tavs bērns uzvedas kā drusku ķerts,” teica Keita. Džekija iznīcinoši paraudzījās viņas virzienā, droši vien domādama to pašu.

“Protams, viņam ir novērojamas zināmas uzvedības problēmas. To jūs noteikti zināt labāk par mani, un man jums tas nav jāatgādina.”

Bet roka! Pieskāriens taču bija īsts. Bērni ar elektīvo mutismu necieš svešinieka pieskārienus savam ķermenim. Nemaz nerunājot par to, lai viņi paši kādam pieskartos…

“Pieņemu, jūs arī esat informētas par diagnozi, kāda jūsu bērnam uzstādīta. Par to, kas ir elektīvais mutisms.”

“Cik nu informēti… Viņi jau mums neko nesaka.” Džekija nievīgi nopūtās.

Ievēroju, ka viņai ir milzīgas nāsis. Brīžiem tās izpletās un sarāvās kā divas kustīgas amēbas, cenzdamās pielāgoties apkārtējai videi, izdzīvot jaunajā vietā, kurā pēkšņi bija attapušās.

“Nosauc kaut kādu diagnozi, un sveiki, staigājiet laimīgas. Bet ko lai mēs tagad ar to bērnu darām? Viņš taču nevar tāds uz skolu iet. Un nekur iekārtot mēs viņu ari nevaram.”

“Ar to pabalstu vispār knapi ēšanai pietiek,” sarunā iespraucās Keita. “Zini ko, tu vispār labāk paklusē,” Džekija viņu pārtrauca. “Ja uztaisa bērnu pa stūriem, pati nezini, no kā, tad kāds tur brīnums, ka viņš ir drusku tērēts.”

“Atradusies īstā runātāja! Tu jau gan labāk darīji, ne?”

“Mums nav nekāda pamata domāt, ka mutisms varētu būt iedzimts,” teicu savā dusmīgās dakteres balsī, cerot, ka tas liks abām pieklust. Mareka vizīte bija izsūkusi visus manus spēkus, izgriezusi kā veļas gabalu, atstājot sausu un drusku apjukušu. Man vajadzēja atgūt enerģiju, nomierināties, salikt visas lietas pareizajās atvilktnēs. Gribēju ātrāk pabeigt šo sarunu un atvadīties gan no viņām abām, gan arī no Mareka. Vismaz uz laiku.

“Elektīvais mutisms ir ļoti savāds un maz pētīts sindroms. Mēs nezinām, kas liek bērniem zaudēt runas spējas. Tas nav runas aparāta bojājums vai nespēja veidot skaņas, kā kurlmēmiem bērniem,” turpināju savu profesionālo monologu, lai arī man nebija īstas pārliecības, ka abas sievietes daudz ko sapratīs no manis teiktā. “Mutisma skartajiem bērniem nav arī autismam raksturīgu smadzeņu darbības traucējumu. Mareks ir pilnībā spējīgs runāt, bet kaut kādu iemeslu dēļ viņš to nedara. Ja mēs noskaidrosim šos iemeslus, tad viņa runas spējas, visticamāk, atgriezīsies.”

“To jau viņi mums visi saka. Bet jūs varat tur kaut ko darīt vai ne?” “Viss ir atkarīgs no cēloņiem, kādēļ šis sindroms jūsu dēlu piemeklējis. Sakiet, situācijās, kad esat mājās, kad apkārt nav svešu cilvēku, kad Mareks jūtas pilnībā drošs, vai viņš ar jums runā? Vai mēdz izdvest kādas neartikulētas skaņas, veidot vārdus?”

Abas sievietes paraudzījās viena uz otru un vienlaikus papurināja galvu. “Kā vienā brīdī apklusa, tā palika mēms.”

“Totāli mēms,” papildināja Keita.

“Ne reizi nekādā situācijā pēc runas spēju zuduma viņš līdz šim nav pateicis nevienu vārdu?”

Noraidoši galvas mājieni.

Ar pirkstu galiem pieskāros deniņiem. Jutu tuvojamies stipras galvassāpes un cerēju, ka man atvilktnē būs palikusi vēl kāda ibumetīna plāksnīte. Šī vairs nebija daktere Redstona no Londonas hospitāļa, kura spēja dienā pieņemt desmit pacientus un līdz vēlai naktij konsultēt kolēģus no citām nodaļām. Tagad arī viena vizīte šķita par daudz.

Ar tādu pacientu kā Mareks vienmēr būs par daudz. Viņš ir izņēmums. Viņš ir no tiem bērniem. No tiem pašiem, kāda bija mazā meitene, tava pēdējā paciente Londonā. Tu nedrīksti sākt ar viņu strādāt, daktere Redstona, tas būs daudz par daudz.

“Nevaru jums šobrīd neko solīt. Bet mana pieredze liecina, ka elektīvais mutisms ir ārstējams sindroms. Ar rūpīgu darbu un psihoterapiju mēs varam jūsu dēlam palīdzēt.” Apjautu savā balsī tik ierasto toni, tik pazīstamos vārdus, kurus kā automātiskais atbildētājs neskaitāmas reizes biju atkārtojusi Londonas klīnikā. Neko nevaru apsolīt… Pieredze liecina… Rūpīgs darbs ļaus cerēt uz rezultātiem… Visas šīs standarta frāzes bija noslīpētas, runājot ar simtiem pacientu vecākiem, un vēlāk piegludinātas pāris nepatīkamās tiesas prāvās, kad daži no šiem vecākiem mēģināja apstrīdēt mediķu profesionalitāti vai pierādīt personāla nolaidību. Ar vienu šādu tiesas prāvu pietika, lai pazudinātu mediķa reputāciju, kas mums privātklīnikas bērnu ārstiem varēja nozīmēt daudzu gadu ilgumā rūpīgi būvētu karjeru. Ja kāds bija spējis nopelnīt pietiekami daudz naudas, lai varētu atļauties maksāt tūkstošus par sava bērna ārstēšanu, tad varat būt droši šis cilvēks neielaidīsies sarunās ar kādu, kura reputācija iepriekš tikusi kaut mazliet apšaubīta. Nemaz nerunājot par gadījumiem, kad tā tikusi iznīcināta pilnībā.

Un medicīnas skolu studentiem ir viens hrestomātisks piemērs, kurš ļaus tiem apzināties mediķa reputācijas trauslurnu, lūk, sveiciet ar aplausiem, daktere Sāra Redstona, savulaik Svētā Marka privātslirnnīcas bērnu psihiatre, patlaban logopēde Liverpūles nomalē. Sakiet, kas tieši jūs pamudināja uz tik radikālu karjeras maiņu?

Pēkšņi apjautu, ka tikko, runājot ar pacienta vecākiem, esmu lietojusi vārdu “psihoterapija”. Cerēju, ka viņas to nebūs pamanījušas. Citādi man nāksies vai nu pārsūtīt zēnu pie kāda kvalificēta terapeita, vai ari uzņemties ārstēšanu, kuru man nav tiesību praktizēt. Otrajā gadījumā varēja draudēt kriminālatbildība uzdošanās par mediķi, ja tev nav licences, ir ārkārtīgi smags kriminālpārkāpums. Vēl jo vairāk, ja iesaistītais pacients ir bērns. Tomēr dīvainā kārtā tieši pirmais scenārijs zaudēt zēnu, nespējot viņam palīdzēt, biedēja mani vairāk.

Nemāni sevi, Sāra. Nevis tu vari palīdzēt Marekam, bet pastāv cerība, ka viņš palīdzēs tev. Un tādēļ tu baidies viņu zaudēt…

“Ar to es gribēju teikt ja rūpīgi strādāsim ar runas terapiju un vingrinājumiem, ilgākā laikposmā mums ir pamats cerēt…”

“Bet kā viņš varēs pastrādāt ar tiem jūsu runas vingrinājumiem?” mani pārtrauca Džekija, kuras inteliģenci laikam biju novērtējusi pārāk zemu. “Viņš taču vispār nerunā!”

“Mums ir īpašas metodes arī šādiem gadījumiem.” Centos, lai mani teiktais izklausītos zinoši un autoritatīvi. Vieglākais ceļš, kā iegūt citu cilvēku uzticību, ir pilnībā noticēt pašam sev. “Mums jau pirmajā nodarbībā izdevās izveidot kontaktu. Mareks bija atsaucīgs, viņš bija gatavs dialogam. Tādiem bērniem ir vislielākās izredzes.”

“Nu, nav jau arī tā, ka mums būtu pārākās izvēles iespējas,” iestarpināja Keita. Viņas tonī bija nojaušams pārmetums, kurš vismaz daļēji bija taisnīgs. Nekādas lielās izvēles iespējas šai meitenei nebija bijušas vēl ilgi pirms Mareka dzimšanas. Izvilku no atvilktnes formulāru, kurā atzīmēju datus un rekomendēju Marekam runas terapeita konsultācijas. “Ar šo jums jāgriežas sociālajā dienestā. Viņi jums izsniegs kompensāciju par transporta izdevumiem.”

Džekija rūpīgi salocīja papīru un ielika to rokassomiņā. “Un, dakter?” “Jā, Džekij ?”

“Kā tur īsti bija ar jums un to Londonas profesoru?” Viņas nāsis iepletās kā gatavodamās uzņemt īpaši lielu barības devu. Es ieelpoju, izelpoju, pie sevis aizskaitīju līdz pieci. Esmu šo jautājumu dzirdējusi neskaitāmas reizes. Labi zinu, kā man uz to reaģēt. Un tomēr kādēļ tas vienmēr liek izjust sāpīgu pazemojumu? Laikam katra cilvēka dzīvē ir jautājumi, kurus viņš nekad nebūs gatavs sev uzdot.

“Paldies, bet mēs šodien esam beiguši. Uz privātiem jautājumiem es diemžēl nevaru jums atbildēt.”

Kad trijotne bija aizgājusi un klīnikā palikām mēs abas ar Megiju, viņa izdvesa teatrālu nopūtu. “Tas bija traki.”

Es pasmaidīju un pamāju ar galvu. Kādu brīdi mēs abas klusējām. Aiz loga pēcpusdienas saule izlēja gaismu pār tukšo piebraucamo ceļu. Turpinājās vēl viena gausa vasaras diena. Tā, it kā nekas nespētu traucēt šejienes rimto mieru.

“Tas zēns,” Megija pēkšņi ierunājās. “Tas zēns nu gan ir dīvains.”

15 .

Pulkvedis pats sevi uzskatīja par armijas cilvēku.

Kad pēc skolas viņu iesauca obligātajā militārajā dienestā, viņš kā brīvprātīgais pieteicās doties uz Afganistānu. Pildīt Padomju Savienības pilsoņa internacionālo pienākumu, kā tolaik izteicās. Formāli visi Afganistānā karojošie bija brīvprātīgie. Jauniesaucamajiem, kas tika atlasīti dienestam Afganistānā pēc mācību kursa iziešanas Uzbckijā, pirms sūtīšanas pāri robežai tika dota iespēja atteikties. Tā bija lieliski iestudēta izrāde. Svinīgas ceremonijas laikā, kad visi nostādīti ierindā pulka komandieru priekšā, pēc valsts himnas atskaņošanas un goda atdošanas pulka karogam augstākais klātesošais komandieris uzdeva jautājumu, vai kāds vēlas atteikties. Tam, kurš vēlējās atteikties, nācās izsolot ierindas priekšā. Šādā gaisotnē un situācijā atteikšanās bija padarīta līdzīga morālai pašnāvībai.

Atteikšanās nebija tikai atzīšanās gļēvulībā, tā bija publiska valsts un savu biedru nodevība. Uz tādu varonību retais astoņpadsmitgadnieks bija spējīgs. Tad jau labāk Afganistāna. Turklāt klīda valodas, ka nodevējus gaida tādi dienesta apstākļi Padomju Savienības teritorijā, kas liks nožēlot šo lēmumu ik dienas abus turpmākos gadus.

Turpretī pulkvedis patiesi bija brīvprātīgais. Vēlmi dienēt Afganistānā viņš paziņoja jau iesaukšanas komisijai. Auguma parametru, boksa skolas un apsveicamās apņēmības dēļ viņš tika norīkots gaisa desanta karaspēkā.

Viņš bija nolēmis veltīt dzīvi armijai, uzdienēties, cik augstu vien iespējams, kļūt par ģenerāli, tāpēc labāku karjeras atspēriena punktu viņš nevarēja pat vēlēties.

Viņam bija jānokārto arī ģimenes rēķini ar armiju. Jāgūst gandarījums par tēvu, vecāko leitnantu, no kura māte bija gaidījusi daudz vairāk. Kā vienīgais dēls ģimenē pulkvedis pārdzīvoja mātes nemitīgās piezīmes, pārmetumus un nievas iespējams, pat sāpīgāk nekā tēvs. Katru reizi, kad tēvs tika kārtējo reizi apiets augstākas dienesta pakāpes piešķiršanā, ģimenē uz vairākiem mēnešiem iestājās leduslaikmets. Māte nelaida garām nevienu iespēju norādīt, ka tēvs ir neveiksminieks, pelēcība, viduvējība. Pamazām šie leduslaikmeta posmi kļuva arvien garāki un pārmetumus aizstāja klajš nicinājums. Tā bija ģimene, kurā visi tiecās cits no cita izvairīties, sarunāties, tikties un saskarties, cik maz vien iespējams. Tēvs labprāt kavējās darbā un pavadīja laiku ar dienesta draugiem ārpus mājas, bet puika pilnībā sevi veltīja sportam. Vispirms viņš apmeklēja futbola sekciju. Viņš bija galvas tiesu garāks un arī stiprāks par vienaudžiem; ja viņš tika pie bumbas, sitiena spēks bija iespaidīgs, tomēr futbolā viņam īpaši neveicās, trūka ātruma, kustīguma, un treneris viņam ieteica boksa sekciju. Tā izrādījās laba izvēle. Šeit auguma izmēri kompensēja ātruma trūkumu un deva tādas priekšrocības, ka treniņos viņa pretinieki jau uzreiz bija vairākus gadus vecāki puikas.

Treneris zināja, ka puikām katra nodarbība ir nevis vienkārši ikdienas treniņš, arī pat ne cīņa uz dzīvību un nāvi, bet kaut kas daudz svarīgāks. Uzvara ringā deva godu, cieņu un vietu nekur nefiksētā, bet visiem labi zināmā savstarpējo reitingu tabulā.

Lai puikas cits citu nesavainotu, treneris, pirms laist tos ringā, stundu un četrdesmit minūtes viņus pamatīgi trenkāja. Iesildīšanās, īss skrējiens, lecamaukla, spēka vingrinājumi visām muskuļu grupām, tad dažādu sitienu kombināciju atstrādāšana, cīņas ar ēnu, pēc tam treniņš ar boksa maisiem un tikai pašās beigās rings, kad dažs jau vairs īsti neturējās kājās. Šādai metodei bija vairākas priekšrocības puikas uztrenējās, bija ļoti spēcīgi, bet tai pašā laikā izdevās ierobežot vienkāršu izkaušanos ringā.

Pulkvedim pie lielajiem puikām sākumā gāja ļoti grūti. Viņam trūka tehnikas un ātruma, viņš īsti nemācēja aizsargāties, tāpēc jau pirmajā mēnesī iedzīvojās deguna kaula lūzumā. Tas nebija sāpīgi, lai gan uzpampušais un ar vati piebāztais deguns dažas dienas radīja neērtības. Pazemojoša un apkaunojoša likās pati situācija. Precīzāk sakot, pazemojoši bija tas, cik viegli, pat it kā garlaikoti pretinieks bija to izdarījis kā spēlējoties. Pretinieku sauca Zeņa, tas bija gadus trīs vecāks puisis no kaimiņskolas; pulkvedis joprojām atcerējās Zeņu, atcerējās asiņu garšu mutē, atcerējās Žeņas attieksmi. Nē, Žeņa nesmējās, neizturējās nicīgi un nievīgi, neizteica nekādas aizskarošas piezīmes. Viņš izturējās pasvītroti nevērīgi, it kā būtu paveicis kaut ko pašsaprotamu, vieglu, parastu darbiņu, kas viņam nesagādāja nekādu piepūli. Tolaik pulkvedis to neapzinājās, bet jau krietni vēlāk viņš domās pieļāva, ka tieši Žeņas salauztais deguns padarīja viņu par to cilvēku, kāds viņš ir tagad. Tieši tajā brīdī notika kaut kas ārkārtīgi svarīgs, dzima apņemšanās, ka viņš nekļūs par neveiksminieku, kāds bija tēvs, neviens viņam vairs degunu nespēs salauzt, bet sievietes viņu nekad nepazemos, kā māte pazemoja tēvu. Viņš nekad to nepieļaus. Nekad.

Zeņa bija pirmais, kuram nācās izjust šīs apņemšanās sekas.

Nākamais mērķis bija armija.

Tāpat viņš iestājās komjaunatnē un aktīvi iesaistījās tās dzīvē, kļuva par klases politinformatoru, proti, skolnieku, kuram reizi nedēļā sestdienās nācās vadīt politinformācijas nodarbības klasei. Tas viss tikai armijas dēļ. Viņš apzinājās, ka jau tagad raksta pirmās lapaspuses savā personīgajā lietā, kuru vēlāk lasīs visi, kas lems par viņa paaugstināšanu. Šajā lietā visam bija jābūt nevainojamam.

Pulkvedis zināja, ka komjaunatnes biedra karte un politiskā izglītotība, līdzīgi kā sasniegumi sportā, tiks uzskatīti par plusiem, un viņš bija nolēmis savākt visus plusus, kādi vien iespējami. Afganistāna, viņaprāt, bija izdevība novākt veselu plusiņu ražu. Pat ja viņš nedabūs medaļas, pat ja nebūs izdevības izcelties kaujā, vienalga, jau pati reālās karadarbības pieredze bija liels pluss.

16 .

Pa ceļam uz mājām es piestāju Morrisons lielvcikalā. Ātri pagatavojamā lazanja, tāfelītc tumšās šokolādes un pudele sarkanvīna. Šovakar man gaidāmas divas telefonsarunas, un es baidījos, ka vienam no šiem zvaniem bez vīna man nepietiktu drosmes.

“Jūs šodien izskatāties tik nogurusi, dakter Redston,” pie kases teica Mollija, viena no Vcstportas seniorēm, kas pensionētās dzīves vienmuļību kliedēja, uz pusslodzi piestrādājot lielveikalā. “Vai jauni pacienti?”

“Jā, tā varētu teikt, Mollij.” Lielveikalu kasieres, kuras tevi pazīst un uzrunā vārdā, bija viena no lietām, kas pēc pārcelšanās no Londonas mani šeit fascinēja visvairāk. Tomēr šoreiz mazpilsētas familiaritāte šķita drīzāk apgrūtinoša. “Un kā pašai klājas? Kā vīra kungam?”

“Viss pa vecam, jūs jau zināt. Mūsu vecumā vienīgās lietas, kas laiku pa laikam mainās, ir futbola spēļu rezultāti.”

Veltīju viņai pieklājīgu smaidu. “Nezināju, ka jums patīk futbols, Mollij.” “Es arī ne,” viņa teica. “Līdz viņi pārtrauca rādīt Doktoru Hausu ” Pārradusies mājās, vispirms devos pie rakstāmgalda. Dokumentu mape, kuru meklēju, atradās apakšējā atvilktnē. Melni vāki. Uz tiem slimības vēstures numurs. Kreisajā stūrī sarkanais Sv. Marka hospitāļa pūķis. Biju cerējusi, ka man šo mapi nekad vairs ncievajadzēsies.

Ja tu tiešām tā cerēji, Sāra, tad kādēļ atvedi to sev līdzi no Londonas? Kādēļ tā visu šo laiku atradās tieši rokas stiepiena attālumā ? Kā gaidīdama īsto brīdi, lai atkal ienāktu tavā dzīvē.

Kamēr mikroviļņu krāsnī griezās plastikātā iesaiņotā lazanjas paciņa, es pāršķirstīju slimības vēsturi. Lielāko daļu no tur atrodamajiem materiāliem zināju no galvas. Biju ar tiem pavadījusi ik dienas pēdējos sešus mēnešus, kurus strādāju Sv. Marka klīnikā.

Vārds: Ketrīna

Vecums: 5 gadi

Diagnoze: Elektīvais mutisms.

Un iepretī diagnozes ailītei trīs jautājuma zīmes, ievilktas ar sarkanu zīmuli: ? ? ?

Es labi atcerējos to vakaru, kad šī dokumentu mape pirmo reizi nonāca manās rokās. Toreiz tā bija stipri plānāka, tikai trīs lappuses. Bija vēls, aiz loga smidzināja ierastais Londonas lietus, biju aizkavējusies savā kabinetā, vēlreiz pārskatīdama dienā veikto analīžu rezultātus un pārlasīdama terapiju pierakstus. Pie durvīm klauvēja.

“Vai drīkstu ienākt?” Tas bija doktors Fērdžins, mūsu klīnikas direktors.

“Vai tad manas darbinieka tiesības ļauj atteikt?” atbildēju, un manās lūpās iegūla viegls smaids. Fērdžins bija gadus 55 vecs, gara auguma, atpakaļ sasukātiem spīdīgi melniem matiem, kuros vīdēja dažas sirmas šķipsnas. Viņam piemita amerikānisks šarms, iegūts jaunības gados studijās Jēlā. Piedienīgi savam statusam kā Londonas dārgākās bērnu privātklīnikas direktoram viņš vienmēr ģērbās atturīgi elegantos, taču izmeklētos uzvalkos. Kreklam pieskaņotas aproču pogas. Sudrabots Ulysse Nardin rokas pulkstenis un Bondstrītas lepnākajos salonos iegādāti apavi. Neraksturīgi amatam, kura galvenais uzdevums bija nodrošināt klīnikas akcionāriem peļņu, doktors Fērdžins uztvēra savu darbu ar misijas apziņu. Agros rītos viņš mēdza apstaigāt palātas, aprunāties ar medicīnas personālu un sabužināt mazo pacientu galvas, lāgiem ieslidinot viņu slimnīcas pidžamu kabatās pa kādai aizliegtai konfektei.

Starp Londonas klīniku direktoriem, kas parasti bija labi finansisti, bet vāji humānisti, tas bija kas neierasts. Pacientu vecāki vēlāk to novērtēja ar dāsnām pateicībām, pret ko neiebilda arī slimnīcas akcionāri, Sv. Marka klīnika ik gadu ziedojumos vien saņēma vairāk nekā piecus miljonus mārciņu. Doktoru Fērdžinu augstu vērtēja it visi, kas nonāca viņa ietekmes lokā, jo īpaši klīnikas sieviešu personāls.

“Mums uz rītdienu ir pieteikts kāds VIP pacients. Precīzāk sakot paciente. Un es vēlos, lai tu uzņemtos viņas ārstēšanu.”

“Vai tad tu neesi tas, kurš mums vienmēr atgādina ikviens mūsu pacients ir VIP?”

“Šoreiz runa tiešām ir par augstāko VIP līmeni.” Fērdžina balsī nebija ierastā rotaļīguma. Tā skanēja norūpējusies un raižpilni. “Tu esi mūsu

augstākā līmeņa profesionāle, Sāra.”

“Mēs visi šeit tādi esam…”

“Un tu esi labākā no visiem,” viņš mani pārtrauca, neļaudams pabeigt. “Šī, iespējams, būs mūsu klīnikas svarīgākā lieta. Tiklīdz mediji par to uzzinās, mēs būsim visās avīzēs un televīzijās. Visam ir jānorit perfekti.” “Tu taču zini, ka medicīnā nekad viss nevar būt perfekti.”

“Es nerunāju par medicīnu, Sāra. Es runāju par mūsu klīniku.”

“Tad es laikam īsti nesaprotu, ko tu vēlies man teikt.”

Fērdžins brīdi klusēja. Viņa sejā iezagās šaubu ēna, likās viņš nevar izlemt, cik daudz man drīkst atklāt. Tad viņš piegāja pie loga, aiz kura lielām lāsēm joprojām lija lietus. Pielicis pirkstu pie norasojušās loga rūts, viņš ievilka tajā svītru.

“Mēs esam privātklīnika visa mūsu veiksme ir atkarīga tikai no tā, vai bērnu vecāki ticēs, ka mēs patiesi esam nevainojami. Un tam, ka tieši mēs esam labākā ārstniecības iestāde starp desmitām citu.”

“Es to labi saprotu, Fērdž. Bet kādēļ par to raizēties mums joprojām ir pilnas palātas, pacientu mazāk nav palicis. Pats redzi, es kā parasti strādāju virsstundas.” Tā gan nebija gluži taisnība virsstundas es strādāju jau kopš ii gadu vecuma, kad pēc mācībām skolā sāku palīdzēt iznēsāt saiņus vietējā pārtikas veikalā. Ne jau tādēļ, ka mūsu ģimeni būtu spiedusi kāda finansiāla vajadzība. Man vienkārši vajadzēja būt aizņemtai un noderīgai visas 24 stundas diennaktī, citādi es īsti nezināju, kur likties no neizskaidrojamas trauksmes sajūtas, kāda mūždien tirdīja mani.

“Sāra, biznesa pasaulē viss nav tik vienkārši, pat ja šis bizness ir tik nesavtīgs kā mūsējais.” Viņš pienāca pie manis, apsēdās krēslā, kurā parasti sēdēja pacienti, un cieši ielūkojās man acīs. Es ievēroju raižpilnas grumbiņas ap viņa acīm, tās piešķīra Fērdžina sejai īpašu, vīrišķīgu šarmu. Kā Džordžs Klūnijs kādā no savām slepenaģenta lomām. “Ikviens uzņēmums ir atkarīgs no reklāmas. Biznesā mēs esam sava brenda vergi mēs esam vien tik vērti, cik augstu vai zemu mūs vērtē.”

“Man vienmēr licies, ka vecāki savus bērnus gribēs uzticēt labākajiem ārstiem, nevis labākajiem brendiem. Dieva dēļ, Fērdž, mēs taču nerunājam par jauna uzvalka pirkšanu.”

Fērdžina lūpas savilkās smaidā. “Tev ir paveicies, ka izvēlējies kļūt par mediķi. Biznesā tevi piemeklētu katastrofa.”

Mēs brīdi sēdējām klusēdami. Tikai lietus aiz loga. Un Fērdžina rūgtcni saldā odekolona smarža, kas lēnām pārņēma manu kabinetu. Clive Cbristian, ja nemaldos, kaut vīriešu parfimērijas pasaule man bija vēl svešāks kontinents nekā biznesa administrācija.

“Mēs neesam vienīgie, kuri piedāvā bērnu ārstniecību, Sāra. Vecāki var savus bērnus vest uz kādu no valsts slimnīcām. Un mums vienmēr no jauna nākas pierādīt, ka atšķirība starp tām un mums ir tik milzīgas naudas vērta. Nemaz nerunājot par alternatīvām ārzemēs.”

“Bet Fērdž, mēs esam paši labākie. Es ne mirkli par to neesmu šaubījusies. Ja man būtu tikai aizdomas, ka bērni valsts slimnīcā varētu saņemt tikpat labu aprūpi kā šeit, tad jau rīt mans atlūgums būtu uz tava galda.” “Es par to nešaubos, Sāra. Bet mums tas ir jāpierāda sabiedrībai. Un šīs pacientes dēļ mēs nonāksim visu mediju uzmanības centrā. Tā ir mūsu iespēja nostiprināties vai, gluži pretēji, sabrukt zem spiediena. Ja šī lieta aizies greizi, tā būs tāda sabiedrisko attiecību katastrofa, ka mēs varētu ari vairs nepiecelties. Tieši tāpēc es gribu, lai tu uzņemies šo lietu.”

Fērdžins nolika uz galda melnu mapi, un tikai tagad es atcerējos patieso iemeslu, kādēļ viņš šeit bija ieradies. Augšējā labajā stūrī sarkanais logotips. Pacienta slimības vēsture.

“Pacients ir meitene, piecus gadus veca. Viņas privātais ārsts rekomendējis psihiatra konsultāciju sakarā ar aizdomām par clcktīvo mutismu.” “Elektīvais mutisms?” es teicu, neslēpdama vilšanos. “Tas neizklausās nekas tik eksotisks, lai spētu ieintriģēt tevis piesauktās žurnālistu ordas.” “Ne jau diagnoze ir eksotiska,” atbildēja Fērdžins. “Bet paciente.”

Es atvēru melno mapi, un pirmais, ko ieraudzīju, bija mazās meitenes fotogrāfija. Pār manu ķermeni pārskrēja aukstas skudriņas.

“Tas taču… tas nevar būt.”

“Tā ir viņa. Un rīt desmitos no rīta ir paredzēta vizīte. Tev gan jābūt šeit vismaz stundu agrāk, jo vispirms drošības dienests pārmeklēs telpas.” “Jā, protams,” es teicu, nespēdama novērst acis no meitenes fotogrāfijas. Kā ikviens Lielbritānijas iedzīvotājs, es pazinu šo seju biju to neskaitāmas reizes redzējusi avīžu lapās un žurnālu stendos, televīzijā un ielu plakātos, nodrukātu uz T-krekliem un simtiem tūristu suvenīru.

Kctrīna.

Slavenākais bērns Anglijā.

Velsas princese. Lielbritānijas karaļpāra mazā meita.

17 .

Karā kalnos likums ir vienkāršs uzvar tas, kurš atrodas augstāk. Šī iemesla dēļ padomju armijas mērķis bija ieņemt pēc iespējas vairāk stratēģisku virsotņu ap lielajām apdzīvotajām vietām un gar ceļiem, kas tika izmantoti karaspēka pārvietošanai, pārtikas, munīcijas, benzīna un ūdens transportēšanai.

Šādā kontrolpunktā jeb zastavā, kā to te sauca, dienējošo uzdevums bija aizsargāt ceļu un nepieļaut kaujinieku pārvietošanos pa ceļu un ielejām, kuras varēja kontrolēt no virsotnes, tāpat arī nepieļaut ceļa minēšanu, doties palīgā gadījumos, ja kaut kur netālu bija noticis uzbrukums kolonnai, un, protams, sargāt virsotni jeb, citiem vārdiem, pašiem sevi. Reizēm, ja tuvumā bija modžahedu vienības, karavīri veica arī operācijas pret tiem, rīkoja slēpņus un uzbrukumus, mīnēja takas, koordinēja artilērijas uguni un pildīja tamlīdzīgus uzdevumus.

Ieguvis pirmās ugunskristības 127. gaisa desanta pulka 21. rotas sastāvā Nangarhāras provincē, netālu no Džalālābādas, pulkvedis tika norīkots dienēt kontrolpunktā, kas atradās virsotnē ar nosaukumu Totahāna. Tas bija netālu no Bagrāmas. Augstums 1642 metri virs jūras līmeņa. Kontrolpunktā atradās 180. pulka sestās kājnieku rotas komandpunkts, kājnieku vads, mīnmetēju vienība, radiosakaru pārtveršanas un kontroles stacija, tanks T-62 ar apkalpi un trīs bruņutransportieri BMP-2.

Tā bija samērā mierīga vieta. Pulkvedis tur uzturējās apmēram divus mēnešus, un šai laikposmā modžahedi vien reizi naktī apšaudīja viņus ar mīnmetēju. Tas nebija īpaši bīstami. Mīnmetējs atradās tālu un nebija precīzs, turklāt zastava bija labi nocietināta, tranšejas nosegtas ar baļķiem, uz kuriem vēl sakrauta akmeņu kārta. Šķembas nevarēja izurbties tai cauri. Neviens netika pat ievainots, neraugoties uz faktu, ka viņu virzienā tika izšauti 26 mīnmetēja lādiņi.

Rotas komandiera vietnieks bija vecākais leitnants Džamats Magamedovs, trīsdesmit vienu gadu vecs pieredzējis armijas izlūks, beidzis armijas centrālā štāba izlūkošanas skolu. Džamats bija no Dagestānas, audzis musulmaņu vidē, vēlāk apguvis farsi. Afganistānā viņš dienēja jau piekto gadu.

Džamatam bija augstāka dienesta pakāpe nekā rotas komandierim leitnantam Karpovam, un tas liecināja gan par to, ka viņam šajā nomaļajā kontrolpunktā bija kādi īpaši uzdevumi, gan to, ka viņš šeit nav uz ilgu laiku. Vēlāk pulkvedis uzzināja, ka Džamats uztur aģentūras kontaktu ar kādu tuvējā kišlakā dzīvojošu vietējo autoritāti, kurš savukārt bija vidutājs starp Džamatu un kādas ietekmīgas modžahedu bandas vadoni. Šī banda konfliktēja ar kaimiņu bandu, un padomju armija Džamata personā palīdzēja draudzīgās bandas vadonim iznīcināt konkurentu. Pretī tika saņemta vērtīgā iespēja brīvi pārvietoties caur teritorijām, kuras kontrolēja Džamata draugi.

Laikā, kad Džamats bija brīvs no šī uzdevuma, viņš azartiski organizēja tālus nakts slēpņus, un pulkvedis vienmēr tika ņemts līdzi šajos uzdevumos.

Slēpņu mērķis bija pieķert ceļa minētājus vietās, kas atradās tālu no kontrolpunktiem.

Pasākums vairāk atgādināja medības nekā karu. Baiļu nebija nekādu, adrenalīna pieplūdums un satraukums bija drīzāk pat patīkams kā pirms boksa mača, kurā tu pats sev paredzi uzvaru. Protams, karā nekad neko droši nevar zināt, tāpēc piesargāties vajadzēja vienmēr, tomēr visviens rokas niezēja ātrāk ķerties pie nopietna darba.

Viņi izvēlējās taku, izsusējuša strauta gultni vai kādu citu padziļinājumu apkaimes reljefā, kas bija piemērots slēptai piekļuvei pie ceļa un minēšanai. Ierīkoja tur slēpni.

Viņiem līdzi bija tā sauktā pārnēsājamā virszemes izlūkošanas iekārta jeb PNRS-5, tolaik moderna kustības detektoru sistēma, kas elektroniski fiksēja jebkuru kustību un signalizēja par pretinieka tuvošanos. Tas ļāva ar nelielu karavīru skaitu kontrolēt plašu perimetru. Šīs iekārtas izvēršana bija pirmais darbs, ierodoties slēpņa vietā. Tad uguns pozīcijās izvietoja kareivjus, pozīcijas pārklāja ar maskēšanās tīklu, izlika mīnas uz iespējamajām pretinieka atkāpšanās takām, pēc tam iznīcināja darbošanās pēdas un vienkārši gaidīja. Gaidīja nakti, divas, trīs. Ja pretinieks šajā vietā parādījās, tam nebija nekādu cerību izdzīvot; ja neparādījās viņi nomīnēja taku un devās medībās uz citu vietu.

Mīnēt ceļu modžahedi parasti devās divatā vai trijatā. Viņi izmantoja prettanku mīnas, paštaisītus spridzekļus vai artilērijas lādiņus, kas bija aprīkoti ar detonatoru. Izrakt bedri kalnu ceļa klinšainajā grunti nebija viegls uzdevums, tad vēl vajadzēja uzstādīt spridzekli, visu aizbērt un nomaskēt. Modžahedi parasti parādījās trīs četras stundas pirms rītausmas. Divi klikšķi rācijā tas nozīmēja komandu atklāt uguni. Darbs skaitījās labi izdarīts, ja modžahedi pretī izšaut nepaspēja ne reizi. Parasti nepaspēja. Pulkvedis acīmredzami iepatikās Džamatam iespējams, tālab, ka pulkvedim nesagādāja nekādas grūtības uzdevumā nest līdzi ložmetēju, papildu munīcijas kārbas, minas vai kādu citu smagumu. Iespējams, bija arī kādi citi iemesli, bet šā vai tā, kad Džamatu aizkomandēja uz gaisa desanta karaspēka speciālo uzdevumu rotu, viņš jau pēc dažām dienām bija nokārtojis, ka ari pulkvedis tiek pārcelts uz to pašu rotu.

Tagad viņu uzdevums bija organizēt slēpņus uz karavānu takām, pa kurām no Pakistānas modžahediem tika piegādāti ieroči, munīcija un medikamenti.

Džamats vadīja rotu šajās operācijās. Te pirmo reizi pulkvedis saskārās ar fotogrāfijām, kas bija uzņemtas no kosmosa un tika izmantotas uzdevumu plānošanā. Kaut kas līdzīgs mūsdienu Google Maps satelīta attēliem, taču tolaik šie kosmosa uzņēmumi likās kaut kas īpašs.

Cīņas reizēm bija ļoti spraigas. Bija gadījumi, kad ieroču karavānu pavadīja gandrīz simts kaujinieku.

Parasti uzbrukumam tika izvēlēta vieta, kas ļāva karavānu ielenkt, noslēgt atkāpšanās ceļus un iznīcināt to, uzbrūkot no visām pusēm vienlaikus. Taču citkārt karavānas bija tik lielas, ka izliktajās lamatās tām vienkārši nepietika vietas. Lai karavānas avangards neizietu ārpus paredzētā uzbrukuma perimetra un nenonāktu kareivjiem aiz muguras, uzbrukums bija jāsāk, neraugoties uz to, ka karavānas aste vēl nebija ienākusi uguns zonā. Tas visu sarežģīja. Rotai nācās domāt ne tikai par uzbrukumu, bet arī par aizsardzību, turklāt modžahedi bija lieliski karotāji, viņi zināja, kā sagādāt nepatikšanas. Citreiz modžahedi pirms karavānas centrālās daļas izsūtīja uz priekšu atsevišķu izlūku nodaļu. Lai uzdevumu izpildītu, to vajadzēja izlaist cauri slēpnim neskartu. Šādos gadījumos, sākoties uzbrukumam karavānas centrālajai daļai, izlūku grupa atgriezās, lai palīdzētu savējiem, un uzbruka rotai no aizmugures. Tad karavīriem nācās cīnīties uz abām pusēm vienlaikus, un brīžiem nebija skaidrs, kurš kuru ir ielencis.

Džamats pulkvedi bija izvēlējies par vienu no saviem “miesassargiem”. Viņi bija trīs, kas nemitīgi turējās cieši blakus komandierim. Viņi raka ierakumu komandiera vietā, gatavoja ēst, pavadīja komandieri, kad viņš devās pārbaudīt posteņus, bet, protams, pats svarīgākais piesedza kaujā. Tā bija privilēģija un gods. Ar ko pulkvedis bija izpelnījies šo godu to viņš nezināja. Iespējams, lielais augums labi saderēja ar “miesassarga” pienākumiem, iespējams, no svara bija fiziskā izturība un spēks, iespējams, Džamats bija pamanījis, ka viņi savā starpā itin labi spēj saprasties, un novērtējis pulkveža cilvēciskās īpašības.

Vēlāk gan izrādījās, ka nevis pulkvedis izglāba vai pasargāja komandieri, bet, gluži pretēji, Džamats izglāba dzīvību pulkvedim.

18 .

Nodžinkstēja mikroviļņu krāsniņas zvaniņš lazanja ziņoja par savu gatavību apmierināt manu izsalkumu. Sameklēju virtuves atvilktnē korķuviļķi un atvēru vīna pudeli. Pirmo glāzi izdzēru steigšus kā izslāpusi maratonskrējēja, kaut ari tās nebija slāpes, ko mēģināju remdēt. Nē, vismaz tādu ilūziju man nebija.

Lielveikalā pirktā lazanja garšoja pēc karstas gumijas, bet es to pat nejutu biju noliekusies pār Ketrlnas slimības vēsturi. Lapu pēc lapas. Drudžaini šķirstīju terapijas aprakstus, citu pēc cita, nemeklēdama neko īpašu, vien atsaucot atmiņā sajūtas, domas, tēlus, kas bija pildījuši manu dzīvi veselus sešus mēnešus.

Seši mēneši aizritēja kopš tā liktenīgā lietainā Londonas vakara, kad Fērdžins uz mana galda nolika princeses Ketrīnas lietu. Šai laikposmā melnā mape bija uzblīdusi, piepildījusies ar izmeklējumiem, diagrammām un neskaitāmiem terapiju pierakstiem.

Mape nebija vienīgā, kas pa to laiku piepildījās, vai ne, daktere Redstona? Vēl dažas lietas saņēma savu piepildījumu. Un ne tās, kuras būtu saistītas ar karalisko ģimeni.

Un tad bija vēl kāds vakars. Tieši pēc sešiem mēnešiem. Tad nelija lietus. Bija tikai drēgna, miglaina Londonas pievakare. Atstāju savu Audi kādā tukšā šķērsieliņā pāris kvartālu no Svētā Marka autostāvvietas un mēģināju piekļūt klīnikai no sētas puses. Tomēr mans manevrs bija pārāk vienkāršs rūdītajiem britu tabloīdu žurnālistiem. “Re, kur viņa iet!” iekliedzās kāda balss, un jau pēc mirkļa mani apstāja vesels bars preses pārstāvju kameras, zibspuldžu zibeņi un mikrofoni, kuru mīkstie, krāsainie uzgaļi nekaunīgi grūdās man tieši sejā. Es biju kā strupceļā iedzīts zvērs, kuru medī asinskāru dzinēju bars. Jutos izmisusi.

“Kā jūs to komentēsiet?” kliedza viena no daudzajām balsīm. “Vai tā ir taisnība?” bļāva nākamā. Cita pāri citai, katra skaļāka par iepriekšējo, kamēr es mēģināju izlauzties līdz Svētā Marka administrācijas spārna dienesta ieejai.

“Kādēļ viņi tā dara?” pie sevis izmisīgi domāju. “Es taču nevarētu viņiem atbildēt, pat ja gribētu.” Līdz ēkai bija palikuši vēl kādi desmit metri. Nodūru galvu un steigšus, gandrīz skriešus metos pie ieejas, līdz kāds īpaši nekaunīgs reportieris uztriecās man tieši virsū, un es zaudēju pamatu zem kājām. Jutu, ka tūlīt saļimšu. Par laimi, kāds cits žurnālists mani paspēja sagrābt aiz elkoņa. “Lūdzu,” es čukstēju, nespēdama pateikt neko vairāk, tikai vēlēdamās ātrāk izkļūt no šī ārprāta. “Lūdzu.”

Un tieši mans izmisīgais lūgums, kuru vēlāk translēja vai visas valsts televīzijas stacijas, tajā vakarā ievadīja jaunākos ziņu izlaidumus. “Šokējošs pavērsiens mazās princeses Ketrīnas lietā,” steidzās ziņot diktori, kamēr izsalkušais pūlis šaipus ekrāniem kāri ķēra katru vārdu. “Daktere Sāra Redstona atstādināta no amata. Slimnīca paziņojusi, ka viņai aizliegts tuvoties mazajai Ketrīnai.” Tad mans tuvplāns. Izmisušais skatiens. Es zaudēju līdzsvaru. Gandrīz pakrītu. Kāds mani pietur. “Lūdzu!” es čukstu tieši kamerā.

Tad nākamais kadrs. Doktors Fērdžins. Tikpat elegants kā vienmēr, tikpat pārliecinošs un šarmants. Arī viņa sejā ir raižpilna izteiksme. Bet raizes viņa vaibstiem drīzāk piešķir karalisku nopietnību. Šajā reizē tā šķiet īpaši iederīga.

“Ar visdziļāko nožēlu mums jāpaziņo, ka daktere Redstona rupji pārkāpusi mūsu klīnikas noteikumus un medicīnas ētikas prasības. Līdzko šīs viņas darbības kļuva zināmas, mēs nekavējoties liedzām viņai piekļuvi visiem pacientiem, tostarp princesei Ketrīnai. Šobrīd minētā daktere ir atstādināta no jebkādu pienākumu pildīšanas mūsu klīnikā. Viņas lieta nodota izskatīšanai Valsts psihiatru asociācijā.”

“Doktor Fērdžin,” taujāja kāds no klātesošajiem reportieriem. “Vai jūs bijāt informēts par virzienu, kuru bija uzņēmusi dakteres Redstonas tā saucamā ārstēšanas terapija?”

Vārdus “tā saucamā terapija” viņš izteica ar vieglu nicinājumu, kurā skanēja kas neslēpti ņirdzīgs. Lūk, te nu bija visa mana spīdošā karjera, mana izglītība prestižākajās medicīnas skolās un daudzu gadu pieredze, visas manas zinātniskās publikācijas un konferenču uzrunas vienā mirklī es biju kļuvusi par “tā saucamo dakteri”, kura nodarbojas ar “tā dēvēto ārstēšanu”. Līdzīgās intonācijās mēdz runāt par ciema samani vai pūšļotāju.

“Viennozīmīgi nē,” atbildēja Fērdžins. Viņa sejā nenotrīsēja neviens muskulītis. Viņa balss pat neiedrebējās. “Tiklīdz es par to uzzināju, tajā pašā mirklī sāku attiecīgi rīkoties.”

Melis! Nolādētais melis! Bet tu, Sāra, varbūt tu tiešām neesi diez ko laba psihiatre. Vai tad psihiatriem nav jāspēj pazīt cilvēkus?

Tā bija pēdējā reize, kad biju dzirdējusi Fērdžina balsi. Televizora ekrānā pirms diviem gadiem.

Ielēju vēl vienu vīna glāzi, ar ko noskalot lazanjas gumijoto pēcgaršu. Tad paņēmu telefonu. Pirmais zvans bija manam Londonas paziņam no rezidentūras laikiem.

“Man ir beigušās receptes tavām mazajām brīnumzālītēm,” teicu viņam pēc tam, kad bijām apmainījušies ar pāris īsām pieklājības frāzēm. “Vai vari nosūtīt man dažas ar DHL kurjerpastu?”

“Vai nevēlies labāk pierakstīties pie sava vietējā psihiatra? Esmu dzirdējis, ka laukos var atrast visādus interesantus tipus. Varbūt tev izraksta ko patiešām eksotisku?”

“Cerams, ka humora izjūta ir vienīgais, kas tev aizkavējies pusaudža attīstības stadijā,” pārtraucu viņa ķircināšanos. “Turklāt es dzīvoju nevis laukos, bet mazpilsētā.”

“Pastāstīsi man, pilsētas puikam, kāda ir atšķirība?”

“Kopš kura laika Velsā uzbūvēta kāda pilsēta?”

Viņš skaļi iesmējās. Mūsu kopīgais joks par viņa velsiešu izcelsmi stiepās līdz studiju pirmajam kursam, kad bijām divi tikko sapazinušies medicīnas studenti. “Labi, mazā. Skaidrs, ka izlīdzēšu. Galu galā tu tur noteikti jūties ļoti vientuļa meitene. Un antidepresanti ir meitenes…” “Zinu, zinu,” aprāvu viņu pusvārdā. Biju to dzirdējusi jau simtām reižu. “Tad gaidīšu no tevis vēstuli. Un vari nepūlēties to sasmaržināt.” “Skūpstu tevi. Un nodod sveicienus govīm, kazām vai kas nu vēl tur ir tavi lauku dzīves kompanjoni.”

Viņš mūždien bijis nelabojams āksts jau kopš studiju gadiem, turklāt viegluma izjūtu viņam izdevies saglabāt arī daudzus gadus pēc prakses uzsākšanas. Psihiatriem tas nudien ir pagalam neraksturīgi.

Otrs zvans ne tuvu nesolījās būt tik vienkāršs. Es vēlreiz piepildīju glāzi. Šoreiz to dzēru lēniem malkiem, gaidīdama silto vilni, kas ieplūdīs vēderā un piepildīs galvu ar maigu, patīkamu migliņu. Tomēr migliņa kavējās. Mans satraukums bija pārāk liels, lai to spētu remdēt ar dažām vīna glāzēm.

Es uzspiedu numuru. Jutu savu sirdi tā dauzījās pret krūšukurvi ar izmisīgiem pārsitieniem. Tuk. Tutuk. Tutuk. Tuk. Manas rokas miklas satraukuma dēļ. Vēderā kamols.

Tev vēl ir iespēja pārdomāt, Sāra. Tev tas nav jādara. Tu vēl visu vari apstādināt, pirms tas ir sācies. Tev pat nav jāatsakās no Mareka ārstēšanas. Runas terapija, nekas vairāk. Tikai nesāc to visu atkal no gala. Nesāc to, kas tevi noveda visā šajā ārprātā.

Otrā galā atbildēja sievietes balss.

“Labvakar,” es teicu ar satraukumā izžuvušu muti. “Savienojiet, lūdzu, mani ar doktoru Fērdžinu.”

19 .

Nākamajā rītā pulkvedis atstāja Elizabeti guļam un devās uz darbu kājām.

Bija skaists vasaras rīts. Viņš nolēma, ka vēlāk liks kādam policistam aizbraukt pakaļ mašīnai un atdzīt to līdz darbam. Pulkvedis mita daudzdzīvokļu mājā, kas atradās Mežaparkā, Rīgas rajonā, kuru divdesmitā gadsimta sākumā uzbūvējusi Rīgas tālaika baltvācu elite. Rīga tolaik bija trešā lielākā pilsēta cariskajā Krievijā, nozīmīgs rūpniecības, izglītības un tranzīta centrs. Tālaika rūpnieki, baņķieri, varas pārstāvji būvēja sava villas šeit, Mežaparkā, ezera malā, brīnišķīgā priežu mežā izveidotā parkā. Kad Latviju okupēja Padomju Savienība, šajās villās ierīkoja slimnīcas, bērnudārzus un sanatorijas, tajās apmetās okupācijas karaspēka ģenerāļi. Daudzas villas tika pārvērstas par dzīvokļu mājām, kurām līdzās vēlāk uzbūvēja jaunas daudzdzīvokļu mājas. Vienā no tām dzīvoja pulkvedis.

Labā laikā viņš nereti uz darbu gāja kājām. Tas bija pulkveža veids, kā mierīgi vienatnē pārdomāt lietas. Viņam patika ceļš līdz centram, kas vispirms veda garām kapiem un cietumam, tad Satversmes aizsardzības biroja neuzkrītošajam galvenajam birojam, tālāk sekoja dzemdību nams un saldumu fabrika Laima, tad teātris, kuram iepretī uz ielas stūra atradās bijusī KGB ēka. Tad arī pilsētas centrs bija klāt.

Izmeklējot jebkuru slepkavību, vissvarīgākās ir pirmās dienas.

Pulkvedim joprojām mieru nedeva fakts, ka šoreiz līķa tuvumā viņš nebija jutis nāves enerģiju. Kāpēc?

Varbūt viņš cenšas sajust kaut ko tādu, kā nemaz nav? Vai vispār ir kaut kāda enerģija? Varbūt viņš bija izgudrojis to nāves enerģiju? Varbūt tā bija kāda psiholoģiska trauma? Kara sekas? Novirze, no kuras viņam beidzot izdevies atbrīvoties?

Afganistānā kolosālā, visaptverošā kara enerģija pārmāca jebkuru atsevišķu nāvi, jebkuru atsevišķu traģēdiju. Atsevišķās individuālās nāves veidoja bezgalīgo kara rakstu, un vienai nāvei pašai par sevi nebija lielas nozīmes. Varbūt tā arī ir? Katrai atsevišķai nāvei pasaules ritumā arī nav nekādas nozīmes, kaut gan savā mietpilsoniski pārtikušajā ikdienā mēs sliecamies uz pārlieku jūtīgumu, kas citu notikumu plūsmā mums liek izcelt nāves faktu kā lielākas ievērības vērtu.

Varbūt nav arī nekādas enerģētikas un gara vai dvēseles? Varbūt nāve ir gluži vienkārša parādība. Fizika, nekas cits.

Akmens-šķēres-papīrītis. Lode ir stiprāka par miesu, prettanku mīna par bruņutransportieri, bet reaktīvās artilērijas sistēma Град pārspēj visu.

Matērijai ir savi dzelžaini likumi. Nekādu izņēmumu nav kas miris, tas ir beigts un pagalam, bet dzīve turpinās, it kā nekas nebūtu noticis.

Arī tad, kad es nomiršu, pilsēta taču turpinās savu dzīvi. Viss būs tieši tāpat kā šorīt, un šādu rītu būs neskaitāmi daudz. Pasaulē pilnīgi nekas nemainīsies, pie sevis prātoja pulkvedis, pats brīnīdamies, no kurienes viņam tādas domas.

Arī tad, kad es būšu miris, mammas vedīs bērnus uz bērnudārziem, kaut kur, tāpat kā šorīt šeit, smaržos svaigi cepti kruasāni, kāds mācītājs nopeldējies nāks no ezera, kara veterāns invalīda krēslā, visu pamests un neviena nesaprasts, izbrauks saulītē pasildīties, mīlnieki kaut kur dāvās viens otram atvadu skūpstu, bet cituviet būs notikusi slepkavība, un kāds izmeklētājs lauzīs galvu, pūlēdamies to atrisināt.

Tā tas būs. Tāpat kā katru rītu. Tāpat kā vakar, tāpat kā aizvakar, tāpat kā pirms desmit un simts gadiem.

Ļaudis steigsies uz darbu, un pilsētas centrā veidosies sastrēgumi, kaut kur citur pasaulē būs karš un nemieri, cituviet nestabilitāte un posts, bet kaut kur jauna meitene kavēs skolu. Pasaule manu nāvi pat nepamanīs, tāpat kā tagad nemana nāvi visriņķī. Nāve tās ir beigas, bet beigas nevienu īpaši neinteresē. Visus interesē rītdiena, nākotne, dzīve. Dzīve turpinās, un mirušie tajā nepiedalās. Viss ir vienkārši, un varbūt nevajag izgudrot nekādas enerģijas un sazin vēl kādas mistērijas.

Pulkveža ceļš veda garām šokolādes fabrikai Laima, vienam no vecākajiem un iecienītākajiem Latvijas zīmoliem. Viņš ar baudu ieelpoja garšvielu un kakao aromātu, kas neuzbāzīgi novirmoja gaisā, kad garām pabrauca tramvajs. Caur kafejnīcas skatlogu varēja redzēt, kā eleganta sieviete pie galdiņa dzēra kafiju. Ja es šonakt būtu nomiris, šī iela izskatītos tieši tāpat. Tāpat kursētu tramvajs un smaržotu šokolāde, un skaistā brunete gluži tāpat dzertu kafiju. Nav nekādas lielas atšķirības es te esmu vai ne.

Laikam jau vecums, pieķēris sevi šādās neierastās domās, nosprieda pulkvedis. Par ko es te vispār domāju. Kāda vēl dvēsele? Kāda nāve? Man taču ir nenoķerts snaiperis pilsētā, man par to būtu galva jālauza.

Viņš gribēja aprunāties ar Vanagu.

Pulkvedis saprata, ka Vanags jau būs iztaujājis visus izmeklēšanas grupas dalībniekus un zinās arī to, kas neparādās dokumentos, proti, kuru šobrīd par vainīgo uzskata izmeklēšanas grupa.

-      Kā rādās? iegājis Vanaga kabinetā, bez sasveicināšanās prasīja pulkvedis.

-              Domāju, dēls vainīgs. Vai izdosies pierādīt, tas jau cits jautājums,

-    Vanaga pārliecība liecināja, ka šai versijai piekrīt arī citi.

-    Ak tā? pulkvedis pagaidām mēģināja neizrādīt savu skeptisko attieksmi pret šādu skaidrojumu.

-     Astoņdesmit procentos gadījumu sievietes nāvē ir vainojams kāds no viņas vīriešiem. Tā ir neapgāžama statistika slepkava izrādās vīrs vai mīļākais, un arī šeit tas pats. Mīļākais nogalināja, jo nevarēja piedot nodevību, kad sieviete gulēja ar viņa paša tēvu, Vanags bija pārliecinātāks, nekā sākumā šķita.

-    Ak tā, pulkvedim nepatika palīga pašpārliecinātība. Un cik procentos gadījumu vīrs vai mīļākais algo profesionālu snaiperi?

-   Jā, bet šis ir īpašs gadījums. Viņš ir vienīgais, kurš var atļauties šāda līmeņa pasūtījumu. Precīzāk, viņš to būtu varējis atļauties finansiāli. Viņš izsauca meiteni pie sevis, nolika snaiperim pa šāvienam, un bum gatavs.

-      Nu, skaidrs, teica pulkvedis. Patiesībā viņš domāja ļoti līdzīgi, bet neļāva palīgam to nojaust. Grūti iedomāties, kam vēl varētu būt gan slepkavības motīvs, gan finansiālas iespējas, tomēr pieredze mācīja, ka ne vienmēr tas, kas šķiet skaidrs pirmajā acu uzmetienā, tāds izrādās arī vēlāk.

-    Vai no ekspertiem ir ziņas ?

-    Būs šodien.

-     Mums ir jāatrod izpildītājs viņam ir jābūt redzamam novērošanas kamerās. Tajā biroju ēkā nestrādā vairāk par dažiem simtiem cilvēku, identificējiet katru, kas tajā rītā redzams ieejam ēkā vai izejam no tās. Pacentieties atrast viņu pilsētas novērošanas kamerās. Visus spēkus tagad virziet uz to.

-   Jā, šef.

-   Visu izmeklēšanas grupu pie manis uz sapulci katru rītu 8.30 un katru pēcpusdienu 17.30.

-Jā, šef. Bet vēl te viena tāda lieta…

-    Kas vēl? pulkvedis pirmo reizi sarunas laikā paskatījās uz palīgu.

-    Mūsu hipsters savācis pirmos datus.

-    Kas savācis? pulkvedis nesaprata.

-    Hipsters. Mēs tā viņu saucam. Sociālo tīklu analītiķis.

-    Mhm, norūca pulkvedis.

-    Viņš ir savācis pirmos datus, man liekas, jums varētu būt interesanti ar viņu aprunāties.

-    Labi, aicini, vēl kas?

-    Nē, šef.

-    Lai visi būtu klāt 17.30.

-Jā, šef.

Savā ziņā ir izdevīgi, ka tevi noslepkavo, domāja pulkvedis, ērti atlaidies sava kabineta krēslā. Ar tavu nāvi nodarbojas daudz cilvēku, domā par tevi, pēta, analizē, rūpējas, lai tavs slepkava saņem pelnīto sodu.

Nomiri vienatnē slimnīcā naktī no rīta aizstums uz morgu, un punkts.

Kad es nomiršu, pat bēres nāksies rīkot policijai. Neviens neskums, visas domas un runas būs tikai par to, kurš kļūs par jauno priekšnieku, kādas izmaiņas piemeklēs padotos, kuru izcels un kuru nogremdēs. Jaunais priekšnieks sēdēs šajā pašā kabinetā, šajā pašā krēslā un domās tikai par to, kā iznīcināt vispēdīgo atgādinājumu par priekšgājēju. Jo augstāku amatu kāds ieņem, jo vairāk tam jārēķinās, ka visi glūn un gaida ja ne nāvi, tad klupienu pavisam noteikti. Lai to izgaršotu visos sīkumos, liekulīgā līdzjūtībā apspriestu un tēloti šausminātos… Nudien vecums, pulkvedis attapa. Afganistānā lodes spindza gar ausim, tad par nāvi nedomāji, tagad sācis filozofēt. Viņš nospieda pogu uz stacionārā telefona, kas savienoja viņu ar sekretāri.

-    Kur tas hipsters? pulkvedis dusmīgi iesaucās.

20 .

“Sāra?” telefona klausulē teica doktors Fērdžins. “Sara, vai tā esi tu?” Viņa balss lika man sastingt, nespējot izdabūt ne vārda pār lūpām. “Jā,” es beidzot saņēmos. Biju gribējusi izklausīties lietišķa. Pārliecināta. Piedevusi visu, bet ne aizmirsusi. Taču mana balss izskanēja kā apmulsušas meitenes čuksts. Noriju siekalas, dziļi ievilku elpu un mēģināju vēlreiz. “Jā, Fērdž. Tā esmu es. Cerams, ka neiztraucēju.”

“Nē, nē… Bet negaidīti pārsteidzi.” Tagad bija viņa kārta sajusties neveikli. “Es tik sen vēlējos ar tevi aprunāties, bet tu jau zini ir tik grūti atrast piemērotu brīdi.”

“Ja tikai ir patiesa vēlēšanās, brīdis pats atnāks pie tevis. Pag, vai tikai tas nebiji tu, kas man kādreiz to iemācīja?”

“Varbūt. Jā, tas izklausās pēc manis.” Viņš iesmējās, bet smieklos nejuta vieglumu. Tic bija nervozi, saspringti smiekli. Dīvainā veidā Fērdžina saspringums ļāva manī ieplūst drosmei. Es biju likusi viņam justies neveikli, un tas lika manī atgriezties pārliecībai.

“Labi, Fērdž, iztiksim bez lēta sentimenta. Manī visu šo laiku ir bijusi vēlme atgriezties pie Ketrīnas lietas. Pierādīt, ka tas nebija safabricējums. Es gribu attaisnot savu teoriju un visu, kas vēlāk notika. Un nupat pienācis īstais brīdis. Kā tu teiktu tas pats atnāca pie manis.”

Uz bridi iestājās klusums. Varēju saklausīt viņa saspringto elpu.

“Sāra, ir akmeņi, kurus nav prātīgi kustināt.”

“Tev vieglāk runāt. Tu netraucēts sēdi uz šiem akmeņiem, kamēr es esmu aprakta zem tiem.”

“Mums katram nācās iznest savu smagumu. Un es gribu, lai tu zinātu, cik ļoti es novērtēju visu, ko tu darīji…”

“Izbeidz, Fērdž!” es dusmīgi iesaucos. “Tu novērtē tik ļoti, ka man pat nepiezvanīji!”

“Manu telefonu noklausījās, Sāra. Es nevarēju riskēt ar klīniku. Ne jau pēc visa notikušā.”

“Klīnika vienmēr tev bijusi svarīgāka par jebko citu. Tikai neaizmirsti ja es būtu visu toreiz atklājusi, tu tagad būtu manā vietā. Lielākais, ko tev pēc tam uzticētu vadīt, būtu zupas virtuve kādā mazpilsētas geto.” “Pietiek!” viņš teica, vienā sekundē atgūdams savu nesatricināmo noturību. Viņa balsī vairs nebija ne miņas no pirmītējā apjukuma. “Ko tu gribi ? Kāds ir šī zvana iemesls?”

“Es gribu pierādīt, ka mūsu versija nebija tikai traka fantāzija…”

“Tava versija,” viņš mani pārtrauca. “Tā bija tava versija. Tu biji viņas ārstējošā ārste. Man ar to nevarēja būt nekāda sakara.”

“Ak, pareizi, atvaino. Tā bija mana versija, pie kuras es nonācu, nejauši atrodoties tavās mājās, lasot tavu bibliotēku un pavadot neskaitāmas naktis, pārskatot tavus pierakstus…”

“Izbeidz, Sāra!” Tagad viņš izklausījās kā cilvēks, kurš sakostiem zobiem mēģina apslāpēt niknuma lēkmi. “Tu labi zini, ka neko tādu nevar zinātniski pierādīt. Tā vienmēr paliks tikai hipotēze. Eksotiska versija, kas pastāv dažos neremdināmos prātos, bet nekas vairāk.”

“Varbūt to nevar pierādīt zinātniski. Bet, no otras puses, ko gan zinātne pilnīgi droši ir kādreiz pierādījusi par cilvēka dvēseli ? Man nevajag zinātniskus pierādījumus, Fērdž. Pietiktu, ja kaut reizi kas līdzīgs gadītos ar vēl kādu bērnu. Ja būtu līdzīgas pazīmes kā princesei Ketrīnai. Un ja šoreiz es varētu atļauties aizvadīt līdz gala iznākumam.”

“Tas ir neiespējami. Kur tu atradīsi tādu bērnu? Un, pat ja to izdotos atrast, tev nebūtu nekādu iespēju strādāt ar viņu.”

Manās lūpās iegūla triumfējošs smaids.

“Es tikko vienu tādu esmu atradusi. Pareizāk sakot, viņš pats atnāca pie manis.”

“Tas nevar būt! Bet kā…”

“Un viņš ir mans pacients.”

21 .

Modžahedu slēpņu taktika līdzinājās tai, kādu lietoja padomju spēki. Vieta uzbrukumam bija izvēlēta ļoti veiksmīgi. Ceļa vienā pusē slējās stāvs kalns, otrā nogāze, bet metrus trīsdesmit zemāk līkločiem vijās izžuvuša strauta gultne, aiz tās atkal kraujš pacēlums. Modžahedi atklāja uguni uzreiz no vairākiem ložmetējiem un prettanku ieročiem.

Nez vai pasaulē ir daudz šausmu, ko varētu salīdzināt ar bailēm, kādas sagrābj cilvēku autokolonnā, kuru no nepilnu simts metru attāluma tiešā tēmējumā apšauda ar reaktīvajiem lādiņiem.

Pulkvedi jau pirmais sprādziena vilnis bija nometis no bruņutransportiera, un viņš acīmredzot uz brīdi bija zaudējis samaņu, jo neatcerējās, nedz kā bija lidojis un kritis, nedz arī kas vispār bija noticis. Viņš attapās, kad valstījās uz akmeņiem lejāk pa nogāzi, jau gandrīz pie strauta gultnes. Šķiet, viņš bija kontuzēts, viņš nedzirdēja nekā no tā, kas norisa visriņķī. Ne šāvienus, ne sprādzienus. Cialvā monotoni rēca svilpjoša skaņa, kas, likās, piepildīja visu viņa būtību.

Labi ka dzīvs, droši vien bungādiņas pušu šāda bija viņa pirmā doma. Pulkvedis nejuta sāpes, lai gan vēlāk noskaidrosies, ka viņam jau šajā brīdī bija lauzts atslēgas kauls, saplosīti pleca muskuļi un saites, vairākas sīkas šķembas bija ķērušas kājas, muguru un seju. Viņam bija gandrīz pilnībā norauta kreisā auss, kas nu stipri asiņoja, un dziļa brūce vaigā.

Instinkts lika palikt nekustīgam. Pretinieks, iespējams, viņu no augšas redz, bet patlaban, manīdams, ka pulkvedis nekustas, domā, ka viņš ir miris un nekaitīgs.

Pulkvedis ļoti lēni un piesardzīgi pagrieza galvu un, joprojām pieplacis zemei, centās saprast, kur atrodas viņš, kur pārējie un kas tagad jādara.

Skaņa galvā bija neizturama. Kā vilciena lokomotīves taure tunelī, kā miljoniem niknu tējkannu, kas visas vienlaikus sasniegušas vārīšanās temperatūru. Sl iekšējā skaņa pārmāca visas apkaimes skaņas.

Viņš mēģināja sataustīt vai ieraudzīt ieroci. Automāta nebija. Tā nebija lielākā problēma. Kaujas laukā vienmēr var sameklēt ieroci. Pulkvedis, gausi grozīdams galvu, mēģināja apjaust uzbrukuma un zaudējumu apmērus. Kritušo bija daudz, turklāt ķermeņi bija sašķaidīti un saraustīti gabalos. Noveicies, domāja pulkvedis, bet kā tikt laukā no šīs ellītes? Automāts nebija tālu jāmeklē, pareizāk sakot, tālu nevajadzēja meklēt kritušo biedru. Pulkvedis viņu pazina, tas bija jaunākais leitnants Kola Starcevs, 19 gadus vecs dzīvespriecīgs puisis ar iesauku Gorbačovs, jo, līdzīgi kā valsts vadītājs, nāca no Stavropoles. Leitnanta zarnu, urīnpūšļa un citu iekšējo orgānu saplosītās paliekas, noklātas ar putekļu un smilšu kārtu, rēgojās no brūces vēdera dobumā. Viņam bija arī norauta roka un dziļi šķembu ievainojumi pa visu ķermeni.

Pulkvedim tagad nebija laika skumt par Gorbačovu, vajadzēja izdomāt plānu, visupirms maršrutu, pa kuru pārvietoties tālāk, lai atrastu kādu patvērumu. No vietas, kur gulēja pulkvedis, nevarēja pārskatīt visu kaujas lauku, tāpēc viņš aizlīda līdz Gorbačova līķim, paņēma automātu un nogūlās tā, lai izkropļotais mirušā leitnanta ķermenis sargātu viņu no aizmugures. Cenšoties bīdīt Gorbačova līķi un piesegties ar to, pulkvedis beidzot saprata, ka ir ievainots. Kreisā roka neklausīja un ļoti sāpēja, tomēr viņam izdevās daļēji ierušināties klintsgabalu drumslās un uzstīvēt Gorbačova līķi sev uz sāniem. Tagad viņš bija puslīdz pasargāts, vismaz no nogāzes puses, kas atradās aiz izžuvušā strauta. Visi bruņutransportieri bija sadeguši, divi pilnīgi iznīcināti. Tagad viņi bija medījums. Pretinieks bez baiļu sēdēja savās nocietinātajās pozīcijās un kā šautuvē mierīgi un sistemātiski viņus iznīcināja. Būtu bijis ložmetējs, vēl varētu kaut ko domāt, bet ložmetēji bija palikuši sadegušajos bruņutransportieros.

Jebkuram slēpnim visvājākā vieta ir tā sauktās durvis. Viņi ar Džamatu bija daudz par to runājuši, paši organizējot slēpņus uz karavānu ceļiem. Nogāzēs slēpņa sānos uzbrucējs ir labi nocietinājies un grūti iznīcināms. Pietuvoties pretiniekam, ņemot vērā, ka tas atrodas augstāk kalna nogāzē, ir tikpat kā neiespējami. Vienīgā cerība izsaukt aviāciju. Taču tā ne vienmēr atlidoja. Ne vienmēr atradās tuvumā, ne vienmēr paspēja. Par durvīm dēvēja vietu, pa kuru karavāna vai šajā gadījumā viņu kolonna nonāca lamatās. Uzbrucējiem durvis bija jāaizver, lai aizšķērsotu atkāpšanos. Tātad kādai grupai, sākoties kaujai, vajadzēja ieņemt jaunas pozīcijas pie paša ceļa. Šīs pozīcijas nevarēja būt īpaši nocietinātas, un tās arī nevarēja atrasties augstu kalnā. Lamatās iekļuvušo vienīgais glābiņš doties atpakaļu durvju virzienā un mēģināt tur izlauzties no aplenkuma. Ja karavāna vai kolonna bija apjomīga un tātad arī gara, šāds manevrs bija nereāls, taču nelielai bez transporta palikušai desantnieku grupai bija neliela cerība, pareizāk sakot tā bija viņu vienīgā cerība. Pulkvedis noprata, ka patlaban tieši to cenšas darīt vēl dzīvi palikušie biedri, bet viņš apjauta arī to, ka laika nav daudz. Pretinieks drīz pārdislocēs savus spēkus, un viņi no vienām lamatām nonāks nākamajās. Lai paspētu, vajadzēja mesties skriešus. Tagad. Distance it kā nebija no garajām apmēram simts, varbūt simts piecdesmit metru līdz ceļa pagriezienam. Bet ķermenis atteicās klausīt. Domās pulkvedis iezīmēja maršrutu. Viņš skries pa nogāzi tā, lai atrastos pāris metrus zem ceļa līmeņa un vismaz daļēji būtu pasargāts no šāvieniem, kas raidīti no augšas, taču viņu nekas nepiesegs no strauta puses. Cerību faktiski nebija, bet visviens skriet vajadzēja. Tagad. Pēc minūtes jau būs par vēlu, un tad viņu nekas vairs neglābs.

Galvā turpināja gaudot un rēkt sirēna, viņam nāca vēmiens, un pēkšņi uzmācās pilnīgs bezspēks, organisms it kā atteicās doties bīstamajā ceļā, kur viņu, visticamāk, gaida nāve. Ir jāskrien, pulkvedis pie sevis nemitīgi atkārtoja. Tagad. Tas ir skaidrāks par skaidru. Paliekot te vienam, viņu gaida droša nāve vai gūsts, taču kājās piecelties viņš nespēja.

Jāsaņemas. Lai atvērtu durvis, vajadzēs granātas, viņš nodomāja. Viņam pašam bija palikušas divas, bet Starceva saplosītajā taktiskajā vestē izrādījās saglabājies pilns komplekts divas uzbrukuma granātas RGD-5 un divas aizsardzības F-i.

Bija jāskrien. Tagad. Vairs nedrīkstēja vilcināties. Tagad. Un pulkvedis skrēja. Viņš it kā izslēdza bailes, it kā apklusināja apziņu, domas. Domāt nedrīkstēja, bija vienkārši jāskrien, cik ātri iespējams.

Viņš nejuta sāpes no ievainojumiem, viņš nejuta, kā automāta lode caururbj viņa apakšstilbu. Tad vēl viena, augstāk, gurnu līmenī. Skrienot viņš pamanīja Džamatu un vēl vienu biedru, kuru no mugurpuses nepazina. Viņi atradās tuvāk durvīm, bija pamanījuši pulkvedi, sapratuši viņa nodomu un arī metušies pēdējā izrāvienā. Viņi skrēja tieši tāpat kā viņš mazliet zem ceļa limeņa, pārdesmit metrus pirms pulkveža. Līdz durvīm vairs nebija tālu, jau varēja redzēt divas pretinieka ugunspozlcijas, pulkvedis sāka mest granātas tā, lai tās lidotu pāri Džamata galvai un nokristu tur, kur līdzās ceļam aiz klintsbluķiem bija sagūluši modžahedi. Labā roka pulkvedim joprojām klausīja, vismaz ar labo roku viņš joprojām bija vecais, labais, neganti stiprais pulkvedis. Viņš svieda, metienā ielikdams visu savu spēku un visas savas sāpes, un viņam izdevās.

Viņš paspēja izmest četras granātas. Samaņu pulkvedis atguva jau hospitālī Padomju Savienības teritorijā, Taškentā, tagadējās Uzbekistānas galvaspilsētā. Piecas nedēļas vēlāk.

Uzbrukums ar granātām bija izrādījies sekmīgs pulkvedis bija ne tikai sējis paniku, bet ari iznīcinājis vienu no pretinieka ugunspozīcijām pie pašām durvīm. Taču svarīgākais, ko pulkvedim bija izdevies panākt, ar savu rīcību viņš uz mirkli bija izsaucis visu pretinieka uguni uz sevi.

Džamatam un biedriem ar šo mirkli bija pieticis, lai tiktu līdz durvīm, izlauztos no aplenkuma un nocietinātos klintsbluķu aizsegā.

Pulkvedim bija trāpījušas vienpadsmit pretinieka lodes. Viņu paglāba tas, ka atšķirībā no daudziem citiem pulkvedim nepiemita bravūrīgais ieradums no bruņuvestes izņemt laukā aizsargplāksnes. Desantnieki parasti tā rīkojās, lai mazinātu svaru, kas nemitīgi jāstaipa līdzi. Viņi uzskatīja, ka liekais svars padara viņus gausākus un ātrāk nogurdina. Ka risks neatsver drošību, ko dod bruņuveste. Savukārt pulkvedim šie daži papildu kilogrami nenozīmēja daudz, tāpēc vesti viņš valkāja ar visām aizsargplāksnēm, un izrādījās ne velti.

Bruņuveste ne vienmēr spēj pasargāt no nāvējošajiem iekšējo orgānu bojājumiem, kas rodas no lodes trieciena. Ja jums trāpa Kalašņikova automāta lode, iekšējo orgānu bojājumi bieži ir nāvējoši pat tad, ja bruņuveste lodi aptur, taču šoreiz ar vesti bija pieticis. Neskaitot vienu lodi plaušās, citi dzīvībai svarīgi orgāni nebija skarti. Vēl četri ievainojumi bija kājās, divas lodes bija trāpījušas kreisajā rokā un plecā, bet trīs lodes uz krūtīm un vienu uz muguras bija apturējusi veste.

Tomēr ne jau aizsargveste un aptveres izglāba pulkvedi. Viņu izglāba Džamats.

Tiklīdz viņi bija iznīcinājuši pretinieka ugunspozlcijas, tātad arī atvēruši durvis, lai tiktu laukā no ielenkuma, Džamats, pavēlējis pārējiem sevi piesegt, pats kopā ar seržantu bija atgriezies, izvilcis jau gandrīz noasiņojušo pulkvedi no apšaudes zonas un sniedzis pirmo palīdzību. Viņi vēlreiz bija devušies uz klajo nogāzi, ko intensīvi apšaudīja no visām pusēm, lai bezsamaņā gulošo pulkvedi, kurš kopā ar aprīkojumu svēra vairāk nekā pusotru centneru, vilktu divdesmit metrus līdz vietai, kur varēja pasargāties no pretinieka lodēm. Džamats un seržants Jusupovs vēlāk par šo rīcību saņēma Sarkanās Zvaigznes ordeņus. īstenībā bija jau pelnījuši arī Varoņa zvaigznes, domāja pulkvedis.

Tā pulkvedim beidzās karš. Tālāk kara hospitālis Taškentā, pēc tam Burdenko vārdā nosauktais centrālais armijas hospitālis Maskavā.

Daļu plaušas nācās izoperēt.

Rēta uz kreisā vaiga un tikai daļēji rekonstruētā kreisā auss pulkveža sejas vaibstiem turpmāk piešķīra allaž skarbu un tādu kā agresīvu izteiksmi. Taču citādi pulkvedis gandrīz pilnībā izārstējās.

Pēc atveseļošanās pulkvedis nonāca grūtas izvēles priekšā. Karš Afganistānā tuvojās beigām. Padomju Savienība, kas šo karu bija uzsākusi vēl kā impērija, kā viena no pasaules lielvarām, to beidza kā zaudētāja. Zaudētāja ne tikai šajā, bet arī globālajā aukstajā karā. Padomju Savienība vairs nebija impērija, nebija arī Rietumu pasaules un kapitālisma pretpols. Tās pierastā identitāte nu izrādījās zaudēta, savukārt jauna nebija iegūta. Перестройка, гласность,разоружение tas viss slimnīcā gulošajam pulkvedim bija kaut kas jauns un nesaprotams. Viņš, dienēdams Afganistānā, nebija pamanījis, kā sākās šīs pārmaiņas, kā jau mainījies ļaužu noskaņojums un domas, un tas viss viņu biedēja. Armijā vispār neviens neaptvēra, ko Gorbačova aizsāktās politiskās pārmaiņas nesīs armijai, vien intuīcija apgalvoja, ka nekas labs tas nevarētu būt.

Jaunajos apstākļos viņš vairs nespēja sevi iedomāties armijā kādā nomaļā garnizonā, bez kara, toties ar ierindas mācību un ikdienišķo virsnieka dzīves rutīnu. Karā visam bija piemitusi tāda kā vispārākā intensitāte. Visam, kas tur bija sajaucies, piemita vispārākā pakāpe. Tā bija it kā galējā robeža it visam, gan drošsirdībai, gan muļķībai, gan draudzībai, gan nodevībai un vienaldzībai, gan, protams, arī tehnoloģiju varenībai un impērijas vēl dzīvajai elpai. Karš bija pulsējoša, dzīva enerģija, kaut kas pilnīgi pretējs kazarmu dzīvei, bezjēdzīgai maršēšanai pa laukumu neko nenozīmējošu dziesmu pavadībā.

Džamats apciemoja pulkvedi vēl hospitālī un aicināja uz Galvenās izlūkošanas pārvaldes speciālo vienību. Citiem vārdiem, pašu prestižāko un elitārāko padomju armijas speciālo uzdevumu vienību, tomēr pulkvedis baidījās, ka nespēs iejusties mierlaiku armijā. Ar armiju viņa rēķini bija nokārtoti. Divas medaļas par drošsirdību, Sarkanās Zvaigznes ordenis. Izirstošas valsts godalgas, ar kurām vairs nebija pieņemts lepoties, tomēr pulkvedim tās nozīmēja veselu dzīvi, kas nu bija beigusies.

Tā viņam radās ideja, ka, iespējams, milicijas ģenerāļa dzīve ir varbūt pat krietni interesantāka par mierlaiku armijas ģenerāļa dzīvi.

22 .

Runājot ar Fērdžu, es biju stipri pārspīlējusi, apgalvodama, ka Mareka slimības vēsture ir līdzīga manai pēdējai pacientei Londonas klīnikā. Taisnība, ka abiem bērniem sākotnēji diagnosticēja elektīvo mutismu un abos gadījumos drīz noskaidrojās šī diagnoze bijusi kļūdaina. Bet tur arī visas līdzības beidzās. Vismaz pagaidām.

Ja vien nebūtu tās acis. Es skaidri atceros šo skatienu. Tieši tāds bija arī princesei Ketrīnai. Tas slēpj sevī kaut ko dziļu un varbūt arī tumšu. Tas nav mulss bērna skatiens, kurš, pirmo reizi ieraudzījis pasauli, noraugās tajā, pa pusei ziņkāres, pa pusei nerimstoša izbrīna pilns. Tas drīzāk ir nedaudz smeldzīgs skatiens, kāds varētu piederēt nevis mazam bērnam, tikko ienākušam pasaulē, bet kādam… kādam, kurš to visu jau kādreiz būtu redzējis…

Kā ne reizi vien savulaik bija ieteicies mans tēvs, kaismīgs grāmatu fanātiķis, jebkuram patiesam stāstam vajadzīgi daži pārspīlējumi, lai tas izklausītos īsts. Vēlāk es sapratu, ka tā varēja domāt tikai īpaši laimīgs cilvēks, kura dzīve ritēja no vienas loģiskas likumsakarības līdz nākamajai. No augstskolas beigšanas līdz pirmajai darbavietai. No pirmās mīlestības vidusskolā līdz kāzu maršam vietējā baznīcā, no turienes pie līksmi smejošu bērnu bariņa. No dzimšanas līdz nāvei. Šajā ziņā es nemaz neesmu sava tētiņa meita. Man ir sanācis piederēt pie tiem ļaudīm, kādi, pēc tēva domām, var pastāvēt vien literāros sacerējumos. Mēs esam cilvēki, kuru dzīvē neviena lieta droši nenozīmē nākamo un nekādas likumsakarības neaizved pie plānotā iznākuma. Viss, kas šķiet drošs, izrādās mānīgs. Un reizēm sapņu tēli spēj nodarīt ne mazākas sāpes kā nomodā sastaptie. Varbūt tieši tādēļ vēlāk izvēlējos specializēties psihoterapijā. Es ļoti labi sapratu savus pacientus. Viņu stāstos bija pārāk daudz pārspīlējumu. Viņi nespēja pārliecināt apkārtējos, ka viņu dzīves varētu būt īstas.

Un tomēr tās bija.

Pulkstenis rādīja jau pāri vienpadsmitiem, bet man nebija nekādu cerību aizmigt. Pārāk daudz satraukuma vienai dienai. Pārāk daudz atmiņu. Uzmetu plecos vējjaku un izgāju krēslainajā Vestportas pievakarē. No jūras pūta patīkami dzestrs vējš. Pēc desmit minūšu gājiena es sasniedzu krastmalu. Ūdens, kā parasti, bija atkāpies, atsedzot plašu, smilšainu liedagu. Tālāk, pa kreisi no manis, liedags atgādināja autostāvvietu tur vakaros mēdza sabraukt visi apkaimes jaunieši. No mašīnām skanēja mūzika, smiekli un reibušas balsis. Viņi parasti tur palika līdz trijiem četriem no rīta, kad steigšus tika meklēti pēdējie nomodā palikušie, kas spētu aizstūrēt mašīnas atpakaļ līdz galvenajam ceļam. Tad nāca paisums, un putās sadzītais ūdens pārklāja visu liedagu, atstājot vien šauru sauszemes strēlīti pie kāpām. Ūdens arī aizskaloja visas iepriekšējās nakts atstātās pēdas alus pudeles, izlietotus prezervatīvus un reizēm arī šļirces. Vestporta bija maza pilsēta, toties grēkot tur mēdza gluži kā metropolē.

Es nogriezos pa labi, kur pludmale iestiepās nepārredzamā klajumā. Man patika šeit vakaros staigāt nevienas citas dzīvības, tikai mitrās smiltis zem kājām un jūras šalkas, kuru varēja dzirdēt, bet ne saskatīt, jo bēgums bija ievilcis jūru pārāk dziļi tumsā. Un vēl zvaigznes virs manis. Pirms pārcelšanās uz šejieni nekad nebiju zinājusi, cik debesīs daudz zvaigžņu. Lielo pilsētu apgaismojums ļauj saskatīt tikai dažas, pašas spilgtākās, bet te, kur netraucēja citas gaismas, katrai sīkākajai zvaigznītei bija iespēja izcelties.

Tomēr manas domas šovakar necēlās augšup pie zvaigznēm. Es pārcilāju prātā Mareka vizīti. Viņa skatienu. Viņa negaidīto rokas pieskārienu. Viņa sacīto: “Neuztraucies!”

Kādēļ gan man būtu vajadzējis uztraukties? Kā šis mazais bērns varēja sajust manu satraukumu ? Kā viņš varēja zināt ? Un ko viņš domāja, liekot man nesatraukties?

Vai viņš tiešām spēja tik sarežģīti domāt?

Man vairs nebija šaubu, ka zēnam diagnosticētais elektīvais mutisms bija kļūdaina diagnoze. Tiesa, šis sindroms varēja izpausties simtiem dažādu variāciju formā. Lai arī pirmoreiz tas tika aprakstīts jau 1877. gadā, kad vācu mediķis Kusmauls to nodēvēja par apbasia voluntaria labprātīgo klusēšanu -, tomēr tikai nesen mutisms bija kļuvis par savdabīgu modes slimību. Līdzīgi kā disleksija vai hiperaktivitātes sindroms mūslaiku vecāki daudz labprātāk samierinājās ar domu, ka viņu bērns cieš no kādas noslēpumainas kaites, nevis ar to, ka viņš vienkārši būtu pārāk slinks, dauzonīgs vai mācībās neapdāvināts.

Diemžēl bērnu psihiatri pārāk bieži mēdz izdabāt vecāku, nevis bērnu interesēm. To gan var saprast, ja ārstam nemitīgi jāatceras, pie kura no viņiem glabājas naudasmaks. Rezultātā elektīvo mutismu bieži diagnosticēja ar plašu vērienu gan bērniem, kuru īstā problēma bija pārmērīga kautrība, gan arī bērniem, kuri bija traumējuši smadzeņu runas centrus.

Un tomēr tas bija nenoliedzams fakts ikvienā bērnu psihiatra kabinetā reizēm mēdz iesoļot pa kādam mazam pacientam, kurš vienā jaukā dienā ņēmis un pārstājis runāt. Turklāt bez jebkāda redzama iemesla. Šādi bērni dzen izmisumā vecākus. Un arī psihiatrus jo elektīvā mutisma izcelsme joprojām ir nedaudz mistiska un neskaidra, tāpat arī ārstēšanas metodes.

Vai bērns nerunā tādēļ, ka viņš kaut ko slēpj? No kaut kā baidās? Vai viņš ir piedzīvojis kādu smagu traumu? Vai viņš kautrējas runāt, varbūt vienkārši nespēj to darīt ?

Protams, arī manā praksē tādi pacienti bija gadījušies. Dažus šis sindroms bija piemeklējis smagā formā bērni bija kļuvuši tikpat kā mēmi. Bet citi zaudēja runas spējas skolā vai bērnudārzā, savukārt mājās viņi bija tikpat runātīgi kā vienmēr.

Tomēr neviens nekad nebija tā vienkārši uzsācis sarunu ar mani. Neviens nebija teicis, lai es nesatraucos. Šie bērni vairāk nekā citi neuzticējās svešiniekiem. Bija vajadzīgs ilgs laiks, reizēm mēneši vai pat gadi, lai iedibinātu kontaktu.

Neviens, izņemot Mareku.

Un pirms viņa bija vēl viens šāds pacients.

Mazā Ketrīna.

“Kādēļ viņi domā, ka tas ir mutisms?” es toreiz vaicāju Fērdžinam. Tas bija tajā pašā vakarā, kad viņš pirmoreiz iedeva man princeses slimības vēsturi. Pirms visiem skandāliem, paparaci un žurnālistiem. Tieši sešus mēnešus pirms dienas, kad es sabruku televīzijas kameru priekšā, izmisīgi lūdzoties likt mani mierā.

“Es runāju ar karaliskās ģimenes privātārstu,” viņš man atbildēja. “Meitene pēkšņi pārtraukusi runāt. Nav reģistrētas ne traumas, ne kritieni, kas radītu aizdomas par smadzeņu bojājumiem. Un nav arī pamata domāt par autismu vai kādiem citiem attīstības traucējumiem meitene pirms tam esot bijusi aktīva, runātīga, ar savam vecumam augstu intelektu.”

Manā prātā uzzibsnīja ainas no kaut kur redzētiem televīzijas šoviem. Maza meitene gaišiem matiem, ģērbusies greznā kleitā ar zīda izšuvumiem, milzīgu, mākslīgiem ziediem noklātu cepuri, kas viņas piemīlīgajai sejiņai piešķir mazliet komisku izteiksmi. Viņa uzsmaida televīzijas kamerai. īss, bet graciozs rokas mājiens miljoniem ļaužu, kas pie saviem ekrāniem visās valsts malās ar aizkustinājumu un sajūsmu noraugās savā mazajā princesē. Meitene ir kā radīta šai lomai.

Un tad nākamā diena, mans kabinets Svētā Marka hospitālī. Jūtos tik satraukta, kā neesmu jutusies kopš gala eksāmeniem medicīnas fakultātē. Šī meitene, kuras seju bez mazākās minstināšanās pazītu ikviens cilvēks visā valstī, tagad sēž man iepretim. Ne vairs greznajā kleitā, kādās viņa parasti redzama žurnālu bildēs vai televīzijā, bet glītā, gaišā lina blūzītē. Un arī smieklīgi greznās cepures viņai nav, bet visādi citādi viņa ir tā pati mazā princese Ketrīna.

Sēž un noraugās manī. Gaišie mati sakrituši pār viņas pieri. Dziļas, tumšas acis. Dīvaini, es pie sevis domāju, ekrānā un bildēs viņa izskatās mazliet citāda. Tomēr tad, redzot viņu pirmo reizi, es nespēju pateikt kas tieši bija citāds. Viņas izskatā bija kāda īpatnība, kuru nespēja uztvert kameru objektīvi un kuru varēja samanīt vienīgi klātienē.

Neesmu droša, vai to vispār var aprakstīt.

Es tikai skaidri zinu, ka tam jābūt saistītam ar viņas skatienu. Iespējams, no malas tas var izklausīties nedaudz dīvaini, bet viņas skatienā bija pārāk daudz nopietnības. Fotokameru zibšņos to nebija iespējams saredzēt, bet dzīvē Ketrīnas acis šķita pārāk tumšas viņas vecuma bērnam.

Tās bija pārāk dziļas.

Mūsu pirmā tikšanās tuvojās nobeigumam. Es uzmetu ātru skatienu taimerim tas sāka skaitīt pēdējās divas minūtes. Izjutu milzīgu atvieglojumu. Viņas vizīte bija sākusies jau vairākas stundas pirms meitenes ierašanās ar drošības dienesta suņiem, kas izošņāja manu kabinetu, ar vīriem tumšos uzvalkos, kuri īpašām ierīcēm apstaigāja klīniku, meklējot iespējamās noklausīšanās ierīces. Tad formulāri, kurus man nācās aizpildīt, apsolot glabāt pacienta noslēpumu, šoreiz gan zvērests bija jādod nevis Hipokratam, bet Anglijas karalienei. Visbeidzot pati princese guvernantes un divu auklīšu pavadīta, viņa droši, bez mazākā mulsuma bija iesoļojusi manā kabinetā. Un klusējusi.

Viņa nebija izteikusi nevienu vārdu, nevienu zilbi. Kā pirms tam bija apliecinājis karaliskās ģimenes ārsts šī klusēšana ilga jau vairāk nekā trīs nedēļas, iedzenot visu karaļnamu šausmās un no publikas acīm rūpīgi slēptā izmisumā.

īstā apburtā princese, pie sevis nodomāju.

“Paldies, ka devi man laiku un piedalījies šajā sesijā,” es teicu. “Ļoti priecāšos, ja atnāksi arī nākamreiz. Tev šeit nav nekas jāsaka, ja nevēlies, lai arī es, protams, tikai priecāšos, ja tu gribēsi man kaut ko pastāstīt. Vienalga, lai kas arī tas būtu. Un atceries, ka manā kabinetā ir maģiskas sienas lai ko arī tu šeit teiktu, tās visu paglabā sevī un nekad, nekad nevienam citam par to neļauj uzzināt.”

Stāsts par brīnumainajām sienām bija standartfrāze, ar kuru es parasti nobeidzu sesijas bērniem, kuri cieta no saskarsmes traucējumiem. Taču mazo princesi, šķiet, tajā kaut kas īpaši uzrunāja. Viņa pēkšņi saliecās uz priekšu. Mazais deguntiņš saraucās, kā apšaubot manis teikto.

“Un tāpēc arī šeit ir uzzīmēts pūķis,” sacīju viņai, piebikstot ar pirkstu hospitāļa emblēmai uz sava halāta. “Vai zini, ko pūķis dara?”

Nekādas reakcijas. Lai arī meitene tagad ir pati uzmanība.

“Pūķi spļauj uguni un sargā dārgumus. Tādēļ mums ir pūķis, kurš sargā visus noslēpumus, ko bērni šeit pasaka. Neviens nekad nevar tikt tiem klāt.”

Taimeris rāda, ka laiks ir galā. Es uzsmaidu Ketrīnai un noliecos, lai atzīmētu norādes viņas slimības vēsturē.

Te pēkšņi atskan meitenes balss.

“Daktere Redstona,” viņa saka. “Iepriekš es nebiju princese.”

23

Pulkvedim bija visai attāls priekšstats, kas ir sociālie tikli.

Viņš pats tos nelietoja.

Zinot tikai teorētiski, kas ir Tivitter vai Facebook, viņš īsti nespēja sajust, kā funkcionē šī pasaule, tomēr, neraugoties uz to, tieši pulkvedis uzstāja, ka Latvijas policijā jābūt cilvēkam, kas nodarbojas tikai ar sociālajiem tīkliem.

Rīgā atrodas FIB reģionālā pārstāvniecība. Reizumis viņi nāca pie pulkveža pieklājības vizītēs, reizumis arī pēc informācijas.

Pulkvedis bija iemācījies, ka ik reizi noteikti vajag izmantot, lai kaut ko palūgtu. Ņemot vērā, ka Latvija skaitījās liels ASV draugs, parasti šo to arī izdevās dabūt. Visvieglāk bija dabūt apmācības personālam un tehniku laboratorijām un izlūkošanai. Pulkvedis pats bija izmantojis iespēju uz amerikāņu rēķina mācīties angļu valodu. Divpadsmit mēnešu intensīvie kursi, no kuriem viens norisa Londonā, bija ļāvuši viņam pat mazliet ielauzīties angļu mēlē. Trūka vienīgi iespēju runāt. FIB pārstāvji pulkvedim nelikās paši interesantākie sarunu biedri, bet, svarīgākais, viņš nevēlējās dibināt ar tiem personīgas attiecības. Politika, izlūkošana ar to lai nodarbojas priekšniecība, viņš mēdza teikt.

Reiz amerikāņi paši bija piedāvājuši apmācīt Latvijas policijai sociālo tīklu analītiķus. Pulkvedis tajā brīdī pat neapjauta, kas tie tādi varētu būt, taču uzreiz piekrita.

Tā nu viņa priekšā tagad sēdēja seržants Edijs Ozoliņš, FIB apmācīts augstas klases speciālists jomā, par kuru pulkvedim bija vien aptuvena nojausma.

No vienas puses, pulkvedis bija lepns, ka Latvijas policija iet kopsolī ar mūsdienu tendencēm, ko viņš mēdza uzsvērt atskaitēs un sarunās ar ministriju, no otras viņam tas īsti nepatika, jo, ja Edijs Ozoliņš gribētu, viņš varētu padarīt pulkvedi par muļķi, sastāstot viņam jebko, turklāt pulkvedim nekas cits neatliktu kā ticēt viņam uz vārda.

Pulkvedis apzinājās, ka komandieris nekad un nekādos apstākļos nedrīkst nonākt tādā situācijā, tomēr tā nu tas bija izveidojies. Pulkvedis cerēja, ka darba gaitā apgūs un sapratīs sociālo tīklu padarīšanu, bet pagaidām tam nebija atlicis ne laika, ne enerģijas.

-    Nu? pulkvedis ierasti strupi aizsāka sarunu.

-    Esmu izveidojis pirmos tīklus, seržantam Edijam līdzi bija lapas, uz kurām ar smalkām līnijām bija savienoti dažādi punkti. Pulkvežaprāt, tā varētu izskatīties reisu maršruti starp Eiropas lielākajām lidostām.

-Nu?

-     Par noslepkavoto daudz nekā nav. Profils draugiem.lv koris, mūziķu aprindas, nekādu sakaru ar svešām pasaulēm, nekādu vētrainu attiecību, vispār nekā aizdomīga. Profesors pats gan dzīvē, gan arī virtuālajā pasaulē spožs, interesants, erudīts, komunikabls, koķetē ar sievietēm. Arī nekādu pārsteigumu. Dēls Maksis te jau interesantāk. Profilu ar savu vārdu viņam nekur nav, par viņu vispār internetā ļoti maz informācijas, bet, tā kā mums ir viņa dators, es noskaidroju, ka ar svešiem vārdiem viņš ir bijis ļoti aktīvs. Maksis gan ir kontaktējies ar daudzām svešām pasaulēm.

-     Kādām svešām pasaulēm? nesaprata pulkvedis. Edija izteikums viņam asociējās ar lidojošajiem šķīvīšiem vai kaut ko tamlīdzīgu.

-   Ar to es apzīmēju cilvēkus vai ļaužu grupas, kuri pārstāv pilnīgi citas intereses un kuriem ir pilnīgi atšķirīgs sociālais un ekonomiskais stāvoklis nekā objektam.

-Jā? Ar ko tad viņš kontaktējas?

-      Pirmkārt, viņš ir karatē meistars, šotokana otrais dans, diezgan augsts līmenis, ņemot vērā, ka viņam ir arī citas intereses, piemēram, Latvijas politika. Viņš bijis aktīvs vairāku Latvijas antifašistu un krievvalodīgo tiesību aizstāvēšanas politisko organizāciju atbalstītājs. Vēl viņš ir aizrāvies ar Krav Maga.

-    Ar ko ? pulkvedis atkal nesaprata.

-    Tas ir šobrīd tāds modes kliedziens cīņas mākslu aprindās Izraēlas armijas tuvcīņas skola. Bet tas viss vēl ir nieks. Es izmantoju veco triku ar internetbankas IP adresēm. Tas ir, es pieprasīju no bankas informāciju par visām IP adresēm, no kurām viņš jebkad pieslēdzies savai internetbankai, lai uzzinātu, vai mums ir pieeja pie visiem viņa lietotajiem datoriem. Izrādījās, ka viņš bieži lieto datoru sabiedriskas organizācijas Latvijas antifašistu savienības telpās. Tajā datorā atklājās jau pavisam interesantas lietas. Viņš ir pastiprināti interesējies par Izraēlas izlūkdienesta Mossad vēsturi. Uzturējis un, galvenais, finansējis atsevišķus Mossad vēstures pētniekus un mājaslapas, kas veltītas šai tēmai. Daudz kontaktējies ar Mossad draudzīgiem vēsturniekiem. Viņš ir vācis materiālus, kā Mossad atrada un iznīcināja latviešu kara noziedznieku Herbertu Cukuru, un ļoti aktīvi sekojis līdzi latviešu antisemītu un nacionālistu interneta vietnēm, piemēram, tādām kā tautastribunals.eu, kas popularizē uzskatu, ka Cukurs bija latviešu tautas varonis un visu Latvijas nelaimju cēlonis ir ebreji un tas, ka visi komunisti netika nogalināti jau deviņdesmito gadu sākumā. Latvijas krievus viņi, piemēram, dēvē par “krievžīdu piekto kolonnu, kas izvaro latviešu tautu”, publicē Cionas gudro protokolus un tāda garā. Lūk, Makša vadītie antifašisti nemitīgi ir rakstījuši ziņojumus Drošības policijai, iesniegumus prokuratūrā par naida kurināšanu, regulāri centušies izjaukt nacionālradikāļu organizētos mītiņus un pasākumus. Drošības policija viņus monitorē pastāvīgi.

-    Kurus, nesaprata pulkvedis, antifašistus vai nacionālradikāļus ?

-    Abus. Man nav pieejas tiem failiem, jums pašam tie jāpieprasa, bet ir skaidrs, ka Drošības policija no viņiem nenolaiž acu.

-    Skaidrs, norūca pulkvedis. Ak tad tāpēc Reiniks gribēja steidzami tikties. Tā tikai man trūkst, domāja pulkvedis, mēs esam pussolīti no tā, lai parādītos versija, ka patiesībā uzbrukums bija vērsts pret Maksi, nevis klavierskolotāju. Slaveno latviešu antifašistu, ebreju Maksi Šapiro, gribēja nošaut latviešu nacionālo ekstrēmistu snaiperi. Ja tāda versija parādītos, Krievija nelaistu garām iespēju uzpūst starptautiska mēroga skandālu.

Pulkvedis atcerējās, ka Kristīne bija ilgi apskāvusi Maksi pirms šāviena, pēc tam apsēdusies, tad negaidīti atkal it kā piecēlusies. Atlika vien pazibēt šādai versijai kaut neoficiālai, kaut tikai domās -, lai nākamajā dienā par to runātu visa pilsēta, rakstītu visas avīzes un interneta portāli, bet, sākot no aiznākamās dienas, pulkvedim augas dienas nāktos pavadīt ministrijā, FIB pārstāvniecībā, sarunās ar politiķiem, žurnālistiem un sazin ko vēl.

Jau tagad viņam likās, ka Vanaga skatienā, kad viņš ieteica pulkvedim aprunāties ar sociālo tīklu analītiķi, nozibinājās kaut kas nebēdnīgs. Tajā pašā laikā Vanags bija pelnījis pateicību, ka bija ieteicis satikties ar seržantu Ediju uzreiz. Ja šitais hipsters sāktu atskaitīties sapulcē, katrā teikumā nevērīgi piesaukdams antifašistus, krievžīdu piekto kolonnu, Mossad un latviešu tautas tribunālu, un darītu to tik nevērīgi, it kā apspriestu ātruma pārkāpumu statistiku, nelaimi vairs nevarētu novērst.

-    Pietiek, teica pulkvedis. Mierīgi, nepaceļot balsi, skatoties seržanta acīs ar smagu, melnu skatienu. Pietiek. Paldies par darbu. Tagad klausies mani uzmanīgi. Tu nāksi uz izmeklēšanas grupas sapulcēm, bet nekad tajās nerunāsi. Tu par visu atskaitīsies tikai man personiski. Saprati ?

Seržants Edijs vēl nekad nebija saskāries ar pulkvedi un vispār ne ar vienu cilvēku, kas runātu ar šādu stingrību balsī.

Katrs pulkveža teikums nez kāpēc izklausījās kā nāves drauds vai kā lāsts.

-    Jā, šef, seržants murmināja, nesaprazdams, ar ko izpelnījies tik skarbu toni. Viņam taču nebija ne mazākā nolūka kaitēt izmeklēšanai, izturēties vieglprātīgi vai neievērot slepenību. Kāpēc ar viņu jārunā šādā manierē? Viņš būtu sapratis arī, ja vienkārši piekodinātu nesaki nevienam. Vai tad viņš kādreiz nebūtu ievērojis kaut ko vai pārkāpis?

-    Vai tu tiešām saprati, ko es gribu? pulkvedis atkārtoja jau mierīgākā balsī. Tikai ar mani tu vari runāt par šīm tēmām, par Herbertu Cukuru, par visu, kas skar ebrejus. Skaidrs?

-   Jā, es sapratu.

-    Ar ko tu vēl esi runājis par…

-    Es visu saprotu, šef, seržants Edijs neļāva pulkvedim pabeigt. Es visu saprotu, esmu runājis tikai ar Vanagu, izstāstīju viņam apmēram to pašu, ko tagad jums, tā bija kļūda, tas neatkārtosies, šef. Nekādā gadījumā neatkārtosies.

-    Labi, ej, rīt ziņosi, kas jauns.

Pulkvedis centās nomierināties. Nu, kādi vēl antifašisti, kur var tā neveikties, tagad šī slepkavība nekādā gadījumā nedrīkst palikt neatklāta, citādi baumas agrāk vai vēlāk aizklīdīs līdz sabiedrības un mediju ausīm, un tās būs nebeidzamas galvassāpes. Te savu degunu bāzīs ne tikai Latvijas žurnālisti vien, visi kaut ko rakstīs, baumos, izvirzīs versijas, un viņš, pulkvedis, būs “malējais” tas, kuram nāksies atbildēt par visu. Ja vien viņš nebūs atklājis šo slepkavību, savācis pierādījumus un notvēris slepkavu.

Viņš zvanīja Vanagam.

24 .

“Labrīt, daktere Redstona!” Megija uzsmaidīja, kad no rīta atvēru klīnikas durvis. Ģērbusies, kā parasti, īsā, vasarīgā kleitiņā, viņa tomēr izskatījās mazliet sagurusi. Mati steigā pieglausti, zem acīm tumši loki. Likās, viņai skolas brīvlaikā nav uzradusies neviena aizraušanās, kam veltīt savu brīvo laiku, un tas mani nedaudz satrauca.

“Megij, tu taču zini, ka tev šeit ir brīvais grafiks. Paņem kādu dienu brīvu, aizbrauc iepirkties uz Liverpūli, aizej tepat ar draugiem uz kino.” “Bet jūs taču netiksiet bez manis galā,” viņa mēģināja pajokot, tomēr viņas balsī samanīju skumīgu pieskaņu. Ņemot vērā meitenes iepriekšējo traumatisko pieredzi, tā nebija laba zīme. Nodomāju būs kādu dienu jāatrod brīvāks brīdis un jāaprunājas ar viņu. Rūpīgāk jāpaseko līdzi Megijas domām un sajūtām. Lai arī viņa katru dienu bija tepat manu acu priekšā, tomēr izskatījās, ka esmu palaidusi garām kādas svarīgas pārmaiņas meitenes dzīvē.

“Kā mums šodien izskatās grafiks ?”

“No rīta jums ir divi pacienti, bet divpadsmitos pierakstīju Patrīciju, kurai toreiz lūdzāt pārcelt vizīti.”

“Lieliski, paldies,” es teicu. “Kad atnāk pirmais, sūti viņu iekšā kabinetā.” Novilkusi jaku, es piegāju pie izlietnes kabineta stūrī, lai nomazgātu rokas. No spoguļa virs izlietnes mani sveicināja vakar izdzertā vīna drusku sagumzīta, bet kopumā joprojām itin pievilcīga sievietes seja īsi apgriezti un šķipsnās pabalināti mati (mazpilsētas frizieri strādāja ne sliktāk par londoniešiem, kaut reizes četras lētāk), plati vaigu kauli (skotu un īru jaukto asiņu mantojums) un biezas, izteiksmīgas lūpas (sveiciens manai vecmāmiņai no mātes puses!). Nospriedu, ka attēlam spogulī varētu dot ne vairāk par četrdesmit gadiem, lai arī zināju, ka pēc dokumentiem četrdesmitie pavisam drīz būs jau pusē.

Bet no turienes tikai īss brīdis līdz piecdesmit, un tad jau skaties daktere Redstona būs sasniegusi pensijas vecumu! Tomēr vēl joprojām tu dzīvo viena, Sāra. Vai tiešām vēlies vecumdienas sagaidīt vientulībā? Kaut gan, ja tā padomā, ja reiz tu esi viena 45 gados, tad labāk sāc aprast ar vientulību. Lolot vēl kādas cerības būtu diezgan naivi. It īpaši, dzīvojot tik mazā pilsētiņā kā šī.

Ja nu vien cerēt uz kādu sirmu kungu, ģērbušos augstu pāri viduklim uzraustās biksēs un mednieka būti galvā, kuru iepazīsi senioru grāmatu klubiņā, kad no rītiem tik vien būs atlicis kā apmeklēt vietējo bibliotēku.

Pirmie divi pacienti bija tuvējās apkaimes puišeļi, abi cieta no vieglas pakāpes sigmatisma jeb, vienkāršā valodā runājot, šļupstēšanas. Es viņus vingrināju ar tauriņa paņēmienu izklājot mēli pār zobiem kā tauriņu uz ziedlapas, bērnam jāmēģina izdabūt no savas mutes pēc iespējas skaidrāku “s” skaņu. Vingrinājums, kā ar lielu prieku secināja abi pacienti, izrādījās diezgan efektīvs, lai arī pēc viņiem uz mana rakstāmgalda palika pa sīkai siekalu peļķītei.

Patrīcijai, vietējā radio dīdžeja meitai, bija smagāka problēma. Lai arī viņas runas defekts bija līdzīgs kā abiem iepriekšējiem pacientiem, tomēr līdz šim neviens vingrinājums nebija līdzējis. Tas tikai apstiprināja manu versiju, ka Patrīcijas gadījumā runa ir par neapzinātu psiholoģisku pretreakciju. Visticamāk, tas bija veids, kādā meitene centās pievērst tēva uzmanību.

Nekādiem vingrinājumiem šādās situācijās nebija jēgas. No svara bija vien kontakta iedibināšana ar bērnu. Pareizāk sakot ar viņa vecākiem.

“Vai šodien labāk gribi paspēlēties smilšu kastē vai pakrāsot bildes?” es viņai vaicāju, kad aiz meitenes aizvērās mana kabineta durvis. Viņas tēvs vietējā mēroga zvaigzne un Vestportas slavenība kā vienmēr, palika gaidīt ārpusē.

Meitene pamāja smilšu kastes virzienā, un es viņai iedrošinoši uzsmaidīju. Vērojot, kā Patrīcija glītās rindās kārto smilšu terapijas rotaļlietas, viņa man atgādināja mazo Ketrīnu. Abas meitenes bija līdzīga vecuma. Abām bija mīksti, gaiši mati un piemīlīgas sejiņas.

Nav jābūt psihoterapeitam, lai redzētu, ka tu vienkārši centies atrast attaisnojumu. Patrīcija tev atgādina par Ketrīnu, jo tev PILNĪGI VISS atgādina par Ketrīnu. Visvairāk jau Mareks. Tu atkal esi tajā iekšā līdz ceļiem. Vismaz esi tik drosmīga un atzīsti to pati sev.

“Man nešķiet, ka princesei ir noteikta pareiza diagnoze. Tas nav elektīvais mutisms,” es teicu Fērdžam tās dienas vakarā, kad norisa pirmais mazās princeses Ketrinas terapijas seanss.

“Mhm,” viņš domīgi pamāja ar galvu. Mēs sēdējām viņa kabinetā. Es vienā galda pusē, viņš pretējā. Aiz loga jau krēsloja, cauri tumšajiem mākoņiem varēja redzēt blāvu mēnessgaismu. Mēs, kā parasti, bijām aizkavējušies ilgi pēc darba dienas beigām. “Un kas tev liek tā domāt?” “Viņa ar mani sāka runāt. Viņa pateica veselu frāzi.”

Fērdžs strauji palūkojās manī ar savām tumšajām acīm. Beidzamo dienu rūpes, kas viņa pierē bija ievilkušas dažas tikko manāmas rieviņas, piešķīra Fērdža sejai skarbāku, bet tajā pašā laikā vīrišķīgāku izteiksmi. “Bērni ar mutismu nezaudē runas spējas pilnībā. Zināmos apstākļos viņi spēj komunicēt.”

“Precīzi! Dažreiz viņi saglabā spēju sarunāties ar tuvākajiem ģimenes locekļiem. Reizēm viņi atgūst runu pazīstamā vidē, kurā jūtas netraucēti un droši. Bet medicīnas literatūrā vēl nav fiksēts gadījums, kad bērns nespētu sarunāties ar vecākiem, toties uzsāktu sarunu ar terapeitu, kuru viņš redz pirmo reizi.”

“Elektīvo mutismu sāka pētīt salīdzinoši nesen. Tu zini to labāk par mani, Sāra. Varbūt mums ir darīšana ar kādu robežgadījumu?”

“Es saprotu, ka tu nevēlies apšaubīt karaliskās ģimenes ārsta diagnozi,” es teicu, apsēzdamās vienā no Fērdža kabineta apmeklētāju krēsliem, pēc garās dienas vairs īsti neturēdamās kājās. “Es, protams, veikšu visrūpīgāko diagnostiku, pirms izdarīšu slēdzienu. Bet šajā gadījumā vari paļauties uz mani tas nav elektīvais mutisms.”

“Kas tad tas ir?” Fērdžs pienāca man klāt un pietupās. Viņa seja tagad atradās vienā līmenī ar manām krūtīm. Tik tuvu, šķiet, mēs vēl nekad nebijām bijuši. Lai arī starp mums allaž bija valdījušas koleģiāli draudzīgas attiecības, tomēr darba vietā Fērdžs līdz šim vienmēr bija ievērojis korektu distanci. Pat gadījumos, kad otra iesaistītā puse ne tuvu nebūtu iebildusi pret nelielu distances samazināšanu.

“Es to vēl nezinu. Pagaidām man nav ne mazākās jausmas.”

“Ir kādi minējumi ?”

“Nē, bet…”

“Jā, Sāra?”

“Viņa pateica ļoti dīvainu lietu. Bērni viņas vecumā parasti neko tādu nerunā. Tas stipri pārsniedz fantāzijas robežas.”

“Kas tas bija?” Fērdža acīs iedegās sīkas, nepacietīgas uguntiņas. Viņš pēkšņi uzlika savu labo roku uz mana ceļa, liekot man sarauties kā no spēja strāvas trieciena. Es cerēju, izmisīgi cerēju, ka viņš manu satraukumu nebūs pamanījis. “Ko viņa teica, Sāra?”

“Ketrīna runāja par laiku pirms vairākiem gadiem.”

Fērdžs atgāza galvu, tad strauji piecēlās un noņēma plaukstu no mana ceļgala. Nesapratu, vai jutos atvieglota vai sarūgtināta par to, ka šis ķermeņu kontakts bija norisinājies tik īsu brīdi.

Roka uz ceļgala. Ķermeņu saplūšana. Tev vajadzēja apstāties tajā pašā bridi, Sāra. Tajā brīdī kaut kas notika. Kaut kas tumšs un neatgriezenisks. “Viņa teica…”

“Viņa teica, ka agrāk neesot bijusi tā pati persona, kas viņa ir tagad,” Fērdžs pabeidza manā vietā.

25 .

Tā pulkvedis nonāca policijā.

Sākumā strādāja OMON, bija rotas komandieris, tad viņam ieteica iestāties augstākajā policijas skolā.

Viņš tā ari izdarīja un pēc beigšanas saņēma norīkojumu darbam Rīgā, kas tolaik vēl bija Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas galvaspilsēta.

Kad Padomju Savienība sabruka, viņš palika Rīgā, ar laiku iemācījās latviešu valodu, nokārtoja eksāmenus, ieguva Latvijas pilsonību.

Protams, viņš nevarēja nedzirdēt latviešu politiķu un lielas latviešu sabiedrības daļas atgādinājumus, ka šī ir latviešu valsts, ka krievi, kas iebraukuši padomju varas gados, ir okupanti un piektā kolonna, daudzi neslēpa uzskatu, ka Latvijas krieviem pienāktos pārcelties atpakaļ uz Krieviju. Tomēr krievu bija gandrīz puse no valsts iedzīvotājiem, tāpēc arī visnacionālistiskāk noskaņotajiem latviešiem nācās pieņemt viņu pastāvēšanu.

Pāris reižu pulkveža tautība un Afganistānas apbalvojumi ministrijas kuluāros iedvesmoja sarunas, vai viņu var uzskatīt par gana uzticamu Latvijas valstij un tik augstam amatam, taču, ņemot vērā, ka ar NATO noslēpumiem viņam jāsaskaras nebija, kā arī viņa autoritāti ierindas policistu vidū, komandiera talantu, disciplīnu un kārtību, kādu viņš nodrošināja sev pakļautajās struktūrās, šīs runas nebija nekā materializējušās.

Karš vēl ilgi atgādināja par sevi. Saklausot helikoptera motora un lidskrūves radīto troksni, pulkvedis mūždien pieķēra sevi, ka pēc skaņas spēj noteikt, cik tālu un cik augstu tas atrodas, kāda tipa, tukšs vai ar kravu. Rīgā viņam vienreiz nācās mainīt dzīvesvietu, lai naktīs nedzirdētu, kā lidostā nosēžas lidmašīnas. Bija grūti, taču apmēram desmit gadu laikā karš atkāpās. Viņš bija kļuvis par policistu. No Afganistānas biedriem tikai Džamats šad tad piezvanīja. Viņš Maskavā strauji virzījās pretī savai ģenerāļa zvaigznei. Viņi apņēmās satikties vismaz reizi gadā, taču satikties tā arī nekad nesatikās.

Pulkvedis bija divus metrus un divus centimetrus garš un svēra 133 kilogramus.

Sākumā viņš mazliet pārdzīvoja sakropļoto ausi un rētu un, sarunājoties ar cilvēkiem, centās pavērst pret tiem veselo vaigu. Viņš cerēja, ka varēs uzaudzēt bārdu, lai rētu nomaskētu, taču kā par spīti tieši uz rētas bārda neauga, tāpēc turpmāk pulkvedim nācās skūties divreiz dienā, lai ar rugājiem apaugušais vaigs neizceltu otra vaiga defektu. Ar gadiem rēta bija kļuvusi mazāk uzkrītoša, turklāt izrādījās, ka tā nekļuva par šķērsli attiecībās ar sievietēm, par ko viņš bija baidījies.

Būtu, protams, pārspīlēti teikt, ka sievietes liptin lipa ap pulkvedi, taču nebija arī tā, ka tās riebumā novērstos vai vairītos no viņa. Gluži pretēji, pulkvedis bija pamanījis, ka nereti sievietes noraugās uz viņu ar īpašu interesi. Iespējams, tas bija tāpēc, ka pulkvedis cītīgi gādāja par savu fizisko formu un viņa apģērbs, apavi un matu griezums vienmēr bija ideāli tīrs un kārtīgs. Viņa formas bikšu buktes allaž bija gluži vai žiletes asumā. Arī pulkveža krekliem bija iegludinātas buktes uz rokām no pleca līdz elkonim, iespējams, lai uzsvērtu, ka tic gludināti pirms dažām stundām. Viņa apavi bija vienmēr nospodrināti žilbinoši melni, nagi nogriezti līdz ar pašiem pirkstu galiem un apstrādāti ar vīlīti.

Tā visa rezultātā pulkveža tēlā bija kaut kas pretrunīgs.

No vienas puses muskuļotās rokas, kakls, stāja, rētas un smagais karu pieredzējuša cilvēka skatiens izstaroja brutalitāti un pastāvīgu gatavību varmācībai.

No otras viņš bija stalts, 52. gadus vecs, basā runājošs, labi ģērbts, kopts un dzīvē daudz pieredzējis vīrietis, no kura dvesa pārliecība un drošības sajūta.

Pulkvedis bija iemācījies lieliski izmantot abas šīs sava rakstura šķautnes. Vajadzības gadījumā viņš gan spēja būt pieklājīgs džentlmenis, labs virsnieka piemērs padotajiem un izpildīgs padotais priekšniecības acīs, bet citreiz savukārt rupjš, agresīvs un fiziski spēcīgs tēvainis ar rētainu vaigu un izkropļotu ausi.

Pulkvedis nejūsmoja par Padomju Savienības sabrukumu. Padomju Savienībā viņam nebija klājies slikti. Tad viņš savā vietā jutās daudz drošāk un pārliecinošāk. Kas tagad ir labāks? Algas mazas, policisti padarīti par nabagiem, pat formas netiek laicīgi nomainītas, visi staigā nošļuruši. No algas tikko sanāk īrei un ēdienam, pat nodzītai mašīnai jāņem kredīts uz desmit gadiem. Kāda jēga izmaksāt mašīnas kredītu, kad tai jau vairāk par piecpadsmit gadiem? Nav jābrīnās, ka lielākā daļa policistu piestrādāja kaut kur cituviet ārpus policijas. Kas tā par kārtību? Datoru tikpat kā nav, rācijas, transports viss vecs un nolietots, darbinieku nepietiek.

Pulkvedis pēc tautības bija krievs. Varbūt, bijis viņš latvietis, justos citādi, bet tagad… Bardaks, vienvienīgs bardaks. Skaļi, protams, neko tādu teikt nedrīkstēja. Atlaidīs uzreiz, un tomēr kas tad te ir labāk? Viņš pat neatļāvās nevienam teikt, ka vēlēšanās allaž ir balsojis par vienīgo partiju, kas aizstāvēja Latvijas krievu intereses, ari tāda atzīšanās draudētu ar nepatikšanām un viņa lojalitātes valstij apšaubīšanu. Vēl sauc to par demokrātiju…

Kad Latvija atguva neatkarību, dažu gadu laikā tapa skaidrs, ka, nezinot latviešu valodu, policijā strādāt nevarēs, tāpēc pulkvedis iemācījās latviski. Tas izrādījās vieglāk, nekā viņš bija domājis, un, lai arī dusmu brīžos viņš lāgiem pārgāja uz krievu valodu, kuru Latvijā šā vai tā zina lielākā daļa iedzīvotāju, darbā viņš allaž runāja latviski, pat ja arī padotais bija krievs un vieglāk būtu saprasties krieviski.

Vadība šādu attieksmi vērtēja augstu.

Tomēr gadījās atsevišķas situācijas, kad pulkvedis runāja krieviski.

Šodien pulkvedis bija sarunājis tikšanos ar Narkotiku apkarošanas nodaļas vadītāju majoru Jevgeņiju Ostapenko.

Viņi bija kopā mācījušies Minskas milicijas akadēmijā, Ostapenko arī bija krievs, un viņi sapratās arī tajos jautājumos, kurus latviešu vai priekšniecības klātbūtnē nedrīkstēja pat pieminēt.

Viņi tikās nevis pulkveža kabinetā, bet šautuvē.

Pulkvedis bija nolēmis pavērot Elizabeti. Viņam vajadzēja palīdzību.

-    Man te ir viens zaķītis, viņš teica. Vajadzētu papētīt.

Neko nevajadzēja paskaidrot, un kolēģis neko sīkāk netaujāja.

Pulkvedis lūdza Ostapenko ierosināt fiktīvu operatīvās izstrādes lietu. Pareizāk sakot, par fiktīvu to nemaz nevarētu dēvēt. Viss norisa oficiāli narkotiku apkarotāji noformēja it kā no aģenta saņemtu informāciju, ka teātra jauno aktieru aprindās kāds izplata narkotiskās vielas, tostarp narkotiku nelegālajā apritē svarīga loma atvēlēta Elizabetei.

Tiesnesis apstiprināja operatīvo darbību veikšanu, viss norisa likumīgi. Neviens nekad neko nepārbaudīja, bet, ja arī pārbaudītu, nekādus pārkāpumus neatrastu. Šāda prakse Latvijas policijā un specdienestos nebija retums.

Reiz gan izcēlās skandāls, kad daži finanšu policisti pēc kādas ietekmīgas personas pasūtījuma bija sākuši noklausīties pazīstamas žurnālistes Ilzes Jaunalksnes telefonsarunas, paši pikantākie ieraksti, kuros viņa detaļās stāsta māsai par to, kāds sekss ar diviem vīriešiem vienlaicīgi viņai bijis Drēzdenē, un virkne sarunu ar citu žurnālisti Baibu Strautmani presē nemaz neparādījās, taču ar to, kas parādījās, skandālam pietika. Narkotiku lietošana, valsts noslēpuma iegūšana no korupcijas apkarotājiem neviens neko tādu nebija pirms tam dzirdējis.

Izpildītājus toreiz pat tiesāja, žurnāliste saņēma Latvijas mērogiem milzīgu kompensāciju, bet ar to arī viss beidzās, un dzīve atgriezās vecajās sliedēs, jo, galu galā, šāda kārtība bija izdevīga pie varas esošajiem. Fiktīvo operatīvo lietu absolūtais vairākums bija saistīts ar kompromata meklēšanu par politiskajiem konkurentiem, nevalstisko organizāciju aktīvistiem, žurnālistiem, bagātiem uzņēmējiem. Reizumis, protams, augsti stāvošas policijas amatpersonas šo valstī ieviesto sistēmu izmantoja arī savā labā kā šoreiz pulkvedis.

Kolīdz cilvēks, kura interesēs informācija tika vākta, bija apmierināts vai vienkārši pārstāja maksāt, tika sacerēts dokuments, ka informācija nav apstiprinājusies, un operatīvo lietu izbeidza. Neviens no uzraugiem par to nebrīnījās reizēm nepieciešams ārkārtīgi daudz laika, lai savāktu informāciju par narkotiku izplatīšanu, korupciju vai tamlīdzīgām sarežģītām lietām.

Aģenta vārds, no kura saņemta informācija, lietā bieži vien pat neparādījās. Pietika ar virsnieku, kura vadībā tiek risināta lieta un kura labā it kā strādā aģents.

Latvijas policija, īpaši pēc zoo6. gada NATO samita Rīgā, tika apgādāta ar visjaunāko elektroniskās izsekošanas aparatūru.

Viņi varēja redzēt un dzirdēt visu, ko vien vēlējās.

Un pulkvedis bija nolēmis uzzināt visu par jauno aktrisi.

-    Ierakstus pa taisno man, viņš piekodināja. Tas ir privāti.

Ostapenko pamāja.

-    Floti vajadzēs? viņš vaicāja.

Par floti Latvijas policistu žargonā sauca specializētu kriminālpolicijas struktūrvienību, kas nodarbojās ar personu fizisku izsekošanu un novērošanu. Tie bija cilvēki, kas ar kājām vai mašīnās izsekoja operatīvās izstrādes objektus visu Latvijas drošības iestāžu vajadzībām. Jautājums bija būtisks, jo viena lieta bija telefonsarunu noklausīšanās, ko īstenoja Satversmes aizsardzības birojs un kas bija tehniski vienkārši un neprasīja daudzu cilvēku iesaistīšanu, bet pavisam kas cits iesaistīt vēl vienu struktūrvienību.

-    Nē, tikai sarunas.

Ostapenko atkal pamāja, un viņi šķīrās.

“Gribu tevi satikt,” pulkvedis uzrakstīja Elizabetei īsziņu. Tad atcerējās, ka tagad arī Ostapenko to lasīs, izdzēsa un uzrakstīja jaunu: “Kad satiekamies?”

26 .

“Kā tu zināji, Fčrdž?” es prasīju, prāts joprojām drusku mulsa, viņa rokas nospiedums, šķiet, palicis uz mana ceļgala. “Kā tu zināji, ka Ketrīna iztēlojas sevi par citu meiteni?”

“Es pazīstu karaliskās ģimenes ārstu. Mēs vakar ar viņu iedzērām vīnu vienā Vcstendas bārā.”

Nu jā, man taču vajadzēja iedomāties. Vai tiešām šajā pilsētā varēja būt kāds, kuru Fērdžs nepazina? It īpaši snobiskajās un sevī centrētajās privātārstu aprindās.

“Viņa versija bija tāda, ka mazā princese pārlieku aizrāvusies ar dzīvošanu fantāziju pasaulē, viņa izdomājusi sev jaunu identitāti, kurā viņa ir meitene no Austrumlondonas rajona, Krievijas imigrantu meita. Ketrīna pat pieprasīja, lai viņu sauc iepriekšējā vārdā, par Anastasiju. Tas, protams, karaliskajai ģimenei nepatika. Guvernantei tika uzdots meiteni rūpīgi uzmanīt, neļaujot vairs viņai pieminēt nekādus iedomu draugus un piedzīvojumus. Taču meitene nevis atradinājās no fantāzijām, bet noslēdzās sevī un pārstāja runāt vispār. No tā arī attīstījās elektīvais mutisms.” Fērdžs paraudzījās manī ar skatienu, kurā paņirbēja viegla ironija. “Tā gan ir tikai karaliskās ģimenes privātārsta un mana laba drauga hipotēze,” viņš piebilda kā atvainodamies.

“Tad nodod savam draugam sveicienus un iesaki pārlasīt kādu grāmatu par agrīnajiem bērna attīstības posmiem,” es atbildēju tēlotā aizvainojumā, liekot Fērdža lūpu kaktiņos iegult šķelmīgam smaidam.

“Bet, nopietni runājot, princeses gadījums neizskatās pēc parastas bērna fantāzijas. Tādām fantāzijām vienmēr ir raksturīgi, ka bērns apzinās atšķirību no realitātes. Viņam ir iedomu draugs, bet viņš labi saprot, ka šis draugs dzīvo iedomās un citi cilvēki to neredz. Šādi ir 98 procenti bērnu fantāziju pilnībā normāla attīstības sastāvdaļa, kas ar laiku izzūd pati no sevis.”

“Un tad mums ir atlikušie divi procenti,” domīgi noteica Fērdžs, sakrustodams rokas uz krūtīm. Viņa sejas vaibstus atkal pārklāja drēgns šaubu mākonis.

“Jā, diemžēl pastāv gadījumi, kuri nepieder pie parastajām bērnu fantāzijām. Ir bērni, kuriem viņu iedomu draugs šķiet tikpat reāls kā ikviens cits cilvēks. Viņi sajūt tā pieskārienus, dzird tā balsi, izjūt nodarītās sāpes. Bērnam tā ir īsta realitāte. Un reizēm pilnīgi īstas ir arī atstātās rētas.”

“Iedomu tēls, kurš atstāj īstas rētas?”

Es piecēlos no krēsla un ar ātru rokas kustību nogludināju svārkus. Cerēju, ka Fērdžs to nepamanīja.

“Tādos gadījumos parasti ir divi izskaidrojumi. Tās var būt redzes un dzirdes halucinācijas, kādas var novērot bērnu šizofrēnijas pacientiem. Līdzīgi pieaugušajiem šizofrēniķiem, arī šie pacienti jauc izdomu ar realitāti.”

“Bet Ketrīnas fantāzijas ir pārāk viendabīgas un strukturētas. Tās ir pārāk loģiskas, lai būtu halucinācijas.”

“Es arī nedomāju, ka šeit būtu runa par agrīnu šizofrēniju. Turklāt viņai trūkst jebkādu citu psihiskas saslimšanas pazīmju.”

“Un kāds ir otrs skaidrojums?” taujāja Fērdžs, pienākdams man soli tuvāk. Lai arī bija pavēls vakars, pašas darba dienas beigas, es sajutu viņa odekolona svaigo smaržu. Samtaini rūgtens kā briedušas mandeles un sulīgi ķirši.

“Ja iedomu draugs runā balsī, kuru var dzirdēt, un atstāj rētas, kuras var redzēt, tad tas nav nekāds iedomu draugs. Es domāju, mums jāizskata iespēja, ka princeses Ketrīnas fantāzijām varētu būt kāds reāls pamats.”

Fērdža acīs iemirdzējās aizrautība kā mazam zēnam, kurš nupat saņēmis solījumu apmeklēt Disnejlendu.

27 .

Sliktās ziņas ar to nebeidzās.

Kriminālistu slēdziens bija skaidrāks par skaidru Kristīne nav nogalināta no atrastās Dragunova sistēmas snaipera šautenes.

Šauts bija vai nu no īpaši Krievijas specdienestu vajadzībām ražotā automāta Вал, vai arī no Krievijas specdienestu snaipera šautenes BCC (Винтовка специальная снайперская), ko dēvēja arī par Винторез.

Atšķirībā no Dragunova sistēmas snaipera šautenes šie bija salīdzinoši moderni ieroči, kas pieņemti Krievijas specdienestu bruņojumā 1987. gadā.

Šiem ieročiem Krievijā tika ražotas īpašas tā sauktās zemskaņas lodes.

Tās bija lodes, kuras lielāka svara, izmēra un citu īpatnību dēļ izlidoja no stobra nevis ar ātrumu 700-800 metru sekundē kā parasta lode, bet gan tikai 150 metru sekundē.

Tas sniedza divas priekšrocības. Lode lidoja pilnīgi klusu. Ievainotajam vai apkārtējiem nebija ne jausmas, no kuras puses šāviens raidīts, tādēļ tie nespēja ātri reaģēt, lai izvēlētos optimālo aizstāvēšanās variantu.

Otrs iemesls šādai lodei piemita lielāka caururbšanas jauda, citiem vārdiem, tā bija nāvējošāka nekā parasta lode.

Protams, bija arī mīnusi.

Tāda lode ir efektīva tikai salīdzinoši nelielā 350-400 metru attālumā, taču dzīvē, kā liecināja arī šis gadījums, ar to pilnīgi pietika. Ar šādām lodēm arī bija jāmāk apieties tām ir atšķirīga trajektorija, un tās citādi reaģē uz vides apstākļiem. Tās ir paredzētas profesionāļiem.

Un tieši tādu lodi kriminālisti bija izvilkuši no Kristīnes sirds.

Tas viss bija kaut kas Latvijā nekad neredzēts un nedzirdēts.

Iedomāties, ka snaiperis būtu ieradies ar divām šautenēm, no kurām vienu viņš pēc šāviena paņemtu līdzi, bet atstātu to, kuru nemaz nebija lietojis… Absurds, vienvienīgs absurds.

Sanāk, ka bijuši divi snaiperi. Tam bija grūti noticēt.

Pulkvedis no dienesta laikiem zināja, ka armijas operācijās bieži tika izmantoti vairāki snaiperi, lai garantētu uzdevuma izpildi.

Šāva tas, kuram bija labāka redzamība, savukārt otrs nepieciešamības gadījumā varēja raidīt vēl vienu šāvienu. Reizēm šāva abi reizē.

Bet te nenorisa karš, un tas nebija uzbrukums prezidentam, reliģiskajam līderim vai teroristu grupējuma vadītājam.

Nošauta bija dzīvē saputrojusies klavierskolotāja. Divi snaiperi nevarēja aizšaut garām. Viņi nošāva tieši to, ko vēlējās, klavierskolotāju. Kāpēc kādam jānogalina klavierskolotāja?

Viņš gribēja pēc iespējas drīzāk atkal aprunāties ar Kristapsoni, kas pētīja nogalinātās mīlas dzīvi. Cilvēki nav racionālas būtnes, tomēr, lai cik iracionāli, emocionāli un jocīgi viņi rīkotos, kaut kāds iemesls viņu izdarībām parasti tomēr ir. Motīvs un konteksts, kurā jebkādi notikumi kļūst iespējami, loģiski, izskaidrojami. Lūk, kā šobrīd pulkvedim pilnīgi pietrūka.

Viņš izsauca gan Kristapsoni, gan arī Vanagu. Viņš gribēja vairāk saprast, kas īsti noticis tajā ģimenē.

Kristapsone ieradās ar biezu mapi rokās. Viņa bija izdrukājusi īsziņas, izveidojusi grafikus ar telefonsarunu biežumu un secību, tur bija Kristīnes mātes un abu vīriešu pratināšanas protokoli un izdrukas no Kristīnes profiliem sociālajos tīklos. Bija acīmredzami, ka Kristapsone ir strādājusi daudz un rūpīgi.

Pulkvedis labvēlīgi nokrekšķinājās, tik tikko uzmetis acis šiem aprakstītajiem un sašvīkātajiem papīriem.

Čakla, laba darbiniece, viņš nodomāja.

Vanags, kurš bija ieradies tukšām rokām, uztvēris pulkveža skatienu un žestus, sajutās neomulīgi.

Savukārt pulkvedis pamanīja, ka Vanags izskatās it kā nogrēkojies, un tas viņam patika.

Kristapsone nemanīja nekā no tā visa.

Neviens vēl nebija teicis ne vārda. Kad visi bija apsēdušies un iekārtojušies pie apaļā apspriežu galda, pulkvedis beidzot iesāka sarunu.

-Nu?

-    Viss sākās pirms gandrīz trim gadiem, kad Maksis ķērās pie mājas rekonstrukcijas. Būtībā viņš gribēja nojaukt veco ēku un tās vietā uzbūvēt jaunu, lielāku. Pašreiz tur norit iekšdarbi, Kristapsone iesāka savu stāstījumu. Maksis pārvācās uz vecāku dzīvokli. Viņš nolēma izmantot laiku, kamēr dzīvo pie vecākiem, lai ņemtu klavierstundas. Tad ari parādījās Kristīne. Viņu Maksim ieteica drauga sieva. Viņi satuvinājās, un Kristīne pat iepazīstināja Maksi ar savu māti. Māte, protams, sajūsmā un visādi iedrošina meitu attīstīt šīs attiecības.

Kristapsone uz bridi pacēla acis no papīriem un vērīgi palūkojās pulkvedī.

-     Pirms eju tālāk, domāju, ir svarīgi pateikt dažus vārdus par Makša personību. Viņš nudien ir tieši tāds vīrietis, kādu katra māte varētu vēlēties savai meitai. Iedomāsimies gudrs, sportisks, nedzer, nesmēķē, pats izveidojis veiksmīgu biznesu, turīgs, no labas ģimenes, nav meitu ģēģeris un uzdzīvotājs, mīl mūziku. Ideāls kandidāts vīra lomai un neticama veiksme Kristīnei. Kristīnes māte, kura krietni spēj iespaidot meitas dzīvi, dara visu, lai mudinātu viņu uz laulībām ar Maksi. Viss iet kā pa sviestu, bet tad parādās Makša tēvs. Droši vien iepazinās turpat dzīvoklī. Es vēl nezinu, kā tieši un kas notika, bet Kristīne viņā iemīlējās, un viņiem sākās romāns. Kristīnes māte sākumā to nezina, taču meita nespēj ilgi slēpt savas attiecības, un māte aiz dusmām gandrīz patriec Kristīni no mājām.

-     Labi, pulkvedis noteica. Viņam šķita svarīgi sarunā ik pēc brīža bilst arī savu vārdu. Atgādināt par savu klātbūtni un faktu, kurš tad īsti nosaka sarunas virzību.

-    Atvainojiet, ko jūs teicāt? Kristapsone bija pārāk iegrimusi savos papīros.

-    Labi, es teicu. Tālāk, pulkvedis norūca.

-    Te vietā pateikt dažus vārdus arī par vecākā Sapiro personību. Viņi ar dēlu nelīdzinās viens otram. Dēls ir mūždien nopietns, disciplinēts, katru dienu trenējas, ievēro stingru dienas režīmu, nedzer, turpretī tēvs ir kārtīgs hēdonists, viesību un sabiedrības cilvēks, vīnu pazinējs, staigā pa izstāžu atklāšanām, pieņemšanām, katru vakaru izdzer vismaz vienu, bet reizēm vairākas pudeles vīna. Nekautrīgi koķetē ar sievietēm, un šis noteikti nav pirmais gadījums, kad krāpj sievu, Kristapsone uz mirkli pieklusa un ievilka elpu.

-     Protams, Kristīnes māte to saprot un visādi cenšas atrunāt meitu no attiecībām ar precēto vīrieti. Kristīnei, kas vispār ir klusa un kārtīga meitene, pirms Šapiro dzīvē bijušas tikai vienas attiecības. Bet nu pēkšņi viņa ir nonākusi kaislīga mīlas trīsstūra centrā. Dēls mīl viņu, viņa mīl tēvu, ar prātu piekrīt savai mātei un tai pašā laikā saprot, ka tas viss ne ar ko labu nebeigsies. Tāpēc viņa cenšas saraut attiecības ar tēvu un atgriezties pie dēla, un tieši tajā brīdī viņa tiek noslepkavota. Tā, īsumā,

-    Kristapsone paraudzījās pulkvedī un atviegloti nopūtās.

-    īsts Purva bridējs. Arhetipiska latviešu Kristīne… Vanags, kuru stāstījums bija acīmredzami aizrāvis, iesāka komentēt, taču aprāvās, saprazdams, ka pulkvedis nav latvietis un tāpēc nezina, kas ir Purva bridējs, bet bija jau par vēlu.

-    Kas? pulkvedis neizpratnē paskatījās uz Vanagu.

-    Purva bridējs. Tas ir viens no pazīstamākajiem literārajiem darbiem latviešu valodā. Arī tur galveno varoni sauc Kristīne, viņa mīl nabagu un pļēguru, cilvēku bez rakstura. Tur arī ir māte, kas, protams, cenšas izprecināt Kristīni bagātajam un pareizajam. Kristīne, nabadzīte, svaidās no viena pie otra, un viss slikti beidzas. Tieši kā šajā gadījumā, Vanags minstinādamies mēģināja paskaidrot.

-    I etu šļuhu ubiļi ? pulkvedis pat nepamanīja, ka pārgājis uz krievu valodu.

-    Nē, nenogalināja, viņa palika ar pļēguru, un viņa nebija īsti…

-    Tad kāds tam sakars ar mūsu gadījumu? pulkvedis neļāva Vanagam pabeigt.

-     Tā, vienkārši… man tikai ienāca prātā, nomurmināja Vanags.

-    Šeit arī sievietei vārds Kristīne, arī divi vīrieši…

-    Skaidrs, literatūrzinātniek, tu labāk runā par to, kā tas saistīts ar lietu. Tātad viņai bija romāns ar abiem vienlaicīgi, pulkvedis pievērsās Kristapsonci, ļaudams Vanagam atviegloti uzelpot.

-Jā, tā sanāk. Vismaz kādu laiku noteikti.

-    īsta ziepju opera. Maucības perēklis. Tas dod motīvu visiem tēvam, dēlam, sievai.

-Jā, šef, Vanags un Kristapsone piekrītoši māja ar galvu.

-    Pie jums ģenerālis Jānis Rciniks, pavērusi durvis, paziņoja sekretāre.

-   Par to mīlas trīsstūri es gribu zināt visu un sīkās detaļās, teica pulkvedis, izvadīdams Kristapsoni un Vanagu pa durvīm. Izpētiet visu.

Drošības policijas priekšnieks ģenerālis Rciniks formu nēsāja tikai ļoti lielos svētkos, ikdienā viņš vienmēr bija uzvalkā. Rokā viņam bija ar rāvējslēdzēju aizdarīta dokumentu mape.

-    Sveiks, ģenerālis runāja klusā, mierīgā balsī. Viņi sarokojās.

-    Es jau saprotu, kāpēc tu esi atnācis, teica pulkvedis.

-    Skaidrs, ka tu saproti, ģenerālis tāpat ar smaidu atbildēja.

-    Nekur īpaši tālu tikuši pagaidām neesam, teica pulkvedis apsēzdamies pie apaļā galda un ar roku aicinādams apsēsties arī ģenerāli.

-    Es zinu, atbildēja ģenerālis.

Lai arī nebija skaidrs, ko tieši zina ģenerālis, pulkvedis neko nevaicāja. Viņš negribēja nemaz domāt par to, ka Reinikam droši vien pulkveža padoto vidū ir kāds, kas informē viņu par visu, kas te notiek.

-     Mums ir fails par Sapiro ģimeni. īpaši par Maksi. Es tev te atnesu mazliet, un Reiniks izņēma no mapes dokumentus, kas bija drukāti uz sarkana papīra, tātad bija īpaši slepeni. Tie antifašisti nepavisam nav vienkārša organizācija. Mums ir aizdomas, ka viņi sadarbojas ar Krievijas ārlietu ministriju un organizāciju Rossotrudņičestvo. Tas ir, mēs domājam, ka viņi ir vai nu speciāli radīti, vai var tikt izmantoti dažādu provokāciju veikšanai pret Latvijas valsti. Viņi vienmēr uzvedas agresīvi 16. marta leģionāru gājiena laikā, Maksis ir bijis iesaistīts kautiņos ar leģionāru piemiņas gājiena organizatoriem, bijis aizturēts par huligānismu, nu, tu visu izlasīsi. Galvenais, viņš vēl arī dod naudu tiem antifašistiem, transportu un citādi palīdz. Maksis, varētu teikt, ir motors visai antifašistu kustībai Latvijā. Bez Makša nebūtu viņiem ne naudas, ne telefonu, ne biroja, viņiem klātos daudz švakāk.

-    Kāpēc viņš to dara?

-    Es nezinu, bet zinu, kam tas ir izdevīgi, tas ir izdevīgi Krievijai, kura vēlas Latviju starptautiski pasniegt kā valsti, kur pa ielām maršē fašisti, un tamlīdzīgi.

-    Tu domā 16. marta leģionāru piemiņas dienu?

-    Ko gan citu, Reiniks nopūtās.

-    Es īsti nesaprotu, antifašisti taču nemaršē, to dara nacionālisti, tie ir izdevīgi Krievijai, nevis antifašisti.

-     Nu, tie pats par sevi, bet konflikti, kautiņi, provokācijas tam savukārt vajadzīgi antifašisti. Rciniks nolika kopā sašūtās sarkanās lapas pulkvedim priekšā. Es gribētu, lai tu iekļauj izmeklēšanas grupā manu izmeklētāju.

Ģenerāļa lūgums, protams, nebija apspriežams.

-    Bez problēmām, teica pulkvedis, šķirstīdams Makša failu. Nepatīk man tā politika nemaz, viņš teica. Cerams, ka tam visam nav nekāda sakara ar šo, pulkvedis pavicināja sarkanās lapas.

-    Es arī ceru, teica Rciniks. Tikšanās bija beigusies.

28 .

Taimera pīkstieni uz mana galda signalizēja par nodarbības beigām. Lai ari galda otrā pusē sēdēja Patrīcija vietējā dīdžeja meita, kurai palīdzēju cīnīties ar stostīšanos -, tomēr visu šo laiku manas domas bija klīdušas citur. Arī meitene nemaz neiebilda pret seansa beigām viņai svarīgāka šķita mūsu terapijas otrā, neoficiālā daļa, kad tēvs viņu veda uz vietējo kafejnīcu ēst saldējumu. Es viņai šajā jautājumā pilnībā pievienojos no gluži profesionāla viedokļa. Trīsdesmit minūšu gara saruna ar sirdij tuvu cilvēku ir vairāk vērta nekā trīsdesmit sesijas ar psihoterapeitu.

“Tiekamies nākamnedēļ?” uzsmaidīju meitenei.

“Jā, daktere Redstona.” Runas defekta dēļ mans uzvārds gan izklausījās vairāk pēc Ledstonas. “Priecīgu jums nedēļas nogali.”

“Tev tāpat, Patrīcij,” atbildēju, aizverot aiz viņas kabineta durvis. Nedēļas nogale gan šobrīd ne tuvu nebija mana prioritāte. Manos tuvākajos plānos ietilpa vienīgi sagatavošanās rītdienas pacientam.

Mareks.

Viņa nākamā vizīte bija ieplānota tikai rītdien, bet es zināju, ka man priekšā būs ilga nakts, ja vēlos pienācīgi tai sagatavoties.

Vai tiešām tu esi gatava uzsākt šo lietu? Vai tiešām tu gribi atkal riskēt ar visu, ko pa šo laiku esi ieguvusi ? Ko tu ceri panākt? Kādu taisnību tu gribi pierādīt? Tu taču labi zini, ka tā nevienu neinteresē. Labākajā gadījumā viņi par tevi vienkārši paņirgāsies. Sliktākajā tev atņems licenci strādāt ar bērniem pavisam. Un varbūt vēl ko ļaunāku atceries taču, ko toreiz teica Fērdžs…

Mani neinteresē, ko teica Fērdžs!

Kādēļ lai pēc visa tā, kas ir noticis, mani satrauktu, ko teica Fērdžs?

Izņēmu no somas melno mapi ar princeses Ketrīnas slimības vēsturi un uzšķīru sadaļu, kurā vienuviet bija sakniedēti visi viņas zīmējumi.

Ļaut bērnam zīmēt tas ir īsākais un ātrākais ceļš uz viņa iekšējo pasauli. Krāsas un simboli ļauj izteikties daudz bagātīgāk nekā bērna ierobežotais vārdu krājums. Elektīvā mutisma gadījumā, kad bērns verbālo valodu atteicies lietot vispār, papīrs un zīmuļi kļūst par teju vienīgo saziņas līdzekli. Galu galā pirms cilvēce attīstīja spēju runāt, tā sazinājās, apgleznojot alu sienas vai iegravējot zīmējumus uz klintsbluķiem. Tieši zīmēšana, nevis valoda ir mūsu dabiskākā pašizpausmes forma zīdainis ķeras pie zīmuļiem, ilgi pirms viņa mute spēj radīt kādas artikulētas skaņas. To vienmēr apzinājušies arī mākslinieki. Ikviens bērns ir ģeniāls gleznotājs, teica Pikaso, un ikviens pieaudzis gleznotājs visu mūžu pavada, cenšoties atgūt spēju zīmēt kā bērnam.

Runājot par mani, es visu mūžu esmu centusies noskaidrot, ko vēsta bērnu zīmējumi. Šķiet, bērnu psihoterapeita profesija līdzinās modernās mākslas kritiķa darbam abiem jāmēģina izlobīt jēgu no šķietami bezjēdzīgi savilktām švīkām. Kur skatītājs no malas redzēs vien krāsu traipus, mēs spējam ieraudzīt cilvēka apziņas dzīles.

Vēlējos vēlreiz rūpīgi izpētīt princeses zīmējumus, lai atsauktu atmiņā tiem raksturīgos tēlus un simboliku. Ja kas līdzīgs atkārtotos Mareka darbos, man būtu vieglāk tos interpretēt. Kāds specifisks tēls vai simbols pat varētu norādīt uz drošu saikni starp abiem gadījumiem.

Vai tu pati maz redzi, ko mēģini darīt ? Tu apzināti vēlies sasaistīt abus šos gadījumus. Tu gribi izmantot Mareku, lai atkal paceltu princeses lietu!

Nē, es negribu nevienu izmantot. Pat ja izrādītos, ka starp abiem gadījumiem ir kāda līdzība un tāda iespēja ir loti, loti niecīga -, es varētu palīdzēt Marekam. Reizē pierādot, ka man bija taisnība arī par Ketrīnu. Un ka viss, kas man nodarīts, ir bijis netaisnīgi.

Netaisnīgi, netaisnīgi, netaisnīgi!

Jutu, ka šajās pēdējās dienās esmu kļuvusi pārāk satraukta, pārāk emocionāla it īpaši pēc sarunas ar Fērdžu. Biju domājusi, ka jaunā karjera un mazpilsētas miers ir ļāvis man visu atstāt aiz muguras. Kā vecu rētu, kuras sarepējušo virsmu var gan sataustīt, tomēr sāpes tā vairs nenodara. Bet nu palēnām izrādījās, ka visas savas ciešanas, visu netaisnības sajūtu un aizvainojumu neesmu vis sadziedējusi, bet tikai nobāzusi pašā jūtu un emociju apakšā, kā slēpjot kādu neķītru žurnālu ceļojumu koferī, paviršu sakrāmējot pēc iespējas vairāk dažādu mantu. Ko es biju iztēlojusies par jaunu, cietāku ādas virskārtu, tas izrādījās vien plāns un vienkāršs plāksteris. Nav nekāds brīnums, ka ar pirmo saspringumu tas draudēja izirt pa visām vīlēm. Es sameklēju somiņā plāksnīti ar mazajām rozā tabletītēm. Noriju vienu no tām bez ūdens man patika izjust rūgteno garšu mēles galā. Kā neliels apsolījums drīzam atvieglojumam. Man tas bija nepieciešams. Zināju, ka darbs ar Mareku prasīs visu manu uzmanību un koncentrēšanās spēju. Sāpēm šeit nebija vietas.

Saspringumam lēnām atslābinot plecus, es pievērsos princeses zīmējumiem. Pirmais no tiem mani allaž bija fascinējis visvairāk. Augšpusē cilvēka figūriņa izplestām rokām un brūniem matiem. Zem šī cilvēciņa, kurš acīmredzot atainoja Ketrīnas pašportretu, atradās kvadrāts. Tā malas bija melnas, bet iekšpusi princese bija bagātīgi iekrāsojusi ar zeltainās krāsas zīmuli.

Atceros, kā vēroju mazo meiteni, noliekušos pār zīmējumu, laiku pa laikam atglaužam nepaklausīgu matu šķipsnu no acīm, viss viņas ķermenis šķita sakoncentrējies šim uzdevumam. Mani joprojām pārņēma dīvaina sajūta, atceroties viņu savā kabinetā. Jā, mūsu klīnika bija starp Londonas ekskluzīvākajām iestādēm, un tur bieži bija sastopamas slavenības ar savām atvasēm. Reiz man pat gadījās sniegt konsultāciju Bekhcmu pārim, kad viņu vecākais dēls Bruklins piedzīvoja vieglu veģetatīvās distonijas lēkmi. Tomēr šī nebija vienkārši slavenu vecāku meita. Ketrīna savos piecos gados jau bija tikpat pazīstama un slavena kā Viktorija Bekhema. Sī meitene bija pavisam citas klases slavenība. Viņa bija britu karaļnama pārstāve. Ļoti iespējams mana mazā paciente kādudien kļūs par britu monarhu. Tas gan būtu labs stāsts mazbērniem…

“Kas tas ir?” es viņai jautāju, kad Ketrīna bija beigusi zīmēt un drusku kautrīgi pastūma papīra lapu manā virzienā.

Viņa brīdi klusēja. Tā bija mūsu ceturtā vai piektā nodarbība. Lai arī ne plūstošs un daiļrunīgs, tomēr zināms dialogs starp mums bija izveidojies. Jebkurā gadījumā tas bija pietiekams, lai es zinātu pavisam droši, ka šoreiz nav darīšana ar elektīvo mutismu. Kas tas bija to gan vēl nezināju. Par to man vēl nebija ne jausmas.

“Vai vēlies man pastāstīt, ko esi uzzīmējusi?” vaicāju vēlreiz, mēģinot nebūt pārāk uzstājīga, tomēr vienlaikus iedrošinot. “Kas ir šī meitene, ko tu uzzīmēji?”

Princese mulsi pasmaidīja. Es gan jau biju paspējusi ievērot, ka mulsums un kautrība nav starp princeses Ketrīnas raksturīgākajām personības iezīmēm. Karaliskā audzināšana un zilās asinis tomēr darīja savu. Taču šoreiz viņa likās tikpat samulsusi kā parasts piecgadīgs bērns, kuram jādalās noslēpumā ar nesen iepazītu svešinieku.

“Tā esmu es,” teica Ketrīna. Viņa paņēma melno zīmuli un iezīmēja bultiņu, kas norādīja uz figūru. Virs tās viņa uzzīmēja divus burtus: E un S. Lai dumjā daktere neaizmirstu, pie sevis nodomāju un pasmaidīju. “Un kas ir tā bedre tev apakšā?”

“Nav bedres.”

“Tā nav bedre?”

“Nē,” Ketrīna papurināja galvu.

“Kas tad tas ir?” es neatlaidos. Bija skaidrs, ka figūra, ar kuru meitene apzīmēja pati sevi, krita šajā bedrē tieši iekšā. Tātad tas bija īpaši svarīgs simbols. Kas bija tas caurums, kurā šis bērns jutās iekritis? Man vajadzēja to noskaidrot, tā bija atslēga, kas vēra durvis uz viņas slimību. Pareizāk sakot, uz to stāvokli, kādā viņa atradās. Viņa joprojām nepārmija ne vārda ar ģimenes locekļiem. Pilnīgs klusums, tiklīdz bija atstājusi manu kabinetu. Nespēja runāt vai arī spītīga nevēlēšanās? Lai kas tas arī būtu, tas draudēja paralizēt visu karaļnama dzīvi.

Ketrīna smagi nopūtās. It kā mēģinātu paskaidrot kādu lietu ne pārāk apķērīgam bērnam. Tad viņa vēlreiz paņēma zīmuli. Zem bultiņas, kurai meitene bija pierakstījusi “Es”, viņa uzvilka vēl dažus burtus. Kā man toreiz likās gluži nejaušus. A, H, C, T un otrādi apgrieztus N un R.

“Šeit es biju Anastasija,” viņa man teica, rādot uz figūriņu ar zeltainajiem matiem. “Tad es izkritu cauri. Un tagad es esmu Ketrīna.”

29 .

Rīta operatīvā sanāksme šoreiz notika lielajā apspriežu zālē, ko parasti izmantoja svinīgiem pasākumiem. Atmosfēra bija saspringta. Neviens neatļāvās nekādas vaļības.

Pulkvedis izskatījās ļoti nopietns, koncentrējies un, kā allaž tādos gadījumos, mazliet biedējošs.

-    Tagad klausieties mani uzmanīgi es jums pateikšu, kā mēs viņus noķersim. Mums ir darīšana ar augstas klases profesionāļiem,visticamāk ar cilvēkiem, kuriem ir armijas vai kāda izlūkdienesta pieredze. Latvijā nav cilvēku, kuriem būtu resursi un iemaņas sarīkot šādu operāciju. Mēs būtu par tādiem dzirdējuši. Cilvēku grupa, kas izdarīja šo noziegumu, ir iebraucēji. Viņi īpaši atbrauca uz Latviju, lai izdarītu šo šāvienu, un es jums pateikšu, kā mēs viņus noķersim.

Cikos tika izdarīts šāviens? Pulksten 9.03 no rīta. Tad lūk, ko es jums teikšu, jau pulksten 9.30 pirmie no grupas, kura izpildīja šo noziegumu, bija tikuši līdz Latvijas robežai. Viņi visi bija pametuši Latviju līdz pusdienlaikam. Es jums to garantēju. Tieši tā viņi strādā. Viņi cenšas tikt prom, kamēr vispār nekāda informācija vēl nav apstrādāta, kamēr vēl mēs tikai cenšamies saprast, kas un kā.

Tātad ko mēs zinām par viņiem droši ? To, ka viņi ir vairāki, vismaz trīs, bet es domāju, ka vēl vairāk. Viņi bija Elizabetes ielas rajonā pirms deviņiem, līdz 9.03; iespējams, ieradās iepriekšējā vakarā, iespējams, iepriekšējā dienā. Tas ir skaidrs. Un mēs zinām, ka viņi kaut kur šķērsoja Latvijas robežu tajā pašā dienā, sākot no, teiksim, 9.30 līdz vakaram. Un te viņi būs pieļāvuši kļūdu, jo Latvija nav Amerika un Rīga nav Sanhaja, te pūlī neiejuksi, mēs te katru pārskaitīsim, katru mašīnu, katru motociklu un velosipēdu, kas atradās uz Elizabetes ielas, un, protams, katru cilvēku, kas tur bija. Mēs pārskaitīsim katru mašīnu un katru cilvēku, kas šķērsoja robežu. Un katru mašīnu un cilvēku uz jebkura no ceļiem, kas ved no Elizabetes ielas uz kādu no robežšķērsošanas punktiem. Un mēs viņus izskaitļosim.

Ar manu pavēli no šī brīža mūsu izmeklēšanas grupai pievienojas vēl desmit cilvēki no Organizētās noziedzības apkarošanas nodaļas. Un vēl trīs no Drošības policijas. Sī tagad būs prioritāte visiem mūsu labākajiem cilvēkiem. Mums viņi ir jānoķer, un tad mēs viņiem pavaicāsim, kāpēc viņi to izdarīja. Es personiski viņiem to pavaicāšu. Elizabetes ielā viņi būs vairījušies no kamerām, tomēr kaut ko mēs atradīsim, uz robežas viņi būs izturējušies maksimāli neuzkrītoši, mums ir jāatrod šajos attēlos kaut kas tāds, kas ļauj savilkt viņus kopā. Mugursoma, kurpjušņore, gaita, matu griezums, uzacs forma, vienalga, kas. Ja vajadzēs, es lūgšu palīdzību mūsu FIB draugiem, lai palīdz apstrādāt ierakstus, jūs tikai sagādājiet man ierakstus, veiciet atlasi, bet labāk, protams, uzreiz atrodiet ёбанных сук этих снайперских.

Kad viņš iekarsa un kad situācija prasīja kārtīgi nolamāties, pulkvedis vienmēr pārgāja uz krievu valodu. Latviešu valodā lamāties viņš nebija iemācījies, un, neraugoties uz to, ka daži latvieši viņam bija apgalvojuši pretējo, viņam bija aizdomas, ka latviešu valodā nav vārdu, kas ļautu lamāties kaut attāli tik sulīgi kā krieviski.

-    Man vajag arī sarakstu ar cilvēkiem, kas ir lidojuši uz kādu galamērķi ar pārsēšanos gadījumos, kad bijis iespējams tiešais reiss. Такие бледи недоёбанные nekad nebrauks uz mājām pa taisno, viņi metīs visādas cilpas, varbūt mēs varam ieraudzīt kādu cilpojam. Mēs viņus noķersim, lai neviens neiedomājas, ka te ir kaut kādi lauki, province, un te var darīt, ko grib, arī mums profesionāļu pietiek, бледь. Visiem skaidrs?

-Jā, šef!

Daudzbalsīgais apliecinājums šoreiz skanēja patiešām apņēmīgi un savā ziņā pat priecīgi. Arī rupjie krievu vārdi nevienu nebija samulsinājuši. Pat seržants Edijs, kurš padomju laikus nebija pieredzējis un krieviski vispār nesaprata, atkal jutās kā komandas loceklis.

30 .

“Dakter, vai drīkstu doties mājās?” pa kabineta durvīm galvu pabāza Megija. Biju tik dziļi iegrimusi princeses Ketrīnas zīmējumos, ka nedzirdēju viņas klauvējienu.

“Bet protams, Megij. Tu taču zini, ka vari rīkoties, kā tev ērtāk.” Es pamanīju ap viņas acīm apsarkumu, kāda no rīta tur vēl nebija. Likās, meitene ir raudājusi. “Megij, vai tu vēlies par kaut ko aprunāties?”

Viņa novērsa skatienu, kā nevēlēdamās, lai es redzētu viņas seju. Meitene bija pārdzīvojusi smagu traumu izvarošanu. Tas ir viens no tiem retajiem noziegumiem, kas paliek ar upuri visu atlikušo dzīvi. Ne velti tieši izvarošanai veltīti visbargākie sodi jau senāko civilizāciju likumos no Senās Ēģiptes līdz antīkajai Romai, un pat mūsdienu cietumos izvarotāji ierindojas starp kritušākajiem noziedzniekiem. Atceros kādu jaunu meiteni, vienu no savām pirmajām pacientēm, es vedināju viņu runāt par piedzīvoto, mēģināt to izteikt vārdos, lai varētu sākt dziedināšanas procesu. Toreiz viņa man teica, ka tā ir kā slepkavība, tikai tu nenomirsti uzreiz, bet turpini lēni mirt ikkatru atlikušo mūža dienu. Es vienmēr biju cerējusi, ka man ar savu darbu izdosies pierādīt tai nav jābūt taisnībai. Megiju varēja uzskatīt par vienu no veiksmīgajiem pierādījumiem. Viņa bija atguvusi spēju funkcionēt, viņa atkal runāja bez stostīšanās, likās, viņai priekšā gara un priekpilna dzīve. Bet tagad, redzot meitenes apsarkušās, saraudātās acis, man bija skaidrs šodien viņas atmiņā atkal uzpeldējis šausminošais notikums visā tā nežēlībā. Vēl viena maza nāve.

“Megij, apsēdies uz brīdi,” es teicu. Lai arī negribīgi, taču meitene paklausīja. “Vai tu jūties noskumusi?” Viņa noraidoši papurināja galvu un sakrustoja rokas virs krūtīm. Ķermeņa valodā tas nozīmēja lieciet man mieru, es gribu būt viena.

“Ja tu nevēlies runāt par to, kas tevi šobrīd skumdina, varbūt gribi parunāt par ko citu?”

Atkal noraidošs galvas mājiens.

Zināju, ka ar piespiešanu šādās situācijās neko nevar līdzēt. Palīdzēt ir iespējams visiem, pilnīgi visiem, pat bezcerīgākajiem gadījumiem. Nav tādas traumas, ko nevarētu ārstēt, un medicīna nepazīst ciešanas, kuras nevarētu atvieglot. Tikai ar vienu mazu noteikumu. Pacientam ir jāvēlas saņemt palīdzību. Pretējā gadījumā tas ir kā kosmētiskais remonts mājai, kurai izpuvuši pamati.

“Ja nu gadījumā vēlies parunāties, zvani jebkurā brīdī,” es viņai teicu. Varbūt viņai tiešām bija vajadzīgs laiks, lai paliktu vienatnē ar sevi. Sakārtotu savas domas. “Mēs varam iziet kaut kur ārpusē, pastaigāties un vienkārši papļāpāt.”

“Protams, ja tu to vēlēsies,” es steidzīgi piebildu.

“Paldies, daktere Redstona,” viņa noteica, gandrīz čukstus.

“Un vēl sagatavo, lūdzu, man uz rītdienu daudz papīra un krāsaino zīmuļu.” Megija pamāja ar galvu un izgāja laukā no kabineta. Cerēju, ka rīt viņai būs uzlabojies noskaņojums, vismaz tiktāl, lai pieņemtu manu piedāvājumu izrunāties.

Tomēr nākamajā rītā, mani sagaidot, Megijas acis šķita neredzējušas miegu, un zem tām jautās lieli, zili riņķi. Lai kas tas arī būtu, tam nāksies pagaidīt līdz vakaram arī man ar miegu pagājušo nakti nebija īpaši veicies. Biju gandrīz līdz rītam pētījusi mazās princeses zīmējumus un pārskatījusi pierakstus. Šodien bija paredzēta otrā tikšanās ar Mareku, un es gribēju būt pilnībā gatava. Ja nodarbības laikā pavīdēs kāda līdzība ar princeses slimības vēsturi, man jābūt gatavai uzreiz to sazīmēt. Otras tādas iespējas varēja arī nebūt.

Tu vēl neesi šo bērnu pat iepazinusi, bet jau mēģini vilkt paralēles ar pavisam citu lietu. Atzīsti sev godīgi, daktere Redstona, Mareks tevi maz interesē. Tu viņu tikai gribi izmantot, lai pierādītu pasaulei savu taisnību par princesi.

Nē, tā nav. Un tai pašā laikā es nevaru noliegt, ka nebūtu tik ļoti satraukusies. Varbūt pat nebūtu Mareka lietu pieņēmusi, ja nebūtu saskatījusi šo līdzību. Un ja nebūtu visu šo laiku cerējusi, ka tomēr kādā jaukā dienā spēšu atgūties, likt visiem saprast, ļaut man atgriezties…

Ne tagad, Sara. Padomāsi par to vēlāk. Tagad koncentrējies savam pacientam.

Ja ari Megija patlaban gāja cauri kādam krīzes posmam, tas nekādi neatsaucās uz viņas darba kvalitāti mans kabinets arī šoreiz bija nevainojamā kārtībā, uz galda, kā vakardien biju lūgusi, atradās papīra lapu kaudzīte un divi jauni krāsaino zīmuļu komplekti. Paskatījos pulkstenī tas rādīja tieši deviņi. Tātad nupat bija pienācis vilciens un Mareks atradās ceļā uz šejieni. Ejot vidējā ātrumā, gājiens no stacijas līdz manai klīnikai prasīja aptuveni 2.0 minūtes. Pēc desmit minūtēm, vēlākais, piecpadsmit, viņam vajadzēja būt klāt ar visu savu eskortu.

Pēkšņi sajutu trauksmi, gandrīz vai paniku ja nu zēns neatnāk. Ja nu Liverpūles mamma izdomā dēlu vairs pie manis nevest, ja nu sociālais dienests nav laikus apmaksājis vilciena biļeti… Bija taču simtiem iemeslu, un es atkal būtu tupat, kur sākusi. Vai, precīzāk, kur beigusi, jo Vestportu par jaunu sākumu tomēr būtu grūti nosaukt. Es atkal attaptos savā mazpilsētas logopēdes statusā bez cerībām atgūt iespēju praktizēt, bez cerībām atgriezties…

Tātad tieši par to tu visu šo laiku patiesībā domā. Tu neesi vēlējusies neko citu tu negribēji uzsākt jaunu karjeru, negribēji pamest Londonu un veidot dzīvi citā vietā. To visu tev vienkārši piespieda izdarīt. Un visu šo laiku, kamēr spēlēji labo, grēkus nožēlojušo bērnu runas terapeiti Sāru, savā zemapziņā tu slēpi to pašu veco dakteri Redstonu, kas tikai gaida izdevību…

…izdevību atgriezties.

Mareks var būt tava vienīgā biļete atpakaļceļam uz Londonu.

Skaidrs, ka tev jāuztraucas, ja nu viņš neatnāk.

Ar milzīgu atvieglojumu es izdzirdēju ārpusē noklaudzam ieejas durvis.

“Mēs uz vizīti. Mums ir pieraksts,” Mareka vecmammas balsi un viņas Liverpūles akcentu nevarēja nepazīt. Manī iekšā kaut kas viegli nodrebēja vien nezināju, vai tas no satraukuma vai bailēm par gaidāmo nodarbību. Galu galā kaut uzreiz taču varēja atklāties, ka Marekam ar princeses lietu patiešām nav ne mazākās saistības. Viņš varēja ciest no elektīvā mutisma vai no jebkura cita moderna bērnu sindroma, kādi mūsdienās psihiatrijas rokasgrāmatās bija aprakstīti milzumdaudz.

Un tomēr kaut kas man lika domāt, ka saikne starp abiem pacientiem ir gluži vai taustāma. Kā elektriskais lādiņš gaisā, kuru nevar redzēt, toties tik viegli iespējams sajust kā tirpoņu vēderā vai simtiem mazu skudriņu pār muguru. Kad pavērās durvis un pa tām ienāca Mareks, es uzreiz atcerējos, kādēļ jau no paša sākuma biju tik pārliecināta. Acis. Šis skatiens bija īpašs. Savā karjerā biju strādājusi ar simtiem, varbūt pat tūkstošiem pacientu visu vecumu, visu dzimumu un ādas krāsu bērniem -, un tikai diviem no viņiem piemita tik īpatnējs skatiens, tik grūti izskaidrojams dziļums. Princesei Ketrīnai un Marekam.

“Sveiks, Marek,” es teicu un uzsmaidīju zēnam. “Man tiešām liels prieks, ka šodien atnāci.”

Viņš brīdi stāvēja kabineta vidū kā minstinādamies. Ievēroju, ka zēnam mugurā tas pats Liverpūles futbola kluba krekliņš, kas iepriekšējā reizē. Spriežot pēc traipiem, šajā starplaikā mazgāšanu tas nebija piedzīvojis.

“Vai vēlies apsēsties?” jautāju.

Viņš pienāca pie galda un atbīdīja krēslu. Ar neapzinātu rokas kustību zēns atglauda no pieres melno matu šķipsnu un apsēdās man pretim. Viņa skatiens tagad vērās manī. Tas joprojām lika man justies savādi. Ne tikai tādēļ, ka tas bija viņa vecuma bērnam neierasti nopietns un dziļš. Šis skatiens man pārlieku atgādināja princesi Ketrīnu. Šajā brīdī mani pēkšņi atstāja visas šaubas. Te noteikti bija līdzīgs gadījums! Citādi nevarēja būt.

“Marek,” es teicu. “Vai tev patīk zīmēt?”

Lai arī nekāda atbildes reakcija nesekoja, es noliku viņa priekšā papīra lapas un zīmuļus.

“Uzspēlēsim vienu spēli! Ko teiksi?”

Ar zināmu atvieglojumu ievēroju, ka pie vārda “spēle” viegli saraucās zēna uzacis. Varbūt viņa skatienā bija kas kopīgs ar princesi, bet visādi citādi viņš bija kā ikviens cits parasts zēns viņam patika spēles.

“Tu kaut ko uzzīmēsi. Vari zīmēt visu, ko vēlies. Un es mēģināšu uzminēt, kas tas ir.”

Viņš mazliet sarauca pieri, kā apsvērdams piedāvājumu. Nopietnais skatiens un norūpējusies izteiksme darīja viņa seju īpaši piemīlīgu.

“Zīmē jebko. Pirmo, kas ienāk prātā.”

Šoreiz man nenācās viņu pierunāt tik ilgi kā mūsu pirmajā tikšanās reizē. Likās, Mareks diezgan labprātīgi uzņēmās šīs spēles nosacījumus.

Rūpīgi atvēris vienu no zīmuļu kārbām, viņš jautājoši manī palūkojās. Es pasmaidīju un pamāju ar galvu. Tad Mareks izkārtoja zīmuļus uz galda citu līdzās citam, no tumšākās krāsas līdz gaišākajai, un tikai pēc tam ķērās pie zīmēšanas.

Es vēroju, kā zēna roka uz papīra lapas uzvelk lielu četrstūri, tad sadala to divās daļās un katrā no tām iezīmē logus gareni ovālus kā Liverpūles katedrālei. Biju pilnīgi pārliecināta, ka tieši šī katedrāle ir tas, ko zēns zīmē. Galu galā viņš bija liverpūlietis, tātad katedrāles ēka bieži bija viņa acu priekšā. Pilnībā loģiski, lai arī nedaudz sarūgtinoši. Tēlam no viņa ikdienas dzīves nevarēja būt īpaša nozīme terapijā.

Pēc tam vietā, kur Liverpūles katedrālei slienas vidējā kolonna, viņš uzvilka kupolu. Tad līdzās tam vēl vienu un vēl, līdz virs ēkas bija uzzīmēti pieci vai seši šādi kupoli. Šāda baznīcas ēka nekur Liverpūlē nebija redzama, par to biju gandrīz pārliecināta. Lai arī tas vēl neko nenozīmēja galu galā, zēns šādu baznīcu varēja būt redzējis skolas ekskursijā vai Discovery Channel raidījumā, tomēr tā jau bija intriģējoša zīme. Es mazliet paliecos uz priekšu, lai varētu labāk saskatīt viņa nākamos zīmuļa vilcienus.

Visus kupolus viņš iešvīkāja ar melno zīmuli, izņemot vienu, priekšējo. Tam viņš izvēlējās zelta krāsu.

Un tad es strauji iztaisnojos un gandrīz vai pietrūkos kājās. Nācās apvaldīt pārsteiguma saucienu, kas lauztin lauzās no manām krūtīm. Biju cerējusi, ka Mareka un princeses zīmējumos būs kas kopīgs. Biju tam gatavojusies.

Taču nebiju gaidījusi, ka šis kopīgais parādīsies tik ātri. Un tik skaidri. Pārāk skaidri.

Virs kupola Mareks uzvilka krustu. Un krustam apakšā, zem galvenās šķērslīnijas, viņš iezīmēja vēl vienu, mazāku.

Pareizticīgo krusts. Tādu krustu Liverpūlē nebija, pavisam noteikti ne. Toties tādi slējās virs visām krievu baznīcām.

Viņš nolika zīmuli un paraudzījās manī. Likās, viņa acis ir tumšākas nekā jebkad agrāk.

31 .

Pulkveža plāns nebija slikts, taču uzreiz iznira ari pirmās problēmas.

Lai pēc iespējas pilnīgāk nosegtu Elizabetes ielas rajonu, izmeklētāji identificēja 311 videonovērošanas kameras. Ikvienā no tām varēja parādīties slepkavas.

Pulkvedis bija uzdevis pētīt ierakstus, kas izdarīti laikposmā līdz trīsdesmit stundām pirms slepkavības.

Tas nozīmēja, ka izmeklētājiem, iespējams, kopumā nāksies noskatīties vairāk nekā deviņus tūkstošus stundu ilgus ierakstus.

Pat piecpadsmit cilvēku lielai izmeklēšanas grupai, pat ņemot vērā, ka daudzas kameras ieslēdzas, vien reaģējot uz kustību, vai saglabā tikai katru otro sekundi no uzfilmētā materiāla, tas visviens bija milzu darbs, kas nesolīja drīzus rezultātus.

Un tas būs tikai pirmais posms Elizabetes ielas rajona ieraksti. Ja arī tajos izdosies identificēt aizdomīgus cilvēkus, tad pēc tam tic būs jāmeldē arī ierakstos, kas izdarīti robežpunktos. Tur izmeklētājus gaidīja vēl vairāki desmiti tūkstošu stundu ar ierakstiem.

Pulkvedis noskaņojās uz to, ka vismaz mēnesi viņam nebūs nekādu jaunu ziņu. Patlaban bija jāpieņem lēmums, kā pareizi sadalīt spēkus.

-   Vai drīkstu vērsties pie jums, pulkvedi ? seržants Edijs darīja visu, lai izskatītos, ka ir aizmirsis iepriekšējo sarunu. Man ir šis tas jauns.

-    Protams, nāc iekšā, pulkvedis uzsvērti draudzīgi atteica. Tagad viņš domāja, ka velti bija tā sakliedzis uz šo puisi, kurš vairāk līdzinājās civilam datortārpam nekā iekšlietu struktūru darbiniekam. Kas gan viņš par policistu? Hipsters, pulkvedis pie sevis pasmīnēja.

-    Nu, stāsti, kas jauns!

-    Maksis Sapiro, izskatās, ir ticies ar Herberta Cukura slepkavu un organizējis filmas uzņemšanu par latviešu kara noziedzniekiem.

-    Tā, pagaidi!

Edijs sastinga.

-              Sāc visu no sākuma. Izstāsti man vispirms par Herbertu Cukuru,

-    pulkvedis teica. Šo vārdu viņš bija dzirdējis, tomēr nepaļāvās uz savām Latvijas vēstures zināšanām.

Edijs atsāka elpot.

-     Herberts Cukurs bija cilvēks, kuru pirmskara Latvijā uzskatīja par varoni, kad viņš pašbūvētās lidmašīnās 20. gadsimta trīsdesmitajos gados veica tā laika aviācijai rckordgarus beznosēšanās pārlidojumus vienatnē. Viņa slavenākie lidojumi bija Rīga-Tokija un Rīga-Gambija. Viņš bija tālaika Eiropas līmeņa slavenība. Latvijā viņu apbrīnoja, pielūdza un dievināja, uzskatīja par vīrišķības etalonu. Kad Latviju pirmo reizi okupēja Padomju Savienība, viņš organizēja partizānu grupu un cīnījās pret krieviem, pilnībā attaisnojot savu nacionālā varoņa reputāciju. Taču, kad Latviju okupēja vācieši, Cukurs, iespējams, antikomunistisku noskaņu vadīts, uzsāka ar tiem sadarboties. Ir droši zināms, ka Cukurs dienēja tā sauktajā Arāja komandā, kas piedalījās Latvijas ebreju iznīcināšanā, turklāt ir droši zināms, ka viņš bija Arāja palīgs un tā vai citādi arī atbildīgs par ebreju iznīcināšanu. Lai gan viņš pats nekad nav stājies tiesas priekšā, tomēr saskaņā ar Nirnbcrgas tiesas lēmumiem kaut vai tikai dalība vien šajā komandā viņu padara par kara noziedznieku.

-    Ko nozīmē tā vai citādi atbildīgs?

-    Tc mēs nonākam pie Makša, satraukums lika Edijai sejai pietvīkt gluži kā pusaudzim. Makša galvenie politiskie pretinieki, viņa apkarotie latviešu nacionālisti, uzskata, ka nepastāv tieši un uzticami pierādījumi, ka Cukurs personiski būtu piedalījies tiešā ebreju iznīcināšanā, proti, ka viņš pats būtu šāvis vai devis komandu šaut. Viņuprāt, Cukurs kā inženieris un aviators bijis atbildīgs tikai par mašīnām, garāžu un ieroču labošanu. Turklāt nekad nav notikusi neviena tiesas prāva, kurā tiktu izvērtēti jebkādi pierādījumi pret Cukuru un kurā viņš būtu atzīts par vainīgu kara noziegumos. Tāpēc viņi uzskata, ka liecības par Cukura personisko dalību ebreju nonāvēšanā ir safabricētas un visā šai lietā nav ņemts vērā nevainības prezumpcijas princips. Nelaime tā, ka ari daži cienījami latviešu vēsturnieki un holokausta pētnieki koķetē ar šīm idejām, proti, Cukura iespējamo nevainību. Viņi balstās faktā, ka paša Arāja tiesas materiālos Cukura vārds vispār neparādās. Turklāt Mossad apgalvojums, ka Cukurs personiski būtu atbildīgs par 30 000 ebreju nāvi, jebkurā gadījumā izklausās pēc pārspīlējuma. Arī dažs latviešu žurnālists, kas pētījis materiālus, atbalsta ideju par Cukura nevainību.

Maksis tad acīmredzot nolēmis pielikt punktu šīm debatēm un pierādīt, ka Cukurs bija kara noziedznieks. Viņam pat nez kādā veidā, iespējams, ar kādu palīdzību no Izraēlas valdības vai tā paša Mossad palīdzību, ir izdevies sameklēt Antonu Kincli.

-    Kas tas tāds, kas vēl par Kincli ? pulkvedis neslēpa aizkaitinājumu. Vēl viens latviešu fašists šajā lietā galīgi nebija vajadzīgs.

-     1965. gadā Montevideo Urugvajā Mossad aģenti nogalināja Cukuru. Šo operāciju vadīja cilvēks, kurš sevi sauca par Antonu Kincli. 1999. gadā viņš ar šādu vārdu ir publicējis grāmatu Rīgas bendes nāve, kurā sīki aprakstīts, kā viņš kopā ar četriem palīgiem nogalinājis Cukuru. Patlaban Kinclc ir cienījamos gados un, šķiet, gatavs izmantot katru izdevību, lai pastāstītu par sava mūža lielo veikumu. Maksis pēdējā gada laikā četras reizes bijis Izraēlā, lai piedalītos Krav Maga treniņnometnēs, taču, iespējams, tas ir tikai aizsegs. Mēs nezinām, ar ko viņš tur ir ticies un ko vēl darījis.

Tajā brīdī kabineta durvīs parādījās Vanags.

-    Nu? pulkvedis ļāva viņam runāt Edija klātbūtnē.

Vanags bija sadzinis pēdas vēl kādam senam notikumam, kurš nopratināšanas protokolos pirmajās izmeklēšanas dienās nekur nebija parādījies.

-     Tajā ģimenē pirms 23 gadiem, izrādās, ir jau bijusi viena aizdomīga nāve. Viņiem bijis vēl viens bērns, puika, tobrīd deviņus gadus vecs, vārdā Toms. Tēvs ar abiem dēliem devušies medībās. Tomam atļāva būt par dzinēju. Kāds bija iešāvis Tomam vēderā. Toreiz netika noskaidrots, kurš tieši bijis vainīgais. Mednieku daudz, šāvienu arī, lietu ātri noklusināja, acīmredzot tam bijis kāds iemesls. Līdz mums nemaz nenonāca, jo to izmeklēja reģionālā nodaļa, ātri atzina par nelaimes gadījumu un lietu slēdza.

-    Vai Maksis arī bija dzinējos?

-    Nē, Maksim jau bija astoņpadsmit, viņš atradās pie medniekiem.

Pulkvedis ielūkojās telefonā, kurā tikko bija parādījusies īsziņa no Elizabetes, kas vienā mirklī izmēza no pulkveža galvas visas domas par Cukuru, Kineli, Mossad un noslēpumaino nāvi Sapiro ģimenē.

Elizabetes īsziņā bija tikai pieci vārdi: “Vai Tu gribētu mani dupsītī?”

-     Kaut kas jauns, šef? Vanags acīmredzot bija pamanījis izmaiņas pulkveža sejas izteiksmē.

-    Nekas. Sameklējiet man visus ar tām medībām saistītos materiālus. Un tu, pulkvedis pievērsās Edijam, turpini rakāties datoros, informē mani. Brīvs.

32 .

Tas, protams, bija Fērdžs, kurš man izskaidroja princeses Ketrlnas zīmējumus. Aiznesu viņam parādīt savādos burtus AHACTAC, kuriem sekoja otrādi apgriezti N un R, man pašai tie bija šķituši nejauši un bez īpašas nozīmes, tomēr jutu, ka Fērdžs varētu pateikt ko vairāk. Tāpat kā par krustu ar īso šķērssvītru apakšā, kāds bija parādījies dažos vēlākajos Ketrīnas zīmējumos.

“Burts H krievu valodas alfabētā apzīmē N,” teica Fērdžs, uzmetis zīmējumiem vērīgu skatienu. Mēs atkal sēdējām viņa kabinetā vakarā, kad lielākā daļa pārējo klīnikas darbinieku jau sen kā bija atgriezušies pie savas privātās dzīves un nodarbēm. Kopš princese Ketrīna kļuva par Sv. Marka pacienti, šie vēlie vakari viņa kabinetā bija kļuvuši par neatņemamu dienas grafika sastāvdaļu. Mēs ik vakaru apspriedām terapijas gaitu, un es dalījos ar viņu visos savos novērojumos.

“Savukārt burts C apzīmē S. Krievu valodas alfabēts veidojās Bizantijas baznīcas ietekmē, to radīja divi grieķu brāļi, kurus par to vēlāk iecēla svēto kārtā. Mēs ar saviem latīniskajiem burtiem esam pretējās nometnes, Romas, mantinieki.”

“Nezināju, ka tevī bez visa cita mīt arī slēpts filologs,” es teicu. Mani nekad nebeidza izbrīnīt Fērdža intelekts. Likās, nav neviena priekšmeta, kurā viņš nespētu orientēties ar gluži enciklopēdisku vērienu.

“Nē, man pašam pilnīgi pietiek ar latīņu alfabētu,” Fērdžs atjokoja. “Vienkārši, kad mācījos vidusskolā, krievu literatūras skolotājs uzstāja, lai sacerējumos par Dostojevska Brāļiem Karamazoviem mēs citātus lietotu oriģinālvalodā.”

“Skolā, kurā es gāju, skolotājs bija priecīgs, ja kāds to grāmatu vismaz rokās bija paturējis.”

“Jā, es tā arī nekad neesmu piedevis saviem vecākiem, ka viņi mani pakļāva tām bezjēdzīgajām privātskolas mokām,” Fērdžs pasmaidīja. “Bet, runājot par šo,” viņš atkal atguva nopietnību un pievērsās zīmējumiem, “izskatās, ka šeit krievu valodā uzrakstīts vārds Anastasija. Tas ir populārs meiteņu vārds visā slāvu pasaulē. Tulkojumā no grieķu valodas anastasia ir augšāmcelšanās, un iesākumā to deva meitenēm, kuras bija piedzimušas ap Lieldienām laikā, kad ticīgie svin Kristus augšāmcelšanos.”

Man pakrūtē kas viegli iesmeldzās. “Tā princese Ketrīna sauc sevi. Viņa uzstāj, ka iepriekš viņas vārds bijis Anastasija.”

“Iepriekš tas būtu kad?”

“Es nezinu, Fērdž,” teicu, balsij aizsmokot no satraukumā izžuvušās mutes. “Man nav ne jausmas.”

Fērdžs piegāja pie grāmatplaukta un domīgi pārvilka ar roku grāmatu muguriņām, tomēr neizskatījās, ka viņš ko meklētu. Drīzāk mēģināja sakoncentrēt domas. Arī es mēģināju prātā izsvērt, ko varētu nozīmēt šī sakritība, tomēr visas manas domas izklīda laukā pa Fērdža kabineta logu Londonas naksnīgajā miglā, kas palēnām nolaidās pār pilsētu. Es jutos pārāk nogurusi, lai spētu saglabāt uzmanību. Klīnikas ikdienas trokšņi bija pieklusuši vien smalka dūkoņa, ko radīja reanimācijas nodaļas ģenerators. Šis klusums ļāva telpā ieplūst skaņām no ārpuses, kuras dienas laikā nedzirdēja, mašīnu signāli, retas klaigas, jauniešu smiekli. Tur, laukā, cilvēki nodevās vienkāršām, bet skaistām lietām. Tikmēr mēs te bijām iestrēguši ar princesi, kura pēkšņi sākusi rakstīt svešā valodā un saukt sevi svešā vārdā.

Dzīve tomēr ir viena nesaprotama lieta, pie sevis nodomāju, tā vienmēr iet tikai uz priekšu, bet to saprast var, tikai atskatoties atpakaļ.

“Tas var arī nebūt nekas dīvains,” Fērdža balss izrāva mani no pusnomoda, kurā biju iegrimusi. “Ir skaidrs, ka karaļnama bērni tiek īpaši izglītoti. Krievu alfabētu Ketrīna, iespējams, apguvusi mācībās un to vēlāk izmantojusi, būvējot savas fantāzijas.”

“Tas būtu vienkāršākais skaidrojums,” es ar entuziasmu piekritu. Man tiešām gribējās, lai princeses sindromam atrodas kāds vienkāršs skaidrojums. Katram vienkāršam skaidrojumam ir arī vienkāršs atrisinājums. Es tomēr biju ārste, kurai uzticēts atrisināt princeses Ketrīnas problēmu. Savā ziņā pat valstisks uzdevums. Tāds, kurš var gadīties vien reizi mediķa karjerā.

Un tāds, kurš kļūs par karjeras augstāko punktu. Vai ari punktu, pēc kura sekos dziļākais kritiens.

“To varam ātri noskaidrot,” teica Fērdžs, izņēmis no žaketes kabatas mobilo telefonu.

Ja apstiprinātos, ka princesei mācīta krievu valoda, mēs skaidri zinātu, ka meitene kādu iemeslu dēļ radījusi sev mākslīgu identitāti. Ar citu vārdu, vecumu, ar citu vēsturi un dzīves apstākļiem. Tā bija samērā plaši sastopama parādība, pārsvarā šādi rīkojās bērni no abām sociālo slāņu galējībām novārtā pamestie un pārlieku uzmanītie. Vieni lai kompensētu ikdienas sāpes un trūcīgo sadzīvi, otri šādā veidā mēģināja iegūt lielāku brīvību. Iztēlotajā personā pilnībā izpaudās arī bērna intelektuālās spējas. Jo tās bija augstākas, jo šī identitāte bija sarežģītāka un pārdomātāka. Princese Ketrīna, būdama labi izglītots un apdāvināts bērns, kā likās, bija spējusi savu jauno identitāti radīt pat gluži citā valodā.

Tomēr Fērdža sejas izteiksme, runājot pa telefonu, ļāva saprast, ka šis vēlais vakars viņa kabinetā ne tuvu nebūs pēdējais.

“Un arī krievu literatūru meitene nav lasījusi ?” viņš vaicāja savam sarunbiedram, kurš, pēc visa spriežot, bija Fērdža paziņa karaliskās ģimenes privātārsts.

Beidzis sarunu, viņš pavērās manī. Pat ja Fērdžs nebūtu nekā teicis, es jau biju nolasījusi šaubas no viņa acīm.

“Ketrīna nezina krievu alfabētu. Viņai nekad nav bijusi saskarsme ar krievu valodu, un viņa nepazīst nevienu, kuru sauc Anastasija,” viņš teica. Mēs abi klusējot stāvējām viens otram iepretī, īsti nezinādami, ne ko teikt, ne ko šajā brīdī domāt.

33 .

Kristapsone uzreiz pēc notikuma bija nopratinājusi Āronu Sapiro, un disks ar šīs pratināšanas ierakstu bija nodots pulkveža sekretārei.

Pulkvedim bija norunāta tikšanās ar Elizabeti, taču līdz tai vēl nācās gaidīt vairākas stundas. Viņš izlēma laiku pavadīt lietderīgi un ielika disku datorā. Uz ekrāna parādījās labi pazīstamā pratināšanas telpa un vecā Sapiro seja tuvplānā. Pulkvedis zināja, ka pratināšanas sākumā parasti nekas svarīgs netiek runāts, izmeklētāji cenšas ļaut pratināmajiem aprast ar situāciju, nomierināties, atslābt, tāpēc pirmās 30 minūtes pulkvedis pārtina uz priekšu.

Vietā, kur viņš beidzot sāka skatīties ierakstu, profesors jau runāja aizgūtnēm, īpaši neieklausoties izmeklētājas jautājumos.

“Iespējams, viss sākās ar pavisam citu sievieti, ar Martu. Iespējams, tas viss ir tā Martas gadījuma dēļ.” Veco Sapiro acīmredzami mocīja vainas apziņa un viņš runāja kā grēksūdzē.

“Viss notika mūsu vasaras mājā Jūrmalā. Pirms vairākiem gadiem. Neviens negribēja kādu sāpināt.

Kas notika mājā Jūrmalā, esiet, lūdzu, precīzāks, profesor?

Tas vienkārši tā notika. Tā sanāca. Viena no māsiņām no bērnu ķirurģijas, daudz jaunāka pat par Maksi.

Bija vasara, biju viņu atvedis uz vasarnīcu, mēs bijām tuvāk iepazinušies pavisam nesen. Protams, tur nebija nekā nopietna, mēs vienkārši blēņojāmies.

Kad negaidīti atbrauca Maksis, es jau uzreiz sapratu, kas notiks. Es pat tam nekādā veidā nepretojos.

Kas tieši notika, profesor?

Es nevarēju Makša klātbūtnē atklāti krāpt viņa māti. Mēs ar Martu izlikāmies, ka mūsu attiecības ir nevainīgas, un Maksis savukārt izlikās,

ka tam tic, un pats sāka koķetēt ar Martu. Protams, viņš to darīja, lai kaitinātu mani. Par spīti man.

Pēc divām dienām viņi jau aizbrauca kopā. Es neiebildu. Mēs visi izlikāmies, ka nekas īpašs nenotiek. Viss normāli. Padauza, protams, tā Marta, bet, no otras puses, tāds ir padzīvojušu vīru liktenis. Skaidrs, ka mūsu mīļākās gala beigās aiziet ar jaunākiem. Mēs to zinām, mēs ar to rēķināmies, reizēm mēs to pat klusībā vēlamies.

Es, protams, nekādā veidā neplānoju atriebties, es pat nedusmojos uz Maksi. Viņš bija jauns, gudrs, brīvs vīrietis, un es nebiju tāds tēvs, kas rādītu dēlam dzīvē pašu labāko piemēru, vismaz šajā jomā ne.

Es pagaidām nesaprotu, profesor, kāds tam visam sakars ar nogalināto ?

Viss jau bija aizmirsts, bet tad, apmēram pirms pusotra gada, viņš reiz atbrauca kopā ar šo klavierskolotāju Kristīni. Es taču nezināju, ka tas viņam ir tik nopietni.

Bija vēl citi Makša draugi, viņiem bija ballīte vasarnīcā, un arī es tur biju.

Es nevarēju ne gulēt, ne lasīt tajā troksnī un nolēmu nokāpt lejā mazliet iedzert kopā ar jauniešiem.

Puiši bija piedzērušies, gvelza muļķības. Izskatījās, ka Kristīne jutās vientuļa un aizmirsta. Es nolēmu iziet ārā izsmēķēt uz lieveņa cigāru, Kristīne iznāca man līdzi. Pati iznāca. Mēs nolēmām pastaigāties. Bija skaista vasaras nakts, mēs sākām runāt par literatūru, mūziku.

Neviens negribēja nevienu sāpināt.

Vai tas nozīmē, ka jums bija seksuālas attiecības ar Kristīni?

Mēs nolēmām nopeldēties. Nekas nenotika, es viņu tikai viegli noskūpstīju. Tēvišķi.

Neviens negribēja nevienu sāpināt. Varbūt būtu bijis labāk, ja kaut kas būtu noticis tad un tur arī palicis, taču tā nesanāca. Kaut kā tās atmiņas nākamajā dienā, pēc nedēļas… Es nevarēju aizmirst satraukumu, to vēju, viņas gatavību. Likās nepareizi, ka nekas nav noticis, jo patiesībā kaut kas bija noticis, un, kā jau es teicu, es nezināju, ka Maksim tas ir tik nopietni.

Profesor, vai jums ir bijušas seksuālas attiecības ar noslepkavoto?

Ak Dievs, ja jūs zinātu, kas viņai bija par balsi. Kā viņa dziedāja. Kā eņģelis.

Mēs ar Kristīni sākām satikties. Es nezināju, ka Maksis ir viņu bildinājis, ka teju vai jūk prātā viņas dēļ. Un kā es to būtu varējis zināt? Maksis man tādas lietas nestāsta, Kristīne to noklusēja. Viņa teica, ka tās ir tikai klavierstundas, viegls flirts, nekas īpašs. Es arī neizrādīju nekādu sevišķu interesi. Ja jau viņa guļ ar mani, tad noteikti ir taisnība, ka viņai ar Maksi nekā nav.

Tā tas notika. Tā sanāca. Man viņa ļoti patika, mums bija ļoti labi kopā. Nē, es viņu mīlēju. Es viņu patiešām mīlēju. Biju jau aizmirsis par šādām jūtām, likās manos gados tas viss jau ir aiz muguras, bet Kristīne to visu atkal man atjaunoja. Tādas skudriņas kā pusaudža vecumā. Tā bija mīlestība. Nekā citādi to nevar nosaukt.

Cik ilgi jums bija seksuālas attiecības ar noslepkavoto?

Kāpēc jūs visu laiku sakāt “seksuālas attiecības”? Mums bija ļoti labi kopā, mēs sapratāmies no pusvārda, mēs daudz smējāmies, daudz runājām, mēs varējām uzticēties viens otram. Tikai vēlāk izrādījās, ka viņa ir mele. Es taču nezināju, ka viņa guļ ari ar Maksi.

Man nepatīk to atcerēties.

Maksis mūs pieķēra. Es pat nezinu, kā, bet pēkšņi viņš visu zināja. Es arī īpaši neliedzos, jo sākumā domāju viņš ir sašutis par to, ka es krāpju viņa māti, bet patiesībā tā nebija.

Maksis bija ārprātīgi nikns, viņš domāja, ka esmu to izdarījis speciāli, lai atriebtos viņam par Martu. Viņš draudēja visu izstāstīt mātei, bet to nedrīkstēja pieļaut, viņas veselība jau tā ir vārga.

Kristīne bija viņu nodevusi, patiesībā viņa, tieši viņa bija melojusi mums abiem. Es taču nekad nebūtu tā rīkojies pats pret savu dēlu, ja būtu zinājis, ka viņš mīlēja Kristīni.

Un, Makšaprāt, tas biju es, kas viņu nodevis.

Smagākās dusmas bija vērstas pret mani. Kristīne centās ko labot, tāpēc arī viņa šorīt te ieradās, it kā uz parasto klavierstundu, bet patiesībā, lai censtos kaut ko labot. Bet kas tur vairs ko labot… Viņa bija pie visa vainīga, es nebūtu ielaidies ar viņu, ja zinātu, ka viņa tai pašā laikā guļ ar manu dēlu.

Jums zināms, kas šorīt notika starp Maksi un Kristīni ? Vai viņi strīdējās?

Es nezinu. Es tikai ceru, ka Maksis izturēs, neierausies sevī, ka tas viss padarīs viņu stiprāku.

Ciešanas taču ari ir iespēja, vai ne?

Ja jūs zinātu, cik ļoti es ceru, ka tā būs, ka viss pāries un pēc daudziem gadiem mēs varēsim vakarā pie konjaka glāzes atcerēties to visu kā divi dzīvē šo to pieredzējuši vīri. Pasmieties, paķircināt viens otru un dzīvot laimīgi. Diemžēl pagaidām viss ir ļoti slikti.

Mans nabaga Maksis! Izrādās, viņš Kristīni mīlēja neprātīgi.

Profesor, es vaicāju, vai jūs zināt, kas šorīt notika ?

Vai tiešām viņš domā, ka būtu labāk, ja viņš apprecētu sievieti, kas viņam melo, kas viņu krāpj un kas varbūt mīl viņa tēvu? Tas bija iespējams, Maksis būtu varējis viņu apprecēt, vai tas būtu labāk? Bet viņš mīl un ienīst, un nedomā.

Varbūtjūs vēlaties pārtraukumu, profesor?

Es domāju, jūs nesaprotat. Tā tas vienkārši notiek. Mēs cenšamies, sapņojam un plānojam, iepazīstamies un šķiramies, un kādā brīdī izrādās toreiz tie vārdi, tas acu skatiens, tā cigarete, toreiz… Tas izmainīja visu manu dzīvi.

Ja toreiz viss būtu noticis kaut nedaudz citādi, ja toreiz es… ja toreiz viņš… ja toreiz kāds sīkums… nez kā būtu tad… un kas visam lika notikt tieši tā? Ja manis toreiz nebūtu bijis tajā vasarnīcā, ja es nebūtu izgājis uzpīpēt, nebūtu noskūpstījis Kristīni…

Tur neko vairs nevar iesākt. Kādā brīdi pēkšņi izrādās, ka eksistē kaut kas tāds kā tava dzīve. Kaut kas tāds, kas sastāv no visām tām lietām, ko nu jau vairs nevar mainīt, no visa tā, ko nevar pasludināt par nebijušu, no visa, kas kopš šī brīža vienmēr paliks ar tevi. No visa tā, kas diktē savus noteikumus, kam ir sava inerce un spēks, un nav vairs svarīgi, vai tas ir tas, ko tu esi sapņojis un plānojis, vai nav, vai tev tas patīk vai ne.

Tas vienkārši tā ir tā ir tava dzīve. Tā ir sanācis. Es gribētu, lai viss būtu citādi, bet tur nekā vairs nevar darīt tā ir sanācis.

Varbūt ari pietiks šim vakaram, profesor. Es rītjūs sameklēšu, ja man vēl būs kādi jautājumi. ”

Pulkvedis izslēdza ierakstu. Kaut kas profesora izmisumā viņu uzrunāja. Ko viņš pats zina par savu jauno aktrisi Elizabeti. Vai viņa vispār ir godīga? Šī jaunā, kārdinošā sieviete bija parādījusies pulkveža dzīvē tik nejauši, un tikpat pēkšņi bija sākusies vispārsteidzošāko notikumu ķēde. Ar ko tā beigsies, kurp tā aizvedīs ? Pulkvedis piegāja pie bufetes, aiz kuras

stikla rindojās diplomi, medaļas un atzinības raksti par veiksmīgākajiem brīžiem viņa ilgajā policista karjerā. Bet zem tiem atradās atvilktne, kas slēpa ko stipri spēcinošāku, pulkvedis tur glabāja viskija, konjaka un citu dzērienu krājumus, ko viņam nenogurstoši piegādāja pateicīgi apmeklētāji un pieglaimīgi padotie. Viņam neizturami sagribējās iedzert.

34

“Tā ir baznīca,” es izteicu acīmredzamo, skatīdamās uz baznīcas kupoliem, kurus Mareks nupat bija uzzīmējis. Taču Mareks sparīgi papurināja galvu.

Nē.

Es apmulsu. Uz papīra lapas zēns pavisam noteikti bija uzzīmējis baznīcu tai bija vairāki kupoli, virs tiem krusti, pēc kuriem es pat varēju noteikt šīs baznīcas īpatnības tā bija krievu pareizticīgo baznīcas katedrāle. Nekas cits tā nevarēja būt. Un tomēr zēns purināja galvu, viņa vaigu galos iedegās neliels sārtums, it kā es būtu likusi viņam par kaut ko sadusmoties.

“Vai tā nav baznīca, Marek?”

Atkal galvas purināšana.

“Bet tā taču…” man bija grūti atrast vārdus. Es nespēju saprast, kas notiek zēna prātā, kādēļ viņš ir uzzīmējis baznīcu, bet liedzās to par tādu nosaukt. Jutu, ka klusums sāk ieilgt. Mani pārņēma drudžains satraukums. Psihoterapeita darbā nemēdz būt ļaunākas kļūdas kā ieilgušas klusuma pauzes. Mēs esam vārdu dakteri. Mēs ārstējam ar valodu. Mums vienmēr ir jāzina, kas attiecīgajā brīdī jāsaka. Klusums psihoterapeita kabinetā līdzinās nepārtrauktajam pīkstienam operāciju telpā, kad apstājusies pacienta sirds.

“Tātad tā nav baznīca?”

Zēns purina galvu. Nē.

“Vai tu esi šo māju redzējis pa televizoru?”

Atkal noliegums.

“Vai esi tajā pats kādreiz bijis iekšā?”

Viņa acīs iegailas pēkšņs spīdums. Zēna smalkās lūpas ieplešas smaidā, atsedzot viņa zobus. Sparīgs galvas mājiens, tikai šoreiz apstiprinošs. Jā!

Tad beidzot… Es instinktīvi apjaušu, ka esmu aizķērusi kādu svarīgu stīgu. Tomēr man nav ne mazākās jausmas, kā to noturēt. Un ko darīt, lai to izceltu dienasgaismā.

Varbūt tu tomēr nemaz neesi tik laba speciāliste, kā tev pašai vienmēr licies, daktere Redstona? Un varbūt gadījums ar princesi patiesībā pierādīja tavu mazspēju. Tā nebija pasaule, kas sazvērējusies pret tevi. Tu pati nebiji gatava šādam izaicinājumam. Tāpat kā patlaban neesi gatava šim zēnam.

Apstājies, kamēr vēl nav par vēlu.

Varbūt runas terapija ir lielākais, ar ko tu pa īstam spēj tikt galā. Un nekas šeit nav noticis nejauši.

Zēns nepacietīgi skatās manī. Viņš gaida manu nākamo minējumu. Liekas, viņš nespēj saprast, kā gan es nespēju uzminēt kaut ko tik pagalam pašsaprotamu.

“Tātad tā ir māja, kura izskatās pēc baznīcas, bet nav baznīca?” es atkārtoju, lai iegūtu mazliet laika. Es tiešām nespēju šajā zīmējumā saskatīt neko citu kupoli un krusti. Viss ir tik skaidrs, ka varētu kalpot par ilustrāciju enciklopēdijas ierakstam par baznīcām.

Un tomēr zēns spītīgi turas pie sava nē.

“Bet šeit ir kupols, un šeit ir krusts…” es norādu, ar pirkstu velkot pa zīmējumu, līdz Mareks mani pēkšņi pārtrauc. Viņš pieliek roku pie lielākā kupola, tā, kuru iekrāsojis ar zeltaino zīmuli, pieliecas uz priekšu un, noslēpumaini smaidot, nočukst:

Zvaigznes.

“Zvaigznes ?” es atkārtoju, jau atkal nepiedodamā kārtā apmulsusi.

Viņš apmierināts pamāj ar galvu.

Jā.’

Zvaigznes.

Baznīca, kurā iekšā ir zvaigznes.

Kur gan es varēju meklēt ko tādu?

35 .

-    Pulkvedi, atļaujiet ziņot: mēs viņus atradām.

Drošības policijas virsnieka balsī bija saklausāms lepnums. Izmeklēšanas komandas telpā valdīja liela rosība. Bija jūtams, ka lieta pavirzījusies mazliet uz priekšu, un tas visiem izmeklēšanā iesaistītajiem deva jaunu enerģijas lādiņu.

-    Mēs videoierakstos identificējām vienu snaiperi, vēl vienu no viņu komandas, kura loma pagaidām nav zināma, un automašīnu, ar kuru viņi atstāja notikuma vietu. Tā ir automašīna, kura lidostā ar viltotiem dokumentiem ir paņemta nomā četras dienas pirms slepkavības, drošībnieks nolika uz galda fotogrāfiju, kurā bija redzama melna Volkswagen Bora automašīna.

-   Kā jūs jau paredzējāt, viņi ar to bija atstājuši Latviju un mašīnu pametuši Mažeiķos Lietuvā, no kurienes mums arī pienāca informācija, jo turienes policija bija pievērsusi uzmanību sadedzinātai automašīnai ar Latvijas numuriem. Tad nu lietuvieši zvanīja, lai noskaidrotu, vai tāda nav pazudusi Latvijā.

Pulkvedis apmierināts māja ar galvu. Pagaidām izskatījās cerīgi. Un viņš izmisīgi vēlējās kādu cerīgu pavērsienu visā šajā bezcerīgi sarežģītajā izmeklēšanas operācijā.

-    Tā mēs pievērsām uzmanību šai mašīnai. Atradām, ka tāda bijusi mūs interesējošajā rajonā un laikā. Mēs atradām arī cilvēkus, kas ir mašīnā. Viens no tiem iegāja Pasaules tirdzniecības centrā stundu pirms slepkavības. Tajā pašā ēkā, kuras bēniņos mēs atradām šauteni, pirms turpināt, drošībnieks lepni uzmeta skatienu pulkvedim. Tomēr pulkveža sejas izteiksme nemainījās. Mažeiķos pēdas pazūd, bet mums ir viņu attēli. Daži no tiem, iespējams, derēs identifikācijai. Mēs tagad strādājam ar lietuviešu kolēģiem, meklēsim, kur viņi devušies tālāk.

Šajā vietā pulkveža sākotnējais satraukums strauji noplaka. Tas bija par maz. Ja šī informācija bija viss, ko viņi varēja piegādāt, tad nekā jauna izmeklēšanai tā nedeva.

-     Nevienu jūs neesat vēl atraduši viņu noteikti bija vairāk nekā divi. Ja divi snaiperi, tad katram bija vismaz viens palīgs, un nebūtu nekāds brīnums, ja būtu bijuši cilvēki, kas nodrošina atkāpšanos, jābūt vēl citam transportam, meklējiet labāk to. Es jau tāpat zināju, ka šāvēji pēc slepkavības aizbrauca.

Pulkvedis nekad neslavēja padotos. Viņam nez kāpēc likās, ka uzslavas atslābina un mazina vēlmi censties.

-     Mums ir jāpārbauda visas viesnīcas Rīgā. Noziedznieku grupa šeit noteikti pavadīja vairākas naktis. Snaiperi beidzamās divas naktis pirms darba negulēja ne mašīnā, ne teltī. Viņi gulēja viesnīcā vai kādā viesu namā, iespējams, pat Elizabetes ielas tuvumā, lai viņu pārvietošanās šajā rajonā izskatītos pati par sevi saprotama. Lūk, kas mums jāpārbauda.

Pulkvedis uzmeta skatienu padotajiem.

Pulkvedim viņi pēkšņi sāka neizturami riebties. Idioti, nekas vairāk. Kas tie vispār par ļautiņiem, kas strādā policijā? Izņemot tādus kā viņš, kas bija pārnākuši no militārajām struktūrām, pārējie likās kaut kādi ņergas, gan pabeiguši juristus, bet dzīvē ne ar ko nopietnu tā arī nav nodarbojušies. Ko no tādiem var gaidīt ? Viss jāieliek kā zīdaiņiem ar karoti mutē.

-     Nākamais atcerieties, ka pasūtītājs ar izpildītājiem kaut kā sazinājās. Mums nav aizdomās turamo, taču pievērsīsim uzmanību visām Šapiro ģimenes komunikācijām un kontaktiem pēdējā pusgada laikā. Varbūt izlec kas interesants. Vēl mums ir jālūdz oficiāla Krievijas palīdzība ieroču sakarā. Tie ir Krievijā ražoti, tātad ieročiem jābūt kaut kādiem oficiāliem dokumentiem, varbūt to numuri jau uzpeldējuši Krievijas policijā. Un turpināsim pētīt ierakstus. Viss. Brīvi. Davai, davai, kustieties, ko jūs gaidāt.

Pulkvedim vairs nebija nekādas vēlēšanās ņemties ar šiem diletantiem, kas mācēja vien samaitāt garastāvokli.

Ostapenko bija pulkvedim vakar atnesis pirmo disku ar Elizabetes sarunu ierakstiem. Noklausīšanos pēc pulkveža lūguma organizēja fiktīvas operatīvās lietas ietvaros. Pulkvedis tagad varēja noklausīties visas savas mīļākās telefonsarunas.

Vakar pulkvedis bija caurskatījis tos ātri un pavirši.

Viņš pārliecinājās, ka cita vīrieša viņai nebija un vispār Elizabetei bija daudz mazāk uzmācīgu pielūdzēju, nekā viņš iztēlojās, domājot par tik skaistas sievietes dzīvi.

Visa Elizabetes dzīve norisa teātrī. Darbadienās mēģinājumi, vakaros un nedēļas nogalēs izrādes, bet no teātra brīvajos vakaros viņa tikās ar pulkvedi.

Ar savu trenēto ausi viņš gan bija saklausījis īsu un pirmajā acu uzmetienā aizdomīgu sarunu krievu valodā ar kādu vīrieti, kurš zvanīja no anonīma Zelta zivtiņas numura. Pulkvedis jutās mazliet pārsteigts, ka Elizabete vispār zina krievu valodu. Jaunākās paaudzes latvieši, kuri skolā bija sākuši iet jau pēc neatkarības atgūšanas, parasti krievu valodu vairs nepārvaldīja. Nepazīstamais vīrietis it kā starp citu apvaicājās Elizabetei, kā viņai klājas, taču atbildot Elizabetes balsī bija parādījies tikko jaušams saspringums. Bija skaidrs, ka jautājums skar kādu abiem runātajiem zināmu un gluži konkrētu norisi, kaut ko tādu, ko abi nevēlas pieminēt, taču viņi sarunāja pēcāk satikties teātrī, un pulkvedis nosprieda, ka tas ir kāds kolēģis, bet sarunas temats attiecināms uz teātra būšanām. 24242., viņa atmiņa noglabāja zvanītāja numura pēdējos ciparus. Vairāk par to pulkvedis nedomāja. Viņš jutās pārāk laimīgs, ka Elizabetes dzīvē viņš šobrīd bija vienīgais vīrietis.

Jaunās, tik ļoti skaistās Elizabetes interese un sajūsma pilnībā pakļāva pulkveža gribu. Elizabete ar katru dienu ieguva aizvien lielāku varu pār pulkvedi, un viņa to izmantoja savu seksuālo fantāziju piepildīšanai.

Pulkvedim nekas pret to nebija iebilstams.

Elizabetei patika nodarboties ar seksu ārpus mājas. Neparastās vai vismaz pulkvedim neparastās vietās.

Ņemot vērā pulkveža mājokļa pieticīgo iekārtojumu, tas arī bija saprotams.

Viņi to bija darījuši jau četras reizes pulkveža kabinetā, vienreiz Statoil benzīntanka tualetē, vienkārši pļavā šosejas malā, bet pirms dažām dienām viņa bija pieprasījusi seksu baznīcā.

Pulkvedis vispār tikai dažas reizes mūžā bija iegājis baznīcā un arī tad tikai darba darīšanās. Pat šajās nedaudzajās reizēs viņš vienmēr tur bija juties neveikli, īpaši asi izjutis savu neiederību, pārdzīvojis apjausmu, ka

nesaprot, kā pareizi jāuzvedas sakrālā celtnē, lai neizrādītu necieņu.

Viņš vienmēr bija centies pamest baznīcu pēc iespējas drīzāk, un pats labprātīgi tajā nekad iekšā neietu, tomēr Elizabete uzstāja turklāt ne tikai uz vienkāršu baznīcas apmeklējumu, bet uz seksu šajā svētajā vietā.

Elizabete burtiski aiz rokas ievilka viņu iekšā un arī tālāk visu izdarīja pulkveža vietā.

Tas nenoritēja tik viegli kā iepriekšējās reizēs. Pulkvedis nespēja domāt ne par ko citu kā vien par to, ka viņus tūlīt, tūlīt pieķers kāds dusmīgs mācītājs un sacelsies vēl nebijis skandāls, taču, nespēdams pretoties Elizabetei un saprotot, ka ir tikai viens veids, kā no šejienes izkļūt, viņš, svīstot un sirdij sitoties kā boksa ringā, saņēmās un kaut kā nebūt tomēr tika līdz laimīgajām beigām.

Elizabete nebija vīlusies. Kad viņi iznāca laukā, Elizabete staroja kā laimīgs bērns, viņa izstaroja prieku, apmierinājumu un laimi. Pat visnomāktākajam cilvēkam pietiktu tikai paskatīties uz viņu, lai arī viņa garastāvoklis uzlabotos, taču pulkvedis soļoja, acis nodūris, viņš jutās izmocīts, saburzīts un sasvīdis.

Aizritēja krietns brīdis, līdz viņš atguva savu komandiera pašapziņu un stāju.

It kā ar to būtu bijis par maz, nākamajā dienā Elizabete atbrauca pie viņa ar važoni, tādā kā improvizētā karietē, kādās pa vecpilsētu vizina tūristus. Viņai mugurā bija plāns mētelītis, un, kā izrādījās, zem tā nekā cita nebija.

Tas gan pulkvedim likās par traku.

-     Tu esi pilnīgi jukusi, vai tu saproti, kas es esmu?! Es taču nevaru braukt karietē pa pilsētu un drātēties, pulkvedis čukstus kliedza neslēptā sašutumā, tomēr tā, lai važonis nedzirdētu. Elizabete, kā parasti, neņēma vērā pulkveža viedokli. Izvēlējusies klusu vietu ārpus centra, Elizabete veltīja viņa ideālajam penim visu savu uzmanību un meistarību. Kučiera mugura atradās tikai dažus centimetrus no viņiem.

Elizabete, protams, juta, ka viņa ir sasniegusi robežas, kādas pieļauj pulkvedis, nodarbojoties ar seksu publiskās vietās. Viņa juta, ka vara pār pulkvedi vairs nav absolūta. Viņš jau bija sācis apšaubīt Elizabetes priekšlikumus, mēģināja iebilst pret viņas plāniem. Elizabetei tas nekādā gadījumā nederēja, viņu interesēja tikai absolūta vara. Viņa nolēma uzrunāt pulkvedi veidā, pret kuru, kā viņa bija pārliecināta, pulkvedim iebildumu nebūs.

“Vai tu gribētu mani dupsītī?” viņa bija pulkvedim vaicājusi īsziņā.

Tas bija nostrādājis.

Šo tikšanos Elizabete bija atlikusi uz dažām dienām, sakot, ka viņai tik svarīgai lietai ir jāsagatavojas. Pulkvedim tas lika pavadīt laiku pārdomās un minējumos, ko gan nozīmē šāda gatavošanās un ko tā ietver. Šīs domas lika solīto tikšanās dienu gaidīt vēl izmisīgāk.

Tagad pulkvedis kails sēdēja uz gultas malas, gaidot Elizabetes norādījumus, kamēr Elizabete lēnām izkārtoja uz naktsgaldiņa lubrikanta un eļļas iepakojumus.

Viņa izvilka no somiņas arī nelielu faila imitatoru.

-     Vai tev pašam kāda kādreiz ir taisījusi prostatas masāžiņu? viņa vaicāja.

-    Ko? Nē, nē, tas ir par traku, pulkvedis salecās. Man nevajag.

-    Kāpēc tev nevajag, Elizabete pagriezās pret viņu, turot rokā faila imitatoru. Tev patiks.

-     Pietiek. Nē, pulkveža balsī bija jūtams ar grūtībām apvaldīts dusmu izvirdums. Viņš piecēlās kājās, taču, piesedzies ar spilvenu, izskatījās vienlaikus gan draudīgi, gan arī komiski.

Elizabete pasmaidīja.

-   Nu labi, labi, viņa teica samiernieciski, apsēdies, būs jau labi.

36 .

“Mēs šodien esam beiguši,” teicu, atvērdama durvis un pūlēdamās atgūt nosvērtu izteiksmi. Nodarbība ar Mareku bija mani izsitusi no līdzsvara. Zvaigznes. Kas tās par zvaigznēm un kas tā par dīvainu zvaigžņoto baznīcu? It kā visā šajā stāstā nebūtu bijis gana daudz sarežģījumu, pēkšņi uzradās vēl viena neatminama mīkla. No sirds cerēju, ka tā būs pēdējā. Un turpat sirds dziļumos zināju, ka manas cerības ir veltīgas. Dzīvot nozīmē līdz galam nekad neko nesaprast. Ir tikai viena galējā atbilde, viens pēdējais risinājums, aiz kura neseko neviens jautājums, šī atbilde ir nāve.

Uzgaidāmajā telpā Mareku gaidīja Keita jaunākā no abām liverpūlietēm, zēna mamma. Džekija šoreiz līdzi nebija atbraukusi.

“Vai varam uz pāris minūtēm aprunāties manā kabinetā?” vaicāju, un Keita, neslēpdama apgrūtinājuma izteiksmi sejā, piecēlās no gaidītājiem paredzētā dīvāna.

“Bet tikai ātri,” viņa noteica. “Mums pēc pusstundas ir vilciens.”

Pamāju Megijai ar galvu, lai viņa tikmēr pieskata zēnu, un aizvēru aiz mums kabineta durvis. “Man tev ir daži svarīgi jautājumi,” es teicu.

Keitai mugurā bija tas pats spilgtais, kaut nevīžīgi valkātais apģērbs, kuru biju ievērojusi jau iepriekšējā reizē. Jaunās sievietes seju klāja bieza pūderkrēma kārta, kurā uzacis bija ievilktas ar treknu kontūrzīmuļa līniju. Pamanīju, ka šoreiz viņa šķiet klusāka un domīgāka nekā dienā, kad viņu satiku pirmoreiz kopā ar māti. It kā zaudējusi drošības balstu, viņa sēdēja man iepretī, galvu nodūrusi, ar garajiem gela nagiem nervozi bungodama pa galda virsmu. Drīzāk viņai pašai piedienēja būt vienai no manām pacientēm, nevis mātei, no kuras atkarīga kāda pacienta izveseļošanās. Tādam uzdevumam viņa šķita daudz par jaunu un nenobriedušu. Vēl viens bērns, kurš laidis pasaulē bērnu. Nav nekādu šaubu, ka Radītājs būtu atrisinājis pusi no pasaules problēmām, ja smadzenēm liktu attīstīties vienādā ātrumā ar reproduktīvajiem orgāniem.

“Keita, vai vari man pastāstīt neilgi, pirms Mareks pārstāja runāt, vai viņš minēja kādas dīvainas lietas, nesaprotamus vārdus? Vai viņš runāja par kādām vietām, kurās nekad nebija bijis?”

“Es jau jums pirmajā reizē teicu, ka nekā nezinu.” Viņas tonis bija agresīvs un noraidošs. Pilnībā iederīgs, ja mēs atrastos policijas iecirknī un es būtu inspektore, kura viņu pratina ar narkotikām saistītā lietā. Bet mēs nebijām policijā, un es nebiju inspektore. “Lūdzu, paklausies manī šeit ir runa par tavu bērnu. Es negrasos tev neko pārmest un nedomāju tevi tincināt. Bet man ir jāzina dažas lietas, lai spētu viņam palīdzēt.”

Keita sagrozījās krēslā. Viņas ķermeņa valoda pauda diskomfortu un neērtības sajūtu. “Nu, varbūt bija kaut kādas muļķības.”

“Kādas muļķības?” es sajutu pavedienu savās rokās un negrasījos laist to vaļā. Tomēr viņa klusēja, skatiens joprojām vērsts pret grīdu. Klik-klikklik, gela nagi pa galda virsmu.

“Keita, pastāsti man visu, kas tev iekritis acīs. Nekas no tā man neliksies muļķīgs. Gluži pretēji man var noderēt katra sīkākā detaļa. Pat ja tev pašai tā liekas nenozīmīga.”

“Nu, viņš bija ieņēmis galvā stulbas iedomas, runāja caurām dienām par kaut kādiem izdomātiem cilvēkiem. Nezinu, viņš bija filmas saskatījies vai ko citu.”

“Kas tie bija par cilvēkiem?” Man bija grūti saglabāt pacietību. Es vēlējos dzirdēt atbildi, kuru šī sieviete, šķiet, nebija gatava vai nebija nobriedusi man dot. Un tomēr man vajadzēja to izvilināt. Man nebija laika gaidīt. Vairs ne. “Vai viņš minēja, kas tie par cilvēkiem?”

“Nu, viņš bija kaut ko ieņēmis galvā par savu tēvu. Nelika man mieru, lai es piezvanot viņa tēvam.”

“Un kā tu rīkojies?”

Sieviete apjuka, mulss sārtums izlauzās cauri biezajai pūderkrēma kārtai. “Es viņam teicu, lai viņš vienreiz aizveras. Es nezinu, kas ir viņa tēvs.” Man kaklā iestrēga kamols, es ieklepojos. Centos izlikties, it kā šī atskārsme būtu tikai vēl viens pilnībā ierasts sadzīvisks fakts. “Un kā Mareks uz to reaģēja?”

“Viņš nelikās mierā. Teica, ka pazīstot savu tēvu. Varot pastāstīt, kur viņš dzīvo.”

“Un kur tas bija?”

“Es taču viņam neprasīju. Nepievērsu uzmanību. Kādā veidā bērns varētu zināt, kur dzīvo viņa tēvs, ja es pati to nezinu?”

Lai arī šī iebilde šķita pilnībā racionāla, tomēr instinktīvi jutu, ka Keita man nestāsta visu. Ilgie gadi psihoterapijā bija ļāvuši man uzaudzēt sestā prāta jutekļus, gluži kā rūdīti policisti spēj pēc intuīcijas vien sajust nepatiesību virsrafinētākajās liecībās.

“Keita, lūdzu, nesatraucies.” Es uzliku savu plaukstu uz viņējās. Bungošana pa galdu mitējās. “Es negrasos tevi tiesāt vai nosodīt. Nekas tāds man nav ne prātā, un tas mani arī neinteresē.”

Viņa pacēla acis, šķiet, pirmoreiz šīs sarunas laikā. Viņas skatiens pauda neuzticēšanos. Tā bija raksturīga iezīme pusaudžiem un jauniešiem no viņas sociālās vides. Diemžēl pārāk bieži šī neuzticēšanās bija pamatota. Pieaugušo pasaulei piemita nelāga īpašība pievilt tieši tos, kuri no tās ir visvairāk atkarīgi. Tomēr viņas skatienā jautās vēl kāda spēcīga vēlme. Tā bija vēlme dalīties atklāt savu iekšējo pasauli ar visām tās domām un šaubām, lai cik vienkāršas tās arī būtu, kādam citam cilvēkam. Viens no primitīvākajiem cilvēces instinktiem. Pretēji tam, ko varētu domāt ļaudis, kuri salasījušies Freidu, tieši dalīšanās dziņa bija psihoterapijas pamatā. Tāpat kā jebkurās citās attiecībās, dalīšanās ar otru bija atslēga visam. Alfa un omega. Pat Radītājam bija vajadzīgs cilvēks, ar kuru dalīties pasaules brīnumā, citādi tā būtu vien izšķērdēta enerģija tukšā Visuma telpā.

“Tu vari man uzticēties,” es teicu, viegli saspiežot viņas plaukstu. “Vari ar mani dalīties, kas tevi nomāc. Es tevi sapratīšu.”

Pār Keitas vaigiem sāka plūst asaras. Lai cik nepatīkamu iespaidu atstātu viņas skaļā izturēšanās un vulgārā bravūra, tomēr aiz tās slēpās ievainota būtne, pret kuru nebija iespējams neizjust zināmu līdzjūtību.

“Es centos viņā neklausīties, bet tas turpinājās nedēļām ilgi. Dienu no dienas. Man pietiek jau ar to, ka mana māte visu laiku to atgādina un bāž acīs. Un tagad vēl viņš atrod manu tēvu, atrod manu tēvu. Līdz vienu dienu es neizturēju un sāku bļaut uz viņu. Es viņu riktīgi iepļaukāju, izvedu uz ielas un teicu, lai iet meklēt savu tēvu. Un lai mājās nekad vairs nerādās…”

Es izņēmu no turētāja vairākas papīra salvetes un pasniedzu tās Keitai. Viņa izšņauca degunu. Asaras bija atstājušas pamatīgas vagas viņas makijāžas kārtā. Kcitas seja atgādināja meiteni, kura izmēģinājusi kosmētiku, kamēr mātes nav mājās, un tad steigā neprasmīgi mēģinājusi to noslaucīt.

“Kā tas beidzās?” es jautāju, lai mudinātu viņu runāt tālāk.

“Viņš līdz vēlam vakaram nebija pārnācis mājās. Māte bļāva uz mani, ka es neesot nekam derīga, pat savu bērnu nemākot pieskatīt. Mēs izskraidījām visu rajonu, nekur viņu neatradām. Līdz naktī man piezvanīja policija, teica, ka atraduši viņu Liverpūles autobusu stacijā. Viņš bija mēģinājis bez biļetes iekāpt autobusā. Kad pēc viņa atnāca policists, nav gribējis iet līdzi bļāvis, spārdījies ar kājām un teicis, ka viņam jābrauc pie sava tēva.”

“Uz kurieni viņš bija gribējis braukt?”

“Policisti teica, ka tas esot bijis starptautiskais reiss. Kaut kur uz Eiropu, bet precīzu vietu gan es neatceros.”

Iztēlojos ainu autobusu stacijā mazs zēns melniem, izspūrušiem matiem izmisīgi mēģina iekļūt autobusā. Viņš vēlas nokļūt tikai sev zināmā vietā, pilns ticības, ka tieši tur viņu gaidīs tēva apskāvieni. Visriņķī tikmēr savācas ziņkārīgo pūlis, pa vidu maisās pāris apjukušu policistu, kas mēģina zēnu savaldīt. Viņš nesaprot, kādēļ tam neļauj doties atpakaļ pie tēta. Kādēļ pieaugušie liek iet mājās, ja paši pirms brīža bija teikuši, lai tur nekad vairs neatgriežas. Es pastiepos pēc salvetes, arī man pēkšņi savajadzējās izšņaukt degunu.

“Un kas notika pēc tam?”

“Mēs viņu atvedām mājās. Es nezināju, ko iesākt, vienkārši aizgāju un ieslēdzos savā istabā. Māte viņu lamāja un dauzīja. Teica vēlreiz tā izdarīšot, vispār nositīšot. Es nevarēju to klausīties. Man tas viss ir līdz kaklam.”

“Vai viņš pēc tam ar tevi par šo atgadījumu vēl runāja?”

Keita nolaida acis. Es jutu, ka tūlīt viņas atklātības rezerves būs izsmeltas. Lai cik šāda dalīšanās bija dvēselei nepieciešama, tomēr tā bija arī ļoti nogurdinoša nodarbe. īpaši ļaudīm, kas ikdienā ieraduši neuzticēties un turēt sevi apkārtējai pasaulei cieši noslēgtus.

“No rīta māte aizgāja uz darbu, un mēs palikām ar viņu divatā. Es reizēm vienkārši nezinu, ko ar to puiku darīt. Man viņš dažreiz liekas tik jocīgs, it kā būtu pilnīgi svešs cilvēks. Es viņam prasīju, vai viņš dabūja labu mācību. Un vai viņš vairāk tā nekad nedarīs, nemēģinās meklēt savu tēvu.”

“Tas izklausās prātīgi, Kcita. Tev nav par ko justies vainīgai.”

“Tad viņš eksplodēja. Sāka bļaut, ka mani ienīst, jo es neļaujot viņam braukt pie tēta.”

“Viņam tā varēja likties. Tā ir sarežģīta situācija, nevienu no jums tajā nevar vainot.”

“Un vēl viņš bļāva, lai cs nesaucot viņu par Mareku. Ka viņa tēvs vienmēr saucot viņu citā vārdā.” Keita paraudzījās manī ar skatienu, kurā jautās dziļš, neviltots šausmu izbīlis. “Dakter, saprotiet, man pēkšņi palika bail. Ko es citu varēju darīt…” Viņas acis atkal piepildījās asarām. Likās, jaunā sieviete ir tuvu spēku izsīkumam.

“Ko tu izdarīji? Kas tas bija, ko tu izdarīji, Keita?”

“Es viņam iesitu pa seju. Vairākas reizes. No visa spēka. Es teicu, ka nekad vairs negribu dzirdēt no viņa nevienu skaņu ne par tēvu, ne viņa vārdu, ne ko citu. Un kopš tās reizes viņam arī sākās tās problēmas… viņš pārstāja runāt.”

Šajā brīdī mana vienīgā vēlme bija iecirst viņai pašai pļauku. Tomēr saglabāju profesionālo mieru un iejūtību. Es vēlreiz paspiedu viņas roku. Cilvēki spēj pilnībā uzticēties vien tam, ko var sajust fiziski. Pat ja tas būtu kas tik gaisīgs kā otra cilvēka rokas pieskāriens.

“Es tevi pilnībā saprotu, Keita,” teicu viņai, lai arī nekādi nespēju saprast, kā viņas plauksta, tā pati, kura tobrīd atradās manējā, spēja nodarīt sāpes mazajam, tumšmatainajam zēnam. Bet man vajadzēja no viņas izdabūt vēl kādu pieturas punktu. Vēl kādu detaļu, kas palīdzētu pietuvoties Mareka noslēpumam. Es sasprindzināju visu savu uzmanību. Man varēja arī nebūt citas izdevības.

“Vai tu tiešām neatceries, kas tā bija par vietu, uz kurieni Mareks gribēja aizkļūt?”

Viņa noliedzoši papurināja galvu un mēģināja ar pirkstu galiem noslaucīt asaru pēdas no savas sejas.

“Varbūt tu atceries vārdu, kuru Mareks minēja, kādā viņu saucis tevs?

Keita pāris reizes nošņaukājas, mēģinot atgūt savaldību. Es jutu, ka šīsdienas saruna bija beigusies. “Diemžēl ne,” viņa teica, “tagad gan mums jāiet. Atvainojiet par visu.”

“Nav par ko, Keita. Tev nav jājūtas vainīgai,” es teicu, izvadot viņu pa durvīm, pirms tam ierakstījusi piezīmju grāmatiņā: “Noskaidrot zēna iepriekšējo vārdu!”

37 .

Attiecībās ar Elizabeti bija dažas īpatnības, kas pulkvedi kaitināja. Viņas vēlme pakļaut, kontrolēt, panākt, lai viss notiktu pēc viņas prāta, izmantot pulkveža iekāri savos nolūkos… Pulkvedis pirmo reizi saskārās ar situāciju, kad ļoti gribas būt kopā ar citu cilvēku, turklāt šis cilvēks ļoti patīk, tu viņu ļoti gribi, bet tai pašā laikā viņu nav iespējams ilgi paciest. Viņš tevi kaitina un tracina.

Kad pulkvedis skatījās uz Elizabeti, īpaši brīžos, kad viņa bija kaila, laimes sajūta, kas viņu pārņēma, bija tik visaptveroša, ka viņš aizmirsa visu.

Elizabete bija gluži kā sieviete no sapņiem, kādus viņš pat nebija uzdrošinājies sapņot.

Pulkvedim šajā sievietē it viss šķita ideāls. Sejas vaibsti, kuros jautās kas spānisks vai pat čigānisks, melnie, skaistie mati, kas vijās pār viņas maigajiem pleciem, tumšās, mīklaini mirdzošās acis, modeles augums un lielās krūtis un jaunas, vēl dzīves nepiesārņotas meitenes āda.

Nekad, nekad pulkvedis nebija uzdrošinājies cerēt, ka varētu patikt tādai sievietei kā Elizabete. Nekad pulkvedis nebija cerējis, ka būs kopā ar šādu sievieti. Viņam nebija palikusi apslēpta skumjā dzīves likumsakarība, ka šādas izcili skaistas, lepnas, ar spēcīgu seksuālu harismu apveltītas, visu iekārotas sievietes parasti sēž blakus vīriešiem dārgās automašīnās, nevis ir kopā ar parastiem policistiem. Viņš, protams, neuzskatīja sevi par gluži parastu policistu, tomēr šāda sieviete, skaistule, aktrise, uz kuru atskatījās teju katrs pretimnācējs, viņam pašam likās gluži kā citas kastas pārstāve.

Tā bija pavisam cita klase, pavisam cita pasaule, kurā lielākoties dzīvoja šādas sievietes.

Nav šaubu, ka Elizabete varētu iegūt jebkuru vīrieti Rīgā, jebkuru miljonāru, jebkuru sportistu vai rokzvaigzni, jebkuru, kuru viņa vien iegribētu, tomēr viņa bija izvēlējusies tieši viņu trūcīgu policijas pulkvedi.

Tagad viņš būtu gatavs nogalināt, izdarīt jebkuru noziegumu, jebkuru varoņdarbu, lai tikai paliktu kopā ar šo sievieti, taču vienlaikus viņš Elizabeti nespēja paciest. Viņa spēja pamatīgi saērcināt pulkvedi.

-    Kādu vēl prostatas masāžiņu? Kas tās par perversijām? pulkvedis neapmierināts noburkšķēja. Sākotnējais plāns bija pavisam citāds. Elizabete bija solījusi viņam savu dupsīti. Un tieši to pulkvedis bija gatavojies saņemt. Nevis proktologa apskati.

Pulkvedis, lai gan jau nomierinājies, tomēr nespēja noslēpt aizkaitinājumu. Viņš jau tā nebija sajūsmā par visiem tiem gājieniem uz baznīcu un seksu publiskās vietās. To dēļ viņš riskēja ar savu karjeru, un bez karjeras viņam nekā cita nebija. Turklāt visas šīs lietas viņš bija darījis vien tāpēc, lai izpatiktu Elizabetei. Viņam pašam no tā nebija liela prieka.

Vēl vairāk, pulkvedim nācās īpaši sasprindzināties, lai vispār būtu spējīgs uz seksu, piemēram, baznīcā. Ar piepūli un spēku jākoncentrējas uz Elizabeti, uz viņas augumu, muti, rokām, lai atslēgtu savas bailes, uztraukumu un nepatiku. Tas vairāk līdzinājās darbam, pārbaudījumam, nevis baudas gūšanai. Viņš to visu piecieta, lai būtu kopā ar šo pasakaini skaisto sievieti, bet prostatas masāžiņa… Nē, tagad viņa atļāvās jau par daudz. Pulkvedim bija pārgājusi jebkāda vēlme pēc seksa vispār. Pat pēc kārdinošā Elizabetes dibena.

-    Labi, atvaino, mazā, viņš teica, panācies tuvāk Elizabetei un uzlicis plaukstu viņai uz dibena. Man tagad nav pareizā noskaņojuma. Visa tā izmeklēšana man sēž uz nerviem, un kur nu vēl citas lietas.

-    Tiešām? Labi, tad ej, es pieskaršos pati sev, viņa vadīja pulkvedi uz durvīm. Tikai nenāc tagad šeit iekšā. Es negribu, lai tu skaties.

Ko viņa dara? Viņa speciāli kaitina mani, viņa ņirgājas, pulkvedis domāja. Stāvot viens aiz viņam deguna priekšā aizvērtajām guļamistabas durvīm, viņš Elizabeti ienīda, tai pašā laikā apzinādamies, ka nu jau piekristu arī prostatas masāžai, lai tikai varētu atgriezties viņas guļamistabā, taču durvis bija ciet, un viņam nebija drosmes tās vērt vaļā.

38 .

Es ļoti labi atceros pirmo reizi, kad biju mājās pie Fērdžina. Tas vakars pārvērta manu dzīvi. Kaut nē, precīzāk būtu jāsaka mana dzīve joprojām bija tā pati, tikai tā ieplūda pilnīgi jaunā gultnē kā vilciens uz pārmijām; tiklīdz lokomotīves pirmie riteņi ir tām pāri, tā pārējiem vagoniem atliek tikai sekot. Lielākā sastāva daļa gan vēl joprojām rit vecajās, ierastajās sliedēs, tomēr patiesībā tiem vairs nav izvēles. Tikai tie vēl to nezina. Nenojauš, ka tur priekšā pirmie riteņi jau ir pieņēmuši lēmumu viņu vietā. Jaunais virziens top zināms ne uzreiz. Tās nav pārmaiņas, kuras sajūt skaidri un nepārprotami, kā pirmās romantiskās attiecības, pirmais sekss, universitātes absolvēšana, pirmā darbavieta un pirmais paaugstinājums. Nē, tas ir notikums, kurš pilnībā pārveido tavu dzīvi, bet to apjaust var vien tad, kad dzīve jau pilnībā pārveidota. Un vienīgais, ko vari atzīt, tev patiesībā nemaz nebija izvēles. Lokomotīve kaut kur tālu priekšā bija noklaudzinājusi savus riteņus. Tu vēl ilgi brauci vecajās sliedēs. Bet, kad pienāca asais pagrieziens, tev atlika tikai griezties līdzi. Ar laika distanci viegli redzēt vēl kādu sakritību jo lielāki bijuši pagriezieni, jo mazākas manevra iespējas.

“Es biju domājusi, ka tu brauc vismaz ar Lamborgīni,” jokodama teicu Fērdžam, kad viņš piektdienas vakarā pēc septiņiem, kā bija solījis, atnāca man pakaļ un mēs devāmies turpināt darbu viņa savrupmājā. Princeses Ketrīnas lietā biju pavirzījusies stipri uz priekšu un nevarēju vien sagaidīt, kad šos jaunumus varēšu pārspriest ar Fērdžu. Kaut jāatzīst, ka iespēja redzēt klātienē viņa apartamentus un iekļūt Fērdža noslēgtās dzīves privātajā epicentrā bija ne mazāk aizraujošs valdzinājums. “Šis BMW jau nav neko daudz labāks par manējo.”

“Tieši tā. Lai maniem darbiniekiem nerastos kārdinājums prasīt algas pielikumu, es braucu ar sliktāku mašīnu nekā viņi.”

Mēs abi iesmējāmies. Es daudz neorientējos automašīnu lietās, bet pat man bija skaidrs, ka slaikais BMW limuzīns slēpj sevī stipri vairāk, nekā no ārpuses varētu likties. Manas aizdomas apstiprinājās, kad Fērdžs izgrieza mašīnu no klīnikas pazemes stāvvietas un uzņēma ātrumu dienvidrietumu virzienā. Pēkšņi sajutos kā nokļuvusi opernamā, turklāt iekāpusi tieši orķestra bedres vidū.

“Es ceru, tev patīk Hendclis?” viņš centās pārkliegt mašīnas skaņas sistēmu, kurā vijoļu skaņas, tik dzidras, it kā mūziķi sēdētu uz aizmugurējā sēdekļa, mijās ar augstu, gandrīz falseta vīrieša balsi. “Tas ir fragments no Teodoras, nupat saņēmu pa pastu no Ķīnas. Šeit tas tikpat kā vēl nav ierakstīts.”

Es mēģināju galvā sagrābstīt kādas informācijas druskas no vidusskolas mūzikas vēstures stundām, tomēr nekas prātīgs atmiņā nenāca, vēl jo mazāk kas būtu kaut attāli saistīts ar Hendcli. Savu muzikālo gaumi biju pilnībā nodevusi ikrīta radio programmas dīdžeja rokās, un tā pārsvarā sastāvēja no Kings of Leon un Arctic Monkeys. “Man operas vienmēr likušās pārāk sentimentālas, visi tie kaislīgie donžuāni un balerīnas galīgi nav manā gaumē,” mēģināju atjokot, lai novirzītu sarunas tematu no Hendeļa.

Fērdžins pavērās manī izbrīnītu skatienu. “Teodora ir stāsts par kristīgo mocekli un krustā sišanu,” viņš nopietni bilda.

Es jutu, kā man sejā sakāpj sārtums. “Nu jā, protams…” neveikli mēģināju rast jelkādu attaisnojumu savai nezināšanai, bet Fērdžina lūpas savilkās smaidā.

“Nesatraucies, es tikai tevi ķircinu. Lielākā daļa rūdīto operas fanātiķu nepazītu Teodoru. Tā ir reta, praktiski nezināma oratorija.”

Man krūtīs uz brīdi pazuda satraukuma smagums, tomēr pa īstam mierīga jutos vien tad, kad Fērdža BMW pēc pārdesmit minūšu brauciena iestūrēja vienā no jaunajām Londonas piepilsētām, ar Hcndeli vai bez, muzikoloģija nebija sarunu temats, kurā es gribētu ieslīgt. Droši vien tādēļ, ka nevēlējos, lai mūsu pirmais vakars personiskā atmosfērā iesāktos ar manas kulturoloģiskās ignorances demonstrējumu visā tās plaukumā.

“Te nu esam. Laipni lūgta manā vecpuiša midzenī,” viņš izslēdza motoru un atvēra durvis. Bijām piebraukuši pie skaista dārza ar cipresēm un ziedu krūmiem vienā pusē un nelielu uzkalniņu otrā. Apsūbējušas akmens plāksnes veda augšup, kur abās pusēs vakara vējā šūpojās iedegtas dažādu krāsu laternas. Fērdžs padeva man roku, palīdzot pievarēt pirmos trīs pakāpienus, un tikai tad skatienam atklājās dārza galvenā daļa, kuru no ielas puses bija slēpis uzkalns. Balti un sarkani rožu krūmi šeit veidoja simetriskas figūras, starp kurām plūda mākslīgais strautiņš. Vairākās vietās lapenes noliecās pāri dārza soliem, daži no tiem slīka, mandarīnkoku un palmu apskauti. Tālāk kāpnes veda uz nama ieeju milzīgs kvadrāts no sarkaniem koka dēļiem un dzidrām spoguļacīm logu vietā, kādu varētu redzēt uz Contemporary Architecture vāka. Es dziļi ievilku nāsīs gaisu pēc Londonas smoga šeit smaržoja kā botāniskajā dārzā, gaisā jaucās rožu, citruskoku un dzidrā avota smaržas. “Diezgan iespaidīgs tev tas midzenis,” teicu neviltotā apbrīnā.

“Tu vēl neesi redzējusi iekšpusi,” Fērdžs bilda ar aizrautību, kādā pusaugu zēns varētu alkt izrādīt draugam savu jaunāko Lego kolekciju. Tas lika man atcerēties kādu vecu joku no psiholoģijas studiju gadiem: esot trīs lietas, kuras no ikviena, pat briedušākā vīrieša izvilina pusaudzi, automašīnas ir viena no tām. Savu hobiju izrādīšana vēl viena. Līdz trešajai, es cerēju, mēs šovakar nenonāksim.

“Bet te ārā ir tik labi. īpaši pēc pilsētas draņķīgā gaisa. Varbūt varam kādu brīdi pasēdēt dārzā, vismaz kamēr paliek tumšs vai pārāk vēss?”

“Protams, kā vēlies. Es iznesīšu datorus, un varam kādu brīdi pastrādāt — — » ara.

“Jā, skaidrs,” biju gandrīz vai aizmirsusi īsto iemeslu, kādēļ bijām šeit ieradušies. Darbs.

Mēs iekārtojāmies vienā no lapenēm, tikmēr Fērdžs ātri vien bija saslēdzis vajadzīgo apgaismojumu un iznesis no iekštelpām portatīvo MacBook datoru, pielāgojot lapeni darba vajadzībām ne sliktāk kā mūsu klīnikas apspriežu zāli, ja vien neskaita svaigo gaisu, ko nevarēja ne salīdzināt ar biroja kondicionieru mitro vēsumu. Un vīnu. Salējis sarkanvīnu divās lielās glāzēs, viņš vienu no tām pasniedza man. “Par atrisinājumu,” viņš teica. Mēs saskandinājām. Vīnus nepazinu neko labāk par automašīnām, bet skābeni samtainā pēcgarša teica man priekšā, ka šis būs starp tiem, līdz kuru cenu grupai restorānu ēdienkartēs parasti nemēdzu aizmaldīties.

Fērdža tumšie mati un kinozvaigznes seja vakara puskrēslā ieguva noslēpumainu pieskaņu. Bija tik viegli iedomāties viņu pavedinām Odriju

Hepbernu vai Greisu Keliju, no viskija piesmakušā balsī sakot: Tu labāk pasteidzies. Citādi nokavēsi lidmašīnu…

“Mums pirmdien ir paredzēta preses konference par princeses Ketrīnas stāvokli,” viņš sacīja ko pilnīgi citu. Nekādas saistības ar lidmašīnām. Bet efekts ne mazāk satriecošs.

“Preses konference?” man gandrīz izkrita vīna glāze no rokām. “Bet mēs taču ar apsardzes priekšnieku skaidri vienojāmies, ka visa terapijas gaita noritēs pilnīgā slepenībā un jebkādi paziņojumi būs tikai pēc ārstēšanās beigām.”

“Jā, tāda bija vienošanās. Bet tu laikam nepazīsti dzelteno presi. Viņi neliek mierā pat mazu bērnu.” Fērdža seja savilkās riebumā, un viņš iemalkoja pamatīgu vīnu daudzumu. “Kāds no tabloīdiem ir izsekojis princeses ekipāžai. Viņi gatavojas pirmdien publicēt fotogrāfijas.”

“Vai tad nevar pateikt, ka tā ir parasta apskate pie pediatra? Vakcīnas, izmeklējumi, kaut vai gripa?”

“Viņi ir fotografējuši katru vizīti trīs reizes nedēļā pēdējo divu nedēļu laikā. Un viņiem ir bildes, kas uzņemtas caur tava kabineta logu.”

Šoreiz man no pārsteiguma aizsitās elpa. Doma, ka kāds būtu varējis tik neiedomājamā veidā pārkāpt jebkādas ētikas normas, likās šķebinoša.

“Viņi zina, ka princese sākusi regulāri apmeklēt bērnu psihoterapeitu. Un viņi zina, ka tu esi Ketrīnas ārstējošā ārste. Pirmdien būs sensācija un jautājumi.”

“Bet ko mēs varam darīt, Fērdž ?”

Lai arī joprojām pieturējās silta vakara vēsma, manu ķermeni bija pārklājusi auksta tirpoņa. Šādu pavērsienu es nebiju pat apsvērusi. Man bija šķitis, ka karaliskās ģimenes komanda ir visvarena. Ja viņi bija apņēmušies nodrošināt princesei slepenību, tad slepenībai bija jābūt. Taču tagad izrādījās, ka daži iznireļi ar lieliem objektīviem un zemām morāles normām spēja apvest ap stūri pašu elitārāko apsardzes vienību. Pie velna tādu apsardzi!

“Vienīgais, ko mēs varam darīt, ir apsteigt viņus,” Fērdžs teica, papildinādams mūsu vīna glāzes.

“Ko tieši tu domā? Vai tad nav par vēlu viņus apsteigt, ja reiz bildes ir uzņemtas?”

“Mēs pirmie paziņosim, ka princese Ketrīna ir mūsu paciente. Un mēs izstāstīsim par viņas ārstēšanās gaitu to, ko gribam par to teikt. Tā mēs neļausim medijiem izvirzīt kādas spekulatīvas teorijas un pie reizes liksim tiem mērgļiem, kas publicēs šīs bildes, izskatīties pēc pēdējiem kretīniem.”

“Tas viss izklausās ļoti pareizi, tikai ko tieši mēs viņiem stāstīsim? Bērnu psihoterapija nav nekāda lauztas rokas ieģipsēšana tik ātri mēs nevaram nonākt ne pie diagnozes, ne rezultātiem.”

“Mēs tūliņ visu izdomāsim. Tādēļ jau esam šeit atbraukuši. Mums priekšā ir šis vakars un divas pilnas dienas, kurās varam netraucēti strādāt.”

Piefiksēju, ka Fērdžs to paziņo tā, it kā mēs būtu iepriekš vienojušies mana viesošanās pie viņa ilgs visu nedēļas nogali. Tomēr pavērsiens princeses Ketrīnas lietā neļāva man pievērst pārāk lielu uzmanību šādām detaļām. Mums vajadzēja tikt ar to galā. Es biju gatava strādāt visu nakti un abas pārējās arī, ja tas izrādīsies nepieciešams.

39 .

Veiksmīgai pratināšanai ir vairāki svarīgi priekšnoteikumi, taču parasti pašas efektīvākās pratināšanas izrādījās tās, pirms kurām pratināmo bija izdevies izsist no līdzsvara.

Šoks bija pulkveža iecienītākā metode. Negaidīta, ātra likuma spēka un bardzības piemērošana bija ļoti labs paņēmiens, kuru viņš nekad nekavējās likt lietā.

Tikai rūdīti un pieredzējuši recidīvisti spēja emocionāli un psiholoģiski saglabāt vēsu prātu, kad pusseptiņos no rīta viņu mājās iegāzās divdesmit policistu ar kratīšanas orderi, bez kādām ceremonijām apgrieza visu kājām gaisā, neraugoties ne uz bērnu, ne ģimenes klātbūtni.

Pulkvedis šo scenāriju bija noslīpējis visās detaļās.

Pēc kratīšanas aizdomās turamo aizveda uz izolatoru, iemeta kamerā kopā ar visnepatīkamākajiem deģenerātiem un bandītiem, kādus vien tobrīd varēja atrast.

Vēl pēc pāris stundām pulkvedis nosēdināja aizdomās turamo sev pretī un, stindzinādams ar savu smago, žēlastību nepazīstošo skatienu, paskaidroja, ka viņu sociālais stāvoklis un līdzcilvēku attieksme no šī brīža ir pilnībā atkarīga tikai no pulkveža žēlastības. Ja vajadzēs, viņš, pulkvedis, parūpēsies, ka ne tikai aizdomās turamā kolēģi, kaimiņi un paziņas upurim pat roku vairs nepaspiedīs, bet arī paša bērni un sieva uzskatīs, ka ir dzīvojuši ar nelieti, kuru nekad un nekādos apstākļos vairs nevēlas sastapt.

Un tas viss būs tikai sākums jaunai dzīvei, kura lielākoties, visticamāk, ritēs aiz restēm, ja vien viņi tagad nesadarbosies.

Labi iedarbojās paņēmiens, kad aizdomās turamajiem uzreiz tika arestēti visi banku rēķini, kredītkartes, bet kratīšanu laikā tika konfiscēta pilnīgi visa skaidrā nauda, kas atradās mājās, tādējādi atstājot ģimeni bez iztikas līdzekļiem un pat bez iespējām samaksāt advokātam.

Tā nedrīkstēja rīkoties pat padomju laikos, bet, kad 1001. gadā Latvijā tika pasludināta totāla un nežēlīga ciņa ar korupciju, izveidots speciāls korupcijas apkarošanas birojs, tā vadītāja kāda īpatnēja sieviete alkoholiķe ar neskaidru pagātni, krieviete, tāpat kā pulkvedis, kura bija nomainījusi gan vārdu, gan uzvārdu, lai izskatītos pēc vietējās, bija uzsākusi šādu praksi, un izrādījās, ka ne Latvijas tiesām, ne prokuratūrai nebija nekā iebilstama. Gluži pretēji prakse tika dažādos veidos atbalstīta.

Tas bija ļoti labs izgudrojums ģimene šādā situācijā vairs nevarēja veltīt visus spēkus, lai palīdzētu aizturētajam, bet nācās domāt, ko bērniem dot brokastīs. Tas viss pulkvedim deva laiku. Bagātnieki puslīdz spēja atrisināt šīs problēmas, tiem allaž bija kas noglabāts nebaltai dienai kādā ofšorā vai kur citur, bet lielākajai daļai ģimeņu tas izrādījās smagāks trieciens, nekā ja viņus kailus izvestu Biķernieku mežā. Arī pārdot neko nevarēja, jo parasti arestēts tika arī viss īpašums. Šādi rīkoties ļāva no Padomju Savienības mantotais un Eiropā neierastais soda veids mantas konfiskācija, kuru piemēroja paralēli cietumsodam. Ideja bija vienkārša. Visa aizdomās turamo manta izmeklēšanas laikā ir jāarestē un viņiem jāatņem, jo gadījumā, ja viņi izrādīsies vainīgi un tiesa lems par mantas konfiskāciju, šī manta nebūs gājusi mazumā. No visām Eiropas Savienības valstīm tikai Latvijā bija iespējamas šādas metodes, un pulkvedis, protams, šo likumdošanas īpatnību izmantoja.

Apsūdzētajiem bija jārēķinās ar to, ka prokurori vilks tiesas procesus piecus, septiņus un vairāk gadus, īpaši gadījumos, kad pierādījumu prokuratūrai ir maz, un visu šo laiku apsūdzēto manta un nauda būs arestēta. To visu izmeklētāji un advokāti detalizēti izskaidroja apsūdzētajiem. Par to bija vērts padomāt. Tas jau bija sods, turklāt ļoti smags turpmākos piecus, septiņus vai desmit gadus pavadīt bez naudas, bez īpašumiem, bez iespējas normāli strādāt vai turpināt karjeru, vienlaikus valkājot smagos noziegumos aizdomās turēta noziedznieka reputāciju bez iespējas tiesā pierādīt savu nevainību. Tas parasti salauza cilvēka dzīvi uz visiem laikiem. Bija tikai viens veids, kā no tā izvairīties. Atzīties un sadarboties.

Kad šīs nianses bija izskaidrotas, pulkvedis piedāvāja necelt publisku traci, neziņot par aizturēšanu presei, saudzēt reputāciju, atdot naudu, pieļaujot iespēju izvairīties no soda, proti, saņemt atpakaļ savu dzīvi. Tas izklausījās vilinoši, tas bija variants.

Pirmajās divās trīs dienās pēc aizturēšanas salauzt aizdomās turamo bija visvieglāk.

Vēlāk viņi jau nomierinājās, bija izrunājušies ar advokātiem, uzzinājuši, ka ne visas policijas darbības ir īsti likumīgas, adaptējušies situācijai, izstrādājuši aizstāvības taktiku, sākuši rakstīt sūdzības un protestus. Ja viņi nebija atzinušies vai sākuši sadarboties pirmajās dienās, vēlāk, kad šoks jau pāri, cerība uz atzīšanos strauji gāja mazumā. Tad atlika gādāt pierādījumus un mēģināt virzīt procesu uz tiesu. Diemžēl pulkvedim tas nozīmēja nesalīdzināmi vairāk darba un kreņķu, tāpēc viņš pirmajās aizturēšanas dienās savā rīcībā īpaši akcentēja draudus un nežēlīgu psiholoģisko spiedienu.

Saskāries ar Sapiro ģimeni, pulkvedis šo sev ierasto taktiku nevarēja atļauties lietot, un tas viņu tracināja.

Skaidrs, ka Sapiro neatkarīgi no tā, kas viņiem bija slēpjams, saprata viņus pratinās atkārtoti. Tādēļ viņi visu bija jau apdomājuši, morāli sagatavojušies vēl vienai pratināšanai, turklāt kratīšana pie viņiem jau bija notikusi, tāpēc, lai kaut minimāli izmantotu šoka metodi, pulkvedis nolēma nesaukt Maksi uz iecirkni, bet rīta agrumā pēkšņi ierasties pie viņa pats.

Pulkvedis nolēma paņemt līdzi arī pāris policistu formās, sākumā uzdot dažus pilnīgi negaidītus jautājumus, kuriem būtu jāsignalizē, ka viņi zina krietni vairāk, nekā viņš varētu iedomāties. Tas piespiestu Maksi sākt drudžaini domāt, ko īsti viņi zina un kādā ceļā šī informācija nonākusi policijā. Varbūt pulkvedis pavaicās par medībām un mazā brāļa nāvi, liks noprast, ka viņš tiek turēts aizdomās arī sakarā ar Toma nāvi, un šajā brīdī centīsies panākt, lai Maksis sāktu runāt.

Tāds bija pulkveža plāns.

Viņš kopā ar trim policistiem ieradās Sapiro dzīvoklī 7.45 no rīta.

Pretēji pulkveža cerībām Maksis jau bija nomodā un, izklājis jogas paklājiņu, vingroja lielajā viesistabā, tajā pašā, kurā tika nogalināta Kristīne.

-    Mēs vēlamies mazliet aprunāties, strupi un nelaipni teica pulkvedis.

-    Es ieliešu sev dzērienu, atbildēja Maksis tieši tādā pašā intonācijā.

Pulkvedis pamanīja, ka Maksis nepiedāvāja padzerties viņam, neprasīja atļauju, vai viņš drīkst ieliet sev dzērienu, neizrādīja ne vismazāko laipnību un pieglaimību, kā šādā situācijā būtu darījuši daudzi citi.

Maksis nesteidzīgi atgriezās no virtuves ar stikla krūkā ielietu apelsīnu sulu un elegantu vīna glāzi.

Viņš ielēja sev sulu.

Tajā brīdī pulkvedis jau saprata, ka viņa plāns ir izgāzies. Šis cilvēks pilnībā kontrolēja sevi. Vēl vairāk, ar savu attieksmi, izturēšanos, ar šo sulu vīna glāzē viņš meta slēptu izaicinājumu pulkvedim.

Viņi vēl nebija sākuši runāt, bet pulkvedis jau izjuta riebumu pret šo tipu.

Bagāts, pašapzinīgs, labā fiziskā formā un vēl ar šo pretīgi izsmalcināto vīna glāzi. Uz Maksi neiedarbojās ne pulkveža smagais skatiens, ne acīmredzamais fiziskais spēks. Gluži pretēji, Makša stāja un sejas izteiksme pauda tikko jaušamu izaicinājumu. Viņš it kā demonstrēja gatavību mēroties spēkiem.

Iesēdināšu tevi kamerā uz pāris mēnešiem, paskatīsimies tad uz tevi, pulkvedis pie sevis nodomāja.

Diemžēl, lai iesēdinātu kādu cietumā, pat tik tiesiski atpalikušā Austrumeiropas nostūrī kā Latvija bija vajadzīgs vismaz kaut kāds pamatojums, un pulkvedim tāds tobrīd nenāca prātā.

Tas viņu saērcināja vēl vairāk. Nu, nekas, es tevi izvilkšu tīros ūdeņos, viņš nozvērējās.

Pulkvedis piecēlās.

-    Nē, es pārdomāju, viņš teica, parunāsim citu dienu.

Viņš nolēma tomēr pratināt Maksi policijā. Varbūt policijas atmosfēra iespaidos šo tipinu un dos pulkvedim psiholoģisku pārsvaru.

Tur vismaz viņam nebūs nekādas sulas vīna glāzē, сука мажорная, pulkvedis domās nolamājās, bet tad, jau pagriezies ārdurvju virzienā, viņš atklāja, ka visu šo laiku, atspiedusies uz spieķa, no durvju ailes viņus bija vērojusi profesora kundze. Pulkvedis zināja, ka viņu ir iesaukuši par kņazieni. Tā profesora kundzi dēvēja gan ģimenes locekļi, gan kaimiņi, gan paziņas, un, ieraugot viņu, pulkvedim nācās atzīt, ka iesauka ir trāpīga.

Profesora kundze izskatījās par divdesmit gadiem vecāka nekā profesors.

Viņa bija novecojusi strauji un kādas slimības seku dēļ pārvietojās ar grūtībām, balstoties uz spieķa. Gan smagnējais spieķis, gan salīkušais augums, bet jo īpaši skarbie sejas vaibsti un daudzām sprādzēm saspraustais matu veidojums piešķīra viņas veidolam senlaicīgu aristokrātismu.

Šobrīd viņas skatiens meta ļaunas un naidīgas dzirkstis, taču pulkvedis uzreiz sajuta, ka šis naids nav vērsts pret viņu. Vai vismaz ne tikai pret viņu.

Pulkvedis atcerējās palīgu teikto, ka māte, iespējams, vaino Maksi jaunākā brāļa nāvē. Tagad, ieraudzījis šīs acis, viņš bija drošs, ka šis skaidrojums ir visai ticams.

-              Labrīt kundze, pulkvedis pēkšņi bija kļuvis pieklājīgs un laipns.

-   Vai mēs jūs ļoti neiztraucējām šajā rīta agrumā? Piedodiet, lūdzu, mums šo ielaušanos. Apsolu nesagādāt jums liekas neērtības, bet varbūt jums atradīsies brītiņš patērzēt ar mani ?

Kņaziene noņurdēja kaut ko nesaprotamu, bet, šķiet, tas nozīmēja, lai viņš nāk uz virtuvi.

Pulkvedis pavēlēja policistiem gaidīt uz ielas un sekoja salīkušajai sievietei.

-    Tieši gatavojos dzert kafiju. Dzersiet? vecā sieviete piedāvāja.

-    Ar lielāko prieku, ja vien jūs tas neapgrūtina, kundze.

Tagad pulkvedis jutās drošs, ka nav viņas naida avots. Līdzko Maksis vairs nebija redzams, sasprindzinājums pazuda un viņa priekšā bija vienkārši veca, slima, dzīvē daudz cietusi sieviete.

-    Ko tieši jūs gribat zināt? viņa vaicāja. Kņazienes balss bija skumja un vienaldzīga.

-    Pastāstiet man par jūsu jaunāko dēlu. Par Tomu, pulkvedis zināja, ka šis jautājums izraus sievieti no vienaldzības, un tas izdevās.

Lai arī tajā brīdī sieviete stāvēja ar muguru pret pulkvedi, viņš skaidri redzēja sasprindzinājumu, kurš sāpīgi savilka katru nelaimīgās sievietes muskuli. Kad viņa pagriezās, arī sejā bija sāpju grimase.

-    Tomu nogalināja, viņa noskaldīja.

40 .

Mēs sēdējām Fērdža dārzā, koku galotnēm un apkārtējo māju siluetiem ietinoties mīkstā vakara puskrēslā. “Kāda ir tava versija?” viņš bija prasījis pirms vairākām minūtēm, un es joprojām nespēju noformulēt atbildi. Mani pirksti nervozi virpināja vīna glāzes pamatni. Nolādēts. Tikai tagad apjautu, ka pēc vairāku nedēļu darba ar princesi Ketrīnu man joprojām nebija ticama izskaidrojuma viņas stāvoklim. Vēl jo mazāk tāda, kuru es varētu prezentēt žurnālistiem preses konferencē.

“Fērdž, es negribu nodarboties ar spekulācijām. Tu taču labi zini, ka tā nav mana darba metode.”

“Es to nekad neesmu aizmirsis, Sāra,” viņš teica balsī, kurā saklausīju nedaudz nepacietīgu toni. Iespējams, šis tomēr nebūs tik patīkams vakars, kā būtu varējusi cerēt. “Bet mums pirmdien ir jāpaziņo sabiedrībai, kādēļ princese Ketrīna atrodas mūsu aprūpē. Es neprasu tev spekulācijas. Man arī nav vajadzīga precīza, neapgāžama diagnoze vismaz šobrīd ne. Es vienīgi gribu dzirdēt ticamu skaidrojumu no ārstes, kura uzņēmusies atbildību par šo pacienti.”

Uz brīdi atkal iestājās smagnējs klusums. Tikai vakara skaņas dārzā kukaiņu sīkšana un vēja šalkoņa lapenēs. Es iztukšoju savu vīna glāzi, un Fērdžs pieliecās, lai to atkal piepildītu. Es sajutu viņa pazīstamo smaržu aromātu, kas, sajaucies ar nakts gaisu, uzvēdīja jaunā un neparastā salikumā. Sāku ilgoties, kaut šī saruna tomēr būtu notikusi neitrālajā slimnīcas apspriežu zālē šeit manas domas izklīda uz visām pusēm kā jāņtārpiņi nakts vilinošajā melnumā.

“Labi, tādēļ jau mēs šeit šovakar esam, lai viens otram palīdzētu tikt kādā skaidrībā,” viņš teica, liekot manī atgriezties sākotnējam cerīgumam. “Atgādini vēlreiz tās būtiskākās lietas, kuras tev izdevies noskaidrot par princeses stāvokli.”

“Mums ir darīšana ar bērnu, kurš apgalvo, ka viņu sauc citā vārdā. Meitene apraksta vietas, kurās nekad nav bijusi, un rituālus, kuros nekad nav piedalījusies. Viņa izsaka frāzes valodā, kuru ne tikai nezina, bet, visticamāk, iepriekš nekad nav dzirdējusi. īsumā viņa uzskata sevi par citu personu.”

“Un vēl?”

“Un vēl?” es pārvaicāju, nebūdama īsti pārliecināta, ko Fērdžs vēlas no manis dzirdēt.

“Jā, kas vēl ir raksturīgs mazajai Kctrīnai? Kas ir tieši viņas stāvoklim raksturīgais un neparastais?”

“Es laikam īsti tevi nesaprotu, Fērdž,” teicu, raudzīdamās viņam tieši acīs, kā meklēdama tur kādas norādes. “Šie simptomi paši par sevi ir pietiekami neparasti.”

“Vai ir neparasti, ka bērns sevi dēvē citā vārdā?”

“Nē, atsevišķi ņemot, tas nav nekas neparasts. Es pavadīju visu otro klasi, dzīvodama kā Sofija Balerīna.”

“Un vai ir kas neparasts tajā, ka bērns sevi iztēlojas par citu personu?” “Nē, Fērdž, tu taču zini tikpat labi kā es dažādas lomu spēles ir bērna attīstības normāla sastāvdaļa.”

Man nepatika virziens, kādu bija uzņēmusi šī saruna, jo nespēju izprast, ko tieši Fērdžs mēģina no manis izvilināt. Šī neskaidrība lika man justies aizvien neērtāk, aizvien tālāk no sev ierastās komforta zonas ar stingri novilktām robežām un klasificētām diagnozēm.

“Bet, ja viss, ko tu līdz šim uzskaitīji, ir tikai parastas bērna attīstības iezīmes…”

“Tās nav tikai parastas iezīmes,” es viņu pārtraucu asāk, nekā būtu vēlējusies. “Ja tās būtu parastas iezīmes, tad viņa nebūtu nonākusi pie mums.”

“Precīzi, Sāra! Bet kas ir tas īpašais viņas gadījumā, kas liek mums satraukties un domāt par iespējamiem traucējumiem?”

“Šo fantāziju intensitāte,” es mēģināju minēt, lai arī vairs nejutos droša par saviem novērojumiem. Iespējams, pie vainas bija pārāk strauji izdzertais vīns.

“Mēģināsim atrast precīzāku apzīmējumu,” Fērdžs nepacietīgi saberzēja rokas. Atšķirībā no manis, viņam šī saruna lika aizvien vairāk iekarst aizrautīgā azartā. Šķita, viņam tā bija nevis princeses veselība un mūsu klīnikas reputācija, par kuru mēs šobrīd runājām, bet atjautības uzdevums, kurš jāatrisina, līdzīgi krustvārdu mīklai vai matemātikas vienādojumam. “Šīs fantāzijas ir pārāk dzīvīgas.”

“Un kā vēl tās varētu aprakstīt?”

“Tās ir…” Te pēkšņi mani pārņēma apjauta kā zibens šautra, kas izlaužas citādi bezcerīgā tumsā un uz brīdi izgaismo visu apkārtni skaidrā, acīmredzamā gaismā. “Tās ir pārāk īstas, lai būtu fantāzijas!”

“Eurēka!” iesaucās Fērdžs neviltotā sajūsmā. “Princeses gadījumā dīvainākais šķiet tas, ka viņas stāstītais neliecina par fantāzijām. Tas vairāk izklausās pēc reālas pieredzes. Tieši tādēļ tev ir tik grūti noteikt diagnozi tās nav bērna psihes rotaļas, ar kurām tev ir darīšana ikdienā un kuras tu tik ļoti labi pazīsti. Tā ir reāla dzīves pieredze, kuras tev…” Fērdžs spēji aprāva teikumu, tomēr bija par vēlu.

Es paraudzījos viņā, cenzdamās neizrādīt satraukumu.

“Nekas, saki vien, ko biji domājis,” manī balsī ieskanējās rūgtuma virstoņi. Un tas tikai apstiprināja Fērdža nojautu, ka viņa neveiklais izteikums aizķēris manī kādu smeldzīgu stīgu.

“Es to nebiju tā domājis, Sāra,” viņš sacīja, uzlicis rokas uz maniem pleciem. “Atvaino.”

“Tev nav jāatvainojas. Es labi zinu, ka pavadu daudz vairāk laika savu pacientu fantāzijās, nekā dzīvojot reālu dzīvi ārpus klīnikas sienām.”

“To pašu pilnīgi mierīgi var sacīt par mani. Un tici man ikviena piecgadnieka fantāzijas ir krāsainākas par manām iknedēļas investoru padomes sanāksmēm.”

Mēs abi iesmējāmies. Viņa rokas joprojām bija uz maniem pleciem, un likās kāda daļiņa no Fērdža pārliecības un pašapziņas, kuras attiecībās ar līdzcilvēkiem, šķiet, man bija pietrūcis kopš pusaudzes gadiem, ieplūda arī manī. Varbūt tādēļ es biju izvēlējusies savu karjeru saistīt ar bērniem? “Fērdž, bet ko tas var nozīmēt? Šīs pārāk reālistiskās atmiņas?”

Viņš ieskatījās man acīs.

“Un kā tev pašai šķiet?”

“Es tiešām nezinu, ko domāt…”

“Kad es biju mazs zēns,” Fērdžs mani pārtrauca, noņemdams rokas man no pleciem, lai ielietu sev glāzi vīna. Laternas gaisma maigi krita pār viņa melnajiem matiem un kontrastainajiem sejas vaibstiem. “Mani vecāki vakaros bieži devās uz svinīgām pieņemšanām un atstāja mani vienu ar aukli. Viņa bija padzīvojusi kundze, kā man toreiz likās vismaz simtgadīga. Viena no tām vecās skolas britu guvernantēm, liekas, viņu pat sauca Emīlija Brenta. Tad nu lūk, viņai bija viena milzīga kaislība detektīvromāni. Viņa tos lasīja kaudzēm. Kad man vajadzēja iet gulēt, es vakara pasaciņas vietā nereti dabūju klausīties Zoržu Simenonu vai Konanu Doilu.”

“Tas noteikti bija daudz labāk nekā atkal un atkal dzirdēt tos mūžīgos trīs sivēnus vai Pelnrušķīti,” es ieteicos, tomēr likās Fērdžs mani nemaz nedzird, viņš bija pārāk dziļi iegremdējies savās bērnības atmiņās.

“Es labi atceros, ka man bija viens mīļākais stāsts, kuru lūdzu auklei lasīt man priekšā atkal un atkal. Tas bija viens no Ogista Dipēna detektīviem.”

“Nekad nav gadījies lasīt neko no tāda autora,” es ieteicos. Šoreiz gan Fērdžs pavērās uz manu pusi, viņa lūpas bija savilktas nesekmīgi slēptā smaidā. “Dipēns nav autors, bet galvenā varoņa vārds detektīvstāstos, kurus sarakstījis Edgars Alans Po.”

Manus vaigus iekrāsoja sārtums, liekot justies neizsakāmi pateicīgai par vakara pustumsu. Un es taču biju tā cītīgā teicamniece, kura vienīgā vienmēr izlasīja obligātās literatūras klāstu. Taisnība vien bija ikviena skola der vien tam, lai sagatavotu kādai citai, nākamajai skolai. Dzīvei patiešām vajadzīgo ikviens apgūst pašmācībā.

“Katrā gadījumā mani vienmēr fascinēja viens no Dipēna stāstiem par to, kā viņam izdodas atrast ārkārtīgi atjautīgi paslēptu vēstuli,” Fērdžs turpināja. “Un vai zini, kas ir tā vieta, kur parasti neviens neiedomājas vai arī neuzdrošinās meklēt?”

Es pakratīju galvu. Negribējās riskēt ar vēl kādu muļķīgu minējumu.

“Policisti, meklēdami vēstuli, bija izložņājuši visu māju. Viņi apgrozīja katru priekšmetu, izvandīja katru atvilktni. Beigās viņi pat sienas izdurstīja ar matadatām, mēģinādami atrast kādu slepenu iedobi. Un nekā. Bet tad atnāca Dipēns un pacēla aploksni, kura visu šo laiku bija gulējusi uz galda pašā istabas vidū.” Fērdžs pavērās manī, viņa acis, šķita, bija pietumsušas līdz ar vakara krēslu mums visapkārt. “Visgrūtāk saskatāms ir tas, kas atrodas tieši acu priekšā.”

“Un kā tas būtu attiecināms uz mūsu princeses Ketrinas lietu?” es joprojām īsti nevarēju uztvert viņa domu.

“Mums ir meitene, kura sauc sevi par Anastasiju. Viņa runā tādā valodā kā Anastasija. Viņa apraksta vietu, kur Anastasija dzīvojusi, un lietas, ko viņa darījusi. Daudzas no tām būtu zināmas tikai pašai Anastasijai. Mēs rūpīgi meklējam apkārt un pa malām, bet kas stāv tieši mūsu acu priekšā?”

Pēkšņi pār mani izlija vēsums kā ledusauksts pieskāriens. Mans ķermenis nodrebēja.

“Bet tas taču nevar būt!”

“Un ja nu mēs pieņemam tādu iespēju?”

“Princese Ketrīna ir meitene, kura agrāk dzīvojusi gluži citu dzīvi,” es teicu no izbīļa piesmakušā balsī. “Princese Ketrīna ir Anastasija.”

41.

-     Kurš nogalināja jūsu jaunāko dēlu? Kurš nogalināja Tomu? pulkvedis uzstājīgi vaicāja vecajai kņazienei. Taču sieviete atkal pagrieza pulkvedim muguru un turpināja rīkoties ar kafijas kannu. Atbilde nesekoja.

-    Jūs taču zināt, kurš viņu nogalināja? pulkvedis bija pārliecināts, ka līdzcietība patlaban ir nevietā, tagad bija jāspiež stipri, līdz sieviete pateiks visu, ko zina vai domā par šo seno slepkavību.

-    Es diemžēl nezinu, kurš viņu nogalināja. Es pati sevi esmu gandrīz nogalinājusi, meklēdama atbildi uz šo jautājumu. Ticiet man, ja es zinātu… bet es nezinu. Manis tur nebija, es varu tikai minēt, sieviete skatījās pulkvedim tieši acīs. Viņas dzīslām izvagotās rokas nedaudz drebēja.

-    Mēs atjaunosim izmeklēšanu, mēs visu vēlreiz pārbaudīsim, tikai sakiet, kam mums būtu jāpievērš īpaša uzmanība?

-    Es nezinu, sievietes balsī atkal ieskanējās vienaldzība.

-     Neoficiāli man izmeklētāji ir stāstījuši, ka aizdomas toreiz krita uz jūsu vecāko dēlu Maksi. Ko jūs šai sakarā varat teikt? pulkvedis blefoja. Neviens neko tādu viņam nebija teicis, bet viņš negribēja ļaut šai sievietei atslābināties.

-     Es nezinu, vienaldzība sievietes balsī nebija pazudusi. Varbūt Maksis. Varbūt ne. Kāds no tiem, kas tur bija klāt, jau viņu nošāva. Tik daudz nu būtu skaidrs.

-Ja tas nebija negadījums, tad tikai Maksim varēja būt motīvs nogalināt deviņgadīgu puiku. Kāpēc lai to darītu kāds cits?

Tā atkal bija provokācija. Pulkvedim nebija ne jausmas par to, kāds motīvs varētu būt bijis Maksim nogalināt jaunāko brāli, tomēr viņš cerēja, ja šāds motīvs ir bijis, profesora sievai tagad tika dota iespēja to atklāt.

Pulkvedim par pārsteigumu, kņaziene necentās izbeigt šo sarunu. Viņa pat it kā vērīgi ieklausījās pulkveža jautājumos un pārdomāja tos pie sevis.

-    Jā, jums taisnība. Maksis nemīlēja Tomu, viņš bija greizsirdīgs kā velns. Bet vai Maksis spētu nošaut Tomu? Es nezinu.

Sieviete izteicās tā, it kā runa nebūtu par viņas dēliem, it kā tā nebūtu viņas ģimene. Bija skaidrs, ka visus šos jautājumus viņa pati sev ir uzdevusi tūkstošiem reižu un tāpēc viņai tie nav interesanti. Visas iespējamās atbildes viņa bija bezgalīgi pārcilājusi savā prātā, bet nevienu puslīdz ticamu atbildi tā arī nebija guvusi. Viņa nedzina pulkvedi prom vien tāpēc, ka cerēja izdzirdēt jautājumu, kas viņai pašai vēl nebija ienācis prātā.

-    Kā izpaudās Makša greizsirdība?

-    Kā jau bērniem tas gadās. Viņš necieta, ja visa uzmanība netika veltīta viņam, nemīlēja brāli, nemīlēja, ka mēs ar mazo runājam, spēlējamies, auklējamies. Tomiņš arī bija ņiprs, vienmēr pamanījās tikt vecākajam brālim priekšā. Kņaziene aizvēra acis, kā iegremdēdamās senās, sāpīgās, tomēr tik ļoti tuvās atmiņās. Vakaros, kad tēvs nāca mājā, Tomiņš vienmēr pamanījās pirmais izskriet pretī, ieķerties biksēs, ielīst klēpī. Var jau būt, ka tēvs viņu arī mīlēja vairāk nekā Maksi. Jaunākos jau vienmēr mīļo un žēlo vairāk. īpaši tāpēc, ka Maksis viņu sita un mocīja gandrīz visu laiku, līdz pēdējos gados Toms jau bija satrenējies dot kārtīgi pretī.

Sita un mocīja. Pulkvedis prātā piefiksēja šos vārdus. Viņš nekavēsies tos precīzi atkārtot pratināšanā, kad Maksis sēdēs viņam pretī pie izmeklēšanas izolatora galda. Tu siti un mocīji savu brāli, tā mums liecina tevis paša māte. Siti un mocīji! Ko tagad teiksi,урод проклятый, ar visu savu vīna glāzi, ar visiem saviem выебонами?

-    Tas bija traki, viņi kāvās pastāvīgi, kņaziene turpināja, nu jau gluži kā runādama pati ar sevi. Reiz vasarnīcā Maksis iemeta Tomam ar akmeni pa galvu. Mēs jau domājām, ka galvaskauss pušu… Bet, par laimi, nebija. Kņaziene atkal atvēra acis un vērīgi paraudzījās pulkvedī. Vai tas nozīmē, ka Maksis viņu nošāva ? Es nezinu.

-     Bet kāda ir jūsu sajūta? Ko jūs jūtat kā māte? Ko saka jūsu mātes intuīcija? pulkvedis tirdīja, mēģinādams spēlēt uz kņazienes jūtām.

-    Ticiet man, es gribētu zināt, es gribētu būt droša par vienu vai otru, bet es nezinu. Šī neziņa… Tā ir saindējusi manu dzīvi, izpostījusi visu, kas man kādreiz bija dārgs. Es nezinu. Tā ka meklējiet vien, bet baidos, ka pēc visiem šiem mokās un neziņā nodzīvotajiem gadiem man tas neko vairs nemainīs. Es nezinu.

-     Labi, paldies, kundze, piedodiet, ka biju spiests cilāt šos tik sāpīgos jautājumus. Piedodiet, lūdzu, par neērtībām, pulkvedis juta, ka vairāk no šīs sievietes izspiest neizdosies. Vēl tikai pats pēdīgais jautājums, gluži par citu tēmu. Ko šajā ģimenē nozīmēja Kristīne?

-    Hm, tad nu gan atradāt labāku tēmu, pulkvedi, sieviete teica ar sāpīgu smīnu. Vai tad jūs neredzat, vai tad jūs nesaprotat, ka par šo tēmu es gribu runāt vēl mazāk. Kādēļ jūs sāpināt vecu, nelaimīgu sievieti ?

-    Kundze, piedodiet, bet bez jums es šeit nekā nevaru tikt skaidrībā. Palīdziet man, sakiet, kas te īsti notika ?

-    Kas notika? Tas arī notika. Iemīlējās abi zaķīši tajā Kristīnē līdz ausīm, kņaziene pēkšņi it kā atmodās no dūmakainās pussnaudas, un viņas acīs atkal iegailējās tas pats naids, kuru pulkvedis bija ievērojis pirmīt.

-    Viņi jau tāpat neko nespēj no manis noslēpt, bet šitās lietiņas notika manā mājā, manu acu priekšā. Nav arī kauna nekāda tiem nelaimes putniem. Viņa it kā nāca mācīt Maksim klavieres, bet tas izvērtās par tādiem romanču vakariem ar vīnu, svecēm.

-     Kā tas tieši norisinājās? Pastāstiet, lūdzu, sīkāk, kundze, pulkvedis sajuta, ka ir uzķēris kādu pavedienu, un nolēma to vairs nelaist vaļā.

-    Viņai bija ļoti zems balss tembrs, dziļš un sulīgs alts, kāds sievietēm reti gadās. Un, kad viņa dziedāja… Es saprotu tos vīriešus, es arī biju gatava viņā iemīlēties, kņaziene iesmējās, taču viņas smaidā bija vairāk naida nekā prieka. Saprotiet mūzika ir kaut kas īpašs. Mūzika neataino ne pasauli, ne kādus notikumus, mūzika attēlo dvēseli.

-    Dvēseli ? Kas tas ir dvēsele, kundze? pulkvedis pēkšņi ievaicājās, pats īsti nesaprazdams, kāpēc.

Vecās sievietes skatienā pirmo reizi sarunas laikā pazibēja it kā intereses atblāzma.

-    Kopš kura laika policija uzdod tādus jautājumus, pulkvedi ?

Pulkvedis juta, ka nejauši viņam ir izdevies spert soli sirmās sievietes

simpātiju virzienā.

-Jūs droši vien gribat zināt patiesību, pulkvedi? Sievietes sejā bija parādījusies indīgi ironiska grimase. Tad atļaujiet uzdot pretjautājumu, pulkvedi. Kas ir patiesība? Jūs kā policists droši vien zināt atbildi uz šo jautājumu.

-   Jā, kundze, es zinu, kas ir patiesība, mans darbs ir noskaidrot patiesību. Patiesība ir tas, kas ir noticis, teica pulkvedis, kņazienes jautājumā nesajutis ironiju. Tas, kas ar mani ir noticis, tas, ko es esmu izdarījis, tā ir patiesība.

-    Patiesība parasti atstāj pēdas, pierādījumus, bet, kas ir dvēsele, baidos, ka to es nezinu, kundze, pulkvedis bija iebridis sev nepierastos ūdeņos un sajutās nekomfortabli. Viņš saprata, ka zaudējis kontroli pār šo sarunu. Dvēsele, patiesība un citas tamlīdzīgas figņas ne tuvu nebija viņa tēma. Kā viņi vispār nonāca līdz šiem jautājumiem? Jāved saruna atpakaļ pie Kristīnes, Makša un tā vecā jākļa profesora. Tie bija pulkvedim pazīstami un saprotami ūdeņi, kurus viņš mācēja kontrolēt.

-    Pierādījumi, kņaziene atdarināja pulkveža intonāciju. Šķita, viņu sāk uzjautrināt šī saruna. Vai jūs zināt, kas ir Bērtrands Rasels, pulkvedi ?

-    Nē, kundze, baidos, ka nepazīstu tādu kungu.

-    Viņš ir anglis, filozofs, visu dzīvi apgalvoja, ka Dieva nav. Reiz viņam vaicāja: bet ko jūs teiksiet, Rasela kungs, ja pēc nāves tomēr izrādīsies, ka Dievs ir, un jūs nonāksiet viņa priekšā? Tad es teikšu: Kungs, jūs devāt mums pārāk maz pierādījumu, kņaziene sāka smieties skaļā, griezīgā balsī.

-    Loģiski, norūca pulkvedis. Viņš nezināja, kā īsti reaģēt uz šo stāstu. Varbūt vajadzētu iesmieties kā pēc laba joka, varbūt jāizturas nopietni. Pulkvedis sagrozījās krēslā. Labāk būtu šo sarunu beigt tieši tagad. Tikai jāsaprot, kā no tās iziet ar cieņu.

-   Jūs devāt mums pārāk maz pierādījumu, saprotiet, pulkvedi, vai tas nav smieklīgi ? Nu, iedomājieties taču, stāv Rasels Dieva priekšā un cenšas nezaudēt pašcieņu par maz bija pierādījumu, Kungs, kņaziene smējās skaļi, gluži kā izbaudītu uzvaru, taču pulkvedis nesaprata, kurš te ir zaudētājs. Viņš vai tas Rasels.

-    Kas tomēr tur bija ar to Kristīni, pulkvedis mēģināja virzīt sarunu atpakaļ savā teritorijā.

-    Redziet, pulkvedi, kad Kristīne dziedāja un viņai bija īpašs repertuārs, spāņu, čigānu, gruzīnu, krievu romances -, viņa lika dvēselei kustēties. Tā sieviete ar savu balsi uzrunāja pašu kodolu, pašu serdi, pašu galveno un svarīgāko. Mūžīgo un universālo viņa spēja padarīt dzīvu, aktuālu. Viņa pilnībā kontrolēja mūzikas satriecošo spēku. Tāda bija tā Kristīne. Rets talants.

-     Iegaumējiet, pulkvedi, kņaziene paliecās uz pulkveža pusi un draudīgi paslēja gaisā savu kaulaino pirkstu gluži kā skolotāja kādā īpaši stingrā internātskolā. Mūzika ir kā monēta, kuras vienā pusē ir jūtas, bet otrā mūžīgās dvēseles ģerbonis.

Pulkvedis vairs nesaprata, ko kņaziene grib viņam pateikt. Tomēr viņš nolēma turpināt klausīties, ja nu pēkšņi cauri vecās sievietes nesakarīgajai vāvuļošanai izspraucas kas noderīgs. Jaunību viņa noteikti bija pavadījusi bezdarbībā, lasot pārgudras grāmatas, dzerot pārāk daudz vīna un pārāk bieži kontaktējoties ar visādiem dienaszagļiem, kuriem nebija labāka darāmā kā vienā laidā muldēt šādus niekus. Tagad vecajā sievietē jau sen kā neviens vairs neklausījās, un pulkvedis saprata, ka ir viņā radījis ilūziju par sevi kā uzmanīgu klausītāju. Tāpēc pār viņu gāzās visas šīs pārgudrības.

-    Kristīne būtu varējusi dziedāt uz lielās skatuves, taču viņa bija pārāk kautrīga, neuzņēmīga. Neviens īstajā brīdī nebija paņēmis viņu aiz rociņas un uzvedis uz skatuves. Tā gadās. Reiz viņa atnāca, negribēja dziedāt, bija drusku aizsmakusi jūs nevarat iedomāties to balsi. Bija tāda sajūta, ka visa pasaule visapkārt pavēršas uz viņas pusi, putni stājas dziedāt, suņi riet, mašīnas apstājas uz ielas, tāda bija sajūta. It kā šis mirklis, kurā skan šī balss, būtu visvērtīgākais mūsu dzīvē un visā pasaulē. It kā elpot būtu grēks, jo ar savu elpu mēs piesārņojam gaisu, kurā vibrē viņas balss. Un tie vīrieši viņi, protams, sajuka prātā. Iedomājieties, lai gan es zinu, ka to nevar iedomāties, un tomēr, iedomājieties šo dievišķo balsi un tad vienlaicīgi vēl mīlestības priekšnojautas, kas lidinās gaisā kā smagas, resnas pīles. Tas brīdis, kad vēl it kā nekā nav, bet ir skaidrs, ka tūlīt būs, kad vēl pat ne aprīlis, bet marts, un visas priekšnojautas par pavasari, vasaru, rudeni un ziemu, visu pasauli, visu dzīvi. Uh, tieši tā mums te gāja, un viņi abi bija mēles izkāruši līdz grīdai. Un viņa laikam nesaprata, muļķīte, kuru no viņiem ņemt. Vai viņi, idioti, tiešām domāja, ka es to neredzu, un vai jums tiešām liekas, ka par šo tēmu es gribētu runāt?

-    Vai Maksis zināja, ka arī viņa tēvam ir attiecības ar Kristīni? pulkvedis par pēdējo iebildi nelikās ne zinis. Viņš mēģināja izmantot situāciju un uzzināt pēc iespējas vairāk, kamēr vecajai sievietei bija šāds noskaņojums.

-    Es pati ilgi nezināju, ka vecais kraķis ir ievilcis viņu gultā. Lai gan kāds tur brīnums? Man būtu vajadzējis to saprast.

Šajā bridi virtuvē ienāca Maksis un nesteidzīgi sāka taisīt sviestmaizi.

Profesora kundze apklusa un ierāvās sevī. Saruna bija jābeidz.

-    Bija ļoti patīkami ar jums aprunāties, kundze, teica pulkvedis, atvieglots un apmierināts. Vai atļausiet man vēl kādu reizi jūs patraucēt? Man ļoti palīdz jūsu pārdomas.

-              Pulkvedi, vēl tikai viena lieta, kņaziene viņu apturēja jau durvīs.

-    Patiesība atstāj pēdas, jūs teicāt. Redziet dvēsele ir, iespējams, vienīgā vieta, kur patiesība tiešām atstāj pēdas.

-    Paldies jums, kundze. Par to noteikti ir vērts padomāt, pulkvedis sacīja un steidzīgi aizvēra aiz sevis durvis. Чокнутая баба, viņš noteica, pagriezies pret trim policistiem, kuri viņu gaidīja kāpņutelpā. Kopā viņi devās atpakaļ uz iecirkni.

42 .

Pār mani izlija ledaini drebuļi, bet tas nebija vakara dzestrais gaiss Fērdža dārzā. Tās bija izbailes. Tā bija neticība. Dažas psihiatrijas teorijas pauž uzskatu, ka mūsos pastāv vien 14 sajūtu stāvokļu, puse no tiem ir patīkami. Mani tobrīd bija pārņēmuši visi pārējie. Šausmu pilna apjausma par to, kas varētu sekot šādiem secinājumiem. Ja princese Ketrīna patiesi ir meitene, vārdā Anastasija, tad taču…

“Bet Fērdž, vai tu maz apjaut, ko tas varētu nozīmēt ?” es pielēcu kājās, vairs nespēdama nosēdēt. Manā balsī ieskanējās nedaudz panisks izmisums. “Vai tas varētu būt iespējams, ka mazā Ketrīna ir patiesībā…”

Tikai tagad, kad tas bija pateikts, izlauzies no manām lūpām kā pārāk ilgi aizturēts noslēpums, es vairs nepratu turpināt iesākto teikumu. Patiesībā cita meitene? Patiesībā nolaupīta? Patiesībā gluži cits bērns, kamēr īstā princese dzīvo kur citur, slēpta no sabiedrības acīm un paparaci zibšņiem? Patiesībā nekādas princeses nemaz nav? Patiesībā princese gan ir, bet šī meitene ir viņas dubultniece? Lai ko arī mēģinātu pateikt, tas izklausītos neticami. “Skandalozi” būtu mazākais, ko par to varētu teikt. “Ārprātīgi” nedaudz precīzāks apzīmējums.

Fērdžs pienāca man klāt un aplika rokas ap maniem pleciem. Pēkšņi viss likās nedaudz vieglāks. Nevis mazāk neticams vai mazāk šausminošs, bet tāds, ar ko varētu tikt galā, ja vien mēs tam stātos pretim abi divi. Klīnikas direktors un viņa labākā bērnu psihiatre. Fērdžins un Redstona. Viņš un es. Viņa rokas pieskāriens un siltā elpa, kuru sajutu uz sava kakla, mierīgie elpas vilcieni, kas gluži vai likās čukstam: viss būs labi.

Bet, kad Fērdžs iesāka runāt, viņš teica ko pavisam citu. “Es zinu, tas izklausās ārprātīgi un neticami,” viņš teica. “Es zinu.”

Kādu brīdi mēs tā arī stāvējām naksnīgajā klusumā. Mans sirds ritms un elpa lēnām saplūda ar viņējo, daudz lēnāko. “Fērdž, vai maz spēj iedomāties, kas notiktu, ja pirmdienas konferencē mēs paziņotu ziniet, mums radušās šaubas, vai šī meitene maz ir princese Ketrīna.”

Fērdžs kādu bridi neko neteica, tad klusiņām iesmējās. Viņš atlaida mani no saviem apskāvieniem un ieskatījās man sejā. Ap viņa acīm savilkās smieklu krunciņas. Es nevarēju noturēties nepasmaidījusi pretim. Drīz mēs jau smējāmies pilnā kaklā tie bija histēriski smiekli, bet atvieglojuma pilni. Liekas, es nekad vēl nebiju satikusi nevienu cilvēku, ar kuru smieties būtu bijis tik vienkārši. Bet, no otras puses, ja padomā, es vispār nebiju pa īstam satikusi pārāk daudz cilvēku.

“Labi, tā varbūt mēs neziņosim, pat ja uz brīdi mums kas līdzīgs licies,” viņš teica, kad beidzot bijām aprimuši un es slaucīju no acīm smieklu asaras, cerēdama, ka ūdensnoturīgā skropstu tuša turēs līdzi saviem reklāmas solījumiem. “Iedomājies, kas būtu noticis, ja ko tādu būtu paziņojuši par princesi Diānu, kad viņa vēl bija dzīva.”

“Pasaules skandāls,” es atbildēju. Šis nu reiz bija jautājums, uz kuru viegli iztēloties atbildi.

“Precīzi,” Fērdžs pamāja ar galvu. “Un pasaules skandāls ir mazākais, ko mēs šobrīd varētu vēlēties izraisīt.”

“Bet mums taču ir jāpaziņo presei, kas atklājies ārstēšanas gaitā.” Fērdžs ieskatījās man acīs. Viņa seja acumirklī bija atguvusi nopietnību. Arī smieklu krunciņas izzuda kā nebijušas. Viņš atkal bija nosvērtais klīnikas vadītājs, kādu viņu pazinu visus Šos gadus, kopš strādāju Svētā Marka hospitālī.

“Mēs nevaram neko tādu pat pieminēt, kamēr neesam simtprocentīgi pārliecināti.”

Es saprotoši pamāju ar galvu. Un tomēr par ko gan šajā lietā varētu būt pilnīga pārliecība? Pat ja mūsu aizdomām būtu kāds pamats, tās pārbaudīt būtu tikpat kā neiespējami. Turklāt tas jau vairāk izklausījās pēc specdienestu, ne bērnu psihiatra darba.

Kā nolasījis manas domas, Fērdžs satvēra manu roku savējā. “Sāra, es nekādi negribētu ietekmēt tavus lēmumus, bet pastāv skaidrojums, kā princese Ketrīna varētu zināt visus šos faktus par Anastasijas dzīvi. Viņa pat varētu būt Anastasija. Un vienlaikus būt princese Ketrīna. Bez kādām sazvērestības teorijām.”

“Es neesmu droša, ka saprotu, ko tu ar to gribi teikt.”

“Tūliņ visu paskaidrošu sīkāk. Bet vispirms mums jāvienojas par to, ko teiksim žurnālistiem.”

“Fērdž, manuprāt, mums tiešām nav nekā, ko mēs varētu ar pilnu atbildību viņiem pavēstīt.”

“Tev taisnība, Sāra, labāk nesniegt nekādu paskaidrojumu nekā piedāvāt sliktu.”

Viņa roka saspieda manējo ciešāk. Vai arī man tikai tā likās. Fērdža balsī ieskanējās kāds virstonis, kuru iepriekš nebiju saklausījusi. Kā sīkiem ledus kristāliņiem noklāta maliņa krāsainajā “Margaritas” glāzē.

“Un tomēr mums pirmdien ir jānāk klajā ar skaidrojumu. Tātad mums jāpiedāvā kas pietiekami labs.”

“Ko gan šajā gadījumā nozīmē labs skaidrojums? Pateikt viņiem mums ir dažas idejas, bet mēs jums tās pašreiz nevaram atklāt, jo tās izklausās pārāk trakas?” Es patiešām nevarēju izsekot līdzi Fērdža domas pavedienam.

“Tev ir jāpiemeklē kāda ticama diagnoze. Viegla bērnu depresija. Uzmanības traucējumi. Nekas pārāk nopietns. Un nekas tāds, ko vēlāk nevarētu attaisnot ar maldīgu novērtējumu.”

“Bet Fērdž, es pilnīgi noteikti nevaru melot…”

“Mēs arī pilnīgi noteikti nevaram klusēt.” Tagad gan man vairs nebija šaubu, ka viņa roka patiešām saspiedusi manējo ciešāk. “Ja patiesību aizstāj ar klusumu, tad arī šis klusums kļūst par meliem.”

“Tu gribi teikt, ka melot mēs būsim spiesti jebkurā gadījumā?” “Baidos, ka jā. Bet nesauc to par meliem. Padomā, kādā situācijā mēs atrodamies un cik augstas ir likmes. Mēs runājam par Lielbritānijas princesi, kurai diemžēl gadījies būt arī slavenākajam bērnam uz zemeslodes un reizē ari vienai no mūsu pacientēm. Tavai pacientei, Sāra.”

Es izņēmu savu roku no viņējās. Man neizturami sagribējās vēl vīna. Es nebiju droša par to, kādu virzienu uzņēmusi šī saruna. Ja man būtu iespēja vērtēt situāciju no malas, tad gluži kā no terapijas mācību grāmatas būtu teikusi es nezinu, kā justies, tādēļ jūtos nekomfortabli. Tomēr šī nebija mācību grāmata. Dzīvē viss notiek citādi, parasti nepareizāk. No vienas puses, skaidri sapratu, ka Fērdžam ir taisnība. Bet vēl nekad savas karjeras laikā es nebiju apzināti sniegusi maldīgu informāciju profesionālos jautājumos. Lai arī varēju saprast, ka meli vai, precīzāk, manipulācija ar informāciju piederas pie ikdienas dzīves, īpaši politikā vai lielajā biznesā, kur tā likās neatņemama dzīves sastāvdaļa, taču nekas tāds nebija daļa no manas dzīves. No tās dzīves, kuru es pazinu un tik rūpīgi biju veidojusi. Un tomēr… arī princese, kura patiesībā varbūt nemaz nav princese, nebija daļa no man pazīstamās dzīves.

“Tie nebūs meli, Sāra,” Fērdžs teica, kā nolasījis manas domas. Viņš piepildīja mūsu glāzes, iztukšojot pēdējo atlikumu no pudeles. “Tu taču labi zini, cik viegli bērnu psihiatrijā ir piemērot nedaudz kļūdainas diagnozes. Un nav nekā neparasta, ja pēc ilgākas ārstēšanas tiek noteikta cita diagnoze nekā sākumā. Mums tikai jādara viss iespējamais, lai šo situāciju atrisinātu pēc iespējas gludāk.”

Es pieliku pie lūpām vīna glāzi. Būtu vēlējusies, kaut man būtu vairāk laika apdomāt visu nupat dzirdēto. Bet laika nebija. Dzīvē vienmēr visa pa īstam vajadzīgā ir nedaudz par maz. Tās ir tikai sliktās lietas, kuras mēs saņemam ar pārpalikumu.

“Labi. Pieņemsim, ka es varu aprakstīt Ketrīnas pašreizējo stāvokli kā ne pārāk sarežģītu robežgadījumu. Pieņemsim, ka mediji uz brīdi būs apmierināti. Bet ko tālāk? Mēs taču nevarēsim to noslēpt mūžīgi? Un mums taču ir kaut kas jādara. Vai mēs iesim pie policijas ? Es nedomāju, ka esmu kvalificēta veikt izmeklēšanu par bērna patieso identitāti.”

Fērdžs nedaudz noslēpumaini pasmaidīja. Dīvaini, bet šoreiz man viņa noslēpumainība vairs nelikās tik pievilcīga. “Šai lietai var būt pavisam cits atrisinājums.”

“Un kāds tas būtu? Fērdž, ja tev ir kas piedāvājams, es ļoti labprāt to dzirdētu.”

Viņš izņēma glāzi no manām rokām un nolika to uz galda. “Iesim iekšā,” viņš teica. “Tas prasīs vairāk laika. Man tev ir kas jāparāda.”

43 .

Lai ari pulkvedis to vairījās atzīt, tomēr saruna ar profesora kundzi bija viņu iespaidojusi ļoti savādā veidā. Noskaņojusi uz pārdomām, kādām pulkvedis citādi nebūtu pietuvojies.

Viņš juta līdzi šai sievietei, kura pusi dzīves bija pavadījusi minējumos, vai viens no viņas miesīgajiem dēliem nav otra dēla slepkava. Tad noraudzījusies sava vīra bezgalīgajās nodevībās un tagad tik vīrišķīgi turējās arī šajā, maigi sakot, neizprotamajā situācijā.

Trīs mapes ar Toma bojāejas izmeklēšanas materiāliem jau vairākas dienas bija nogulējušas uz pulkveža galda. Viņš beidzot nolēma tām pievērsties.

Visi materiāli bija savietoti brūngani bēšīgās kartona mapēs ar drukātu uzrakstu /ļeAO № krievu valodā, kādas izmantoja Padomju Savienības iekšlietu struktūrās. Dokumentu skaits un neskaitāmas melnbaltās fotogrāfijas liecināja, ka padomju milicija bija nopietni ķērusies pie šī medību negadījuma izmeklēšanas. Tas arī bija viegli saprotams cietusī ģimene sociālisma sabiedrības šķietamajā vienlīdzībā atradās ļoti augstā līmenī.

Medības bija notikušas vienā no Latgales mežu mednieku kolektīviem. Pārsvarā šī kolektīva biedri bija vidējā ranga vadītāji kolhozos, rūpnīcās, daži partijas struktūru darbinieki un arī vecais Sapiro, kurš bija pievienojies šim medību kolektīvam salīdzinoši nesen. Distance starp dzinējiem bijusi 15 līdz 20 metru, tāpēc ikviens dzinējs visu medību laiku varēja gan dzirdēt, gan atkarībā no meža biezuma brīžiem arī saskatīt dzinējus, kas atradās viņam līdzās.

Dzinēju ķēde organizēti virzījusies uz priekšu līdz medību vadītāja noteiktajai robežai.

Kad un kur Tomam pa labi un pa kreisi esošie dzinēji bija Tomu pazaudējuši no redzesloka, viņi nespēja paskaidrot. Visu laiku viņi sev blakus bija dzirdējuši troksni. Viņi bija domājuši, ka tas ir Toms. Tā arī varēja būt.

Distance starp dzinējiem mežā mainās, un, kad dzinējs jūt, ka attālums starp viņu un blakus dzinēju ir par lielu, viņš to samazina. Protams, dzinējs var arī nepamanīt, ka viņš viens pats aizņēmis divus posmus. Viņam var likties, ka kaimiņi no viņa vienkārši ir nedaudz attālinājušies. Tieši tā arī acīmredzot bija noticis.

Toms, spriežot pēc izmeklētāju savāktajām liecībām, bija aizskrējis stipri pa priekšu dzinēju ķēdei un novirzījies uz ziemeļiem, ieskrienot tieši medību zonā. Kad, kā un kāpēc to padomju miličiem nebija izdevies noskaidrot. Padomju laikos dzinēji nelietoja spoži dzeltenas atstarojošas un mirdzošas vestes kā mūsdienās. Tādu vienkārši nebija. Aprobežojās ar sarkanu apsēju ap roku. To biežņā varēja arī nesaskatīt.

Vietā, kur no meža izskrēja Toms, mednieku ķēdē vajadzēja atrasties viņa tēvam ar Maksi un vēl diviem ārstiem, tēva kolēģiem, taču arī mednieki bija izretinājušies, to ierinda kļuvusi nelīdzena, un vairs nebija iespējams precīzi noteikt, kurš kurā vietā īsti atradies.

Medībās lieto gludstobru ieročus, tāpēc nav iespējams veikt ballistisko ekspertīzi, lai noteiktu, no kura ieroča tika izšauts liktenīgais šāviens. Šāvuši bija visi.

Izlasījis lietu uzraugošā prokurora secinājumus, pulkvedis tur nesaskatīja nekādus īpašus robus. Visas shēmas lietā bija rūpīgi sazīmētas, izmeklētāji bija aprēķinājuši, kur aptuveni šāviena brīdī atradās ikviens medību dalībnieks, visi liecinieki bija nopratināti, un notikuma gaita sakrita ar viņu liecībām. Pulkvedis, vadot šādu izmeklēšanu, visu būtu darījis tieši tāpat. Visticamāk, arī viņš būtu devis slēdzienu, ka zēna nāve vērtējama kā nelaimes gadījums.

Taču arī nelaimes gadījumā bija jābūt kādam, kurš nospiedis ieroča mēlīti, pat ja tas noticis nejaušības vai neuzmanības dēļ. Šo personu izmeklēšana nebija konstatējusi. Nevarēja izslēgt, ka vainīgais varētu būt Maksis. Bet nebija arī nekāda pamata to apgalvot.

Varēja, protams, pieņemt, ka gadījumā, ja tas tiešām bija Maksis, notikums noteikti atstāja iespaidu uz viņa personību. Pieņemt varēja jebko, bet tas neko nedeva.

Tikmēr policistu grupa, kas strādāja ar videoierakstiem un viesnīcām, bija identificējuši vēl divus aizdomīgus vīriešus, kuri bija iebraukuši Latvijā trīs dienas pirms slepkavības, apmetušies viesnīcā Monika Elizabetes ielā, pavisam netālu no slepkavības vietas, un atstājuši viesnīcu pusstundu pēc slepkavības.

Tie bija divi velotūristi ar Vācijas pasēm. Visticamāk, viltotām. Bija atbraukuši ar prāmi no Zviedrijas lielākas velotūristu grupas sastāvā, bet Rīgā atdalījušies no grupas, aizbildinoties, ka viens no viņiem ir apslimis.

Prāmis piestāja turpat Elizabetes ielas galā, puskilometru no Šapiro ģimenes dzīvokļa.

Velosipēdi acīmredzot bija vajadzīgi, lai slēpti varētu pārvest pāri robežai ieročus.

Speciāli pārbūvējot masīvos kalnu velosipēdus, to izdarīt bija iespējams. Un kurš gan pastiprināti pārbaudīs zviedru velotūristu grupu un divus vāciešus tajā? Piesegs bija izdomāts lielisks.

Pulkvedis pieķēra sevi pie domas, ka šī komanda raisa viņā cieņu.

Mulsinošs bija kas cits.

Upura profils nekādi nesakrita ar slepkavu profilu.

Tik augsta līmeņa profesionāļi ir liels retums. Tik profesionālu slepkavu komandas ir pieejamas vien retu valstu specdienestiem.

No tā varēja izdarīt tikai vienu secinājumu.

Vai nu Šapiro ģimene, vai pati noslepkavotā Kristīne glabāja kādu noslēpumu. Kaut ko tādu, kas pagaidām nebija uzpeldējis, ko pagaidām policija vēl nezināja.

II

.

44 .

Nopietnas pratināšanas pulkvedis parasti organizēja trīs daļās. To viņš dēvēja par pilno programmu.

Pirmās daļas mērķis bija vienkārši nogurdināt un iemidzināt pratināmo lēnām, bez steigas, turpu šurpu.

-     Kur un kad jūs esat dzimis? Ģimenes stāvoklis? Izglītība? Ar ko nodarbojaties? Cik ilgi? Kur bijāt pirms diviem mēnešiem? Kāpēc uz Itāliju? Ko tur darījāt? Kur bijāt pirms gada? Kas jums pieder? Ko varat paskaidrot slepkavības sakarā? Vai neko aizdomīgu iepriekšējās dienās neievērojāt?

Vārdsakot, pulkvedis mēģināja noskaidrot visādus nebūtiskus sīkumus.

Sākumā pratināmie parasti bija saspringti, ļoti koncentrējušies, un pulkvedis uzskatīja, ka šādos brīžos no viņiem lielas jēgas nav. Pēc stundu ilgas sarunas par nenozīmīgām tēmām atmosfēra bija jau pilnīgi cita. Viņi sāka pagurt, nomierinājās, secināja, ka pratināšana nav bīstama. Tikai tad pulkvedis sāka lēnā garā uzdot arī tos jautājumus, uz kuriem varēja cerēt sagaidīt svarīgas atbildes.

Tā bija otrā daļa. Saruna pēc būtības, īstie jautājumi.

Trešā daļa bija tā sauktā krusteniskā pratināšana. Krusteniskajā pratināšanā piedalījās vienlaikus trīs izmeklētāji, tāpēc uz trešo daļu telpā ieradās vēl divi.

Lomas bija stingri sadalītas. Pirmā izmeklētāja uzdevums bija vienkārši traucēt domāt un koncentrēties. Viņš uzdeva muļķīgus, nesaprotamus, aizvainojošus, nepiedienīgus jautājumus. Neskaitāmas reizes atkārtoja vienu un to pašu. Uzvedās neprognozējami un kaitinoši.

Pulkvedis pats vaicāja to, ko īstenībā bija svarīgi uzzināt vai kas nebija noskaidrots otrajā daļā, bet trešais kolēģis visu laiku pārjautāja jau iepriekš uzdotos pulkveža jautājumus, taču ar krietnu laika nobīdi, turklāt jauktā, neloģiskā secībā, dažādi pārformulējot tos. Ja cilvēks meloja, stresa apstākļos viņš nespēja atcerēties visas savu melu nianses, tāpēc lāgiem nonāca pretrunā ar iepriekš teikto. Stresa iespaidā pratināmie pateica arī tādas lietas, kuras nebūtu vēlējušies teikt.

Visi trīs izmeklētāji jautājumus uzdeva straujā tempā un pieprasīja nekavējoties atbildēt. Lai panāktu vajadzīgo efektu, viņi nevairījās uzkliegt vai izlamāt pratināmo, iebļaut tam jautājumu ausī un uzbliezt ar dūri pa galdu.

Pratinātāji bija pieredzējuši un mācēja pieķerties katrai mazākajai nesakritībai, katrai neprecizitātei.

Daudz biežāk, nekā varētu domāt nezinātājs, pratināmie “salūza”, izstāstīja visu, ko vien zināja, lai tikai šī drausmīgā diena ātrāk beigtos. Noziedznieki pārsvarā nav nekādi skarbie un rūdītie vīri, vēl retāk starp viņiem gadās spēcīgas personības.

Lāgiem, protams, patrāpījās pieredzējuši recidīvisti, kuri uzreiz atteicās dot liecības un vienkārši klusēja vai visu laiku atkārtoja, ka neliecinās. Šādas tiesības likums tiem deva, un tādos gadījumos pulkvedis bija bezspēcīgs, bet nepieredzējušus, iepriekš nesodītus ļaudis viņš bija pieradis lauzt. Un parasti ari salauzt.

Sajā reizē pulkvedi uztrauca tas, ka pilnvērtīgai pratināšanai viņam joprojām trūka informācijas, trūka faktu, lai izliktu kvalitatīvas lamatas Maksim, lai pieķertu viņu melos.

Vēlreiz visu pārdomājis, viņš tomēr nolēma, ka Maksis visviens ir jāpratina.

Pratināšanas viņam patika, viņš tās izbaudīja, un ari tagad pulkvedis izbaudīja patīkamas priekšnojautas kā pirms došanās negaidītā ceļojumā.

-    Es saku tev, dārgais draugs, vēl gailis nebūs šodien nodziedājis, pirms tu trīsreiz man būsi izstāstījis visu, ko zini. Es tev sakuršu tādu ugunskuru, pie kura tu man visu izstāstīsi, pulkvedis teica, noraugoties Makša fotogrāfijā.

Maksis ieradās bez advokāta.

Pareizi, pie sevis smīnēja pulkvedis. Kam gan lieciniekam advokāts? Advokāta klātbūtne vēstītu, ka tev ir par ko uztraukties. Patiesībā pulkvedis klusībā nopriecājās, ka advokāta nav. Dažus, pareizāk sakot, krietnu tiesu, no viņa paņēmienu un triku arsenāla labi advokāti mācēja piebremzēt pārmēru agri.

-    Nu, stāstiet, viņš teica, pētoši skatīdamies Maksim sejā.

-    Ko tieši jūs gribat zināt ? Maksis bija nosvērts un mierīgs.

-    Nu labi, sāksim visu no sākuma kā jūs sauc?

Pulkvedis mīlēja savu darbu un pratināšanu bija izkopis kā mākslu. Viņš bez pūlēm aizpildīja pirmās divas stundas ar nebūtiskiem jautājumiem. Tieši tā, kā bija iecerējis.

Likumdošana paredzēja pratināmajiem pārtraukumu pusdienām.

Pulkvedim tas nepatika. Viņa plānos nebija paredzēts, ka apsūdzētais var atvilkt elpu, tāpēc viņš bija sagatavojies šai situācijai.

No rīta stacijas Hesburger ēstuvē viņš bija nopircis lētu čīzburgeru un nu izņēma to no atvilktnes un piedāvāja Maksim.

Lai pēc tam nesaka, ka netika piedāvāts pārtraukums pusdienām, viņš pie sevis atkal smīkņāja.

Patiesībā šādu izdarību mērķis bija ne tikai nodrošināties pret iespējamu sūdzību, ka Maksis noturēts pratināšanas istabā visu dienu, bet arī pakāpeniski palielināt psiholoģisko spiedienu.

Viņam nebija pietiekami informācijas tai pratināšanas daļai, kura parasti bija otrā, tāpēc viņš nosūtīja īsziņu sekretārei, kurā lūdza pasaukt abus kolēģus, lai tie viņam piebiedrojas. Viņš bija nolēmis izmēģināt krustenisko pratināšanu.

Vanaga uzdevums bija atkārtot un pārfrāzēt jautājumus, savukārt Kristapsone centās dezorientēt pratināmo.

Maksis paskatījās uz čīzburgeru, tad uz pulkvedi un noliedzoši papurināja galvu.

-    Nē? Tiešām negribat? Vēlāk arī negribēsiet, nē?

Pulkvedis atplēsa iepakojumu, nokoda kumosu, riebumā saviebās un iemeta čīzburgeru papīrgrozā.

Šo izrādi viņš bija spēlējis jau daudzas reizes.

-    Kad jums pirmo reizi bija seksuālas attiecības ar Kristīni?

-   Precīzi neatceros, Maksis saslējās krēslā. Vēl divu policistu parādīšanās darīja viņu uzmanīgu. Pulkvedis atbildi nemaz negaidīja.

-    Kad jūsu tēvam pirmo reizi bija attiecības ar Kristīni?

-    Nezinu.

-    Kāpēc jūs neko nezināt? pieslēdzās Kristapsone, uzreiz iejūtoties savā lomā.

Pratināšanas tālākajā gaitā Maksim arvien grūtāk kļuva izšķirt, kurš uzdod kuru jautājumu. Jautājumi bira kā šāvieni kaujā.

-    Kad un kā jūs iepazināties ar Kristīni?

-    Iepazinos drauga kāzās…

-    Vai jūs mīlējāt noslepkavoto?

-Jā.

-    Kas par draugu, ka sauc?

-    Renāts, viņš ir ģenerālsekretārs antifašistu…

-    Mani neinteresē, kam viņš ģenerālsekretārs; kad tas bija?

-    Pirms gada apmēram…

-   Ja jūs viņu mīlējāt, vai jūs esat ļoti satriekts par viņas nāvi ?

-    Cik sen jums jau ir seksuālas attiecības ar noslepkavoto?

-    Es nevaru pateikt precīzi…

-    Kur jūs pirkāt lidmašīnas biļetes uz Parīzi?

-    Atbildiet uz jautājumiem, бледъ\ Jums vaicāja, cik sen jums ir seksuālas attiecības ar Kristīni?

-    Un kur jūs pirkāt biļetes uz Parīzi ?

-    Internetā pasūtīju.

-    Tu mani nesaproti, дебил, бле. Я ему про лепёшки, а он не поебёшь ли. Es nedzirdu atbildi, cik sen jums bija seksuālas attiecības ar noslepkavoto ?

-    Sākās apmēram pirms pusgada.

-    Pats internetāpasūtījāt biļetes?

-Jā.

-    Cik sen jusu tēvam ir attiecības ar Kristīni?

-    Nezinu.

-    Kas maksāja par tām biļetēm uz Parīzi ?

-    Es maksāju.

-    Kad sākās jūsu seksuālās attiecības ar Kristīni?

-    Es neatceros precīzi

-    Хватит пиздоболить, сука недоёбанная! Tu tikko teici, ka pirms

pusgada.

-   Jā, pirms pusgada.

-    Kāpēc neizskatās, ka jūs ļoti sērotu par viņas nāvi? Jūs viņu mīlējāt, kāpēc jūs nesērojat?

-    Vai nu ne pirms pusgada, vai arī tu mums melo un mēs rosinām lietu par apzināti nepatiesu liecību?

-    Nē, es nemeloju.

-    Pēdējo reizi prasu kad precīzi, kad jums pirmo reizi bija seksuālas attiecības ar Kristīni?

-    Pirms pusgada.

-    Kad jūs uzzinājāt, ka jūsu tēvam ir seksuālas attiecības ar Kristīni?

-    Pirms dažām nedēļām.

-    Pats maksājāt?

-    Par ko ?

-    Par tām biļetēm. Jūs ko domājat, mēs te jokus ar jums dzenam?

-    Nē, es…

-    Kad precīzi jums bija pirmais seksuālais kontakts ar Kristīni? Kurā mēnesī?

-Janvārī.

-    Nu, бледь, tagad ir maijs, tātad tas nebija pirms pusgada, ты, сука, пиздишь нам\ Ты пиздишь’. Ты нас за олухов принимаешь? Ты кому пиздишь, незабудка, ты кого намандюригпъ пытаешься, залупа конская, бледь?

-    Jūs mums melojat! Jūs visu laiku zinājāt, ka tas bija janvāris, bet mums sakāt, ka pirms pusgada.

-Janvāris, tas bija janvārī pēc Renāta vārda dienas …

-    Tas ir likuma pārkāpums, nopietns pārkāpums, mēs jūs varam sodīt par to, mums taču ir ieraksts. Jūs saprotat, kādā situācijā esat?

-   Jūs domājat ja esat miljonārs, tad jums viss atļauts? Tad var melot, var sniegt nepatiesas liecības un nekas jums par to nebūs? Tā jūs domājat?

-    Nē…

-    Līdz diviem gadiem cietumā par nepatiesas liecības sniegšanu, jūs to saprotat ?

-    Es saprotu…

-    Ko nozīmē es saprotu? Agrāk jūs nezinājāt, ka melot nedrīkst, ka viltus liecība ir noziegums? Jūs to agrāk nezinājāt, tikai tagad sapratāt?

-    Es vienkārši…

-    Tu vienkārši sēdēsi man žopā, хуеглот, бледь, сраный, kamēr nesapratīsi, ka te nav vieta, kur хуёвничатъ, бледь.

-    Man liekas, mums vajadzētu pret jums to lietu tomēr ierosināt, lai šī mācību stunda nostiprinās, citādi jūs vēl pēc kāda brīža atkal teiksiet, ka nepadomājāt.

-    Nē, es neteikšu.

-   Vai jūs pārdzīvojat Kristīnes nāvi?

-    Ļoti.

-    Kā jūs uzzinājāt, ka jūsu tēvam ir seksuālas attiecības ?

-     Ko pagājušā gada martā jūs remontējāt servisā jums piederošajam Range Rover?

-    Priekšējo sēdekli.

-    Kas bija saplīsis tam sēdeklim?

-    Viņš vairs…

-    Atbildiet uz manu jautājumu, kā jūs viņus pieķērāt?

-   Vienkārši pieķēru… viesu namā…

-    Vai jūs esat kādreiz sitis sievietei ?

-Nē.

-Jūs pats maksājāt par tām biļetēm?

-    Kas noslepkavoja jūsu brāli Tomu?

-   Atbildiet.

-    Atbildiet!

-   Бледь, tev ar dzirdi slikti, хуй ты голландский, бледь. Atbildi, бледь,

-    pulkvedis uzsita ar dūri pa galdu tā, ka salēcās pat Kristapsone.

-    Kas noslepkavoja jūsu brāli Tomu?

Pēkšņi bija jūtams, ka Maksī kaut kas notiek. Viņa psiholoģiskais aizsardzības mehānisms acīmredzami sāka plaisāt. Skatienā vīdēja izbailes un apjukums. Pulkvedis īsti pat nebija uz to cerējis, bet jautājumi par Tomu pēkšņi izrādījās īpaši iedarbīgi.

-    Kāpēc jūs braucāt uz Parīzi? pēc inerces vēl jautāja Kristapsone, bet pulkvedis saprata, ka vārīgā vieta ir Toms, tāpēc ar acu skatienu piebremzēja viņu.

-    Atzīstieties jūs nogalinājāt Tomu. Atzīstieties, izstāstiet!

-    Ты его ебанул, нахуй, бледь?Tas biji tu, бледь?

-   Хули ты егоухуярил, бледь? Atbildi, нахуй.

Pulkvedis kā pieredzējis mednieks juta, ka viņš ir tuvu, viņš to juta.

-    Kāpēc jūs izšāvāt uz savu mazo brāli?

-Jūs tīšām izšāvāt, vai tas bija negadījums? Nelaimes gadījums?

-    Atbildiet.

Maksis sēdēja, iespiedis seju abās plaukstās, it kā viņš ar rokām censtos noturēt patiesību sevī. Viņš vairs neatbildēja un, šķiet, pat nedzirdēja jautājumus.

-    Trīs minūšu pārtraukums. Jūs varat būt pagaidām brīvi, pulkvedis teica Kristapsonei. Pasaukšu, ja vajadzēs.

No pieredzes viņš zināja, ka tagad ir jāpamēģina labā policista loma. Līdzjūtība un sapratne pareizā brīdī dara brīnumus.

-    Atpūtieties, padzerieties ūdeni. Mūs neinteresē Toms. Tā ir veca lieta. Mēs to nepētīsim. Lai tur būtu kas būdams. Kas bijis bijis. Iedzeriet ūdeni.

Maksis skatījās galdā, joprojām ar rokām saķēris galvu.Viņš visiem spēkiem centās savaldīties, bet tas neizdevās. Izskatījās, ka viņš ar grūtībām valda asaras. Šī neiedomājami rupjā, agresīvā pratināšana, kliegšana un lamāšanās bija kā pēdējais piliens pēdējo mēnešu notikumos. Kristīnes nodevība, pēc tam nāve, attiecības ar tēvu… Viņš bija visu laiku turējies, kontrolējis savas emocijas, bet tagad vairs nespēja.

-    Kā jūs uzzinājāt par tēvu un Kristīni ? Kā jūs viņus pieķērāt ? pulkvedis tagad runāja laipnā, līdzjūtīgā balsī. Pastāstiet man.

Maksis tiešām sāka runāt. Izskatījās pat, ka viņam tas palīdz.

-    Es viņai zvanīju. Maksis bija mazliet nomierinājies, taču ne pilnībā atguvies. Viņa necēla. Iepriekšējā vakarā es biju viņu bildinājis, bet viņa lūdzās, lai dodu dažas dienas apdomāties. Ka viņa it kā ļoti gribot būt ar mani līdz mūža galam, tomēr esot kaut kādi apstākļi… Viņai vajagot dažas dienas visu apdomāt, salikt pa plauktiņiem. Tas mani ļoti uztrauca, jo es īsti nesapratu, par ko ir runa. Centos viņu sazvanīt, bet Kristīne necēla. Tas nebija apzināti, bet es braucu pa pilsētu, un tā sanāca, ka apstājos pie viņas mājas. Ielas malā tieši bija viena brīva vieta, kur apstāties. Ne pie pašas mājas, bet gandrīz. Domāju vēlreiz piezvanīšu, varbūt uziešu augšā. Un tad es ieraudzīju, ka piebrauc tēvs. Viņš mani nemanīja. Un viņa iekāpa pie tēva mašīnā. Es viņiem sekoju. Viņi aizbrauca uz moteli pie Tallinas šosejas. Domāju, ka istabiņa tur maksā kādus 30 eiro, un viņi tur palika līdz rītam.

Tas notika nākamajā dienā pēc mūsu ceļojuma. Varat iedomāties? Es vienkārši iegāju tajā numuriņā. Samaksāju štuku sargam, viņš man iedeva atslēgu. Tas bija tik pretīgi. Tur nebija nekādu šaubu ne par ko. Tā, lūk, es viņus pieķēru.

-    Viņi kaut kā paskaidroja situāciju?

-     Tēvam es neko neesmu prasījis, mēs neesam runājuši. Kristīne teica, ka mīlot mūs abus. Vienādi stipri, tāpēc nav varējusi izlemt. Gribējusi izlemt, mocījusies, tomēr tā arī nav sapratusi, kurš viņai mīļāks, Maksis pasmīnēja. Tā vienkārši esot sanācis, viņa teica. Neesot piekritusi manam bildinājumam, domājusi varbūt spēs izlemt, bet mīlot viņu arī tikpat stipri. Lūk, tā. Tas arī viss, viņš nopūtās. Tāds, lūk, stāsts. Un, jā, es viņu nenogalināju. Ja es kādu būtu bijis gatavs nogalināt, tad drīzāk jau tēvu.

-     Un tomēr jūs vienreiz jau nogalinājāt. Jūs nogalinājāt Tomu, jo bijāt uz viņu greizsirdīgs. Jūs jau esat nogalinājis greizsirdības dēļ. Kā lai es jums ticu, ka nenogalinājāt arī šoreiz?

-    Es nenogalināju, Maksis skatījās pulkvedim acīs.

Arī pulkvedis skatījās Maksim acīs. Džamats Afganistānā bija stāstījis par izlūku skolu, kurā mācīts, ka rūdīti meļi veroties tieši acīs, nevis nodurot skatienu, kā mēdz runāt cilvēki. Rūdīts melis apzinās, ko viņš dara, un viņam ir svarīgi kontrolēt situāciju, viņam ir jāzina, vai meli ir nostrādājuši. Savukārt tie, kas saka patiesību, atzīstas, ļoti bieži dara to nodurtām acīm, jo viņiem ir kauns, neērti, bail. Maksis skatījās droši pulkvedim acīs, un pulkvedis nevarēja izšķirties tas ir rūdīta meļa skatiens vai tā skatās cilvēks, kurš tikko ir nometis smagu nastu un izstāstījis visu, kas patiesi noticis, un tāpēc nu jūtas atvieglots.

-    Es piedāvāju jums iziet pārbaudi ar melu detektoru. Saskaņā ar likumdošanu jūs drīkstat atteikties, bet to es jums neieteiktu darīt, pulkvedis teica, turpinot skatīties viņam tieši acīs.

Maksis raudzījās viņam pretī ar nogurušu, bet nu jau mierīgu skatienu.

-    Tad es atsakos, viņš teica.

-Jūs atsakāties uz melu detektora apstiprināt to, ka neesat nogalinājis Tomu?

-    Es atsakos. Un nerunāšu ar jums vairāk.

45 .

Man nebija noskaņojuma pie lielveikala kases pļāpāt ar Molliju par mazpilsētas sadzīves mūžam nemainīgajiem sīkumiem, tādēļ nolēmu piestāt pie ķīniešu ēstuves. Pulkstenis rādīja nedaudz pāri pieciem, un mazajā telpā, kas bija piesūkusies ar cepameļļas smaku, drūzmējās bariņš vietējo pusaudžu. Viņiem bija atlikušas vairs tikai pāris nedēļas, līdz vasaras brīvlaika laisko bezdarbību nomainīs skolas rutīna, tādēļ viņi kāri centās šajās dienās sastūķēt pēc iespējas vairāk brīvības un trakojošo hormonu rosinātas izklaides. Tik mazā pilsētiņā brīvība gan aizdomīgi līdzinājās bezmērķīgai garlaikotībai. Zēni klaigāja un grūstīja cits citu, savukārt meitenes vienaldzīgām sejām darbojās gar saviem iPhone telefoniem. Viens no tīņiem, kurš turpat pie letes košļāja frī kartupeļus, veltīja man nekautrīgi pētījošu skatienu. Es palūdzu meitenei aiz kases nūdeles ar vistu sojas mērcē.

“Uz vietas vai līdzi?” viņa prasīja, un es liku, lai viņa iesaiņo līdzņemšanai.

“Vai tad jūs šovakar ēdīsiet viena?” jaunietis ar frī kartupeļu šķīvi rokās ievaicājās tēlotā pavedinātāja balsī. “Es varētu jums sastādīt kompāniju.”

Meitenes pacēla acis no saviem telefoniem, un arī pārējie pusaudži pārtrauca grūstīšanos, lai ziņkārīgi pievērstos mūsu sarunai, kas solīja ienest zināmu jautrību viņu pārmēru vienmuļajā pēcpusdienā. Man neizturami derdzās šādas situācijas lai arī biju specializējusies bērnu un jauniešu uzvedībā, tomēr ārpus psihoterapeita kabineta drošās zonas viņi joprojām mani nebeidza biedēt.

“Diez vai. Man mājās nav Sony PlayStation tev būs garlaicīgi,” es teicu, mēģinādama rādīt smaidu, kurš būtu vienlīdz nepiespiests un tai pašā laikā ironisks. Daži no tīņiem iesmējās, viens pienāca un uzsita jaunietim pa plecu, kā uzmundrinādams pēc sakāves. Viena zaudēta kauja vēl nenozīmē zaudētu cīņu.

“Nav problēmu. Man vienmēr līdzi ir mantiņa, ar ko arī jūs labprāt paspēlētos,” viņš atbildēja, iedvesmodams vēl lielāku smieklu lavīnu un atbalsta saucienus. Viņa nekaunība mani uz mirkli izsita no sliedēm es vērīgāk ieskatījos viņa sejā. Puikam bija ne vairāk par septiņpadsmit, no zēniskās sejas vēl nebija nozudušas pūtīšu pēdas, bet neķītrais smaids piešķīra vecumam īsti neatbilstošu pavedinošu izteiksmi.

“Paldies, bet es esmu par lielu, lai spēlētos ar tik mazām mantiņām,” dzēlīgi iebildu un uzreiz apmulsu pati no savas ironijas. Man bija grūti noticēt, ka esmu ielaidusies šajā bērnišķīgajā spēlē un uz pusaudža neķītrību atbildējusi ar vēl lielāku.

Lieliski, Sāra, tu tiešām esi tālu tikusi. Tagad tu stāvi un runā ar tini par viņa mantību. Un vēl liec veselam bariņam pusaudžu noskatīties. Tā patiesi ir psihoterapeites cienīga uzvedība. Žēl, ka šeit nav kāds žurnālists, lai to novērtētu. Tas gan būtu viens izcils tabloīda virsraksts: “Skandalozā bērnu psihoterapeite pavedina nepilngadīgu zēnu".

Fērdžs lepotos ar tevi. Pastāsti to viņam, kad nākamreiz zvanīsi. Tas noteikti palīdzēs tev atgūt licenci un atjaunot reputāciju.

Es steidzīgi paņēmu savu pasūtījumu un pagriezos, lai dotos uz izeju, pirms vēl pusaudži bija samanījuši manu apjukumu, liekot ākstībai pāraugt klajās ņirgās. Bet, vēl pirms biju izgājusi laukā, uzmetu īsu, ātru skatienu jaunietim. Viņa sejā tagad vairs nebija nekā no pavedinātāja. Tur stāvēja tikai mazs, apmulsis tīnis, kurš nupat tika pazemots savu vienaudžu priekšā. Es ievēroju, ka viņa zods ir nosmērēts ar kečupu, kas tikai pastiprināja bērnišķības iespaidu. Par spīti tam, ka nožēloju savu galīgi nepieaugušo uzvedību, tomēr nespēju noslēpt zināmu gandarījuma sajūtu. Un šī spēja tīksmināties par kaut ko tik rupju un muļķīgu mani pašu pamatīgi izbrīnīja. Tiešām, cilvēks nekad nav tas, ko viņš zina par sevi, bet drīzāk tas, ko viņš sevī slēpj.

Mājās es izģērbos un ilgi stāvēju karstā dušā. Pēc tam vannasistabas spogulī rūpīgi nopētīju savu ķermeni. Protams, tas vairs nebija divdesmitgadīgas meitenes augums, dažās vietās tvirtums bija zudis, citviet prasījās nedaudz vairāk muskuļu un mazliet mazāk taukaudu tomēr tas ne tuvu nebija auglības funkciju zaudējušas pusmūža sievietes ķermenis. Tam zēnam ķīniešu ēstuvē noteikti prātu bija aizmiglojuši hormoni, bet viņš nebija aizšāvis pilnībā greizi. Es joprojām biju pilna baudas apsolījuma. Ar psihoterapeites karjeru vai bez tās, tomēr es biju pilnasinīga sieviete.

“Sāra, es gribētu, lai tu šovakar atbrauc pie manis,” teica Fērdžs, neilgi pēc rīta apgaitas notvēris mani klīnikas darbinieku kafejnīcā, kur es steidzīgi ieturēju parastās mediķu brokastis dubulto espreso ar kruasānu.

“Jā, protams, Fērdž,” atbildēju, lai arī šis uzaicinājums mani pārsteidza nesagatavotu. Cik man zināms, Fērdžs bija labākais draugs it visiem klīnikas darbiniekiem, bet šī draudzība nekad nesniedzās tālāk par klīnikas robežām. Visā, kas attiecās uz privāto dzīvi, viņš ieturēja stingru profesionalitāti.

“Man šķiet, ka vēlās naktis klīnikā, kamēr tu strādā ar Ketrīnu, mums abiem nenāk par labu,” viņš teica, manīdams manu apmulsumu. “Pie manis mēs vismaz varēsim apsēsties cilvēcīgos krēslos un dabūsim ko sakarīgu ieēst. Turklāt man mājās ir vairākas mapes un grāmatas, kuras man tev jāparāda.”

“Vai tās ir saistībā ar vakardienas sarunu?”

Fērdžs pamāja ar galvu. “Es ienākšu pēc tevis ap septiņiem,” viņš teica un aizsteidzās tālāk savās ikdienas gaitās.

Iepriekšējā vakarā mēs bijām palikuši klīnikā līdz vēlai naktij. Mana terapija ar princesi Ketrīnu virzījās uz priekšu lieliem soļiem meitene atklāja aizvien vairāk detaļu par savu iedomāto Anastasijas identitāti, aprakstīja viņas dzīvesvietu un ģimeni, atcerējās sīkas, sadzīviskas detaļas. Tomēr tas bija arī biedējošs strupceļš man nebija ne jausmas, kādus secinājumus šie stāsti ļauj izdarīt.

“Tātad tu domā, ka tā nav vienkārši bērna fantāzija?” tovakar man bija vaicājis Fērdžs.

“Pilnīgi noteikti nav. Tajos stāstos ir pārāk daudz detaļu un pārāk daudz lietu, kuras Ketrīna nevarētu zināt. Krievu alfabēts ir tikai viena no tām. Viņa šīsdienas terapijā man izstāstīja, kā ar savām māsām svinējusi Jāņa Kristītāja svētkus.”

“Ketrīnai nav māsu.”

“Un Anglijas karaļnamā netiek svinēti Kristītāja svētki. Es pārbaudīju tos atzīmē tikai ortodoksālā pareizticīgo baznīca. Un zini, kas ir pats biedējošākais?”

Fērdžs uzmanīgi sekoja manis teiktajam, laiku pa laikam šo to atzīmēdams uz papīra lapas.

“Kas tas būtu?”

“Ir ļoti grūti dabūt kādu informāciju par pareizticīgo baznīcu un tās rituāliem pārsvarā tā ir tikai krievu valodā. Bet es noskaidroju, ka mums klīnikā viena no sanitārēm ir imigrante no Krievijas. Es viņu pamatīgi izjautāju, un viss, ko viņa teica, pilnībā sakrita ar Ketrīnas stāstīto.”

“Vai vari man nosaukt kādu piemēru?” Fērdžs mani pārtrauca.

“Ketrīna man stāstīja, ka viņai īpaši nepatīk Jāņa Kristītāja svētki, jo tajos esot daudz auksta ūdens. Viņa drebinājās, stāstot par to, kā viņai ar māsām reizi gadā bijis jāpeldas aukstumā. Meitenei pat uzmetās zosāda ikreiz, kad mēs par to runājām. Es nesapratu, kā lai interpretēju šo viņas stāstu. Princesei ne tikai nav māsu, bet pavisam noteikti viņai neviens neliek peldēties ledainā ūdenī.”

“Un ko tu noskaidroji?”

“Krievu sanitāre man izstāstīja, ka ar Jāņa Kristītāja svētkiem aukstam ūdenim neesot nekāda sakara, jo tos svin vasarā tie vienmēr sakrīt ar pagāniskajiem vasaras saulgriežiem. Toties esot vēl kādi svētki, kurus viņi dēvējot par Zvaigznes dienu, šajā dienā jaunpiedzimušo Jēzus bērnu esot atnākuši apsveikt trīs Austrumu gudrie, un tos atzīmē janvārī. Tad mēdz izcirst āliņģus, lai ticīgie gremdētos ledainajā ūdenī. Tikai nejautā man, kāda saistība Austrumu gudro sveicienam ar zemledus niršanu.”

“Kāds ir krievu sanitāres vārds?” prasīja Fērdžs.

“Nadja.” Viņš to pierakstīja līdzās pārējām piezīmēm. “Tātad Ketrīna detalizēti stāsta par svētkiem, kurus nekad nav piedzīvojusi. Viņa kļūdaini apraksta Kristītāja dienas svinēšanu, sajaucot to ar Zvaigznes dienu, kuru atzīmē janvārī. Toties citādi viņas apraksts pilnībā atbilst tiem rituāliem, kurus ievēro krievu diasporas pārstāvji. Turklāt princesei ar šo diasporu nav bijis nekāda iepriekšēja kontakta. Vai esmu visu pareizi sapratis?”

“Jā, īsumā tas aptuveni tā izskatās.”

Fērdžs nodūra galvu un ilgi vērās savās piezīmēs. “Un ko tu pati par to visu domā?” viņš prasīja, nepaceldams skatienu.

“Es nezinu, Fērdž,” atbildēju. “Es tiešām nezinu.”

<

46

Toma nāve pulkvedim iesākumā bija šķitusi intereses vērts pavediens. Varbūt ne svarīgākais no visiem, bet vismaz kaut kas taustāms. Tomēr pēc tam, kad Maksis bija pametis pratināšanas telpu un pulkvedis mazliet izvēdinājis galvu, viņam to vairs nemaz negribējās tālāk izmeklēt. Lieta tomēr bija veca. Un izbeigta. Pierādījumu nav, turklāt pēc tik daudziem gadiem bija maz cerību atrast ko jaunu. Neko nelīdzētu ari melu detektors pat tai gadījumā, ja tas uzrādītu, ka Maksis melo. Ar to būtu par maz, lai lietu palaistu uz tiesu.

Nē, pulkvedis itin nemaz negribēja, lai Toma nāves lieta tagad tiktu atvērta un iegultu viņa darbu sarakstā. Viņu interesēja Kristīne un snaiperi.

Viņš nolēma izmantot vēl vienu vecum vecu izmeklēšanas paņēmienu.

Pulkvedis izsauca Vanagu.

-    Mums ir vajadzīgs aģents, viņš teica. Ir jāsavervē kāds no Makša apkārtnes. Jāpacenšas uzzināt kaut ko tādā veidā.

-     Interesanti, Vanags kā allaž bija entuziasma pārņemts. Kas man jādara?

-    Vispirms sastādi sarakstu ar visiem cilvēkiem, kuriem viņš uzticas, ar kuriem iedzer, runājas. Tad sameklē starp tiem kādu, kuram mēs varam sataisīt pēc iespējas lielākas problēmas. Sliktākajā gadījumā par nodokļu nemaksāšanu ierosināsim krimināllietu. Vai par naudas atmazgāšanu. Tos pantus Latvijā ir ļoti viegli piešūt jebkuram darbīgam cilvēkam. Gan jau Maksis ir draugos ar kādu uzņēmēju, un pret uzņēmēju mēs krimināllietu viegli uzzīmēsim. Pēc tam tu draudzīgi piedāvāsi viņam šo problēmu atrisināt. Pretī tu vēlēsies tikai mazliet informācijas. Parasti tas nostrādā. Tikai izvēlies tādu cilvēku, kam ir ģimene, bērni, vecāki. Tādu, kam ir daudz, ko zaudēt.

-     Hm, interesanti, Vanags skatījās grīdā. Viņa entuziasms šķita noplacis.

-     Neuztraucies, tā ir operatīvā darba klasika. Bez tādām metodēm nevar. Beigās jau nevienam mēs pāri nedarīsim. Pabaidīsim tik. Mums taču slepkavas jānoķer. Nevar jaut slepkavām staigāt pa ielu un slepkavot. Pareizi?

-    Tieši tā, pulkvedi. Atļausiet iet ?

-    Brīvs.

Kaut kas ar to Vanagu nav īsti labi, nodomāja pulkvedis. Kā tāds te nonācis ? Nu, nekas, gan jau ielauzīsies, pieradīs. Šis būs viņam pārbaudījums. Ja nevar savervēt cilvēku, lai necer uz karjeru pie manis.

Elizabete šovakar bija ielūgusi pulkvedi uz pirmizrādi. Viņai izrādē pirmo reizi bija nopietnāka loma. Pulkvedis nekad dzīvē nebija bijis uz pirmizrādi. Viņš vispār teātri bija apmeklējis vien skolas gados, taču atšķirībā no baznīcām teātri viņu nemulsināja. Pulkvedis bez liekas domāšanas bija apsolījis Elizabetei, ka ieradīsies.

Pulkvedis izņēma no skapja parādes formu. Patiesībā tas arī bija viņa vienīgais apģērbs, ko varēja uzvilkt svētku reizēs. Elizabetei patiks, viņš nodomāja.

Tās bija Cehova Trīs māsas, un Elizabete spēlēja Irinu, jaunāko no māsām.

Jau pirmajā cēlienā pulkvedis apjauta, ka saprast un novērtēt klasiķi viņš nespēs. Viņš domāja par Maksi. Domās atgriezās pie pratināšanas. Viņš centās izprast, vai Maksis varētu būt slepkava.

Pratināšana vedināja domāt, ka Makša vājā vieta ir Toms.

Ja viņš toreiz nošāva Tomu, kāpēc gan viņš nevarētu tagad pasūtīt, lai noslepkavo sievieti, kura viņu sāpinājusi krietni dziļāk. Bet kā to pierādīt? Kā izvilināt Maksi tīros ūdeņos? Rezultāts būtu arī tas, ja izdotos pilnīgi pārliecināties, ka Maksis nav vainīgs. Melu detektors būtu varējis to parādīt, bet tagad situācija bija pārmēru nenoteikta.

Nāksies kārtīgi nopratināt profesoru. Viņš taču zināja, ka Maksis veselu mēnesi kopā ar Kristīni ceļo pa Eiropu. Kristīne bija viņam sūtījusi īsziņas un informējusi arī par to, ka Maksis viņu bildinājis, un tomēr viņi uzreiz nākamajā dienā pēc Kristīnes atgriešanās bija kopā braukuši uz moteli.

Kas tie par cilvēkiem, kā viņi dzīvo ? Man nevar pārmest, ka Čehovs man liekas garlaicīgs. Man te tādi ziepju operu cienīgi sižeti jāatrisina, kādi Cehovam sapņos nav rādījušies, domāja pulkvedis. Kas nu tur Cehovam sanāk bagāti dīkdieņi lauku mājā, nīkst, dzer un vienā laidā gaužas, cik viņiem grūta dzīve. Un, ja arī kāds izšauj, tad tāpat nevar trāpīt. Turpretī man snaiperis, slepkavas, mīlas četrstūri un piecstūri, organizētās bandas un mīklaini bojā gājuši bērni… Lai tie gudreļi uztaisa tādu teātra izrādi, tad es arī paskatītos, bet pagaidām mani vairāk interesē reālā dzīve.

Pēc izrādes bija bankets, kurā piedalījās tikai aktieri, režisori, teātra ļaudis un aicināti viesi.

Pulkvedis bija viens no viņiem. Izrādījās, ka negaidītais un joprojām viņam pašam līdz galam neizprotamais sakars ar jauno aktrisi glaimojoši cēla viņa sociālo statusu.

Pateicoties šīm attiecībām, pulkvedis negaidot bija nonācis vidē, kurā apgrozījās tikai intelektuāļi, mecenāti, ar mākslām un kultūru saistīti ļaudis, kurā apkārt ložņāja fotogrāfi un smalko aprindu reportieri. Viņš bija nonācis vidē, kurā citādi viņš varētu iekļūt vien ar tiesneša sankciju.

Pulkvedis nekad nebija īsti atzinies pat sev, taču tas bija viņam kremtis. Viņš mūždien bija zinājis, ka ir tādas vietas, kur viņš nevar tikt iekšā, neraugoties uz savu varu, un lāgiem viņam prātu urdīja līdz galam nenoformulētas aizdomas, ka tieši tajās vietās noris īstā dzīve.

Un tagad viņš te bija nonācis. Vai iemesls bija viņa parādes forma vai milzīgais augums, vai Elizabete pie sāniem, vai varbūt viss kopā, bet pulkvedis juta, ka apkārtējie izturas pret viņu ar lielu cieņu un labvēlīgu interesi.

Elizabete viņu nemitīgi ar kādu iepazīstināja, cilvēki labprāt nāca klāt aprunāties, un tas viss pulkvedim bija jauns, neierasts un tai pašā laikā ārkārtīgi patīkams.

Arī Elizabete viņa acīs ieguva jaunu vērtību. Elizabete turējās pie pulkveža elkoņa, un viņš nodomāja, ka nekad vēl viņa dzīvē tā nav bijis. Viņš, pulkvedis, ģērbies parādes formā, ieradies slēgtā pasākumā ar skaistu sievieti, kas, ieķērusies viņam elkonī, neatstāj pulkvedi ne uz mirkli.

Iespējams, pirmo reizi dzīvē viņam ir tādas attiecības, kādas mēdz būt citiem, pulkvedis prātoja, cenšoties izbaudīt un pēc iespējas pilnīgāk ierakstīt atmiņā šo vakaru.

Viņam šķita, ka vakars ir lielisks, pati pilnība, taču Elizabete gribēja ko vairāk.

Viņa negrasījās laist garām tik lielisku izdevību nodoties riskantam seksam neparastā vietā.

Pa tumšiem gaiteņiem, cauri saimniecības telpām Elizabete aizvilka pulkvedi uz kaut kādu aizskatuves kaktu, kas atgādināja darbnīcu vai noliktavu. Starp citām mantām tur atradās arī milzīgs auduma baķis varbūt vecs priekškars, varbūt dekorācijas paliekas, un Elizabete nogrūda pulkvedi uz tā.

Tikt klāt pulkveža mīlas rīkiem nebija nemaz tik viegli. Vajadzēja vispirms atpogāt formas apakšējās pogas, tad attaisīt siksnu, atkal vairākas pogas, visubcidzot atvilkt rāvējslēdzēju. Pulkvedis, atspiedies uz elkoņiem, noskatījās uz Elizabetes darbošanos. Gluži tāpat viņš noraudzījās, ko Elizabete darīja pēc tam, kad beidzot bija sadabūjusi rokā, ko vēlējās.

Elizabetei mugurā bija gara, kupla kleita ar lielu izgriezumu uz muguras. Pēc brīža pulkvedis palīdzēja sacelt to uz augšu, lai viņa varētu ērti uzsēsties viņam virsū.

Pulkveža parādes forma, Elizabetes kleita, viņas skaistie mati, kurus kopā saturēja saspraudes, kas atgādināja sudrabainus ziedus, viņas smaids, noraugoties uz pulkvedi no augšas, teātra pažobeles romantiskā gaisotne, kas bija tik iedarbīga, ka skāra pat pulkvedi, tas viss padarīja šī brīža valdzinājumu teju smeldzīgu. Pulkvedis nekad agrāk nebija tā juties, turklāt apziņa, ka šis vienreizējais, ar baudu, prieku un mieru piesātinātais mirklis pavisam drīz beigsies, iedvesa viņa sajūtās knapi jaušamu, tomēr itin skaidru skumīgu noti. Sis mirklis bija tik pilnīgs, ka bija skaidrs to vairs nekad neizdosies atkārtot. Jebkurš mēģinājums tam pietuvoties allaž būs jāsalīdzina ar šo reizi.

Lai arī pulkveža izskats to nevēstīja, viņam tomēr bija 52. gadi, un viņu mulsināja, cik daudz ar viņu vien tagad kopā ar Elizabeti notika pirmo reizi. Prieks, bauda, skumjas, uzvarētāja lepnums un neskaidrs žēlums par to, ko viņš mūžā palaidis garām un līdz šim nav izbaudījis, tas viss mutuļoja pulkvedī, un viņš raudzījās pēc lētā vīna glāzes, lai būtu drošs, ka spēs noslēpt savus pārdzīvojumus no Elizabetes.

Glāzei vajadzēja būt tepat blakus, taču Elizabete neļāva viņam to meklēt.

Viņa nospieda pulkvedi atpakaļ guļus. Elizabete kustējās lēni. Viņa smaidīja, un pulkvedis pieķēra sevi pie domas, ka pirmo reizi redz Elizabeti smaidām tiešām silti un sirsnīgi.

Kaut kur citur pilsētā arī Vanags meklēja vīna glāzi. No viņa neatstājās domas par pulkveža uzdevuma morālo pusi.

Uzdevums bija ar šantāžas palīdzību piespiest kādu sadarboties ar policiju. Vanagam tas bija kaut kas jauns, un viņu plosīja pretruna. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai noformulētu savu attieksmi pret to visu. No vienas puses, viņš saprata pulkveža motivāciju, viņš piekrita, ka reizēm mērķis var attaisnot līdzekļus. Bet vai šai gadījumā tā bija? Iespējams, ka jā pilsētas centrā uzdarbojās snaiperu banda, un policijai nebija nevienas idejas, neviena pavediena, kā slepkavas notvert. No otras puses, Maksis nebija pat aizdomās turamais, taču Vanagam tika uzticēts uzdevums šantažēt kādu cilvēku, kurš, visticamāk, vispār ne pie kā nav vainīgs. Vienmēr, protams, palika iespēja samierināties ar situāciju un izpildīt pavēli, taču Vanags nebija radis nedomāt.

Viņš jutās apmulsis.

47 .

Es nezinu, vai biju ko īpašu gaidījusi, kad Fērdžs pavēra savas privātmājas durvis. Bet tas noteikti nebija tas, ko tur ieraudzīju. Kontrasts starp mājas ārpusi un tās iekšieni nevarēja būt pārsteidzošāks. Visa modernā arhitektūra, grandiozais dārzs, izmeklētie gaismekļi ārpusē šeit sastapās ar vienkāršu studio tipa izkārtojumu. Ja nebūtu iespaidīgās fasādes un dārza, šo varētu noturēt par vidēju dzīvoklīti kādā no Londonas vidusšķiras rajoniem. Varbūt pat nedaudz zem vidējā. Turklāt nekas neliecināja, ka šeit dzīvotu izsmalcinātais Fērdžins, kurš pat ceļā no darba uz mājām klausījās ekskluzīvus klasiskās mūzikas ierakstus. Tad jau drīzāk kāds klerks. Vecpuisis pavisam noteikti. Turklāt ne pārāk pedantisks vecpuisis uz virtuves galda stāvēja brokastu atliekas, gaitenī sarindoti neiznestie polietilēna atkritumu maisi. Fērdžs, protams, juta manu apjukumu. Varbūt tieši tādēļ viņa privātā dzīve vienmēr atgādināja tik noslēpumainu un neizzināmu cietoksni ? Neieņemamu ne tikai žurnālistiem, bet arī viņa tuvākajiem kolēģiem? Un kas vispār bija viņa tuvākie kolēģi. Tikai tagad es apjautu, cik maz patiesībā zināju par cilvēku, ar kuru kopā biju pavadījusi teju katru dienu pēdējo desmit gadu laikā. Tā nereti gadās tieši tuvākās lietas reizēm izrādās vismazāk pazīstamas.

“Atvaino, Sāra,” viņš teica, palīdzēdams man novilkt žaketi. “Te apkārt drusku nekārtība mājkalpotāja ir apslimusi, un jau otro nedēļu man jātiek galā ar prasmēm, kuras neesmu pielietojis kopš koledžas laikiem.”

“Beidz, tev vajadzētu redzēt manu dzīvokli varētu padomāt, ka esmu tur izmitinājusi visus savus pacientus.”

Mēs abi gan pieklājīgi pasmējāmies viens par otra asprātībām, bet es noteikti atzinīgāk par viņa humora izjūtu novērtēju vīna glāzi, kuru Fērdžs man piepildīja no nupat atkorķētās pudeles. Mēs iegājām viesistabā. Gar abām malējām sienām rindojās grāmatu plaukti, bet pie vidējās stāvēja milzīgs platekrāna televizors. Istabai pa vidu atradās nobružāts bēšīgas ādas dīvāns, kurā Fērdžs aicināja mani apsēsties.

“Man tev jāparāda kaut kas, ko es vēl nevienam neesmu rādījis,” teica Fērdžs. “Es pie tā strādāju jau septiņus gadus. Man ir viena no trijām vispilnīgākajām datubāzēm pasaulē, kas skar šo tēmu.”

Fērdžs atbīdīja istabas vidū nelielu stikla galdiņu. Nolicis uz tā savu MacBook, viņš ieslēdza televizoru un caur USB pievienoja to datoram. Uz lielā ekrāna pie sienas iezaigojās Fērdža datora ekrāna saudzētājs ar slimnīcas logo.

“Es sāku ar to nodarboties, nevainīgas ziņkāres mudināts, tā nekādā gadījumā nebija zinātniska interese, nekas saistīts ar darbu. Tagad, pēc šiem gadiem, es varētu teikt, ka tā vairs nav tikai ziņkārība, taču mani pētījumi šajā laukā joprojām nevienam nav zināmi.”

“Fērdž, ja tu tagad centies mani ieintriģēt, tad zini, ka tev tas izdodas ļoti labi. Vari droši atklāt, par ko ir runa.”

“Protams,” viņš teica, “tikai apsoli, ka nevienam nekad, nekādos apstākļos neatklāsi šos manus pētījumus. Šādas sarunas nav bijis.”

“Ak Dievs, Fērdž, nu jau pietiek, nebiedē mani. Rādi, kas tev tur ir.” Fērdžs cieši un nopietni pavērās manī. Viņa acīs pavīdēja neliela šaubu ēna.

“Jā, jā, protams, es apsolu, ka nevienam neko neteikšu,” es atkārtoju. “Es ilgi šaubījos, vai man vajag tev to rādīt, bet, ņemot vērā tavu darbu ar Ketrīnu, man liekas, ka ir svarīgi, lai tu zinātu. Tu to nedrīkstēsi izmantot, bet tev tas ir jāzina.”

“Fērdž, nu pietiek, klāj vaļā.”

Viņš piesēdās pie datora, un pēc pāris klikšķiem uz ekrāna pie sienas parādījās fotogrāfija gadus piecus vai sešus vecs zēns gaišiem matiem un priecīgu smaidu sejā. Viņš bija iesēdināts lidmašīnas pilota krēslā, mugurā zēnam bija pilota formastērps, viņš abām rokām bija ieķēries lidmašīnas stūrē un, atskatīdamies pār plecu, laimīgs raudzījās objektīvā. Pēc pirmā iespaida tipisks ģimenes foto no kāda aviošova.

Kādu brīdi es raudzījos fotogrāfijā, mēģinādama saskatīt tur kādu dīvainību. Acīmredzot bilde slēpa kādu pavedienu, kas saistītu šo attēlu ar princeses Ketrīnas lietu. Tomēr nekā tāda nemanīju. Fērdžs tikmēr papildināja savu vīna glāzi. Viņš stāvēja kājās, ik pa brīdim veroties te uz manu pusi, te atkal ekrānā.

“Šis ir Džeimss Lainingers,” viņš beidzot teica. “Zēns no Luiziānas ASV. Fotogrāfija uzņemta, kad viņam bija septiņi gadi.”

“Vai viņš ir kāds no mūsu pacientiem?” ievaicājos, īsti nespēdama saprast, kāda saikne varētu būt vienkāršam zēnam no Amerikas ar Ketrīnas problēmu.

“Nē. Bet viņa gadījums ir plaši pētīts. Par viņu ir daudz informācijas internētā. Kad Džeimss bija divus gadus vecs, viņam naktīs sāka rādīties traki murgi, no kuriem viņš modās sasvīdis, kliedzot vienu un to pašu frāzi: “Zeme, zeme, te Korsārs. Deg labais spārns, netieku ārā.”

Divgadīgs bērns, kurš televīzijā nebija redzējis neko vairāk par teletūbijiem, naktīs modās no murgiem, kas saistīti ar lidmašīnas avāriju. Vecāki bija neizpratnē.

Kad Džeimss bija trīs gadus vecs, viņš ar tēvu gāja garām rotaļlietu veikalam. Skatlogā bija izlikts lidmašīnas modelis. Zēna tēvs norādīja uz to, sakot skaties, Džcims, kāda lidmašīna! Un paskaties zem spārniem raķetes!

Džeimss nopētīja lidmodeli un precizēja tās nav raķetes, bet bumbu tvertnes.

Džeimsa vecākiem šķita savādi, ka puika zina tādu detaļu, turklāt māk nosaukt tehnisko terminu, kādu viņi paši nekad agrāk nebija dzirdējuši. Drop tank bumbu tvertnes. Viņi nespēja atsaukt atmiņā nevienu gadījumu, kad zēns ko tādu būtu varējis redzēt televīzijā vai kur citur. Mājās vecāki pilnīgi noteikti nerunāja par Otrā pasaules kara lidmašīnu uzbūves īpatnībām. Un zēnam bija tikai trīs gadi.

Reiz pirms iemigšanas, kad Džeimss, kā daudzi mazi bērni, bija visatvērtākais, tēvs izvaicāja viņu par nakts murgiem. “Kāpēc tā lidmašīna aizdegās?” viņš vaicāja Džeimsam. “Tāpēc, ka to sašāva,” Džeimss nedomājot atbildēja.

“Sašāva? Kas gan viņu sašāva?” tēvs toreiz brīnījās.

Nākamo mirkli tēvs atceras ļoti spilgti, pareizāk nevis mirkli, bet sejas izteiksmi, ar kādu mazais Džeimss paskatījās viņā, it kā sakot ak Dievs, nu kā tu vari būt tāds muļķītis: “Japāņi sašāva, kas gan cits.”

Trīsgadīgais puišelis to pateica kā tik pašsaprotamu lietu, ka tas atstāja neizdzēšamu iespaidu uz Džeimsa tēvu visnotaļ racionālu, gudru un labi izglītotu vīrieti. Viņš nolēma pārbaudīt visas iespējamās versijas, pievērst uzmanību katrai bērna murgu detaļai, katram vārdam, ar ko viņš tos apraksta un ko par to stāsta.

Tālāk seko tas, kāpēc šis Džeimss kļuva slavens visā pasaulē, vienā no Otrā pasaules kara arhīviem Džeimsa tēvs patiešām atrada liecību par lidmašīnu ar nosaukumu Korsārs. Tā bija gājusi bojā, kad to notrieca japāņu gaisa spēki. Šāvieni bija sašķaidījuši lidmašīnas labo spārnu. Tas bija noticis pirms sešdesmit gadiem.”

“Fērdž, saki uzreiz uz ko tu tēmē ?” Lēnām mani pārņēma atskārta par šo jautājumu, bet man tā it nemaz nepatika.

“Kad ar zēnu sāka strādāt psihiatrs, Džeimss atcerējās visas negadījuma detaļas. Zēns uzstāja, ka viņš iepriekš saukts par leitnantu Hjūstonu un viņš gājis bojā Otrā pasaules kara laikā. Militārajos arhīvos skrupulozi saglabā visu personālo informāciju, tāpēc lielu daļu faktu varēja pārbaudīt. Un praktiski viss, ko puika stāstīja, izrādījās precīzi, līdz vissīkākajām detaļām. Viņš pat mācēja nosaukt leitnanta Hjūstona brāļu un māsu vārdus.” “Jēziņ, tagad es saprotu, kādēļ viss šis stāsts.”

“Un, kas pats interesantākais,” Fērdžs nelikās mani dzirdam, “vecāki aizveda zēnu uz Otrā pasaules kara pilotu piemiņas pasākumu. Tur pēkšņi viņš piegāja klāt vienam no veterāniem un teica: “Tonij, cik labi tevi atkal redzēt, bet cik šausmīgi vecs tu izskaties!””

Mana roka neviļus sažņaudza vīna glāzes pamatni. “Es pieņemu, ka to vīru patiešām sauca Tonijs.”

Fērdžs pasmaidīja. “Ne jau tikai vārds bija pareizs. Izrādījās, ka Tonijs bija dienējis tajā pašā eskadriļā, kurā notriektais leitnants Hjūstons.” Kādu brīdi mēs abi klusējām, kamēr mans prāts mēģināja izvērtēt šo gadījumu no psihiatres perspektīvas. Ikvienai lietai ir racionāls pamatojums. Ikvienai problēmai risinājums. Ikvienām sekām izskaidrojams cēlonis. Es biju mācīta domāt zinātniski. Pēc vairāk nekā desmit gadu darba psihiatrijā citādi nemaz nespēju domāt. Bet šoreiz visas manas domas pēkšņi atdūrās kā pret necaursitamu šķērsli. Kā pret sienu, kuru es nekad agrāk savā prātā nemaz nebiju pamanījusi, kaut tā tur visu laiku bija slējusies, slēpjot kaut ko tumšu un neapzinātu. Kaut ko tādu, par ko man nebija ne mazākās nojausmas un vismaz tajā brīdī arī ne mazākās vēlēšanās uzzināt.

Fērdžs noklikšķināja datora taustiņu, un ekrānā parādījās nākamais fotoattēls. Kāda sieviete bija apņēmusi ap pleciem savu dēlu gadus trīs vai četrus vecu, nedaudz druknu zēnu džinsa šortos un futbola krekliņā.

“Tas ir Kemerons Makolijs,” Fērdžs iesāka, un es vairs nebiju īsti droša, vai maz gribu dzirdēt turpinājumu. “Zēns no Glāzgovas. Par viņa gadījumu BBC izveidoja dokumentālo filmu. Kemerons, tikko sācis runāt, nemitīgi skandējis vārdu “Bera”. Tikai aptuveni pēc pusgada viņa māte noskaidroja, ka Bera ir salas nosaukums neliela, mazapdzīvota saliņa jūrā pie Skotijas. Kemerons uzstāja, ka viņš ir no Beras, nemitīgi stāstīja par saviem brāļiem un māsām un dzīvi nelielā, baltā mājiņā Beras pludmalē. BBC noorganizēja zēnam braucienu uz to salu kopā ar atzītu bērnu psihiatru. Un viņi atrada māju, atrada visas zēna aprakstītās vietas un atrada arī vēl dzīvu palikušu ģimenes locekli, kas apstiprināja visas detaļas.”

Atkal klikšķis. Atkal jauna seja. Iad vēl viena. Un vēl viena. Zēns no Misūri. Meitene no Džakartas. Vēl viena meitene no Krievijas. Zēns Francijā. Dvīņi Nepālā. Visur viens un tas pats stāsts. Atšķīrās tikai detaļas un pakāpe, cik precīzi bērni bija mācējuši tās aprakstīt. Bet visi bija aprakstījuši savas dzīves kā gluži citas personas. Un visu stāstījumi bija apstiprinājušies.

Bet visbiedējošākais man šķita kas cits. Vērojot šo bērnu bildes, mani neatstāja sajūta, ka starp tiem visiem ir kāda skaidri saredzama saikne. Tikai es vēl nespēju šo saikni notvert. Tas bija kaut kas viņu ārienē vai varbūt veidā, kādā viņi raudzījās kameru objektīvos. Nopietni un nedaudz domīgi pat tad, ja viņu lūpas smējās. Te uz ekrāna parādījās nākamā bērna tuvplāns šķiet, tā bija meitene no Singapūras -, viņas fotogrāfija bija uzņemta tuvāk nekā citas, ļaujot skaidrāk saskatīt meitenes vaibstus. Un pēkšņi es sapratu. Tās bija acis. Ikvienam no šiem bērniem lai kāda būtu viņu etniskā izcelsme skatienā jautās kaut kas savāds. Kaut kas dziļš un ļoti, ļoti tumšs.

Mana sirds izlaida vairākus sitienus, kad aptvēru, kur pēdējo reizi esmu redzējusi šādu skatienu.

Tās bija princeses Ketrīnas acis.

“Tādu gadījumu dokumentēts simtiem. To dēvē par iepriekšējās dzīves sindromu. Zinātnes aprindās ļoti kontroversiāls temats, par kuru parasti izvairās runāt. Un es arī nevēlos, ka mans vārds tiktu saistīts ar šīs parādības pētīšanu, tāpēc ari lūdzu tevi apsolīt nevienam neko neizpaust. Neviens nevēlas riskēt ar savu reputāciju,” Fērdžs turpināja, nemanīdams manu satraukumu.

Visbeidzot viņš izslēdza televizora ekrānu un apsēdās man līdzās uz dīvāna, apliekot roku man ap pleciem. Tas bija iedrošinošs apskāviens, kāds tieši tobrīd man bija tik vajadzīgs.

“Tas tikai mums šķiet tik dīvaini,” viņš teica. “Vismaz miljards pasaules iedzīvotāju, visi budisti un hinduisti, nešaubās par to, ka reinkarnācija ir dabas likums. Pasaule ir tā iekārtota, ka dvēseles pārdzimst, tikai dabas likums ir tāds, ka dvēsele aizmirst savas iepriekšējās dzīves. Vismaz tā dvēseles daļa, kas spēj pati sevi apzināties. Taču arī šim, kā jau visiem dabas likumiem, gadās izņēmumi, kļūdas, mazas novirzes, pārsitieni. Šie mazie zēni un meitenes viņi vienkārši aizmirst mazliet lēnāk nekā visi pārējie. Tas arī viss. Jā, visi šie bērni pēc desmit gadu vecuma vairs neko no savām iepriekšējām dzīvēm neatceras, tāpat kā citi cilvēki. Arī Džeimsam viņa murgi pārgāja, taču, kamēr šie bērni ir mazi, viņi mums paver aizkaru spraudziņu uz to, kā pasaule ir iekārtota patiesībā.”

Es klausījos Fērdža aizrautīgajā runā pilnīgi apjukusi. Laikam nekad vēl nebiju redzējusi viņu par kaut ko runājam ar tādu entuziasmu un dedzību, kur nu vēl par šādu, no zinātnes viedokļa raugoties, maigi sakot, apšaubāmu tēmu.

“Ielej man, lūdzu, vēl vīnu,” es teicu.

Fērdžs pasniedzās pēc pudeles un piepildīja manu glāzi.

“Dalailamu taču pat mūsdienās izvēlas jeb, kā viņi saka, “atrod” tieši šādā veidā. Dalailama, ar kuru tiekas pasaules valstu vadītāji, cilvēks, kurš kalpo par garīgo līderi un iedvesmotāju simtiem miljonu cilvēku visā pasaulē, ir pārdzimis no jauna,” Fērdžs turpināja, pasniedzot man dzērienu. “Viņu atrod pēc iepriekšējā Dalailamas nāves. Viņu meklē īpaša komisija, kas sastāv no augstākajiem Tibctas budisma garīgajiem līderiem un laicīgās valdības pārstāvjiem. Šie ierēdņi un garīdznieki meklē pārdzimušo zēnu un divu līdz četru gadu laikā arī atrod. Viens no galvenajiem pārbaudījumiem ir bērna spēja no dažādiem priekšmetiem izvēlēties tieši tos, kas piederējuši iepriekšējam Dalailamam. Reizēm tiek vērtēta arī spēja saprast, cik nu tas divos trijos gados iespējams, Lhasas dialektu. Tā dara gadījumos, ja viņš pārdzimis citā provincē, kā tas bija noticis ar pašreizējo

Dalailamu. Bērnam ir ari jāpazīst cilvēki no iepriekšējās dzīves. Esošais Dalailama, vēl pirms viņu bija “atraduši”, esot teicis mammai, ka vajag kravāt mantas, laiks braukt uz Lhasu jeb pili.”

“Bet, Fērdž, ko tas izskaidro?” es vaicāju. Manas acis joprojām vērās tukšajā ekrānā, vēl joprojām apžilbušas no tikko skatītās bilžu ņirboņas. “Pat ja princese Ketrīna ir vēl viens šāds gadījums ko tas nozīmē ?”

Viņa roka pēkšņi satvēra manu zodu un pagrieza galvu, liekot man ieskatīties tieši acīs.

“Sāra, kā tu domā kas notiek pēc nāves ?”

Jautājums bija tik pēkšņs un negaidīts, ka es pat nepaguvu apdomāties. Es tikai aizturēju elpu un ari dziļi ieskatījos viņa acīs.

“Es arī nezinu,” viņš pasmaidīja un pieliecās man tuvāk. Tik tuvu, ka es sajutu viņa elpu uz savām lūpām. “Bet Kemcrons, viens no tiem bērniem, kuriem konstatēts iepriekšējās dzīves sindroms, teica: “Tu vienkārši izkrīti cauri un piedzimsti no jauna.””

48 .

-    Man ir ideja, kuru mēs varētu savervēt ziņošanai par Maksi, Vanaga sejā nebija redzamas nekādas emocijas vai attieksme. Viņš ziņoja lietišķi un raiti. Viens no Makša paziņām, ar kuru viņš katru otro dienu kopā trenējas un uztur draudzīgas attiecības arī ārpus sporta zāles, ir kāds Edgars Akopjans. Viņš ir advokāts, un viņš mums jau figurē kā liecinieks lietā par kukuļdošanu Latvenergo amatpersonām. Viņš kā jurists ir gatavojis dokumentus kādas firmas dibināšanai, bet firmu vēlāk nopirka cilvēks, kurš, iespējams, bija iesaistīts tajā kukuļdošanā. Akopjans jau ir liecinājis, kam pārdeva šo kompāniju, kādos apstākļos un tamlīdzīgi. Mēs varam viņa statusu šajā lietā pamainīt. Teiksim, apsūdzēt viņu par to, ka viņi grupā ir gatavojušies naudas atmazgāšanai vai starpniecībai kukuļdošanā, vai abām lietām vienlaicīgi. Mums taču varētu rasties tādas aizdomas ? Ja mēs viņu apsūdzēsim, Akopjanam draudēs septiņi līdz trīspadsmit gadi cietumā. Beigās jau droši vien nenotiesās, bet, ņemot vērā, cik lēni Latvijā velkas tiesas procesi, un to, ka mēs vēl speciāli pavilksim mazliet garumā, nākamos desmit gadus viņš pa tiesām vien staigās, nevarēs praktizēt kā advokāts, reputācija būs pagalam. Nez vai viņš to gribēs. Lai kāds draugs viņam Maksis, tas varētu būt pietiekami nopietns iemesls sadarboties ar mums.

Velti es par Vanagu šaubījos, domāja pulkvedis.

-    Lieliski, ļoti labi, viņš teica. Paskaidro vēlreiz, kā viņš bija iesaistīts tajā kukuļošanā? Viņš pārdeva firmu kādam, kurš vēlāk…?

-    Apmēram tā, kaut gan patiesībā viņš īsti iesaistīts nebija. Tā firma, ko viņš pārdeva, arī diemžēl nebija nekādā veidā iesaistīta. Varbūt būtu bijusi, ja tās Latvenergo amatpersonas netiktu aizturētas, to mēs nezinām, bet mēs varam pieņemt, ka bija vēlme izmantot šo kompāniju naudas atmazgāšanai vai starpniecībai kukuļošanā, vai abām šīm lietām, un vēl mēs varam pieņemt, ka jurists to zināja, un, ja tā, tad mēs ari varam pieņemt, ka firmas pārdošana patiesībā bija noziedzīga plāna sastāvdaļa. Plānošana, atbalstīšana, sagatavošana un tā tālāk. Es jau painteresējos prokuratūrai iebildumu nebūs, viņi ir ņēmuši pretī arī lielākus brīnumus. Daudz lielākus. Domāju, šis nav no sliktākajiem plāniem.

-    Mjā, pulkvedis norūca. Vanagam bija taisnība, prokuratūra, visticamāk, neiebildīs. Vanaga plāns izklausījās nevainojami. Velti viņam bija radušās šaubas par šo jauno cilvēku.

-    Labi, viņš teica, darām tā. Vispirms izsauciet viņu un nosakiet aizdomās turamā statusu. Ļaujiet skaidri noprast, ka viņam neizdosies izvairīties no apsūdzības. Izskaidro Akopjanam, kas tie par pantiem. Atgādini, ka šajā Latvenergo lietā visi dabūs reālus cietumsodus, jo sabiedrība un prese jau tagad ir pilnīgi pārliecināta par attiecīgo amatpersonu vainu. Tas skars arī viņu. Pasaki Akopjanam, ka viņa stāvoklis nav no labākajiem. Lai meklē advokātus un gatavojas tiesvedībai, taču pats galvenais uzreiz obligāti nopludini visu presei. Publisks kauns, publiskas apsūdzības, kuras nav iespējams atspēkot, rada vislielāko stresu. Vispirms nopludini neoficiālu informāciju, ka lietā ir parādījies jauns apsūdzētais, advokāts Edgars Akopjans, un tikai pēc tam tu viņam piedāvāsi sadarboties. Viņš, visticamāk, atteiksies. Tas nekas. Pagaidi nedēļu, lai viņam ir laiks visu saprast un apdomāt, tad pastiprini spiedienu uztaisi kratīšanu pie viņa birojā un mājā un obligāti parūpējies, lai žurnālisti to uzzina. Piezvani mūsu draudzenei Ilzei no televīzijas, viņa vislabāk māk pazemot un radīt ticamības iespaidu. Lai viņi ar kamerām gaida pie Akopjana mājām un ofisa. Mēs viņu saslēgsim rokudzelžos un vedīsim uz šejieni pratināt. Svarīgi, lai viņu nofotografē un uzfilmē, saslēgtu rokudzelžos un specvienības pavadībā. Atceries to tas ir ļoti svarīgi. Tas visos nostiprinās pārliecību, ka viņš ir noziedznieks. Nolieciet savu mašīnu kaut kur tālāk no ieejas, lai viņš būtu jāved rokudzelžos garāku gabalu un Ilze paspētu visu uzfilmēt un safotografēt. Ilzīte uztaisīs sižetu tā, ka pat Akopjana māte un viņa bērni sāks ticēt, ka viņš ir noziedznieks.

-   Viņš pats sāks ticēt, ka ir noziedznieks, Vanags smaidot piebalsoja, un arī pulkvedis apmierināts iesmējās.

-   Jā, tā būs, pulkvedis teica. Tad arestē visus viņa kontus un īpašumus. Izmantosim Latvijas likumdošanas priekšrocības. Un tad, brīdī,

kad viņa vārds jau būs izvazāts pa avīzēm, kad neviena viņa kredītkarte vairs nestrādās, kad pat vistuvākie cilvēki jau būs sākuši par viņu šaubīties, tu vēlreiz piedāvāsi Akopjanam palīdzību. Ja piekritīs sadarboties, apsoli apsūdzību atcelt un likt viņu pilnīgā mierā. Diez vai spēs turēties pretim. Bet, ja nepiekritīs… Nu ko, pats vainīgs lai tiesājas. Saprati visu?

-Jā, šef.

-   Mērķis attaisno līdzekļus reizēm tā ir taisnība, mans jaunais draugs, mērķis tiešām attaisno līdzekļus, kad jānoķer snaiperis, kurš pilsētas centrā gaišā dienas laikā slepkavo cilvēkus. Pareizi?

-Jā, pulkvedi.

-    Ir vēl kaut kas ?

-    Daži dokumenti.

No Krievijas Iekšlietu ministrijas bija pienākusi atbilde par atrasto snaipera šauteni.

Dragunova sistēmas snaipera šautene ar tādu un tādu ražotāja numuru bija norakstīta Krievijas-Cečenijas kara laikā 1995. gadā Groznijā. Krievijas armijas dokumentos tā figurēja kā iznīcināta karadarbības laikā. Par otru ieroci, kuru tā arī nebija izdevies atrast, balstoties tikai uz Latvijā izdarītās ballistiskās ekspertīzes datiem, Krievijas policija nebija spējusi atrast nekādas ziņas.

Tas viss neko nedeva. Neko jaunu nebija atraduši arī tie policisti, kas strādāja ar viedeoierakstiem. Velotūristi ar vācu pasēm bija pagaisuši bez pēdām. Izbraukuši no viesnīcas un kopš tā laika vairs kamerās nekur nebija atrodami. Saskaņā ar pulkveža versiju viņiem būtu vajadzējis parādīties kaut kur uz robežas, taču viņi nebija parādījušies. Vismaz ne tuvākajās dienās. Vismaz ne tādā izskatā, kas ļautu viņus pazīt.

Noskatīties visus ierakstus no visiem robežšķērsošanas punktiem arī turpmākajās dienās tehniski nebija iespējams, turklāt uz robežām ar Eiropas Savienības valstīm Lietuvu un Igauniju daudzviet kameras fiksēja tikai automašīnas, taču saskatīt tajās braucošo cilvēku sejas nebija iespējams.

īsāk sakot, šis izmeklēšanas virziens nebija devis nekādus būtiskus rezultātus.

īsti profesionāļi. Nomainīja dokumentus, izskatu un mierīgi aizbrauca. Iebrauca kā vācu velotūristi, aizbrauca, iespējams, kā amerikāņu baņķieri vai pielīmēja bārdas un pārkvalificējās par krievu zinātniekiem no

Novosibirskas. Kurš to tagad pateiks. Skaidrs, ka augstas klases profesionāļi. Visaugstākās un tieši tas likās mulsinoši, taču patlaban pulkveža domas aizklīda gluži citā virzienā.

Elizabete. Elizabete ne reizi nebija ļāvusi noskūpstīt viņu uz lūpām. Pulkvedis to nesaprata. Viņa nebija prostitūta. Elizabete bija izvēlējusies viņu, un pulkvedis zināja, ka viņš patika Elizabetei.

Viņš bija noklausījies viņas telefonsarunas ar draudzeni. Pulkvedis pat ierakstīja atsevišķā diskā to sarunu, kurā Elizabete bija stāstījusi draudzenei par viņa peni, jūsmojot, cik tas ir ideāli veidots, resnāks nekā citiem, turklāt tieši tik resns, kādu viņa allaž vēlējusies, un tieši tik garš, lai piepildītu viņu visu. Aizietu līdz galam, tad vēl mazliet, atdurtos un dotos atpakaļ. Man nekas nav jātēlo, katrreiz, kad viņš ir ienācis līdz galam, es gandrīz kliedzu, stāstīja Elizabete.

Elizabete bija stāstījusi, kā pirmo reizi, kad pulkveža penis piepildīja viņas vaginu, viņa nonākusi vienlaikus uz nebijušas labsajūtas un baiļu sliekšņa. Ja tas ietu vēl dziļāk, ja tas būtu kaut mazliet garāks vai resnāks, nekāda prieka vairs nebūtu. Tas kļūtu sāpīgi, grūti un neērti, bet, ja penis būtu kaut centimetru īsāks vai tievāks, ari tad nebūtu gluži tā, kā gribētos. Elizabete uzskatīja, ka ir atradusi savu ideālo peni.

-    Un kāds vīrietis nāk līdzi tam penim? draudzene bija vaicājusi.

-   Normāls vīrietis, Elizabete bija teikusi. Tāds, kurš var. Tāds arī ir īsts vīrietis.

-    Var tu domā seksuāli? draudzene bija pārprasījusi, acīmredzot nesaprotot, ko Elizabete ar to domājusi.

-    Nē, es domāju vispār. Var, nu, tā kā visu, atrisināt problēmas, aizstāvēt, darīt, ko grib, tāda varēšana vīrieti padara par vīrieti, viss pārējais ir nieki, Elizabete bija teikusi.

-    Elīzīt, jocīgā, tu tikai aizmirsi vienu svarīgu sīkumiņu naudiņa. Vecā, labā naudiņa. Pasaki atklāti tu precētu pilnīgu nabagu?

-    Pati tu esi jocīga, Elizabete bija atbildējusi.

Nauda arī ir varēšana, viena no varēšanas formām, bet ne vienīgā.

-     Par ko tu vispār runā, viņš ir Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks. Viņš var vairāk nekā visi tavi bagātnieki. Kurš no taviem bagātajiem draugiem var ieslēgt sirēnas un bākugunis un piecpadsmit minūšu laikā aizvest tevi līdz teātrim?

Elizabete bija sajūsmā par viņu, tas nebija apstrīdams, viņš Elizabetei patiešām patika, un Elizabete viņu gribēja.

Tad kāpēc viņa nekad nebija ļāvusi sevi noskūpstīt ?

Viņi nodarbojās ar seksu visneiedomājamākajās vietās, taču ne reizes nebija skūpstījušies.

Pulkvedim tas šķita svarīgi. Viņš bija tik bieži gulējis ar pērkamām sievietēm, ka viņam bija no svara šī atšķirība, šī zīme. Pulkvedim bērnībā mamma bija stāstījusi, ka krievu valodas vārds целоваться skūpstīties ir cēlies no vārda целый vesels. Skūpstīties tas nozīmē izveidot veselumu, kļūt par vienu veselu, un daudzus gadsimtus mātes bija mācījušas savām meitām, lai bez mīlestības skūpstu nedod, jo, ja reiz skūpsts, tad viss, tad vairs nav atpakaļceļa, ābolīša puses ir salīmētas, ābolītis vesels. Šie stāsti bija iespiedušies pulkveža prātā. Viņam patika skūpstīties, un viņam patika domāt, ka skūpstam ir kāda lielāka nozīme nekā tikai apmainīšanās ar siekalām.

Šovakar Elizabete atkal nāks pie viņa uz kabinetu. Šovakar es viņu noskūpstīšu, mēs skūpstīsimies ilgi un kaislīgi, pulkvedis domāja.

Elizabetei bija iepatikušies pulkveža kabineta apmeklējumi viņa te saskatīja plašas iespējas. Kabinetā atradās divi galdi. Pulkveža darbagalds un apspriežu galds ar sešiem krēsliem. Pulkveža lielais krēsls un mazs dīvāniņš, un aiz pulkveža krēsla sienā bija durtiņas, kuras veda uz nelielu atpūtas istabiņu, kurā bija arī neliels dīvāns. Šādas atpūtas istabas pie lielu priekšnieku kabinetiem Latvija bija mantojusi vēl no Padomju Savienības, toreiz tās apliecināja kabineta saimnieka augsto vietu ierēdņu hierarhijā. Ja jums bija atpūtas istaba, jūs patiesi bijāt augsta līmeņa, ietekmīgs, liels vadītājs.

Pulkvedim nepatika Elizabetes maniere virināt vaļā un ciet rakstāmgalda atvilktnes vai arī sēdēt viņa krēslā un, it kā atdarinot viņu, pārskatīt dokumentus. Elizabete bez mazākās minstināšanās spēja izvilkt no atvilktnes kādu mapi, pašķirstīt un nomest to uz grīdas. Pēc viņas aiziešanas dokumenti mūždien izrādījās sajaukti un izmētāti. Pulkvedis bija lūdzis viņu tā nedarīt, taču Elizabete allaž izrīkojās pēc sava prāta, neliekoties dzirdam pulkveža aizrādījumus.

Pulkvedim bija arī jāatzīst, ka kabinets ir izcili piemērota vieta tikšanās reizēm. Pie Elizabetes palikt bija neērti, jo tādā gadījumā nākamajā rītā pirms darba pulkvedim vēl nācās braukt mājup uzģērbt tīru kreklu un izgludināt bikses. Vienīgā alternatīva bija pulkveža dzīvoklis, taču tas šķita pārmēru noplucis, pieticīgs un askētisks tādai sievietei, kāda bija Elizabete. Viņa neiederējās pulkveža dzīvoklī, tāpēc viņš pacieta Elizabetes izdarības savā kabinetā.

Elizabete jau pirmajā viņu kopīgajā naktī bija uzsvērusi, ka necieš prezervatīvus.

-    Es esmu laba meitene, man neviena cita nav, un es par visu rūpējos, tev nav par ko uztraukties, viņa bija teikusi, un pulkvedis nešauboties viņai uzticējās.

Tas bija vēl viens it kā nebūtisks, taču patiesībā svarīgs sīkums, kas padarīja viņu seksu brīnišķīgu, tai pašā laikā apliecinot, ka Elizabete uztver viņu attiecības nopietni. Bet, ja tā, tad kāpēc viņa negrib, ka es viņu skūpstu?

Pulkvedis juta dzimstam sevī vēl vārdos neformulētas un neskaidras aizdomas. Kaut kas attiecībās ar Elizabeti bija nepareizi, tikai viņš nespēja saprast, kas īsti.

Šovakar viņš noteikti noskūpstīs Elizabeti. Pulkvedis tā bija nolēmis.

49.

“Vai tiešām tu vēlies doties prom?” Fērdža balss bija gandrīz vai lūdzoša. “Mums vēl ir tik daudz kas jāapspriež.”

“Atvaino, Fērdž, bet man pavisam noteikti steidzami ir jāizskata princeses Ketrīnas lieta.”

“Vai tas nevar pagaidīt līdz rītdienai ? Tu liec man justies galīgi neērti, tā pēkšņi aizskrienot.”

Es mēģināju skatīties viņam acīs, atturoties no kārdinājuma nodurt galvu kā grēkā pieķerta skolas meitene. Mēs stāvējām dārzā pie vārtiem, gaidīdami taksometru. “Fērdž, tam nav nekāda sakara ar tevi. Vienkārši pēc visa tā, ko tu man pastāstīji… Man ir jāpārbauda šī versija.”

“Tātad man nav izdevies tevi pārliecināt?”

“Tu taču saproti ar šādām lietām nekad nav tik vienkārši. Es nevaru tā nekritiski pieņemt, ka princese Ketrīna atceras savu iepriekšējo dzīvi, gluži kā Dalailama. Tas tomēr ir…”

“Ļoti neparasti,” Fērdžs pabeidza manā vietā, piemeklēdams iespējami nevainīgāko apzīmējumu.

Mēs abi kādu brīdi stāvējām klusumā, gaidot, līdz izdzirdēsim tuvojošos taksometra dzinēja troksni. Es, protams, tēloju. Turklāt skaudri apjautu, ka mana aktierspēle diez vai atnesīs kādu Oskara nomināciju. Manai aizbraukšanai bija vistiešākais sakars ar Fērdžu. Ar to, kas nupat bija noticis uz dīvāna viņa viesistabā. Vai pareizāk ar to, kas nebija noticis. Šo spēli pavisam noteikti apjauta arī Fērdžs, un tā abiem lika justies kā diviem šaurā telpā iesprostotiem svešiniekiem, kuri nevar vien sagaidīt, kad varēs iet katrs savu ceļu. Un tikai pieklājība vai bailes lika saglabāt ikdienišķuma ilūziju.

Varēju vismaz mierināt sevi ar vājo attaisnojumu princeses lieta tiešām bija vēlreiz rūpīgi jāpārskata. Ja starp viņas gadījumu un Fērdža aprakstītajiem fenomeniem bija tik liela līdzība, tas varēja kaut ko nozīmēt. Bet ko tieši? Par Ketrīnu šobrīd domāt bija vēl daudzkārt sarežģītāk nekā par to, kas nupat bija atgadījies starp mani un Fērdžu.

“Liekas, ka brauc,” viņš teica un pasniedza man rokassomiņu, kuru bija turējis, kamēr mēs gaidījām. Lai cik neērti arī justos, viņš nespēja zaudēt savu džentlmeniskumu.

“Tad līdz pirmdienai, Fērdž,” es atbildēju.

“Līdz pirmdienai, Sāra. Un atceries, ka tev ir jāsagatavo paziņojums presei.” Viņa seja pēkšņi bija kļuvusi vēsa, tajā vairs nevarēja nolasīt nevienu emociju.

“Kā gan to varētu aizmirst.”

Es iesēdos taksometrā un nosaucu šoferim hospitāļa adresi par gulēšanu šonakt tāpat nebija vērts domāt. Turklāt mani dzina pamatīga ziņkāre uzzināt pēc iespējas vairāk par Fērdža aprakstīto fenomenu bērniem, kuri atceras kādas citas personas atmiņas. Es, protams, nevarēju pieņemt domu, ka izskaidrojums varētu būt meklējams dvēseļu pārceļošanā. Joprojām nespēju aptvert, kā šāda doma bija atradusi vietu Fērdža prātā. Man vienmēr bija licies, ka ticība reinkarnācijai, pārdzimšanai un dvēseļu ceļošanai ir kas tāds, ar ko aizraujas pārāk garlaikotas mājsaimnieces vai vismaz vīrieši pusmūžā ar zirgastēm, puķainiem krekliem un sandalēm kājās. Likās neiespējami, ka Fērdžam ar to visu varētu būt kas kopīgs. Vai tad laba akadēmiskā izglītība un slimnīcas direktora darbs nebija barjera, kuras filtrā aizķērās viss laboratorijā nepārbaudāmais? Viss, ko pierādīt varēja nevis ar grafikiem un diagrammām, bet ar vīzijām un dažādiem psihoemocionāliem stāvokļiem. Tas, kam nepietika ar zinātni, bet kam vajadzēja vēl arī ticību?

Un tomēr Fērdža minētie piemēri bija pavisam reāli, zinātniski dokumentēti. Galu galā man pašai šobrīd bija paciente, kura aprakstīja atmiņas no svešas dzīves. No dzīves, kuru viņa nevarēja zināt, ja vien… Un kas gan nāca pēc šī “ja vien”?

“Ja būtu Dievs, ar manu mammu tā nebūtu noticis.” Atceros šos vārdus. Man toreiz bija astoņi gadi. Divas nedēļas iepriekš es tumši zilā kleitiņā biju sēdējusi pirmajā rindā savas mammas izvadīšanas ceremonijā. No šoka, no izbīļa, no apkārtējo savādās izturēšanās mani bija pārņēmusi apātija. Gluži kā transā ieslīgusi, es sēdēju mierīga un vienaldzīga nekādu emociju, nevienas liekas kustības. Šādā transā es pavadīju abas nākamās nedēļas. Slīdēdama gluži kā rēgs starp ļaudīm, kuri manī noraudzījās līdzjūtības pilnām, bet klusējošām acīm. Tēvs mani katru rītu turpināja vest uz skolu, kaut arī viņa kustības bija kļuvušas stīvas un mehāniskas. Mēs bijām divi roboti uzlikti uz sliedēm, kustēdamies paši bez savas gribas piepūles. Vienkārši aiz inerces. Un pieraduma. Gaidīdami, kad beidzot atspere izgriezīsies un mēs varēsim kādu rītu vienkārši palikt gultā un nekad, nekad vairs necelties.

Tad bija diena, kad sēdēju viena skolas gaitenī. Pēc negadījuma ar manu mammu pārējie bērni bija sākuši no manis vairīties. Gluži kā baidoties aplipināties ar nez kādiem baciļiem un pārnest tos mājās, aplipināt savas mammas ar kādu nelaimi. Man klāt pienāca mūsu mūzikas un zīmēšanas skolotāja. Viņa bija jauka sieviete ap četrdesmit gadiem, kura nekad nelietoja kosmētiku un mūzikas stundās, lai kāds gadalaiks tobrīd arī būtu, vienmēr ļāva mums dziedāt Ziemassvētku dziesmas. Viņa apņēma mani ap pleciem un teica: “Tev noteikti šobrīd klājas neizturami smagi, bet Dievs dos tev spēku saņemties.”

Tajā brīdī es pielēcu kājās un sāku kliegt. Viņas vārdi negaidīti bija pārrāvuši kādu dambi, aiz kura krājās visa mana bērna neizpratne, naids un apjukums. “Ja būtu Dievs, mana mamma nebūtu nomirusi,” es kliedzu un tad vēl daudz ko citu. Es kliedzu un kliedzu, bet viņa apkampa mani un maigi šūpoja, lai arī es mēģināju plēst viņu aiz matiem un kost rokās. Visbeidzot es nomierinājos. Un tajā brīdī kaut kas notika, kāda kompasa adata manī pagriezās pretējā virzienā. Es atkal atdzīvojos un biju tā pati meitene, kas pirms negadījuma. Bet tai pašā laikā arī gluži cita tāda, kura sevī slēpa apbrīnojamu apņēmību. Iekļūt klases sekmju saraksta augšgalā. Iegūt vietu labākajā universitātē. Saņemt lielāko stipendiju. Izkarot prakses vietu prestižākajā hospitālī. Kļūt par labāko bērnu psihoterapeiti. Man vienmēr bija licies, ka saviem pacientiem mēģinu sniegt to pašu, ko toreiz mūzikas skolotāja bija sniegusi man, maģisku apskāvienu, kas liks viņos pārlūzt visam sliktajam. Tā bija vienīgā lieta, kam es patiešām ticēju. Viss pārējais bija izskaidrojams. Negadījumi notika. Cilvēki saslima. Reizēm nomira. Arī tad, ja tev bija tikai astoņi gadi un tā bija tava mamma. Nekā cita vienkārši nebija. Visu varēja saprast ar prātu vajadzēja tikai mācīties pietiekami ilgi un strādāt pietiekami smagi.

Bet tagad bija izrādījies, ka Fērdžs aizraujas ar eksotiskām Austrumu mācībām. Un es pēkšņi biju nonākusi spēles laukumā, kuru, lai cik ilgi mācītos un lai kā arī strādātu, nebija iespējams izprast. Pat ja cilvēkā būtu kas tāds, ko varētu saukt par dvēseli, tad to nekādā veidā nevarēja pierādīt. Dvēselei varēja tikai ticēt. Un, lai kā arī būtu, ticēt dvēselei ir viena lieta, bet pavisam kas cits ir ticība, ka šīs dvēseles pārceļo no viena cilvēka nākamajā un mazi bērni spēj atsaukt atmiņā savas iepriekšējās dzīves… Tas varēja iederēties Tibctā, izraugoties Dalailamu, bet noteikti ne Londonā, Rietumu medicīnas hospitālī ārstējot karaļnama pārstāvi. Fērdžs bija vai nu pārāk ekscentrisks, vai pārāk traks. Mani vienlīdz satrauca abas iespējas.

Tomēr visvairāk nedeva mieru apziņa, kas notiktu, ja viņam izrādītos kāda daļa taisnības. Tas tomēr bija Fērdžs, viens no vislabāk izglītotajiem un erudītajiem cilvēkiem, kādu vien Londonā varēja sastapt. Viņš nepiederēja pie to ļaužu grupas, kas varētu aizrauties ar kādu ideju tāpat vien, bez nopietna iemesla. Tikai es nebiju droša, ka vēlos šos iemeslus uzzināt.

Tas nebija Dievs, kurš toreiz, pirms gandrīz trīsdesmit gadiem, bija devis man spēku atgriezties atpakaļ dzīvē. Tas bija otra cilvēka pieskāriens. Izskaidrojams un izmērāms. Un pie tā es arī gribēju palikt.

Mašīna apstājās pie pazīstamajiem Sv. Marka hospitāļa vārtiem, un taksists smagā indiešu izloksnē nosauca brauciena maksu. Slimnīcas logi, ja neskaita intensīvās aprūpes palātu, pārsvarā bija tumši. Gaismas dega tikai gaiteņos, kur, galvas plaukstās atspiedušas, sēdēja samiegojušās dežūrmāsas. Viena no viņām mani ieraudzīja un pamāja ar galvu.

“Man vienmēr bija šķitis, ka psihoterapeitiem nav vajadzības strādāt naktsmaiņas,” viņa teica. “Labvakar, daktere Redstona.”

“Labvakar, Džeina,” es nomurmināju un pasteidzos viņai garām, cerēdama neuzskriet virsū vēl kādam kolēģim.

Tiklīdz nokļuvu savā kabinetā, tā, nenovilkusi mēteli, ieslēdzu datoru un atvēru akadēmisko žurnālu datubāzi. Uz brīdi atkal sajutos kā studiju gados, gatava upurēt visu savu brīvo laiku, miegu un sabiedrisko dzīvi, lai pirmā atrastu uzdevuma risinājumu. Man vajadzēja uzzināt visu par Fērdža aprakstīto fenomenu un atrast tam skaidrojumu. Vēlams, tādu, kurš neietvertu dvēseles, dalailamas un tamlīdzīgas šaubīgas lietas.

“Iepriekšējo dzīvju atmiņas,” es ierakstīju datubāzes meklētājā. Atrasto publikāciju saraksts nebija pārāk garš, bet visviens man bija nepieciešama visa nakts, lai tās caurskatītu. Kad pirmie saules stari iespīdēja caur kabineta loga žalūzijām, es biju tikusi skaidrībā par trim lietām. Savādais fenomens patiešām eksistēja. Vismaz līdz šim tam nebija atrasts zinātnisks skaidrojums. Un es nespēšu vairs apstāties, līdz būšu sapratusi kā kaut kas tāds ir iespējams.

50 .

Nekāda skūpstīšanās atkal nesanāca.

Ieraugot Elizabeti kabineta durvīs, pulkvedis zaudēja valodu. Dzīvē viņš bija šo to pieredzējis, taču šādam pagriezienam nebija gatavs. Pulkvedis blenza uz Elizabeti. Viņš vēl nesaprata, ko tas nozīmē, taču juta sevī mostamies dusmas, un savas dusmas pulkvedis nebija radis slāpēt.

Viņš uzskatīja, ka dusmas, līdzīgi bailēm, cilvēkam ir dotas, lai palīdzētu izdzīvot.

Dusmas norāda uz to, kas nav akceptējams, kas ir bīstams, kas saistīts ar riskiem. Piemēram, cilvēks, kurš melo, izraisa jūsos dusmas, jo tas ir bīstami. Jūs viņam uzticējāties, bet, izrādās, viņam uzticēties nevar.

Dusmas ir dabiska reakcija, kas saka dzen viņu prom, pārmāci viņu, viņa klātbūtne tevi apdraud. Gluži tāpat dusmas var izraisīt cilvēks, kurš agresīvi un pārgalvīgi vada mašīnu. Vai nepaklausīgs bērnelis, kurš, blēņas darīdams, neapzinās, ka teju, teju nokritīs, apdedzināsies vai sadauzīsies. Dusmas mums neļauj ignorēt to, ko nedrīkst ignorēt, domāja pulkvedis. Un līdzīgi bailēm arī dusmas spēj nomākt sāpes un badu, tās dod papildu spēkus, atbrīvo slēptas enerģijas rezerves un ir neaizstājams palīgs cīņā. īpaši svarīgi ir tas, ka dusmas pieklusina arī savu vecāko māsu bailes. Pulkvedis uzskatīja dusmas par savu sabiedroto.Viņš tās pazina un cienīja. Dusmas dzima kaut kur pašā viņa būtībā. Jo stiprāk pulkvedis bija saniknojies, jo krāšņāk sasārta rēta uz viņa vaiga, acu zīlītes satumsa, lūpas savilkās, sirds sāka straujāk dauzīties.

Elizabete stāvēja uz sliekšņa, ieģērbusies policijas leitnantes formā. Viņai pat bija divas mazas piespraudes par teicamām sekmēm profesionālajā apmācībā un par sasniegumiem sportā. Forma viņai derēja kā uzlieta.

Tas ir kaut kāds joks, tas nav iespējams, viņu ir iznesuši cauri, pulkveža galvā šaudījās haotiskas domas.

Bet kā? Kā tas iespējams? Kurš vēl to zina? Nē, muļķības, viņa taču ir aktrise, es biju uz izrādi, es biju uz pirmizrādi pulkvedis apstulba, tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka šādas spēlītes viņam neiet pie sirds. Pulkvedim nepatika Elizabetes attieksme pret viņu, mūžīgā vēlme visu izkārtot pēc sava prāta, piespiest, lai pulkvedis viņai kalpotu.

-     Ko tas nozīmē? viņš vaicāja skarbā komandiera balsī, it kā viņa priekšā stāvētu vismaz pulks.

Elizabete uzbrūkošo toni pilnībā ignorēja. Lai arī pavisam citā veidā, taču gaita, kādā viņa iesoļoja kabinetā, uz karavīru ierindu iedarbotos ne sliktāk kā pulkveža dārdošā balss.

-             Tu taču neteiksi, ka tev ir kādi iebildumi pret seksu ar padotajām?

-    viņa teica, pat nepaskatoties uz pulkvedi.

-     Ko tas nozīmē ? pulkvedis atkārtoja klusākā balsī, kurā vērīgāki ļaudis saklausītu pēdējo brīdinājumu. Taču ne jau Elizabete.

-     Nerunā ar mani tādā tonī, zaķīt, viņa teica un atvēra durvis uz atpūtas istabu.

-    Tev nāksies laizīt mani, līdz es patiešām beidzu. Tāds mums šodien ir plāns, viņa piebilda, apsēdusies uz nelielā, ar raupju audumu apvilktā dīvāna.

Pulkvedis satvēra viņu aiz rokas un uzrāva kājās. Viņš pievilka Elizabeti cieši klāt un vaicāja vēl klusāk:

-    No kurienes šī forma?

-    Atlaid mani tūlīt, viņa skatījās pulkveža acīs bez mazāko baiļu vai padevības ēnas un zināmā mērā pat izaicinoši. Tagad arī Elizabetes balsī ieskanējās metāliskas notis.

Elizabete ieturēja pauzi un, pastiepusi brīvo roku, lai noglāstītu pulkveža rētu, teica klusā balsī, kurā nu jautās gan pavedinājums, gan kārdinājums:

-    Zaķīt, viņa apzināti jau otro reizi nosauca pulkvedi par zaķīti, lai pakaitinātu viņu, apliecinātu, ka viņai nav bail, un pārbaudītu savu varu pār pulkvedi. Tomēr tā šoreiz nebija laba ideja.

Pulkvedis nogāza Elizabeti uz dīvāna, iespiežot viņas seju mīkstajā polsterējumā. Vienu plaukstu viņš turēja uz Elizabetes kakla, raugoties, lai viņas deguns un mute būtu stingri iespiesti dīvānā un elpošana būtu apgrūtināta, bet ar otru atlauza uz muguras Elizabetes roku.

Elizabete pretojās. Viņa cīnījās no visa spēka, taču pulkvedis zināja, ka pēc desmit piecpadsmit sekundēm viņai aptrūksies skābekļa un spara pretoties. Viņš joprojām stingri turēja Elizabetes galvu un tā arī notika. Jau pēc desmit sekundēm Elizabete bija sapratusi, ka nu jau cīnās nevis par to, kurš dominēs viņu attiecībās vai seksā, bet gan par katru nākamo elpas vilcienu.

Pulkvedis juta, kā Elizabetes ķermenis pakļaujas. Pāris sekundes viņš vēl nogaidīja, lai būtu drošs, tad mazliet atslābināja spiedienu, lai viņa varētu ievilkt gaisu, taču ne tik daudz, lai spētu pagriezt galvu uz sāniem un tādējādi atbrīvot elpceļus. Tobrīd viņš pēkšņi apjauta, cik neparasti tievs un trausls ir Elizabetes kakls. Pulkveža prāvā plauksta viegli aizsniegtu un saspiestu miega artēriju, tādējādi panākot, ka viņa acumirklī zaudē samaņu, taču viņš to nedarīja, viņš gribēja redzēt, vai Elizabete tiešām ir padevusies.

Elizabete vairs nepretojās. Viņa necentās kliegt, viņa bija pilnībā pakļāvusies. Pulkvedis atbrīvoja Elizabetes kaklu, toties stingrāk saspieda viņas roku uz muguras. Viņš atkal mirkli nogaidīja. Arī Elizabete gaidīja.

Ar brīvo roku pulkvedis uzrāva uz augšu viņas formas svārkus. Tas nebija viegli, jo svārki bija šauri.

Apakšveļas nebija. Tagad viņam it kā vajadzēja viņā ieiet, bet pulkvedim nestāvēja. Viss notikušais nebija seksuālas iekāres vadīts akts, vien neapslāpētas dusmas, viņš bija ļāvis tām vaļu, taču situācijā nebija nekā tāda, kas spētu pulkvedi uzbudināt. Viņu neuzbudināja varmācība vai sievietes iegūšana pret viņas gribu.

Un tomēr viņš gribēja Elizabeti sodīt. Dusmas diktēja savu, tās darbojās pēc dusmu loģikas un pieprasīja, lai Elizabete tiktu pazemota un sāpināta.

Viņam bija kaut kas jāiebāž Elizabetē ar varu, bez mazākā maiguma vai cieņas. Tas bija pilnīgi skaidrs, vien tā bija iespējams izkļūt no šīs situācijas, apliecināt savu pārākumu, pilnībā pazemot un pakļaut Elizabeti. Pulkvedis aplaida skatienu visriņķī, bet kā par spīti nemanīja nekā piemērota. Viņa skatiens apstājās pie pusizdzertas konjaka pudeles plauktā, tas bija Martell VSOP. Kāds viņam bija to uzdāvinājis. Mirkli pulkvedis šaubījās, konjaka bija drusku žēl, taču tad viņš negaidīti atcerējās nenotikušo anālo seksu un to, kā viņš tonakt bija palicis viens aiz aizvērtām durvīm, viens un neprātīgi gribošs, un viņam uzreiz tapa skaidrs, kā viņš tagad izrīkosies ar Elizabeti.

Turot pudeli brīvajā rokā, viņš ar zobiem to attaisīja, iedzēra kārtīgu malku un jau grasījās izliet atlikumu uz Elizabetes dibena, lai tad ar tukšo pudeli viņu sodītu, kad sajuta, ka domas par anālo aktu tomēr ir iespaidojušas viņa locekli.

Viņš nolika pudeli un sāka pogāt vaļā bikses. Elizabete bija pagriezusi galvu uz sāniem, lai varētu elpot, bet neko neteica un arī nepretojās. Pulkvedis joprojām neļāva viņai pat pakustēties.

Šādā pozā nemaz nebija tik viegli nodabūt bikses pusmastā, turklāt process novirzīja domas no Elizabetes dibena, tāpēc, kad pulkvedis tika pie sava daikta, tas atkal jau bija mīksts un nelietojams. Tomēr pulkvedis vairs nesvārstījās. Viņš ar celi pagrūda platāk viņas kājas un ar brīvo roku sāka sevi uzbudināt. Doma, ka tūlīt viņš ieies Elizabetes dibenā, lieliski līdzēja, un viņš bija gatavs jau pēc maza brīža.

Elizabete atradās mazliet par zemu, lai pulkvedim būtu ērti iespraukties vaginā, taču tieši īstajā augstumā, lai viņš varētu iespiesties viņas dibenā. Ar pirmo mēģinājumu tas neizdevās, un viņš, mazliet paliecies atpakaļ, iebāza Elizabetes anālajā atverē īkšķi.

Elizabete iekliedzās, un pulkvedis iespieda viņas seju ciešāk dīvānā. Tagad viņš bija stipri uzbudinājies, un ar otro mēģinājumu viņam izdevās ieurbties Elizabetes dibenā.

Viņš juta, kā Elizabetes ķermenis sāpēs saspringst un izliecas.

Pulkvedis uz mirkli apstājās. Viņam tas bija izdevies, viņš bija iespiedis savu resno locekli Elizabetes dibenā un tagad centās izbaudīt kaut ko sevišķu, taču neko tādu nejuta. Viņš sāka kustēties. Spēcīgi, grūdienu pēc grūdiena kā jau radis.

Elizabete sāpēs kliedza, vienlaikus cīnoties pēc elpas, katra viņas ķermeņa šūna signalizēja par sāpēm. Pulkvedis to juta un redzēja, taču tas nelika viņam apstāties, drīzāk gluži pretēji. Viņš gribēja, lai Elizabetei sāp.

Grūti pateikt, cik ilgi tas turpinājās. Kad pulkvedis beidza, viņš juta, ka ir nosvīdis. Viņš palaida vaļā Elizabeti, un viņa saļima uz dīvāna. Uz pulkveža locekļa visā tā garumā bija asinis un fekālijas. Sajaukums, kādu pēdējo reizi viņš bija redzējis Afganistānā. Pretīgi, viņš nodomāja.

Pulkvedis apmazgājās turpat atpūtas telpas tualetes izlietnē un iedzēra vēl vairākus prāvus malkus konjaka.

-    Ģērbies, ko sēdi, viņš teica Elizabetei. Elizabete piekārtoja formu, uz viņas pieres un deguna bija sarkani plankumi, kurus bija atstājis raupjais dīvāna audums, mati bija izpūruši, forma saburzīta.

Pulkvedis paskatījās pulkstenī. 19.48. Būs labi, izvedīšu viņu pa dienesta ieeju. Ja nebūtu tās formas, vispār nekādu problēmu, viņš domāja.

-    No kurienes tā forma es tev prasīju.

-    No kinostudijas. Es filmējos reklāmā, tur bija, es iedomājos…

-    Mani tas neinteresē, pulkvedis viņu pārtrauca. Ejam.

Elizabete sameklēja kurpi, kas bija nomukusi no kājas. Gausi to

uzvilka.

Pulkvedis atkal stingri saņēma viņas roku virs elkoņa un vadīja uz durvīm.

-    Man sāp, Elizabete mēģināja atbrīvoties no tvēriena, bet pulkvedis nelikās manot viņas centienus.

Gaitenī neviena nebija, un pulkvedis piespieda lifta izsaukuma pogu.

Ja viņus kāds tagad ieraudzīs, tas nebūs labi. Elizabetes izskats, gaita, mati un apģērbs daiļrunīgi liecināja, kas tikko bija noticis. Viņam likās, ka lifts nāk pārāk ilgi.

Maita aktrise, noteikti pietēlo, domāja pulkvedis.

Līdzko pulkvedis mazliet nomierinājās, lifts apstājās viņu stāvā. Durvis atvērās, un tur stāvēja Vanags. Viņu skatieni sastapās.

-    Brauksi ar nākamo, pulkvedis uzkliedza, steidzīgi iestumjot Elizabeti liftā un dauzot pogu, lai lifta durvis pēc iespējas ātrāk aizvērtos.

Viņam likās, ka durvis ir vaļā pārāk ilgi.

Protams, tieši tā man tagad vēl trūka. Kā var tā neveikties ? Tikai tagad pulkvedis saprata, ka arī viņa forma ir saburzīta un nekārtīga. Uz biksēm bija slapji traipi, laikam palikuši no apmazgāšanās tualetē. Pulkvedī no jauna uzvilnīja dusmas.

-    Tikai pamēģini kādam kaut ko pažēloties. Отхуячу, пиздец, нахуй! Раздавлю, бледъ, нахуй! Skaidrs? Pat tai Baibai, draudzenei, ar kuru tu par mani mēdz runāt, ne vārda, skaidrs?!

To Elizabete nebija gaidījusi. Viņa nesaprata, no kurienes pulkvedis var zināt par viņas sarunām ar Baibu. Tiešām noklausījies ?

-   Jā, viņa klusi teica.

-    Labi, pazudi, pulkvedis teica, kad viņi bija piebraukuši pie Elizabetes mājas.

Elizabete izkāpa.

Taškentas hospitālī pulkvedis kādu laiku bija gulējis vienā palātā ar kādu ģenerāli, kurš tā sauktā PSRS militārā padomnieka statusā bija piedalījies militāros konfliktos gan Sīrijā un Jemenā, gan Angolā un Laosā, gan tagad Afganistānā. Hospitālī viņš bija nonācis ne jau ievainojuma dēļ. Ģenerālim bija vairogdziedzera vēzis vēlīnā stadijā. Faktiski viņš mira. Ģenerālim, protams, pienācās atsevišķa palāta, tomēr viņš, lai kliedētu vientulību, bija lūdzis palātas biedru.

-      Pēc kara dzīvot ir grūti, ģenerālis bija teicis, jo miera laikos neviens nevar izbēgt no cīņas ar pašu galveno cilvēka ienaidnieku viņa paša tarakāniem. Karā tie pazūd, jo te ir pārāk daudz reālu briesmu un ienaidnieku, turpretī miera laikā tarakāni diendienā cenšas tevi iznīcināt. Nedrošība, novērtējuma trūkums, skaudība, naids, alkatība, iegribas, bailes, depresija, nespēja tikt galā ar neveiksmēm, vientulību, panākumiem, ar naudu vai tās trūkumu, ar saviem garastāvokļiem, citu cilvēku skatieniem un vērtējumiem. Katram ir savs tarakānu komplekts, reizēm visai eksotisks. Vai nu cilvēks ir stiprāks par saviem tarakāniem, iemācās ar tiem sadzīvot, pazīt tos, kontrolēt, vai arī tarakāni viņu tomēr piebeidz. Tāda ir atšķirība starp stipru un vāju cilvēku. Tikai stiprais tiks galā ar tarakāniem, vecais ģenerālis stāstīja. Daži domā, ka tarakānus var iznīdēt ar ķīmiju, ar kaut kādiem antidepresantiem vai nervu zālēm, opiātiem vai alkoholu, bet viņi maldās. Citi raujas atpakaļ uz karu, lai tikai nebūtu jācīnās ar saviem tarakāniem miera apstākļos. Atceries, nekāda ķīmija, nekāds alkohols nepalīdzēs tikai ar prāta spēku, ar prāta enerģiju var viņus apkarot, bet tas nav viegli, tāpēc centies neļaut izaugt saviem tarakāniem lieliem, centies tos iznīcināt saknē, tā bija mācījis ģenerālis.

Pulkvedis tagad atcerējās šo sarunu. Skaidrs, ka tie bija kaut kādi viņa paša tarakāni, kas bija piespieduši izdarīt to, ko viņš šodien bija izdarījis. Dusmas, aizskarta patmīļa, kas alka atriebes, kāda slēptas nedrošības stīga, varbūt vēl kas neapjausts. Un tagad viņš centās šos tarakānus nobendēt ar konjaku. Darīja tieši to, ko vecais ģenerālis ieteica nedarīt.

Kas man uznāca, kāpēc tas bija vajadzīgs? pulkvedis domāja pie sevis. Dusmas, tās bija bijušas dusmas. Varbūt dusmas tomēr ne vienmēr ir draugs. Laikam jau bija krājies, viņš domāja. Kāpēc viņa mūždien uzvedas tā, it kā es būtu kaut kāds pakalpiņš ? Un tā urķēšanās pa papīriem, pa visu kabinetu izmētātie dokumenti un tas sekss te baznīcā, te parkā, te benzīntankā, te vēl nez kur. Viss noris vien tā, kā patīk viņai. Ko viņa iedomājas? Ar ko viņa atļaujas spēlēties? Pati vien vainīga.

Pulkvedis, sēdēdams pie automašīnas stūres, dzēra konjaku no kakliņa.

Tas nav uz labu, domāja pulkvedis, būs jāsāk nodarboties ar sevi, viņš sev teica, vienlaikus ar citu prāta daļu apzinoties, ka viņš nedz pievērsīsies sev, nedz ir skaidrs, kā tas vispār jādara.

Un ko Vanags nez padomāja?

51 .

Pēc milzīgās katastrofas, par ko izvērtās mans tālākais darbs ar princesi Ketrīnu, vajadzēja rīkoties daudz piesardzīgāk. Galu galā, Mareks, mazais Liverpūles zēns ar spīdīgi melnajiem matiem un tām pašām dziļajām, tumšajām acīm, kādas biju redzējusi gan Ketrīnai, gan visiem pārējiem bērniem, kuri bija izrādījuši iepriekšējo dzīvju atmiņu fenomenu, patlaban bija mana pēdējā iespēja. Viņš bija atslēga, kas ļāva turpināt darbu no tās vietas, kurā Ketrīnas skandāls to bija pārtraucis. Un tikai viņš varēja mani aizvest līdz atbildei kas slēpjas aiz šī savādā iepriekšējo dzīvju atminu fenomena.

Varbūt tas bija tikai apmāns vai psihofiziskas dabas norise, kurai zinātne vēl nebija radusi izskaidrojumu. Tad tas būtu mans zinātnieces uzdevums doties tālāk un izskaidrot pasaulei to, kas līdz šim tai šķitis mistisks un neizskaidrojams, tāds taču vienmēr ir bijis zinātnes mērķis. Agrāko laiku cilvēki bija uzskatījuši zibeni par dievu bultām, līdz zinātne to izskaidroja ar elektrisko izlādi. Agrāk lietus izsaukšanai tika veltīti iespaidīgi rituāli, upurēti dzīvnieki un nereti arī cilvēki, līdz beidzot zinātne izskaidroja ūdens kondensāta veidošanos, vēja plūsmas un lietus mākoņus. Šodienas zinātne nav nekas vairāk kā vakardienas maģija. Un šodienas maģija ir rītdienas zinātne.

Bet varbūt tur patiešām slēpās kas zinātniski neizskaidrojams. Pat nepiešķirot tam īpašu reliģisku nozīmi, kāda daļa informācijas no smadzenēm taču varēja nāves brīdī pārceļot no viena cilvēka uz citu gluži kā elektriskais signāls vai infrasarkanās gaismas stars. Signāls, kuru mēs bijām nodēvējuši par “dvēseli”. Un, ja man izdotos pierādīt šāda signāla esamību, tas būtu ne tikai pasaules līmeņa zinātniskais apvērsums. Tā būtu arī dziļi personiska revolūcija, kas vienā acumirklī izmainītu visu, ko es par šo dzīvi esmu zinājusi un domājusi. Tad būtu skaidrs, ka man toreiz, astoņu gadu vecumā, nebija taisnība un pasaule ir iekārtota pavisam citādi. Jēgpilnāk.

Nemāni sevi, Sāra! Tu esi apsēsta ar šo lietu tādēļ, ka vēlies atgūt savu reputāciju. Tev nekad nav īsti patikusi šī mazpilsētas logopēdes karjera. Tu vēlies atgriezties Londonā ar triumfu. Dzirdēt atvainošanās vārdus no preses un kolēģiem. Tu gribi redzēt Fērdžu pie savām kājām.

Un vai tas būtu kas slikts? Pēc visa tā, ko viņš vēlāk man nodarīja? Un vai tad zinātniekus vienmēr nav virzījusi arī kāda personiska motivācija, pat ja tas būtu tikai aizvainojums?

Ar Mareku biju nostrādājusi jau gandrīz divus mēnešus un zināju, ka ilgāk vairs nevaru gaidīt. Lai kāds ari būtu iepriekšējo dzīvju atmiņu cēlonis, tām bija tendence izzust, bērniem pieaugot. Parasti šīs atmiņas sāka bālēt četru piecu gadu vecumā, un, sasnieguši skolas vecumu, bērni parasti pilnībā bija tās aizmirsuši. Marekam tuvojās septītā dzimšanas diena. Turklāt, ja vēlējos izmantot viņa lietu šī fenomena pierādīšanai, man vajadzēja, lai viņš atcerētos pēc iespējas vairāk un skaidrāk. Ikviena detaļa varēja kalpot par pierādījumu. Ikviena mazākā norāde varēja kliedēt šaubas. Vai gluži pretēji apstiprināt, ka viņa stāstītajam nav saiknes ar realitāti un skaidrojums jāmeklē nevis kādas citas personas dzīvē, bet paša bērna attīstībā.

Mareks joprojām nebija pārāk runātīgs, tomēr, ja salīdzina ar mūsu pirmajām tikšanās reizēm, kad viņš bija gluži vai mēms, mēs bijām veikuši garu un smagu ceļu. Vairāk par runāšanu gan viņam patika zīmēt. Mareka lieta bija pilna ar zīmējumiem, kuros biju viņu lūgusi attēlot savas atmiņas no laika, kad viņš bija cits zēns. Tie visi šobrīd stāvēja izlikti uz mana rakstāmgalda. Baznīca ar zeltītu kupolu. Strūklaka ar krāsainām ūdens šaltīm. Kaut kas tāds, kas izskatījās pēc baltām piramīdām. Lieli nami ar balkoniem. Mazāks namiņš, kuru ieskāva koki un kuram blakus bija uzzīmēti cilvēki ar lieliem ieročiem droši vien mednieki. Suns, zem kura zēns ar lieliem, neveikliem burtiem bija uzrakstījis “RINGO”. Katrs par sevi šāds zīmējums bija tikai nesaistīta impresija. Bet visi kopā tie varēja veidot kādu vienotu stāstu, apstiprinot Mareka atmiņas. Problēma bija atrast ģeogrāfisko vietu, no kurienes šie atmiņu tēli bija nokļuvuši Mareka apziņā.

“Un kurā vietā tu agrāk dzīvoji ?” es taujāju atkal un atkal. Visu pēdējo nedēļu tā bija mūsu seansu galvenā sarunas tēma.

Klusums. Melnie mati pār zēna kalsno seju. Divas dziļas, tumšas acis, kuras raugās manī, bet nekā nesaka.

“Varbūt tu vari man uzrakstīt, kā sauca to vietu?”

Viņš paņem papīru. Kalsnie pirksti, cieši satvēruši zīmuli, velk lielus, nevienādus burtus. E-L-I-Z-A-B-E-T-E.

“Kas tas ir? Vietas nosaukums? Vai tā sauca pilsētu, kurā tu dzīvoji?” Klusums. Un tā seansu pēc seansa. Es jutu, ka laiks sāk slīdēt man caur pirkstiem kā smiltis. Nebija nekādu šaubu, ka zēns piedzīvo iepriekšējo dzīvju atmiņu fenomenu, bet man bija pārāk maz informācijas, lai ar to varētu ko iesākt. Karaliene Elizabete. Elizabetija. Elizabetes abatija. Stundām ilgi meklēju norādes uz kādu apdzīvotu vietu, kuras nosaukumā būtu Elizabetes vārds, bet visi mani meklējumi atdūrās pret sienu. Nekā. Tukšums.

Līdz kādu vakaru kārtējo reizi pārlasīju Mareka lietu tā sen bija kļuvusi par manu iemīļotāko lasāmvielu, kuru pārzināju ne sliktāk kā katoļu priesteris savu breviāru -, kad aizķēros pie epizodes no zēna mātes atstāsta par viņa bēgšanas mēģinājumu. Nez kāpēc iepriekš nebiju šai epizodei pievērsusi īpašu uzmanību. Tagad tā pēkšņi man šķita slēpjam sevī galveno noslēpuma pavedienu. Mareks bija pazudis, un māte vērsās policijā. Zēnu atrada autoostā. Viņš bija mēģinājis iekļūt kādā autobusā. Kādēļ viņš būtu turp devies? Kur viņš cerēja nokļūt? Viņu ģimenei nebija radu, un zēns savā īsajā mūžā pat nebija bijis ārpus Liverpūles. Vai tad nebija tikai loģiski secināt, ka viņš būtu bēdzis turp, kur viņu aicināja atmiņu fantomi ?

Nākamajā rītā zvanīju uz Liverpūles policijas dienestu. Pēc neskaitāmām pāradresācijām, atrunām, lūgumiem un draudiem man izdevās nokļūt līdz inspektoram, kurš bija pieņēmis Mareka lietu.

“Šeit daktere Redstona. Man steidzami vajadzētu informāciju no lietas, kurā iesaistīts kāds mans pacients.”

Inspektors otrā galā brīdi apsvēra manu lūgumu.

“Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt. Visa informācija ir konfidenciāla.” “Es nelūdzu neko konfidenciālu. Tikai informāciju, kas palīdzēs man terapijā, strādājot ar šo pacientu.”

Atkal klusuma pauze.

“Atvainojiet, bet, kā jau teicu, visa informācija ir konfidenciāla…”

“Paklausieties runa ir par mazgadīgu bērnu, kurš, iespējams, cieš no vardarbības. Es varu vērsties tiesā, lūgt, lai man dod tiesības iepazīties ar viņa lietu, gaidīt nedēļas, varbūt pat mēnešus, līdz tiesa izskata šo lūgumu, un tad doties pie jums. Bet, ja pa šo laiku ar bērnu būs noticis kas slikts, tad varat būt droši pie jums braukšu nevis es, bet žurnālisti ar televīzijas kamerām. Kādam būs jāatbild par mazgadīga bērna pakļaušanu riskam nevajadzīgas birokrātijas dēļ.”

Šoreiz klusuma pauze bija krietni ilgāka.

“Ko tieši jūs vēlaties zināt?”

Es nosaucu Mareka datus, pēc kuriem inspektors atrada viņa lietu. “Vai jūs varat no protokola pateikt, kas tas bija par autobusu, kurā zēns bija mēģinājis iekāpt?”

Es dzirdēju, kā otrā galā tiek šķirstītas papīra lapas. Inspektors smagi elpoja klausulē.

“Diemžēl policists, kurš zēnu aizturēja, nav pierakstījis šādu informāciju.”

Es saplaku kā balons, kurš pēkšņi uzdūries uz naglas. Šis bija mans pēdējais pavediens. Mareks, šķiet, nespēja vai arī nevēlējās pateikt precīzāku vietas nosaukumu. Bet izskaitļot to no viņa zīmējumiem vien bija neiespējami. Nolādēts.

Jau grasījos atvadīties, kad inspektors pēkšņi mani pārtrauca. “Pagaidiet. Mums ir precīzi fiksēts aizturēšanas laiks. Un arī platforma, uz kuras notika šis incidents.”

“Jā, bet kā tas varētu man līdzēt ?” es nesapratu.

“Ja jūs zināt datumu un laiku, tad viegli varat noskaidrot, kādi autobusi tajā laikā kursēja no konkrētās platformas.”

Manī atkal ieplūda cerību vilnis. Jau pēc piecām minūtēm es runāju ar Liverpūles autoostas informācijas dienesta klerku. Nosaucu viņam datumu, laiku un platformas numuru. Datora taustiņu klaboņa otrā galā. “Jūsu minētajā laikā izbrauca autobuss maršrutā Liverpūle-Francija-Polija-Lietuva-Latvija.”

Es pateicos klerkam un pierakstīju visas minētās valstis, katru uz savas papīra lapas. Drošības pēc apakšā piezīmēju arī karodziņus. Francijas karoga krāsas zināju no galvas, Polijas atcerējos no poļu pārtikas veikala, kas Londonā bija atradies netālu no hospitāļa un kur mēs reizēm devāmies pirkt brātvurstu, kāds parastajos veikalos nebija atrodams. Bet abas pārējās valstis atmiņā bija vien no kādiem sen redzētiem BBC sižetiem par Austrumeiropas imigrantu problēmām Lielbritānijā.

Nākamajā seansā demonstrēju šos uzrakstus Marekam. Pabīdīju lapu viņa priekšā un vēroju reakciju. Francija. Viņš pavērās zīmējumā, ar roku nobrauca matu šķipsnu no acīm, nošņurkājās, bet neizrādīja nekā neparasta. Polija. Tas pats. Lietuva. Viņš, nedaudz garlaikots, pavērās manī. Kā jautādams, kad beidzot varēs ķerties pie ierastās zīmēšanas. Jutos kā pokera mačā, atklājot kārtis, kad uz galda izlikta visa pēdējā nauda. Vēl bija atlikusi tikai viena iespēja lapa, uz kuras bija uzrakstīts

Latvija.

Es lēnām noliku to Mareka priekšā. Zēns brīdi uz to skatījās, pieri saraucis, kā nespēdams atcerēties, kur ko tādu būtu iepriekš redzējis. Te pēkšņi viņa seja atplauka. Zēna lūpas pavērās smaidā, un viņš ar pirkstu piedūra karodziņam zem valsts nosaukuma gluži tāpat kā Austrijai, tas bija sarkans ar baltu svītru pa vidu.

“Vai tur tu dzīvoji ?” es prasu, manā balsī pārāk daudz entuziasma. Es mēģinu savākties. Man jābūt pilnībā neitrālai. Neatkarīgai novērotājai no malas, kura nedrīkst ietekmēt pētījuma rezultātu.

Mareks pasmaida vēl platāk un pamāj ar galvu. Viņa acis vairs nešķiet tik tumšas uz brīdi tajās atspīd kāds bērnišķīgs gaišums. Es jūtu, kā dauzās mana sirds.

Viņš pamāj ar galvu. Šeit tas ir. Ar vieglu rokas pieskārienu viņš ir atrisinājis problēmu, pie kuras biju strādājusi nedēļām ilgi bez jebkādiem rezultātiem. Tātad zēns ticēja ne tikai tam, ka pirms šīs dzīves viņš bijis kāds cits. Bet ari tam, ka šis cits dzīvojis kādā Austrumeiropas nostūrī. Es sailgojos pēc vecajiem, labajiem laikiem, kad maniem pacientiem bija tradicionālākas problēmas bulīmija, anoreksija, bērnu šizofrēnija… Jebkas, kam atrodams šķirklis medicīnas enciklopēdijā un norādes par ārstēšanas virzienu. Šajā gadījumā es biju viena pati. Neviena medicīnas rokasgrāmata neuzdrošinājās pat norādīt uz šādu fenomenu, kur nu vēl sniegt padomus, kā mediķim rīkoties. Es, mans pacients un viss tālākais terapijas process kā tīra improvizācija un maldīšanās pa nezināmu teritoriju. Pa teritoriju, kuras eksistencei neviens cits pat netic. Gluži kā ar princesi Ketrīnu.

Uzreiz pēc seansa, kad Mareks kopā ar vecmammu bija devies uz staciju, lai brauktu atpakaļ uz Liverpūli, es palūdzu Megijai sazināties ar aviokompāniju.

“Vai vari, lūdzu, man pasūtīt lidmašīnas biļetes?” es apvaicājos.

Meitene nemaz nemēģināja apslēpt savu neizpratni. “Uz kurieni tad jūs vēlaties doties, daktere Redstona?”

Nosaucu viņai galamērķi. Latvija. Kopā vajadzēs trīs biļetes. Divas pieaugušo, vienu bērnu.

Nedodama meitenei iespēju vēl ko vaicāt, steidzos laukā pa durvīm. Pēc desmit minūtēm jau atrados vietējā bibliotēkā.

“Vai jums būtu kaut kas par valsti ar nosaukumu Latvija?” vaicāju bibliotekārei. Viņa pavērās manī ar jautājošu skatienu.

“Latvija? Vai jūs plānojat rīkot vecpuišu ballīti, daktere Redstona?”

52 .

Vanags pamodās ar sāpošu galvu, jo alkoholu viņš lietoja reti. Agrāk studiju laikos Vanags labprāt šad un tad iedzēra ar draugiem, bet pēc tam sekoja gads Āfrikā, tad Policijas akadēmija, un nu Vanags bija pavisam atradis no trokšņainajām sēdēšanām līdz rīta ausmai, dzerot lētu vīnu un spriežot par valodas un domāšanas attiecībām, apšaubot ārējās pasaules eksistenci un meklējot ētikas normu pamatojumu vai Dieva esamības pierādījumu.

Vakar viņš negaidīti bija sajutis, cik ļoti pietrūkst šādu sarunu.

Kas ir sirdsapziņa? Šādu jautājumu viņš tagad gribētu uzdot saviem vecajiem biedriem. Dziļi sakņoti priekšstati par taisnīgumu, par labo un ļauno ? Vai šie priekšstati visiem ir vienādi vai arī atšķiras atkarībā no audzināšanas, vides, kultūras? Vai, rakņājoties savā sirdsapziņā, mēs varētu atrast universālas, absolūtas zināšanas par labo un ļauno, dievišķu patiesību, vai arī tikai savu vecāku, skolas un pagalma bērnu izpratni par to, kas ir un kas nav morāli pareizi ? Vai sirdsapziņa ir atkarīga no tā, kas bija mūsu vecāki, kādu mūziku viņi klausījās, kādas grāmatas lasīja, kas bija viņu draugi un kurā rajonā un ar kādiem draugiem mēs pavadījām bērnību? Vai varbūt visos laikos un visās kultūrās cilvēki vienmēr ir izjutuši vienu un to pašu kremtošo, mazliet traucējošo, tomēr skaidri apjaušamo iekšējo kauna un vainas sajūtu, kas pavada acīmredzami ētiski aplamu rīcību? Rīcību, kas vairo pasaulē ļauno, rīcību, kas ir netaisnīga, negodīga, nepareiza?

Un kāpēc sirdsapziņa dažu grauž, bet citu ne? Vai visiem ir tāda sirdsapziņa? Varbūt tā kaut kādā veidā ir saistīta ar dvēseli. Vanags ticēja dvēseles nemirstībai. Varbūt sirdsapziņa bija nemirstīgās dvēseles balss, kas, apzinoties to, ko mēs, cilvēki, nezinām, sāpēs kliedz par sekām, kādas izraisīs mūsu sētā netaisnība un ļaunums ? Droši vien tā arī ir, viņš sprieda. Un, ja arī tā nav, es vienalga labāk tam ticēšu.

Vakar Vanags bija nopircis alus sešpaku un lēnā garā iztukšojis, vienatnē sēdēdams savā dzīvokli. Viņš zināja, ka ir rīkojies nepareizi un netaisnīgi. Jā, viņš bija izpildījis pavēli, jā, viņš to bija darījis, it kā pareizu motīvu vadīts, bet, nē, tas nebija pareizi, uz ko patlaban norādīja viņa sirdsapziņa. Līdz šim viņš vēl bija šaubījies, taču tagad to skaidri apzinājās. Mērķis nevar vienmēr attaisnot līdzekļus. Tas ir pilnīgi aplami! Pat viscēlāko mērķi var diskreditēt negodīgi, netaisni, nelikumīgi līdzekļi. Šādi sasniegts, tas vairs nav tas pats mērķis, turklāt mainījies ir ari cilvēks, kurš šādā ceļā sasniedz mērķi. Viņš vairs nav varonis, viņš ir noziedznieks.

Vanags visu izdarīja tā, kā bija izplānojis pulkvedis.

Viņš izsauca Edgaru Akopjanu un visupirms mainīja viņa procesuālo statusu, padarot viņu par aizdomās turamo, pie viena liekot nojaust, ka policija labprāt uzklausītu informāciju par Maksi. Akopjans izlikās mājienu nesaprotam. Tālāk Vanags nopludināja informāciju Ilzei Jaunalksnei tai pašai žurnālistei, kuras sarunas nelikumīgi bija noklausījušies finanšu policisti, līdz vissmalkākajām detaļām izbaudot viņas grēksūdzes par seksu ar diviem vīriešiem un paņirdzot par to, kā viņa prasa padomu, lai pareizi uztītu marihuānas kāsīti.

Vanags bija saskaņojis laiku, kad žurnālistei būtu ērti nofilmēt rokudzelžos saslēgto Akopjanu, kurš no mājas tiek aizgādāts uz iecirkni. Norunātajā laikā tika sarīkota kratīšana. Policijas mašīna stāvēja metrus divsimt no Akopjana mājas, lai rokudzelžos saslēgto advokātu divu specvienības kareivju pavadībā vestu cauri teju visam kvartālam un žurnālistei sanāktu labi kadri.

Kadri patiesi sanāca itin veiksmīgi, un visa valsts vakarā uzzināja, ka aizdomās par naudas atmazgāšanu ir aizturēts advokāts. Apjukušā un nelaimīgā Akopjana seja parādījās visos interneta ziņu portālos un nākamās dienas avīzēs. Latvija un Bulgārija ir vienīgās valstis Eiropas Savienībā, kurās pastāv tāds no Padomju Savienības mantots soda veids kā mantas konfiskācija. Parasti to piemēro komplektā ar cietumsodu. Vainīgajiem atsavina visu kustamo un nekustamo īpašumu un visus naudas līdzekļus, atstājot vien dažas pirmās nepieciešamības lietas. Pulkveža plāna īstenošanai vēl izdevīgāk bija tas, ka šāds soda veids ļāva arestēt aizdomās turamā mantu un naudu vēl ilgi pirms tiesas. Tas nozīmēja, ka aizdomās turamā manta un nauda bieži bija arestēta desmit un vairāk gadus, līdz tiesa nosprieda, ka viņš nav vainīgs. Akopjanam kā advokātam tas, protams, bija labi zināms, tāpēc saskaņā ar pulkveža plānu tagad bija pienācis īstais brīdis vēlreiz piedāvāt viņam sadarboties apmaiņā pret mantas un kontu arestu atcelšanu. Vanagam nebija viegli saņemties šai sarunai.

Šādi viņš izrīkojās pirmo reizi, un ar katru bridi viņā nostiprinājās pārliecība, ka tas nav pareizi.

Vakar viņš instinktīvi bija ķēries pie vecākā cilvēcei zināmā līdzekļa sirdsapziņas apklusināšanai alkohola.

Mēs taču neatgriezeniski izpostām cilvēkam dzīvi. Pilnīgi nevainīgam cilvēkam. Apsūdzības pret Akopjanu ir tik neticami pārspīlētas un uzpūstas. Ja nebūtu šīs īpašās intereses par Maksi, nekad nevienu neapsūdzētu par to, ka, pildot savus advokāta pienākumus, viņš vienkārši sniedzis triviālu juridisku pakalpojumu ļaudīm, kas vēlāk izrādījušies noziedznieki, turklāt arī šis fakts vēl tiesā nav pierādīts.

Akopjans, neko ļaunu nenojaušot, viņiem bija palīdzējis iegādāties kompāniju. Tas arī viss.

Un mēs tagad viņam prasām izspiegot un nodot draugu. Ja Akopjans nepiekritīs, viņam nāksies vismaz desmit gadus Latvijas gausajās tiesās pierādīt, ka viņš nav naudas atmazgātājs.

Viņš to, iespējams, paveiks, un beigu galā viņu attaisnos, tomēr Akopjana karjera un dzīve visviens būs izpostīta. Ievadot Google Akopjana vārdu, turpmāk meklēšanas rezultātos kā pirmie parādīsies kadri, kuros viņš, rokudzelžos saslēgts, tiek pavadīts uz policijas automašīnu. Šos kadrus nekad neaizmirsīs viņa vecāki, viņa bērni, viņa kaimiņi, viņa bērnu skolotāji. Ikkatrs, kurš gribēs sāpināt Akopjana bērnus, vienmēr varēs izmantot šīs internetā atrodamās fotogrāfijas. No tā visa vairs nekad nebūs iespējams tikt vaļā. To vairs nekādi nebūs iespējams padarīt par nenotikušu.

Kāds mērķis varētu attaisnot šādus līdzekļus? Vanags jutās ļoti draņķīgi. Viņš piesardzīgi bija mēģinājis aprunāties ar Lindu Kristapsoni un citiem kolēģiem, bet visi tikai raustīja plecus.

-    Jā, agrāk mēs tā nestrādājām, bet kopš Bulciņa laikiem tas ir normāli. Par Bulciņu viņi sauca ģenerālprokuroru Jāni Maizīti, kurš vadīja prokuratūru jau septīto gadu.

-    Vai Bulciņš izgudroja šādas metodes? Vanags nesaprata. Viņš uzskatīja galveno prokuroru par ļoti inteliģentu un saprātīgu cilvēku. Vismaz tāds bija viņa publiskais tēls.

-    Pats neizgudroja, Kristapsone nopūtās, to sāka praktizēt Strīķē, Korupcijas apkarošanas birojs. Bija liels politiskais spiediens, ka jāsēdina cietumos korumpētie ierēdņi un politiķi, un Bulciņš šīs metodes akceptēja. Kopš tā laika tas ir normāli. Mērķis attaisno līdzekļus. Zini slaveno teicienu no padomju laiku kulta filmas Tikšanās vietu mainīt nedrīkst? Zaglim ir jāsēž cietumā. Tu varbūt esi par jaunu un neatceries, bet tur Visocka tēlotais Zeglovs zaglim ieslidina kabatā svešu maku, lai viņu varētu ietupināt cietumā. Mums kopš 2.002.. gada arī tā ir. Ja mēs domājam, ka cilvēks ir zaglis vai kukuļņēmējs, tad nav no svara, ar cik likumīgām metodēm mēs dabūsim viņu aiz restēm.

Vanags nekad par to nebija domājis, taču tagad, tik cieši saskaroties ar šo realitāti, viņš jutās stipri neomulīgi. Kolēģi zināja nosaukt vismaz piecpadsmit personas, pret kurām beidzamajos gados tika pilnībā safabricētas krimināllietas. Izrādās, tas nebūt nebija noslēpums. Bulciņa laikā ģenerālprokuratūra ne reizi nebija pret to iebildusi, gluži pretēji, tā aktīvi piedalījās un veicīgi nosūtīja lietas uz tiesu, kur tās iestrēga uz ilgiem gadiem. Sabiedrība pieprasīja apsūdzības, un prokuratūra tās piegādāja. Tādā veidā prokuratūra pelnīja savas popularitātes punktus, tiesām ļaujot visu šo putru kaut kā nebūt izstrēbt.

Vanags jutās krietni apjucis. Zaglim jāsēž cietumā tā filma taču ir par Staļina laikiem. Latvija atrodas Eiropas Savienībā un NATO. Latvieši no sākta gala veidojušies un attīstījušies eiropeiskās kultūras kontekstā. Vanaga sirdsapziņa bija ierunājusies tik skaidri un nepārprotami kā nekad agrāk. Viņš nespēja noskatīties, kā žurnālisti bija izrīkojušies ar Akopjanu. Jau tagad advokāta dzīve bija mainījusies uz visiem laikiem.

Vanags apzinājās, ka nespēs šantažēt Akopjanu.

Visu vēl sliktāku padarīja fakts, ka formāli tieši pēc viņa, Vanaga, prasības tika uzsākta Akopjana kriminālvajāšana. Vanags pieprasīja kratīšanu, Vanags noformēja dokumentus, Vanags noplūdināja informāciju Jaunalksnei. Ne jau kāds cits, bet gan tieši viņš bija tas valsts pārstāvis, kurš ielauzās nevainīga cilvēka dzīvē, lai nodarītu viņa reputācijai un karjerai pēc iespējas jūtamāku kaitējumu. Mērķis attaisno līdzekļus Vanagam prātā atkal un atkal ieskanējās pulkveža un kolēģu lietotā frāze. Nē, neattaisno, tagad viņš to zināja pavisam skaidri.

Teātra bāru Vanags nebija apmeklējis kopš laikiem, kad mācījās Filozofijas fakultātē. Tas bija lēts krodziņš, kurā neizdevušies aktieri varēja līdz pat rīta ausmai karsti strīdēties par mākslu, literatūru un dzīves jēgu ar tikpat neveiksmīgiem režisoriem, filozofiem un literātiem.

Palaikam te uzradās arī dažs reklāmas tekstu autors cerībā saklausīt no bijušajiem studiju biedriem kādu čipsu reklāmai derīgu frāzi, te mūždien varēja atrast kādu kaismīgu teoloģijas studentu un pāris alkoholiķu, kuri sevi dēvēja par kino kritiķiem vai filozofiem. Citiem vārdiem, tā bija brīnišķīga vieta, īpaši, ja vēlmi iedzert bija izprovocējuši eksistenciālas dabas jautājumi.

Tagad pirmo reizi vairāku gadu laikā Vanags sajuta, ka Teātra bārs viņam ir fiziski nepieciešams. Viņš paliks tur līdz rītam, vienīgi vajag vēl iebraukt mājās pārģērbties, jo tas nu būtu par traku ierasties Teātra bārā policista formastērpā.

-    Ohoi, bebra kungs, sens paziņa no Filozofijas fakultātes laikiem sagaidīja Vanagu ar frāzi no šobrīd populāras zobu pastas reklāmas. Viņš izskatījās jau pamatīgi iereibis.

-     Kādi cilvēki, un bez apsardzes, nāc, nāc, piebiedrojies! viņš aicināja Vanagu pie galda, pie kura jau sēdēja pieci vai seši cilvēki, no kuriem dažus Vanags pazina.

Intelektuāla žurnāla redaktors, cienījams cilvēks un autoritāte daudziem, tostarp arī Vanagam, filozofs un viens no labākajiem literatūras pazinējiem valstī, kurš vairāk par visu necieta paviršas, tukšas sarunas par virspusējām lietām, tieši tādas, kādas parasti raisās šādās pasēdēšanās, tāpēc viņš dzēra, sevī iegrimis, drūmu sejas izteiksmi, kurā daži saskatīja skumjas un kura savulaik tik ļoti patika sievietēm.

PR speciālists, finanšu ministra preses sekretārs, kurš kādreiz bija beidzis dažus kursus Filozofijas fakultātē un uzskatīja, ka zina pietiekami, lai ielaistos diskusijā par jebkādu filozofiskas ievirzes problēmu. Viņš visus apkārtējos uzskatīja par intelektuāli zemāk attīstītiem un te uzturējās galvenokārt tāpēc, lai visiem demonstrētu savu pārākumu. Viņu pacieta vien tālab, ka PR speciālists parasti par visu maksāja.

Vēl tur sēdēja meitene, vārdā Vita, franču filoloģijas doktore, kas bija mūždien neizprotamās un sarežģītās attiecībās ar drūmo žurnāla redaktoru.

Vēl kāds filozofijas doktorants, kurā apskaužama atmiņa un gadiem kopta erudīcija bija apvienojusies ar infantilu uzvedību, ļoti viduvēju prātu un nelaimīgā kārtā arī absolūtu talanta trūkumu tieši filozofijā, ko viņš bija izvēlējies par savu pamatnodarbi. Erudīcija un izcilā atmiņa ļāva noslēpt intelekta trūkumu gandrīz no visiem, bet ne vienmēr pašam no sevis, tāpēc, kārtīgi sadzēries un iegrimis depresijā, viņš mēdza uzvesties neadekvāti.

-     Kādi ļaudis, kā pamodies, uzspēlētā jautrībā iesaucās žurnāla redaktors. Vanags, idritvai kociņ, ko tu te dari ?

Visi ieinteresēti sarosījās, ieraugot Vanagu.

-    Nu, stāsti, stāsti, policist! Kā tad ir izdodas glābt dzīvības, darīt labu cilvēkiem un uzveikt ļaunumu? redaktors bija stipri iereibis, tāpēc viņa sarkasmā iedžinkstējās neapzināta nicinājuma nots.

Vanags bija pārsteigts, cik precīzi redaktors atceras nakti šeit pat pirms daudziem gadiem, kad Vanags bija pūlējies izskaidrot, kāpēc dodas strādāt policijā. Toreiz Vanags bija argumentējis, ka ir tikai dažas profesijas, kurās strādājot, nekad nevar rasties jautājums par dzīves jēgu.

Tāda varētu būt ārsta, policista, sociālā darbinieka profesija, varbūt vēl dažas, un Vanags vienkārši bija nolēmis veltīt sevi kādai no tām. Viņā nebija pārliecības, ka viņš spētu glābt dzīvības kā ārsts, tomēr Vanagam šķita, ka viņš varētu itin veiksmīgi palīdzēt cilvēkiem un cīnīties pret ļaunumu, būdams policists. Tieši gadījums ar Akopjanu beidzamās nedēļas laikā Vanagam bija licis daudz domāt par savu motivāciju un vietu policijā, bet viņš nebija gaidījis, ka šeit viņam to atgādinās, līdzko viņš būs pārkāpis slieksni.

-    Katram no mums ir savs ceļš, kā pietuvoties patiesajam, skaistajam un labajam, viņš pacēla tikko pasniegto glāzi. Prozit!

Kompānija atzinīgi novērtēja tostu. Tieši šāda izteikšanās te bija lielā cieņā.

Lētais galda vīns, vides un kompānijas maiņa ietekmēja Vanagu pozitīvi. Kā jau tas nereti ar ļaudīm gadās, jo šļauganāku viņu padarīja alkohols, jo stiprāka kļuva apņemšanās stāties pretī dzīves grūtībām.

Akopjanam ir jāpalīdz, viņš nolēma. Bet kā? Naidoties ar pulkvedi Vanagam nekādā gadījumā negribējās. Policijā viņš strādāja pirmo gadu un vien tagad puslīdz sāka izprast sava darba īpatnības. Tikai tagad Vanags saskārās ar pirmajām lielajām lietām. Nē, viņš nebija pārliecināts, ka paliks policijā uz visu mūžu, taču šobrīd pamest policiju viņš arī negribēja. Prātā nāca tikai viens veids viņš pavēstīs pulkvedim, ka Akopjans ir piekritis sadarboties, atcels visas apsūdzības pret viņu, atvainosies un pats izgudros turpmākos ziņojumus par Maksi, kurus it kā būtu vajadzējis rakstīt Akopjanam. Tas bija bīstams un grūts ceļš, bet Vanags neredzēja citu veidu, kā vērst par labu notikušo. Sī apņemšanās uzlaboja garastāvokli. Tad viņš ieraudzīja Elizabeti.

Tāpat kā visi Teātra bāra apmeklētāji šajā diennakts stundā, arī viņa bija stipri iereibusi. Elizabetes piere bija sarkaniem noberzuma pleķiem izraibināta, un uz deguna bija plāksteris. Vanags nebija runājis ar Elizabeti kopš tās ballītes, kad viņa iepazinās ar pulkvedi.

Vanags atcerējās, ko bija redzējis liftā. Tovakar viņš bija tik ļoti aizņemts ar Akopjanu un savu sirdsapziņu, ka nebija iedomājies, kāpēc gan Elizabetei piere izskatās kā ar smilšpapīru noberzta un kāpēc pulkvedis ir tik nervozs. Tagad Vanags pēkšņi to visu atcerējās.

Elizabete sēdēja pie galdiņa kopā ar diviem vīriešiem, kurus Vanags nepazina. Apģērbs un izturēšanās vedināja domāt, ka tie, tāpat kā Elizabete, ir no teātra.

-    Var tevi uz mirklīti? viņš paaicināja Elizabeti.

-    Kā klājas? Ar tevi viss kārtībā? viņš apvaicājās.

Elizabetes acīs skaidri varēja redzēt, ka nekas viņai nav kārtībā.

-    Cūka ir tavs pulkvedis, Elizabete teica, viņš mani izvaroja. Viņš par to samaksās, cūka.

-    Vēlreiz, lūdzu, pasaki, Vanags nebija drošs, ka bāra kņadā visu ir saklausījis pareizi, bet Elizabete neko vairāk neteica. Viņa skaļi nošmaukstināja teatrālu skūpstu Vanagam uz lūpām un nedrošā, grīļīgā gaitā devās atpakaļ pie sava galdiņa.

Apsēdusies un paņēmusi glāzi, viņa vēlreiz paskatījās uz Vanagu.

Vanags saprata, ka dzirde viņu nav vīlusi. Kā izvaroja? Kā tad tas iespējams? Viņš savām acīm bija vērojis, kā Elizabete pati bezmaz izvaro pulkvedi tovakar, kad viņi bija iepazinušies. Nē, man nav tagad jādomā par to, man ir jādomā par Akopjanu, Vanags pūlējās atkratīties no domām par Elizabeti.

Es atrisināšu visas Akopjana problēmas. Pats tās radīju, pats vērsīšu uz labu, cik vien būs manos spēkos.

Rīt jau no paša rīta. Obligāti. Un Vanags pasūtīja vēl pudeli lētā sarkanvīna sev un kompānijai.

53 .

Bibliotēkā nebija atrodams nekas daudz par vietu, kurp plānoju doties. Vien ieraksti Rritannica enciklopēdijā, bet tie paši no laika, kad Latvija vēl bijusi daļa no milzīgās Padomju Savienības impērijas. Tagad šī nelielā valstiņa Baltijas jūras krastā dzīvoja savu neatkarīgu dzīvi, par kuru nenācās viegli sameklēt kādas ziņas. Vismaz ne grāmatās. No bibliotēkas es tukšām rokām devos mājup, pa ceļam Morrisons veikalā nopērkot paciņu spageti ar Boloņas mērci un sarkanvīna pudeli. Man priekšā bija gara nakts pie datora nupat bija zvanījusi Megija, lai paziņotu, ka rezervējusi biļetes lidojumam uz Latviju jau pēc trim dienām. Tas nozīmēja, ka steidzami vajadzēja ievākt visu iespējamo informāciju par vietu, kurā Mareks atpazina vai arī domāja atpazīstam savas iepriekšējās dzīves mājas.

Iesākumā biju pamatīgi vīlusies likās, ka doties ar šādu mērķi uz svešu valsti būs tikpat kā neiespējami. Tomēr, mazliet apdomājoties, šāds scenārijs šķita aizvien saprātīgāks. Princese Ketrīna bija mani aizvedusi līdz kādam namam Dienvidlondonā, vietā, kuru bija iecienījuši Austrumeiropas emigranti. Neapšaubāmi tas bija daudz ērtāk nekā ceļot apkārt pa pasauli. Tomēr arī daudz riskantāk. Protams, Mareks nebija sabiedrībā pazīstams bērns, kurš nemitīgi jāslēpj no ziņkārīgiem acu skatieniem, tomēr mana seja vēl joprojām izraisītu nevēlamu ziņkāri nebija ko domāt, ka es varētu kādā Anglijas pilsētā mierīgi sekot Mareka norādēm un meklēt pavedienus uz kādreizējo dzīvi, kura nez kāpēc slēpās viņa atmiņu dzīlēs. Tiklīdz par to uzzinātu dzeltenā prese un sociālie dienesti, man uzreiz, visticamāk, tiktu liegta jebkāda saskarsme ar šo bērnu. Un tas pavisam noteikti un galīgi pieliktu punktu jebkādām tālākas karjeras izredzēm.

Redzi nu, pirmā lieta, par kuru tu iedomājies, ir tava karjera. Tevi neuztrauc tas, ka vairs nevarētu pētīt pagājušo dzīvju atmiņu fenomenu. Tu nesatraucies, ka varētu neatrast mistērijas atbildi. Tu domā tikai par to, kā

varētu drīzāk atgriezties Londonā un atsākt praktizēt.

Bet, ja es nevarēšu praktizēt, no maniem atklājumiem tāpat nebūs nekādas jēgas. Pat ja es neapgāžami pierādītu, ka Mareks patiešām atceras reālu dzīvi, par kuru viņš nekad neko nebūtu varējis zināt. Kurš medicīnas žurnāls gan publicētu kādas mazpilsētas logopēdes atskārsmes?

Neskaitot anonimitāti, kādu piedāvāja sveša valsts, vēl bija ari gluži praktiski ieguvumi. Lai kurā Lielbritānijas vietā ari Mareks sevi atcerētos, vienmēr pastāvēja iespēja, ka viņš šo informāciju būtu varējis iegūt kādā izskaidrojamā ceļā. Nejauši izdzirdējis radio vai redzējis televīzijā. Pamanījis kādā grāmatā vai avīžrakstā. Pat ja bērns bija pārāk mazs, lai spētu lasīt un saprast dzirdēto informāciju, tā varēja iegult viņa atmiņas dzīlēs, lai uzpeldētu apziņā pēc mēnešiem vai pat gadiem. Jaunākie pavērsieni smadzeņu pētniecībā vedināja domāt, ka bērna smadzenes saglabā informāciju pat no laika, kad viņš vēl embrija stadijā atradies mātes vēderā. Apkārtējie trokšņi, runātie vārdi, dzirdētās skaņas tas viss nogulsnējās dziļās bērna zemapziņas krātuvēs.

Atmiņas mehānismi vēl joprojām nebija skaidri izpētīti, lai arī tieši atmiņa ir gandrīz vienīgais, kas mūs padara par mums pašiem. Cilvēks, kurš atgriežas dzīvē no komas, zaudējis visas savas atmiņas, ir pilnīgi cita persona. Miesas apvalks var būt tas pats, bet smadzenēs viss sākas no jauna. Un nāve, iespējams, nav nekas cits kā lielā aizmiršana.

Ja Mareks spētu precīzi aprakstīt viņam pilnīgi svešas valsts skatus, tas nozīmētu, ka viņš tomēr kaut ko nav aizmirsis.

Un tas savukārt nozīmētu, ka šīs atmiņas ir pārceļojušas no vienām smadzenēm uz citām. Bet, lai pārceļotu, ir nepieciešams transportlīdzeklis. Un šis transportlīdzeklis tad būtu tas, ko mēdz saukt par dvēseli? Bet vai tas neizklausījās pēc zinātniskās fantastikas? Es joprojām nespēju pilnībā pieņemt šādu iespēju. Kādēļ tad šīs atmiņas piemita tikai dažiem bērniem, bet ne visiem? Un kāda tam varēja būt jēga? Vai arī tā bija tikai viena no dabas kļūdām, līdzīgi cilvēkiem, kas piedzimst ar trim dzimumhromosomām vai astes atliekām pie mugurkaula. Bez kādas jēgas un nozīmes. Un vai tas nebūtu pats skumjākais scenārijs pierādīt, ka dvēsele gan eksistē, bet tā ir tikpat bezpersoniska dabas sastāvdaļa kā DNS vai olbaltumvielu ķēdes ? Tā vienkārši pastāvēja un pārvietojās no viena dzīva ķermeņa nākamajā. Un viss. Nekā vairāk.

Tu gan esi kļuvusi par istu ezoteriķi, daktere Redstona. Fērdis varēs ar tevi lepoties, ja vien viņš tevi tagad redzētu jūs taču būtu viens saderīgs pāris.

Izbeidz, Sāra! Tu moki pati sevi. Atpakaļ pie darba. Tu taču labi zini, ka darbs atrisina visas problēmas. Strādājot tās vienkārši pazūd. Aizmirstas. Un, ko cilvēks neatceras, tas viņu nespēj satraukt, vai ne?

“Latvija Baltijas reģiona valsts, kas robežojas ar Igauniju, Lietuvu, Krievijas Federāciju, Baltkrieviju un dala jūras robežu ar Zviedriju,” bezkaislīgi informēja Vikipēdija. Turpat noskaidroju, ka šajā valstiņā ir četras reizes mazāk iedzīvotāju nekā Londonā. “Nebūs grūti starp viņiem atrast Mareka radiniekus,” pie sevis pasmaidīju.

Lielveikala spageti šodien negaršoja tik slikti kā parasti. Iespējams, cēlonis bija mans satraukums, kas notrulināja garšas kārpiņas. Es atvēru vīna pudeli un uzreiz ielēju glāzē dubultu devu.

Tālākie meklējumi internetā parādīja, ka bibliotekārei bijusi taisnība liela daļa ierakstu un atsauksmju par Latviju nāca no vīriešiem, kas turp devušies vecpuišu ballītēs vai vienkārši uzdzīves meklējumos. “Skaistas sievietes, viegli dabūjamas,” bija biežākie komplimenti. Lētās aviosabiedrības nodrošināja, ka aizlidot līdz kādai Austrumeiropas valstij bija lētāk nekā ar vilcienu tikt no Liverpūles līdz Londonai. Pierēķinot zemās alkohola, viesnīcu un pārtikas cenas, nemaz nerunājot par viegli iegūstamām sievietēm, kļuva skaidrs, kādēļ Baltijas valstis ir tik populārs galamērķis starp jauniem un vairs ne tik jauniem britu vīriešiem. Es noskurinājos. Man šādas izklaides vienmēr bija šķitušas riebīgas un sieviešu cieņu pazemojošas. Izmantot citu cilvēku nabadzību, lai apmierinātu savas zemākās dziņas, tas nu nebija nekas tāds, ar ko briti varētu lepoties. Lai arī jāatzīst, ka šāda rīcība mūsu nācijai ne tuvu nebija sveša.

Rūpīgi aplūkoju ari fotoattēlus. Pārsvarā dominēja plaši, zaļi līdzenumi un lapu koki. Aina gandrīz identiska Anglijas vidienei, ja neņēma vērā pelēkās, pussabrukušās koka mājeles, kādas bija izkaisītas starp tīrumiem. Tāpat meklētājs uzrādīja attēlus ar ļaudīm nacionālos tērpos. Es sāku apsvērt, kādu apģērbu būtu prātīgāk ņemt līdzi. Protams, es nevarēju valkāt šādu vietējiem iedzīvotājiem raksturīgu tērpu, bet nevēlējos arī pārāk izdalīties. Liela atšķirība ārējā izskatā un apģērbā varēja radīt neuzticēšanos, bet no vietējo cilvēku uzticības bija atkarīga mana pētījuma veiksme vai izgāšanās. Es palēnām sāku apjaust, ka šis ceļojums var izrādīties stipri vien sarežģītāks, nekā sākumā licies.

Pēc vairākām stundām pie datora un pāris iztukšotām vīna glāzēm es biju ieguvusi apsārtušas acis, sāpošu muguru un pilnu blociņu ar dažādām piezīmēm par laikapstākļiem, transporta sistēmu, vietējo valūtu, dažādiem ieteikumiem no ceļotājiem, kuri nesen bija apmeklējuši Latviju.

Gulēt devos nogurusi, tomēr satraukta. Lai cik jocīgi izklausītos, taču ārpus Lielbritānijas biju izbraukusi tikai vienu reizi mūžā studentu gados uz Parīzi, ekskursijā kopā ar studiju biedriem. Man nebija ne jausmas, ko nesīs šis ceļojums, bet vienu zināju pilnīgi droši tas nelīdzināsies nekam, ko es būtu iepriekš pieredzējusi.

Tajā naktī es sapņoju par milzīgiem ļaužu pūļiem, par tūkstošiem un tūkstošiem nepazīstamu seju, dažas garlaikotas, citas vienaldzīgas, bet vairums no tām aizdomu pilnas, varbūt pat ar naidīgu izteiksmi. Tikai viena no tām izcēlās starp visām pārējām. Tās vaibsti man šķita pazīstami, lai arī nespēju atcerēties, no kurienes. Cilvēks, kuram piederēja šī seja, man vēlīgi uzsmaidīja. Viņš un tas gan bija pavisam droši, ka šī seja piederēja viņam, izstiepa roku, un es ieraudzīju, ka tajā viņš turēja plakātu. Tādu, ar kādiem viesnīcu šoferi pie lidostas izejas parasti sagaida atbraucējus. “Esi gatava, Sāra Redstona!” uz tā bija rakstīts.

54 .

Tas atkal notika no rīta. Mazliet pēc astoņiem, atšķirība vien tā, ka šoreiz pulkvedis bija nakšņojis savā dzīvoklī un notikuma vietā ieradās pat agrāk par ekspertu autobusiņu.

Maksis Šapiro gulēja miris dažus metrus no savas mājas parādes durvīm.

Kā katru rītu, viņš bija devies uz treniņu. Starp mājas durvīm un mašīnu bija ne vairāk kā desmit metru.

Ceļā starp mājas durvīm un mašīnu snaiperis bija iešāvis viņam galvā.

Винторез. Tad redz, kāpēc mēs to neatradām, domāja pulkvedis. Viņš nevienam to nebija teicis, bet viņu visu laiku bija mulsinājis apstāklis, ka pēc Kristīnes slepkavības viņi bija atraduši vienu ieroci, taču otrs bija pagaisis bez pēdām. Šādā situācijā nebija loģikas.

Varēja saprast, ka snaiperu komanda atstāja ieroci, lai tas neradītu papildu riskus un netraucētu atkāpšanos. Ja naudas pietiek un ierocis ir tīrs, tad tā bija gudra un pareiza rīcība.

Bet kāpēc viņi tā nebija rīkojušies pēc Kristīnes noslepkavošanas ?

Kāpēc snaiperis bija riskējis un atkāpies ar ieroci, no kura tikko bija izdarīta slepkavība?

Pulkvedis kādu brīdi pieļāva, ka varbūt darbojušās divas nesaistītas komandas ar atšķirīgiem rokrakstiem, bet tas arī nelikās necik ticami.

Tagad vismaz uz šiem jautājumiem bija atbilde. Otrs ierocis bija paredzēts nākamajai slepkavībai. Visticamāk, abus upurus plānoja nogalināt vienā reizē, turklāt katram bija paredzēts savs snaiperis, taču kaut kas nebija izdevies, kā cerēts.

-    Pārmeklējiet pretējās mājas, mēs meklējam krievu ražojuma snaipera šauteni Винторез, viņš bija nokomandējis jau pa telefonu. Ceļu policija lai aplenc rajonu un visiem pārbauda dokumentus. Apturiet arī visus riteņbraucējus, pārbaudiet identitātes. Tuvākajā apkārtnē pārbaudiet dokumentus tik cilvēkiem, cik vien iespējams.

Pie sevis pulkvedis šķendējās, ka ministrijas pasivitātes dēļ Rīgā nebija izdevies ieviest totālās pārbaudes krīzes plānu, kāds savulaik pastāvēja Padomju Savienībā un arī patlaban veiksmīgi darbojās Krievijā. Atlika vien rācijā pateikt paroli, lai dažu minūšu laikā sāktu darboties план Перехват. Uz visiem svarīgajiem krustojumiem, ielām, maģistrālēm, stacijās, lidostās, autoostās tūkstošiem policistu sāka meklēt aizdomās turamos. Ļoti bieži šāda rīcība deva labus rezultātus. Rīgā pārtveršanas plāna nebija, arī policija nebija apmācīta, kā darboties šādās situācijās, tāpēc tagad nācās improvizēt. Nav nemaz tik vienkārši atrast cilvēku, par kuru nav zināms pilnīgi nekas, tomēr pulkvedis cerēja uz veiksmi. Varbūt kāds garāmgājējs būs pamanījis kaut ko aizdomīgu, varbūt slepkavas pieļaus kādu kļūdu, varbūt policists pamanīs, ka dokumenti viltoti, varbūt mašīna būs zagta… Varbūt paveiksies.

Snaiperis bija iešāvis Maksim pierē, precīzi starp acīm, un lode nebija izgājusi ārā, asiņu tikpat kā nebija.

Pulkvedis iztēlojās, kā snaiperis tīksminās par paveikto. Zemskaņas lodes. īsts meistardarbs. Upurim izdzīvot ar tādu caurumu pierē un smadzenēs iestrēgušo lodi nebija ne vismazāko cerību.

Pulkvedis notupās pie līķa.

Šoreiz viņš juta nāves enerģiju. Tā apņēma līķi kā neredzami garaiņi, kā tikko jūtama smarža. Ar to bija piesūcies upura apģērbs, pat sporta soma, kurā atradās sniegbaltais karatē kimono, un no rokas izkritušais mašīnas atslēgu saišķis.

-    Nez kas tomēr notiek ar cilvēka dvēseli šajā brīdī? domāja pulkvedis. Kur tā ir? Vai tā zina, kurp doties, varbūt maldās tepat, varbūt vēro vinu?

Sirds dziļumos viņš bija uzskatījis Maksi par īsto Kristīnes nāves vaininieku. Viņš gan nebija drošs, ka to izdotos pierādīt, tomēr intuīcija apgalvoja, ka vainīgs ir Maksis. Tagad šāda versija vairs nevarēja pastāvēt. Tagad vispār viss izskatījās citādi, nelaime vien tā, ka pulkvedis vēl nesaprata, kā īsti.

-    Es noņemšu apsūdzības Akopjanam, teica Vanags, tiklīdz pulkvedis bija ieradies. Tagad tak mums viņu vairs nevajag?

Pulkvedis pat nepaskatījās uz viņu un tāpēc nepamanīja negulētās nakts un paģiru liecības Vanaga sejā. Ja pulkvedis būtu ieskatījies vērīgāk, viņam nebūtu patikusi arī Vanaga pārliekā ieinteresētība, kuru Vanags šorīt nemācēja noslēpt.

-Jā, jā, pulkvedis noburkšķēja, lai iet dirst tas Akopjans.

Pulkvedis nebija neko lasījis par dvēseles nemirstību vai karmas likumu, viņš nebija pazīstams ar lielāko reliģiju konceptiem, un tas viņam nekad nebija traucējis, taču piepeši viņš izjuta nepieciešamību pēc šādām zināšanām. Viņš gribēja saprast, kas tas ir, ko viņš jūt vietās, kuras apmeklējusi pēkšņa nāve, kas notiek ar dvēseli pēc nāves, viņš gribēja zināt vairāk. Zināt nevis kādai praktiskai vajadzībai, bet tāpat vien, lai apmierinātu kaut kādu neskaidru urdoņu, kuru agrāk nebija izjutis.

Pulkvedis zināja, ka šoreiz nekāda ilgā sēdēšana pie līķa nesanāks. Līķis gulēja uz ielas, un, lai arī policija bija norobežojusi veselu kvartālu, slepkavības vieta bija labi pārskatāma no daudzām ēkām, no kurām laukā nāca cilvēki. Drīz kādā logā parādīsies žurnālisti, fotogrāfi, nemaz nerunājot par tiem, kas jau tagad rakstīja reportāžas tviterī. Jāstrādā bija ātri un profesionāli.

-    Te viss ir skaidrs, viņš teica. Braukšu paskatīties, kā notiek dokumentu pārbaudes krustojumos. Kad atrodat ieroci zvaniet. Brīdiniet kinologus, ja laicīgi atradīsiet vietu, no kuras šauts. Varbūt suns var kaut kur aizvest, kamēr viss nav galīgi nomīdīts.

Kas te notiek, viņš domāja pie sevis. Kas saista Kristīni ar Maksi ? Labi, viņi bija mīļākie, bet kāda iemesla dēļ viņi abi būtu jānogalina?

Kur meklēt atbildi uz šo jautājumu?

55 .

Lidojums no Džona Lenona lidostas Liverpūlē uz Latviju bija rezervēts pēc divām dienām. Trīs biļetes. No visiem trim ieplānotajiem ceļotājiem pagaidām gan es vienīgā zināju par šiem plāniem. Nupat bija pēdējais brīdis paziņot arī abiem pārējiem. Nevajadzēja nekādu krāšņo iztēli, lai saprastu tā nebūs tā patīkamākā pēcpusdienas saruna.

No domas vien par gaidāmo tikšanos man kaklā iestrēga kamols un vēders sažņaudzās. Brokastīs nekā nespēju ieēst, izņemot savas uzticamās draudzenes rozā tabletītes. Divas no rīta un vēl pārītis rokassomā pusdienu pārtraukumam. Kaut kas lika man domāt, ka šodien tās būs īpaši nepieciešamas. Pēc neilga brīža sajutu, kā atlaižas saspringums. Vēderā gan joprojām jautās smagums, gluži kā trīspadsmitgadīgai meitenei skolas diskotēkā, tomēr tagad es vismaz varēju pieveikt kafijas krūzi un tostermaizi ar plānu kausētā siera kārtu. Man priekšā bija izbrauciens uz Liverpūli, un šīs domas neko daudz nerosināja apetīti.

“Vēl divas nedēļas līdz skolas sākumam, izbaudiet pēdējās brīvās dienas, jaunie vestportieši!” manas mašīnas skaļruņos atskanēja ar entuziasmu pārsātinātā dīdžeja balss, kad, izstūrējusi no piebrauktuves, braucu uz savu biroju. “Jums visiem par godu, šīs vasaras karstākais hits,” viņš turpināja, un pēc pirmajām bungu rīboņas taktīm es pazinu dziesmu, kas, likās, pēdējā laikā bija piepildījusi visus iespējamos ēterus un kanālus. Grupas Free gabals We Are Young. Nezinu, kādēļ, bet man tas derdzās. Kārtējā apsēstība ar jaunību, tā, it kā būt jaunam nozīmētu kādu pārāko priekšrocību. Būtu viņiem tāda pieredze darbā ar jauniem un ļoti jauniem pacientiem kā man, viņi tā nedziedātu, es pie sevis nodomāju, izslēdzot radio.

Pulkstenis rādīja tikai mazliet pāri deviņiem, kad pavēru stiklotās durvis ar plāksnīti “S. Redstona, runas terapeite”. Megija, kā parasti, jau bija mani apsteigusi un tobrīd no zaļas plastmasas lejkannas aplaistīja dekoratīvo palmu uzgaidāmās telpas stūrī.

“Labrīt,” viņa teica, nepaceldama acis. Kopš viņa bija uzzinājusi par maniem ceļojuma plāniem, meitene izturējās gluži savādi. Likās, kādā neizprotamā veidā biju pievīlusi viņas uzticību. Runājot viņa vairījās no acu kontakta, un viņas balss skanēja tā, it kā starp mums būtu pārkāpta kāda vārdos neizteikta, bet rūpīgi glabāta vienošanās. Tomēr, lai cik ļoti man rūpētu Megija, pašreiz vajadzēja tikt galā ar stipri svarīgākām problēmām.

“Vai nokārtoji visu lidojumam?” es viņai vaicāju. Megija vakar bija lūgusi, lai atsūtu viņai savas kredītkartes datus un pasažieru vārdus un uzvārdus, kas bija nepieciešami, rezervējot biļetes.

“Jā, daktere Redstona.” Skatiens joprojām pievērsts lejkannai. Mani sāka kaitināt viņas uzvedība. Šis bija viens no svarīgākajiem pavērsieniem manā dzīvē, un visādi pusaudžu izlēcieni bija mazākais, kas man patlaban būtu vajadzīgs. Man bija nepieciešama palīdze, kas tiktu galā ar pienākumiem, kamēr es būšu prom. Nevis vēl viens aprūpējams pacients aiz sekretāres galda.

Redzi nu, Sara, cik ļoti tev patiesībā rūp pacienti. Atliek parādīties pirmajai iespējai tikt no šejienes prom, un tu jau esi gatava aizmirst par viņiem visiem. Tā ir tikai tava karjera, kuras dēļ tu esi gatava darīt visu. Mazie pacienti tev vienmēr bijuši otršķirīgi. Tev patīk viņiem palīdzēt, jo tā esi TU, kas viņiem palīdz. Daktere Redstona, kas spēj atrisināt visas bērnu dzīļu noslēpumainās problēmas. Un tagad gatavojas atklāt mistiskāko no tām visām.

Un vai tad es Megijai neesmu pietiekami palīdzējusi? Dieva dēļ, es esmu tikai psihoterapeite, nevis audžumāte. Un tagad man ir nopietnāks pacients. Es taču strādāju Mareka dēļ. Viņa dēļ man ir svarīgi, lai šis brauciens notiktu. Viņa dēļ.

Pēdējam apgalvojumam man pašai bija grūti pilnībā noticēt, tāpēc mēģināju domas iegrozīt praktiskākā gultnē. Izņēmu no rokassomas sarakstu, kuru biju vakar sagatavojusi, un noliku to uz Megijas galda.

“Meg, man vajag, lai tu šodien aizbrauc uz lielveikalu un iepērc šīs lietas. Es būtu to izdarījusi pati, bet man vēl jābrauc uz Liverpūli, un baidos, ka man tam nepietiks laika.”

Beidzot Megija nolika muļķīgo lejkannu. Viņa pienāca pie galda un pavērās apdrukātajā papīra lapā ar tik drūmu izteiksmi, it kā es viņai priekšā būtu nolikusi nevis ikdienišķu iepirkumu listi, bet uz nāvi notiesāto sarakstu.

“Tēja?” viņa pie sevis murmināja. “Vai jūs tiešām domājat, ka jums uz turieni jāņem līdzi tēja?”

“Drošības pēc labāk paņemšu. Nevar taču zināt, kādu tēju tur pārdod vietējos veikalos.” Es mēģināju saglabāt draudzīgu toni, bet patiešām nevarēju saprast, kas gan ir noticis ar šo meiteni. Kādēļ viņa vienkārši paklausīgi neizdarīja to, ko lūdzu, tieši tā, kā viņa vienmēr to bija darījusi. Kam par godu visa šī iztaujāšana un neticības pilnie skatieni, it kā es viņai būtu nodarījusi ko ļaunu.

“Un tualetes papīrs? Daktere Redstona, vai tiešām jūs domājat, ka viņiem tur, Latvijā, nav tualetes papīra?” Viņas acis pārmetoši pavērās manī. Tā laikam šodien bija pirmā reize, kad viņa nevairījās paskatīties man acīs. Skatiens gan ilga vien sekundes desmitdaļu un tad atkal pievērsās iepirkumu sarakstam.

“Nezinu, Meg. Es nekad tādā vietā neesmu bijusi. Bet es daudz par Latviju izlasīju Vikipēdijā tā valsts ilgu laiku bijusi Krievijas daļa. Un ir dzirdēti daudzi stāsti par trūcīgajiem dzīves apstākļiem Krievijā. Ne jau visur cilvēki dzīvo kā mēs. Viņi pieder pie citām kultūrām, viņiem ir citas tradīcijas…”

“Latvija ir Eiropas Savienības valsts,” meitene pēkšņi mani pārtrauca. Nekad iepriekš neko tādu viņa nebija atļāvusies. Tas bija tik negaidīti, ka es uz brīdi samulsu. “Mēs mācījāmies par tām visām skolā. Latvija ir viena no Baltijas valstīm, kas ieguva neatkarību pēc Padomju Savienības sabrukuma. Protams, ka viņiem ir tēja un tualetes papīrs.”

“Meg, nestrīdies, lūdzu,” teicu klusā, bet pietiekami stingrā balsī, uzlikdama roku uz viņas pleca. “Vienkārši aizbrauc uz veikalu un nopērc visu, kas ir šajā sarakstā. Labāk lai ir vairāk, nekā, ja kaut kā pietrūkst.”

Meitene klusēdama salocīja papīra lapu un ielika to kabatā. Neko vairs neteikdama, viņa atvēra sienā iebūvēto skapīti, kurā mēs glabājām dažādas saimniecības lietas, izņēma no tā slotu un pazuda manā kabinetā. Man droši vien vajadzēja justies nedaudz vainīgai, varbūt pat apskaut viņu un atvainoties par aso toni, bet tam visam man šobrīd tiešām nebija laika. Turklāt man galvā jaucās miljoniem citu domu.

Es piesēdos pie datora, kurš atradās uz sekretāres galda. Pacientu mapē ātri vien uzgāju Mareka failu un uzklikšķināju uz sadaļas, kurā bija ievadīta informācija ar pacienta adresi un ģimenes locekļu telefona numuriem. Tad izmakšķerēju no savas rokassomas mobilo telefonu.

Pēc pāris signāliem otrā galā atbildēja samiegojusies, neapmierināta balss. “Kas tur zvana?”

Es nevarēju atšķirt, vai tā bija Keita, Mareka māte, vai arī Džekija, zēna vecāmāte. Nelielās gadu starpības dēļ abu sieviešu balsis skanēja visai līdzīgi. Turklāt nebiju vēl nekad iepriekš runājusi ne ar vienu no viņām pa telefonu.

“Šeit daktere Redstona. Atvainojiet, ka traucēju tik agri, bet šī ir neatliekama situācija.”

Balss, kas piederēja vai nu Keitai, vai Džekijai, ieklepojās. Pēc sausās toņa pazinu smēķētāju rīta klepu.

“Kas noticis? Vai tas puika kaut ko sastrādājis?”

“Nē, nē, pavisam noteikti ne. Bet mums ir steidzami jāaprunājas.”

“Ja viņš kaut ko ir izdarījis, jūs tikai pasakiet. Mēs tiksim ar viņu galā.”

Iztēlojoties, kā varētu izpausties šī “tikšana galā” ar mazo zēnu, vēderā par sevi atkal atgādināja smeldzīgais kamols. “Nekādā gadījumā! Es nerunāju par Mareku… pareizāk sakot, tieši par Mareku es runāju. Bet mums vajadzētu satikties un to visu apspriest klātienē. Tas ir saistīts ar viņa terapiju.”

“Nu, ja vajag, tad vajag,” balss otrā līnijas galā novilka bez sevišķa entuziasma.

“Vai mēs varam to izdarīt šodien?”

Atkal klepus. Tad runātāja izšņauca degunu.

“Nu, šodien es pavisam noteikti netaisos braukt pie jums. Varam to izdarīt nākamnedēļ, kad puikam ir nākamā vizīte.”

“Jums nekur nav jābrauc,” es nepacietīgi iesaucos. “Varu atbraukt pie jums pati. Vai jums derētu šodienas pēcpusdiena?”

“Jūs taisāties braukt pie mums,” balss pēkšņi izklausījās kā beidzot pa īstam atmodusies. “Nu, es nezinu…”

“Tas ir tiešām ļoti svarīgi. Tās būs tikai piecpadsmit minūtes. Maksimums pusstunda.”

“Bet kādēļ pie mums? Nē, nu mums visādas darīšanas ieplānotas…” Sieviete pavisam noteikti negribēja redzēt mani savā dzīvesvietā. Tas gan bija viegli saprotams. Kad vizīti pieteica kāds no valsts dienesta pārstāvjiem, šādām ģimenēm tas nozīmēja tikai vienu kārtējās nepatikšanas vai soda kvītis. Par normatīvo aktu neievērošanu, par higiēnas normu pārkāpšanu, par bērnu nepieskatīšanu. Viņai bija pamatots iemesls neizturēties pret mani pārāk draudzīgi.

“Tam nav nekāda sakara ar pārbaudēm vai ko tamlīdzīgu,” es teicu, cenzdamās izklausīties pēc iespējas atvērtāka. “Es gribu jums ko piedāvāt. Kaut ko, kas būs ļoti interesants gan jums, gan arī Marekam. Pilnīgi par velti.”

Otrā galā uz brīdi iestājās klusums. Likās, sieviete kaut ko apsver savā prātā. Es ļoti nožēloju, ka nebiju jau pašā sākumā noskaidrojusi, ar kuru no abām Mareka aizbildnēm runāju. Tagad to darīt būtu pārāk nepieklājīgi, bet sarunbiedra vārdam sarunā vienmēr varēja būt izšķiroša nozīme. Tas bija psiholoģiski pierādīts fakts, ka cilvēkam pastāvīga sava vārda uzklausīšana glaimo un izraisa uzticēšanos pret sarunbiedru. Vecais, labais ego viscaur pārvalda mūsu dzīvi.

“Nu, atbrauciet, ja tas tik steidzami,” balss beidzot atbildēja. Tomēr neko daudzsološs šis ielūgums neizklausījās.

56 .

Pulkvedis iekārtojās ērtāk krēslā. Viņš tikko bija saņēmis kārtējo disku ar Elizabetes pēdējo dienu sarunām. Šoreiz viņš gribēja tās noklausīties uzmanīgi, lai saprastu, kā Elizabete jūtas un ko domā pēc “incidenta kabinetā”, kā pulkvedis to domās sauca.

No pieredzes viņš zināja, ka visvērtīgākās bija garās sarunas. Tādas, kas ilgst vairāk par septiņām desmit minūtēm. Tikai tās parasti solīja atklātību, detaļas, personisku, intīmu informāciju. Cilvēki ilgās sarunās ielaižas tikai ar tiem, kuriem uzticas, un tikai tad, kad grib izkratīt sirdi vai ir kas patiešām svarīgs apspriežams. Un, pat ja saruna veidojās kā relaksēta pļāpāšana, šā vai tā no tās varēja izfiltrēt gana daudz vērtīgas informācijas. No īsām un lietišķām sarunām par cilvēku parasti neko daudz uzzināt nevarēja. Tās derēja vien tādā gadījumā, ja vajadzēja precīzi zināt, kur objekts dodas, ar ko tiekas, ko patlaban dara.

Katra ierakstītā saruna aizņēma vienu rindiņu datora displejā. Kreisajā pusē bija norādīts sarunas datums un laiks, tad tālruņa numurs, ienākošais vai izejošais zvans, bet labajā pusē sarunas ilgums.

Pulkvedis vispirms atlasīja trīs ilgākās sarunas divas ar Baibu, kurai Elizabete savulaik bija stāstījusi par pulkveža peni, un vienu ar aizdomīgo numuru, kuru pulkvedis reiz jau bija ievērojis Elizabetes zvanu sarakstā. Tas piederēja kādam vīrietim, ar kuru Elizabete sarunājās krieviski.

Šī saruna uzreiz piesaistīja pulkveža uzmanību.

Viņa bija piezvanījusi šim vīrietim uzreiz pēc tam, kad pulkvedis bija Elizabeti izlaidis no mašīnas pēc “incidenta”. Tieši saruna ar nepazīstamo vīrieti lika pulkvedim nosvīst un iedzert kārtīgu konjaka šļuku.

Saruna bija šāda.

-   Es izstājos, viss ir beidzies, es vairāk nepiedalos, pavēstīja Elizabete.

-    Nomierinies, runā lēnāk, teica vīrietis.

-    Viss, man pietiek, es vairāk nepiedalos, es vairāk nekad netuvošos tam preteklim.

-    Nomierinies, lūdzu. Paskaidro man, lūdzu, mierīgi, kas noticis.

-     Kas noticis? Ļoti vienkārši viņš mani izvaroja, tu saproti, viņš mani izvaroja!

-    Kā izvaroja? Jūs taču darāt to divreiz nedēļā?

-    Tu nesaproti, viņš mani izvaroja, man ir vajadzīga ārsta palīdzība!

-    Nomierinies…

-    Es esmu mierīga, es tikai tev saku, es vairs ar to vīrieti nekontaktēšos, nekad, ar mani vairs nerēķinies, tas ir viss…

-    Elizabete, vispirms mierīgi tiksim galā ar to, kas tagad jādara, tad domāsim, ko darīt tālāk. Kur tu tagad esi ? Tu teici, ka tev vajag ārstu. Es domāju, ka tev obligāti vajag aiziet pie ārsta. Pati aiziesi vai man aizbraukt pie tevis?

-    Es visu varu pati, man neko nevajag…

-    Kur tu tagad atrodies, es aizbraukšu pie tevis un palīdzēšu.

-    Nē, es negribu nevienu redzēt, es tikai gribēju tev pateikt, ka ar to mentu nekad vairs netikšos.

-   Ja esi mājās, būšu pēc stundas pie tevis.

-    Nē, es nebūšu mājās.

-    Klausies, meitene, tagad ieslēgties dzīvoklī un tupēt stundu dušā un raudāt nav nekādas jēgas. No tā tev vieglāk nepaliks. Es aizbraukšu pie tevis un aizvedīšu pie ārsta.

-    Es nezinu… Nespēju saprast…

-    Tev šodien bija jābūt pie viņa kabinetā. Biji ?

-Jā, tas notika kabinetā.

-    Vai tu izdarīji visu, ko vajadzēja?

-Jā, izdarīju.

-    Un tas notika pēc tam?

-Jā.

-    Jau braucu pie tevis. Man vajadzēs tavas drebēs, neiemet tās veļas mašīnā. Un gatavojies, mēs brauksim pie ārsta.

-    Nolādēts, nelietis! Jā, laikam. Man tek asinis. Es asiņoju, es viņu tā ienīstu…

-    Es jau braucu, gaidi mani.

-    Man vajag iedzert, nopērc, lūdzu, kaut ko pa ceļam.

-    Gaidi mani, es jau braucu.

Pulkvedis nervozi staigāja pa kabinetu šurpu turpu. Sī saruna bija iedegusi visas sarkanās lampiņas, kādas vien bija viņa kontrolpanelī.

Vīrietis, ar kuru Elizabete bija runājusi, izturējās kā apmācīts operatīvais darbinieks. Viņa plāns bija skaidrs savākt lietiskos pierādījumus, apģērbu un aizgādāt Elizabeti pie ārsta, kurš fiksēs izvarošanu un traumas. Droši vien dzīvoklī viņš liks Elizabetei uzrakstīt iesniegumu policijai. Un viņš neies uz parastu policijas iecirkni, kur pulkvedis agrāk vai vēlāk pratīs novirzīt iesniegumu sev lojāliem izmeklētājiem, kas pierādījumus pamanīsies pazaudēt un lietu izbeigt. Ja šāds iesniegums nonāks, piemēram, uz iekšlietu ministra galda, Satversmes aizsardzības birojā vai pie ģenerālprokurora, tad vai nu pulkveža karjerai tiks pielikts trekns punkts, vai arī turpmāk viņam nāksies kalpot kādam, kurš viņu šantažēs.

Bet tas vēl nebija viss.

Ko Elizabetei vajadzēja izdarīt pulkveža kabinetā un kāpēc viņa vispirmām kārtām zvanīja tieši šim vīrietim, ne tikai lai pažēlotos, bet arī lai pateiktu “es izstājos, viss ir beidzies, es vairs nepiedalos”?

Situācija vedināja domāt par ko citu. Par apdraudējumu, kura apjomu viņš vēl nevarēja saprast.

Pulkvedis sāka drudžaini pārmeklēt kabinetu. Atmiņā iznira iepazīšanās ar Elizabeti. Orālais sekss pirmajā vakarā mašīnā pie Latvijas Bankas dienesta ieejas. Sekss Statoil benzīntankā, teātrī un baznīcā. Viņš pūlējās atcerēties, kur Elizabete kabinetā bija sēdējusi, kā kustējusies, kam pieskārusies. Viņš atcerējās Elizabetes ieradumu šķirstīt dokumentus un ieskatīties atvilktnēs.

Viņš labi apzinājās, kas tagad jāatrod.

Pulkvedis meklēja noklausīšanās ierīces un kameras. Un viņš tās atrada. Vairākas. Vienu kameru uz stāvlampas kājas. Tā nemitīgi bija atradusies viņam teju vai acu priekšā. Otra aiz viņa krēsla pie sienas. Pulkvedis uzreiz saprata, ka šīs kameras ļāva lasīt uz galda esošos dokumentus un redzēt, kas notiek datora ekrānā. Nākamo kameru viņš atrada pie pretējās sienas. No tās acīmredzot pavērās plašāks skats uz visu kabinetu. Kamera fiksēja pulkveža apmeklētājus un apspriedes, kas norisa pie lielā galda. Vēl vienu kameru viņš atrada pie plaukta atpūtas istabā. Kameras bija mazākas par sērkociņa galviņu. Tā bija vismodernākā aparatūra. Katrā kamerā iemontētais raidītājs varēja nosūtīt informāciju apmēram puskilometra attālumā. Svarīgi bija tas, ka šis raidītājs darbojās tikai dažas sekundes dienā. Brīdī, kad kameru īpašnieks piebremzēja mašīnu pie policijas ēkas un aktivizēja datu pārraidīšanu.

Pulkvedis juta, ka viņa piere noraso aukstiem sviedriem. Tātad Elizabete bija spiedze, un viņas saimnieku rīcībā nu bija gana daudz video liecību un citu pierādījumu, lai notiesātu pulkvedi par izvarošanu.

-    Kas ir tas cilvēks, kas stāv aiz Elizabetes? pulkvedis izmisīgi domāja. Kuram gan bija savajadzējies viņu izspiegot, un kāds būs šī cilvēka nākamais solis?

Pirmo reizi kopš Afganistānas pulkvedis sajuta neskaidrās bailes, kas liek ar skatienu pārbaudīt apkārtni, pētoši ielūkoties pretimnācēju sejās, uzmanīgi ieklausīties skaņās sev visriņķī un ar nez kādu maņu sajust, ka tieši patlaban kāds tevi ir paņēmis uz grauda.

Kaut kur kāds gatavoja uzbrukumu viņam. Kāds, kurš bija viltīgs un nežēlīgs, kāds, kura rīcībā bija vismodernākā tehnika, zināšanas un cilvēki. Tikai kurš un kāpēc?

Saskaņā ar pastāvošajām instrukcijām par šādu gadījumu, kad augsta policijas virsnieka kabinetā ir atrasta spiegošanas tehnika, būtu jāziņo Drošības policijai, jāatvēl kabinets sīkākai apskatei un pēc tam, visticamāk, jāinformē arī Satversmes aizsardzības biroja Pretizlūkošanas nodaļa, taču pulkvedis nevienam neziņoja.

Viņš devās laukā no kabineta bez nevienas idejas par to, kas un kādā secībā tagad būtu jādara.

Pirmā ideja, protams, bija izgāzt durvis Elizabetes dzīvoklī, iebāzt viņai pistoli pakaļā un piespiest izstāstīt visu, ko viņa zina. Tas pat būtu sagādājis pulkvedim baudu. Viņš varētu izgāzt visas savas dusmas, pārbiedēt meiteni līdz nāvei, piespiest viņu raudāt, ciest un lūgties žēlastību. Un tomēr nē, tas būtu aplams gājiens. Kamēr nebija skaidrs, kas ir Elizabetes saimnieks, tā darīt nedrīkstēja. Iespējams, kāds tieši vēlējās, lai pulkvedis izdarītu šādu kļūdu, iespējams, pie Elizabetes pulkvedi gaidītu vēl citas kameras, varbūt tur priekšā jau būtu Satversmes aizsardzības biroja darbinieki. Nē, pie Elizabetes iet nedrīkstēja, bet pulkvedis nezināja, kā šajā situācijā tikt pie skaidrības un kā rīkoties. Viņš nolēma doties mājās.

57 .

Vilciens no Vestportas līdz Liverpūlei iet nedaudz mazāk par stundu. Tieši 54 minūtes, ja gribam būt precīzi. Tomēr man šis brauciens likās vismaz tikpat ilgs kā starpkontinentālais pārlidojums. Un ne mazāk mokošs. Biju paņēmusi līdzi mapi ar Mareka lietu, ko plānoju vilcienā vēlreiz pārlasīt. Taču manas domas atkal un atkal aizklīda citos virzienos, neļaudamas koncentrēties uz piezīmēm, kuras biju izdarījusi terapijas laikā, strādājot ar zēnu.

Tikai tagad, kad lidmašīnas biļetes jau rezervētas un atpakaļceļa vairs nebija, es apjautu, kādu avantūru esmu uzsākusi. Pēc visa tā, kas ar mani bija noticis, un smagā darba, kuru biju pielikusi, lai atgrieztos vismaz kādā normālībā pēc graujošā Londonas skandāla, es atkal riskēju to visu sagraut. Turklāt šoreiz diezgan ekstravagantā veidā. Mans plāns, kas iesākumā bija licies diezgan loģisks un pašsaprotams, tagad aizvien vairāk sāka atgādināt kādu fantasmagorisku iedomu.

Protams, vienīgais veids, kā atrisināt Mareka noslēpumu, bija aizvest viņu tieši uz to vietu, kuru zēns šķita atceramies. Tas bija vienīgais risinājums, un tieši tā bija rīkojušies visi tie psihoterapeiti, tostarp arī zinātnes aprindās plaši pazīstami, kurus bija minējis Fērdžs tajā vakarā, kad pirmo reizi iepazīstināja mani ar iepriekšējo dzīvju atmiņu fenomenu. Un tieši tāpat biju rīkojusies arī es pati, strādājot ar princesi Ketrīnu. Ar katastrofālām sekām sev un savai karjerai…

“Lūdzu, uzmanieties durvis aizveras,” no vagona skaļruņiem atskanēja mehāniskā sievietes balsī izteiktais brīdinājums. Vilcienā bez manis bija vēl tikai daži pasažieri divas pusaugu meitenes, kas droši vien devās uz Liverpūli papildināt savu garderobi pēdējā vasaras brīvlaika iepirkšanās tūrē. Kāds jauns vīrietis tumši zilā žaketē klausījās iPod, ar kāju sitot līdzi ritmu. Viņam līdzās vecāks kungs, paslēpies aiz avīzes. Daily Mail.

Spriežot pēc virsraksta, kāda rokzvaigzne Londonā atkal bija pārdozējusi narkotikas. Nākamā pietura bija Sīforta. Vēl tikai pusceļš. Es aizvēru acis un dziļi ieelpoju no satraukuma man iekšā viss burbuļoja kā verdošs ūdens tējkannā. Es sāku baidīties, vai nepiedzīvošu panikas lēkmi, un jau pēc brīža sajutu, kā pār muguru noslīd aukstu sviedru tērcīte. Nolādēts. Steigšus iebāzu roku kabatā un sažņaudzu plāksnīti ar mazajām rozā tabletēm. To klātesamība vien mani nomierināja. Es pat izjutu atvieglojošo efektu, kāds parasti pārņēma, iedzerot šīs zāles. Suģestijas spēks. Ja mēs mācētu to kontrolēt, nekādi medikamenti nebūtu vajadzīgi, atliktu tikai tos iztēloties, un ķermenis pats izstrādātu organismam vajadzīgās vielas. Galu galā tabletes un pulveri paši par sevi neko sniegt nespēja. Tie bija vien signāls smadzenēm, ķīmisks lūgums izdalīt trūkstošās molekulas. Beigās vienmēr visu noteica smadzenes. Arī mūs pašus.

Ja vien tur nebija vēl kas. Par ko es ne tuvu nebija droša.

Pat pieņemot, ka viss šis iepriekšējo dzīvju atmiņu fenomens bija vien bērna smadzenēs radies apmāns, arī tad vienīgā iespējamā ārstniecība būtu nogādāt šo bērnu viņa iedomāto atmiņu vietā. Psihoterapijā šādu paņēmienu pielietoja, strādājot ar daudzām diagnozēm. To dēvēja par konfrontāciju. Vienīgais veids, kā uzvarēt monstru, kurš dzīvo zem gultas, ir nostāties tam pretī aci pret aci. Viss biedējošais ir tikai tas, ko mēs iztēlojamies. Kad esam to vienreiz pieredzējuši, tas vairs nespēj mūs biedēt. Varbūt sarūgtināt vai likt izvairīties, bet nekad no tiesas sabiedēt. Tieši tādēļ vienīgās universālās cilvēku bailes ir no nāves to vienkārši vēl neviens nav pieredzējis. Mirušajiem nāves bailes vairs nav aktuālas.

“Vai tu gribētu kādreiz atgriezties tajā vietā, kur tu dzīvoji iepriekš?” es biju vaicājusi Marekam vienā no mūsu sesijām. Viņš pavērās manī savām tumšajām acīm. Zēna melnie mati vienmēr kontrastēja ar viņa bālgano sejas ādu un pavisam nedaudz ieslīpajām mandeļu acīm. Kādu brīdi apdomājies, viņš apstiprinoši pamāja ar galvu. “Es gribu satikt savu otru mammu,” viņš teica. “Un tēti. Un brāli.” Šķiet, tas bija viens no garākajiem teikumiem, ko zēns jebkad bija izrunājis vienā paņēmienā.

“Vai tev nebūtu bail tur atgriezties?” prasīju.

Viņa tumšās acis iepletās. Es ievēroju, kā sasprindzinās visa viņa ķermeņa muskulatūra. Uz brīdi šķita, ka zēnam pietrūkst elpas. Viņš sāka strauji elpot caur muti, izmisīgi lūkodamies manī, kā lūgdams palīdzību.

“Marek,” es teicu, mēģinādama saglabāt mieru, kaut ari man pašai sirds sāka dauzīties neprātīgā tempā. “Marek, viss ir kārtībā. Nomierinies. Ievelc elpu, Marek.”

Viņš pēkšņi pieķērās ar abām rokām sev pie krūtīm, izdodams skaņu,

kas līdzinājās šņākšanai. Ššššš___ Ššššš……

“Ko tu gribi pateikt, Marek?” es gandrīz vai iekliedzos, spējām bailēm sagrābjot mani. Bet bailēm no kā? Nolādētā neziņa..

Viņš nespēja izrunāt vārdu, tikai atkārtoja šņācošo skaņu dažādās variācijās. Sššau… Sšššou… Sšššāā… Līdz pēkšņi aprauti iekliedzās, un no zēna deguna sāka tecēt asinis. Es piesteidzos pie viņa un liku aizspiest abas nāsis. Gaiši sarkanās asinis pilēja starp zēna pirkstiem un kodīgi izcēlās uz viņa bālganās ādas. Izņēmusi aukstās kompreses no pirmās palīdzības aptieciņas, kas vienmēr atradās turpat uz mana rakstāmgalda, es uzliku vienu zēnam uz pieres un otru uz viņa pakauša. Tad apķēru viņu un maigi šūpoju, atkārtojot atkal un atkal: “Viss būs kārtībā, Marek. Viss būs labi.” Iepriekšējās dzīves varēja nebūt reālas. Šķietamās atmiņas par tām varēja rasties kādu pagaidām nezināmu, bet izskaidrojamu procesu rezultātā. Tomēr šiem bērniem tās šķita tikpat īstas kā jebkas cits viņu dzīvē. Un tas vien bija attaisnojums, lai tās uztverti nopietni. Tas bija pietiekams iemesls darīt visu iespējamo, lai nogādātu šos bērnus tajās vietās, kuras viņi šķita atceramies. Pat ja tas neko nepierādīja, tomēr tās bija vienīgās zāles.

Liverpūles stacijā, kā allaž, valdīja neprātīga drūzma. Tikai tagad apjautu, cik ļoti biju paspējusi aprast ar Vestportas klusumu un mieru. Man apkārt ņudzinājās ļaužu bari visu vecumu, visu etnisko piederību un profesiju pārstāvji: klerki, panki, banku darbinieki, ielu muzikanti, ceļotāji, studenti, japāņu pensionāri, Austrumeiropas imigranti, poļu ielasmeitas, tirdzniecības aģenti un narkomāni, kas lūdza, lai ieber kādu sīknaudu viņu tukšajās Makdonalda dzērienu glāzēs. Gaisā kā bišu sanoņa vibrēja nepārtraukts troksnis, stacija pārtapa Bābeles tornī, kurā sajaucās visas planētas valodas un dialekti. No Ņūportas akcenta, kurā klaigāja bariņš puišeļu treniņtērpos, līdz suahili mēles klakšķiem, kas nāca no puslokā sasēdušas afrikāņu ģimenes. Ik pēc pāris soļiem man kāds uzgrūdās vai arī es uzgrūdos kādam citam. Atvainojiet, atvainojiet, skanēja nepārtrauktā drūzmas mantra. Uz brīdi likās, ka esmu atgriezusies Londonā. Tas ļāva sāpīgi skaidri saprast, cik ļoti man šī visa bija pietrūcis. Troksnis. Pūlis.

Steiga. Lielpilsētas ritms. Es biju pilsētas meitene. Man patika šķietamais haoss, kurš sevi slēpa dzelžainu kārtību. Stacija varbūt atgādināja skudrupūzni, kuru ar lāpstām izvandījuši nešpetni bērneļi, tomēr ikviens vilciens šeit pienāca un atgāja ar sekundes precizitāti. Ikviens pasažieris daudzgalvainajā pūlī patiesībā pārvietojās pa zināmu un stingri loģisku trajektoriju. Beigu beigās katrs nokļuva savā galamērķī. Provincē viss norisa gluži pretēji. Ārējs miers un kārtība. Bet zem tās apjukums un procesi, kas vienkārši plūst savā nodabā, nedodot nekādus mājienus, pie kā tie varētu novest.

Nams, kurā dzīvoja Mareks un abas sievietes, atradās vienā no Liverpūles iekšpilsētas nabadzīgajiem rajoniem. Lai tur nokļūtu, man vajadzēja iziet cauri tunelim, kas veda zem milzīgā pilsētas tirgus plača. “Kundze, kundze, labākā manta,” mani tur apstāja tumsnējie arābi, mēģinot pievilkt pie kāda no stendiem. Es nodūru skatienu un ātrā solī devos viņiem garām, cenzdamās ar savu ķermeņa valodu dot nepārprotamu signālu: “Nē!” Tur varēja nopirkt visu kontrabandas sortimentu sākot ar viltotām Nike kedām un tepat Liverpūles ķīniešu kvartālā pašūtām Prada rokassomiņām un beidzot ar pirātiskajiem DVD un nelegālajām narkotikām. Nekas no tā visa mani tobrīd nespēja ieinteresēt.

Uzkāpusi atkal augšā, es attapos šaurā ieliņā, kurai abās pusēs rindojās vienādas baltas taisnstūrveida mājas ar nelielu zāles pleķīti durvju priekšā. Citu no citas tās atdalīja drāšu žogi, kuri vietām bija izgāzušies, bet citur sastiprināti kopā ar auklām vai izolācijas lenti. Gandrīz pie katras mājas varēja redzēt izmestu vecu sadzīves tehniku, salauztas mēbeles un mašīnas bez riteņiem. Kopš valdība bija pieņēmusi likumu par lielo dabas nodokli, ko nācās maksāt, lai izvestu nederīgo tehniku, trūcīgākie rajoni bija burtiski apauguši ar salauztām veļasmašīnām, plītīm un citiem nederīgiem dzelžiem.

Uz trotuāra pāris mazu bērnu netīros futbola kreklos dauzīja bumbu. Ieraudzījuši mani, viņi mitējās un pavadīja mani aizdomīgiem skatieniem. Es izņēmu no somiņas piezīmju grāmatiņu, kurā biju pierakstījusi Mareka adresi. Man vajadzēja 38. numuru. Tas atradās ielas tālākajā galā, kreisajā pusē.

Tuvojoties durvīm, es pēkšņi apjautu, ka galīgi neesmu gatava šai sarunai. Ko gan es teikšu? Kā pamatošu visu šo neprātu? Es pavisam noteikti nedrīkstēju stāstīt visu. Bet man vajadzēja būt pietiekami atklātai, lai vēlāk mani neapvainotu melos. Un vēl taču pats galvenais jautājums, no kura es biju mēģinājusi izvairīties un pat nepieļaut šādu domu. Ko es darīšu, ja Mareka māte man atteiks ?

Šādu variantu man bija pat bail iztēloties. Bet atkāpties jau bija par vēlu. Es pāris reižu dziļi ieelpoju un nospiedu zvana pogu pie 38. numura. Zvans nedarbojās. Brīdi nogaidījusi, es piedauzīju pie durvīm.

“Vaļā,” no iekšpuses atskanēja piesmakusi balss. Es pavēru durvis, un man degunā iesitās sastāvējies cigarešu dūmu un virtuves smaku aromāts. Laipni lūgta, daktere Redstona. Tava pirmā mājas vizīte.

58 .

Kukuļņemšana nebija starp pulkveža netikumiem. Viņš varēja iesist padotajam vai aizturētajam, viņš varēja piemest kādu pierādījumu vai ar draudiem un šantāžu saorganizēt vajadzīgu liecību, ja viņam likās, ka tas ir taisnīgi un pareizi, vai, gluži pretēji, “pazaudēt” pierādījumus, ja šķita, ka šoreiz apsūdzētais nav pelnījis sēdēt cietumā, taču viņš nekad neņēma kukuļus. Viņš to uzskatīja zem sava goda. Daži viņu par to cienīja, citi tāpēc baidījās, dēvēja par neprognozējamu un stūrgalvīgu.

Tāpēc sadzīves apstākļi pulkvedim bija ļoti pieticīgi. Daudz pieticīgāki nekā dažam viņa padotajam. Labi, ka pienācās dienesta mašīna, nebija jālauza galva par benzīnu, arī telefonu un formu apmaksāja valsts. Pulkvedim bērnu nebija, viņš dzīvoja viens un prata neiekulties parādos.

Viņa dzīvoklis atradās nolaistas padomju laikos būvētas daudzdzīvokļu mājas septītajā stāvā. Ēkas ieejas durvis varēja atvērt ar četrciparu durvju kodu. Septītajā stāvā gaiteņus, kas veda uz četriem dzīvokļiem, norobežoja deviņdesmito gadu noziedzības uzplūdu laikos ierīkotas restes. Lai nokļūtu dzīvoklī, vispirms vajadzēja atslēgt restes un tikai pēc tam, nonākot nelielā koridorītī, dzīvokļa durvis. Kaimiņi allaž zināja, kad citi pārnāk mājās, jo grabināšanās ar atslēgu saišķiem un restotajām durvīm lieliski bija dzirdama dzīvokļos. Pulkveža dzīvoklī signalizācijas nebija. Viņš atteicās maksāt par šādu greznību, jo pulkvedim likās, ka pietiekami droši ir tāpat, bet pats galvenais ko gan te zagt? Pusi no dzīvojamās istabas aizņēma gludināmais dēlis, uz grīdas stāvēja vecs televizors, uz rakstāmgalda lēts dators, stūrī dīvāns, kuru jau sen būtu vajadzējis pārvilkt ar jaunu audumu. Nekā vērtīga, kas spētu iekārdināt zagļus.

Pa ceļam uz mājām pulkvedis bija nopircis rupjmaizi, ātri pagatavojamos pelēkos zirņus cūku taukos lētu un ļoti barojošu latviešu ēdienu un litrīgu viskija Grant pudeli. Viņš zināja, ka bez alkohola šovakar neizdosies aizmigt. Ne tikai gadiem veidotā karjera, bet ari visa dzīve pēkšņi bija apdraudēta. Kāds bija pulkvedi ievilinājis lamatās un tagad droši vien šantažēs. Biedējošākais šķita tas, ka ienaidnieks bija nezināms. Pulkvedim nebija ne mazākās nojausmas, kurš un kāpēc būtu varējis to izdarīt.

Noguruša cilvēka nesteidzībā pulkvedis aizslēdza durvis no iekšpuses, priekšnamā novilka kurpes un žaketi un devās uz virtuvi, lai noliktu rupjmaizi, zirņus un viskija pudeli.

Vēlāk pulkvedis atcerēsies, ka līdz pat šim mirklim viņš nebija jutis pilnīgi nekā aizdomīga. Gan restoto durvju, gan dzīvokļa atslēgas bija neskartas un darbojās nevainojami. Arī dzīvoklī itin nekas neliecināja, ka te kāds būtu bijis. Viss izskatījās kā allaž, un tomēr līdz virtuvei pulkvedis netika.

Uz virtuves sliekšņa pulkvedi sagaidīja spēcīgs elektrošoka trieciens. Tik stiprs, ka likās sirds eksplodēs. Pulkveža ķermenis nekontrolēti raustījās krampjos. Viņš nokrita uz grīdas, cīnīdamies pēc elpas. Vairāk par fizisko šoku pulkvedi satrieca doma, cik neticams ir viss notiekošais, taču domāt viņam neļāva, jo no mugurpuses kāds uzmauca pulkvedim galvā tumšu brezenta maisu.

Pat raustoties konvulsijās, pulkvedis saprata, ka maisa galā iestrādāta pirksta resnuma virve, kas apņēma viņa kaklu un padarīja žņaugšanu īpaši ērtu. Uzbrucēji bija vismaz trīs, varbūt pat četri. Kamēr elektrošoka iedarbība vēl nebija beigusies, viņiem izdevās apgriezt pulkvedi uz vēdera. Kāds izlauza pulkveža roku pleca locītavā tā, lai liegtu viņam jebkādas cerības piecelties un pretoties. Pulkvedis droši vien nespētu izrauties no šāda tvēriena arī tad, ja nebūtu elektrošoka, galvā uzmauktā maisa un virves, kuru cits uzbrucējs jau bija savilcis ap viņa kaklu. Patlaban pulkvedim nebija itin nekādu iespēju atbrīvoties. Viņam atlika vien taupīt spēkus un gaidīt, cerot, ka uzbrucējiem zudīs modrība un viņi pieļaus kādu kļūdu.

Pulkvedim nebija bail. Ja gribētu nogalināt, būtu jau nogalinājuši, šie grib kaut ko citu, viņš domāja.

Kurš uzdrošinājies uzbrukt kriminālpolicijas priekšnieka vietniekam? Kā tas vispār iespējams?! Šis jautājums pulsēja pulkveža galvā pat stiprāk nekā doma par atbrīvošanos.

Uzbrucēji uzlika viņam rokudzelžus. Nenoņemot maisu no galvas, tikai atlaižot sažņaugto virvi, viņi nosedinaja pulkvedi virtuve uz krēsla. Nekādas kļūdas viņi nepieļāva.

Runāja tikai viens no uzbrucējiem krievu valodā, mierīgā, lietišķā balsī, kurā tomēr varēja sajust ar varu apveltīta cilvēka intonācijas.

-     Mēs atnācām, lai jums palīdzētu, pulkveža kungs. Jūs droši vien tagad lauzāt galvu, kas lika jūsu kabinetā uzstādīt kameras un kas tagad ir savācis pierādījumus, kuri ļautu jūs acumirklī apsūdzēt izvarošanā. Bet pats svarīgākais ko šis cilvēks tagad darīs? Izliks to visu internetā? Nodos prokuratūrai? Jūs taču par to domājat, pulkvedi, vai ne? Neatbildiet. Tad lūk, mēs ieradāmies, lai jūs nomierinātu. Materiāli ir pie mums, un tie tiešām jums nav diez ko glaimojoši, taču mēs ar tiem neko nedarīsim. Vienkārši noglabāsim. Iespējams, nekad nepienāks brīdis, kad tos vajadzēs celt dienas gaismā. Mēs nevēlam jums ļaunu. Mums nevajag, lai jums rastos kādas problēmas.

No jums mēs tagad gaidām tikai vienu dzīvojiet un strādājiet tālāk, kā ierasts. Nekādā gadījumā nemainiet darbu. Tāpat lieki būtu kādam ziņot par šo incidentu. Ar meiteni vairs nevajag kontaktēties. Viss. Redziet, cik es esmu labs onkulis. Ja kādreiz dzīvē mums kaut ko no jums ievajadzēsies, jūs uzmeklēs cilvēks, sakot, ka viņš nāk no labā onkuļa. Tad esiet arī jūs labiņš. Patīkamu vakaru.

Pulkvedis sajuta pēkšņu adatas dūrienu bicepsā.

Atguvās pulkvedis jau savā gultā. Nebija ne maisa, ne rokudzclžu. Pulkstenis rādīja pusčetri no rīta, un ļoti gribējās dzert.

Virtuvē uz galda atradās burciņa ar pelēkajiem zirņiem cūku taukos, rupjmaizes klaips un litrīga viskija Grant pudele.

59 .

Es paspēru soli pāri mājas slieksnim. Skatam pavērās koridors, pilns ar izmētātām drēbēm, tukšām picas kastēm, zābakiem un bērnu kedām. Izbalējušās tapetes vietām bija atlīmējušās, pie griestiem karājās vientuļa, vārga spuldzīte bez kupola. Pa durvīm koridora pretējā galā pabāzās galva ar uztītiem matu ruļļiem, kurā es pazinu Džekiju Mareka vecomāti.

“Nāciet iekšā. Mēs nupat kā piecēlāmies,” viņa teica un pēc mirkļa piebilda: “Atvainojiet par nekārtību, dakter. Nav bijis laika, sakopt.” Es uzmetu acis savam rokaspulkstenim tas rādīja ceturksni uz divpadsmitiem. Parasti šajā laikā es jau gatavojos ieturēt lenču.

“Man žēl, ka nevarēju jūs laicīgāk pabrīdināt,” sacīju, pārdomādama, vai ir vērts vilkt nost apavus. Izlēmusi, ka no tā lielas jēgas nebūs, ar visu virsjaku devos norādītajā virzienā. Tā izrādījās dzīvojamā istaba. Tāpat kā koridorā, arī šeit uz zemes bija sakrājusies vesela kārta arheoloģisko liecību par pēdējās dienās vai pat nedēļās ēsto, dzerto un valkāto. No mēbelēm šeit bija vien tumši zaļgans dīvāns un žurnālgaldiņš, nokrāmēts ar slavenību dzīves tabloīdiem. Uz dīvāna, joprojām ģērbusies naktskreklā, sēdēja Mareka māte un apātisku skatienu vērās televizorā pie istabas pretējās sienas. Rokā viņai bija cigarete, kuru jaunā sieviete laiku pa laikam nobirdināja tukšā alus bundžiņā turpat uz žurnālgaldiņa.

“Labrīt, Keita,” apsveicinājos ar entuziasmu, kā ieradusies ciemos pie sen neredzētas labākās draudzenes. Tomēr Keita tikai garlaikoti pacēla acis, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un atkal pievērsās televizoram. Tur tobrīd rādīja sarunu šovu, kurā divas sievietes pilnā rīklē kliedza vienu uz otru, kamēr auditorija atzinīgi māja ar galvu un aplaudēja.

“Varu jums uztaisīt tēju vai kafiju,” Džekija piedāvāja.

“Nē, nē, paldies. Labāk uzreiz ķeramies pie lietas. Gribu jums pastāstīt, kādēļ esmu šeit ieradusies.”

“Kā jums labāk patīk.” Džckija apsēdās uz dīvāna blakus savai meitai, kura joprojām neizrādīja nekādu interesi par manu vizīti. “Es pieņemu, ka jūs šeit esat Mareka dēļ. Bet puika tagad nav uz vietas. Kaut kur dauzās pa āru.”

“Tas nekas man patiesībā vajadzēja aprunāties tieši ar jums.” Es jutos atvieglota, ka Mareks šobrīd atradās kur citur. Manī nebija pārliecības, vai vēlos zēnu sastapt šeit. Doma par to, ka šī nolaistā, netīrā vieta bija vienīgais, ko viņš pazina ar vārdu “mājas”, uzdzina man šausmas.

“Esmu ar Mareku strādājusi gandrīz divus mēnešus,” es iesāku, mēģinādama ieturēt pēc iespējas profesionālāku toni. “Un šobrīd mēs terapijā esam nonākuši noslēguma fāzē. Mums kopā ir jāpieņem svarīgs lēmums.”

“Tad jūs beidzot esat noskaidrojusi, kas viņam par slimību?” Džekija mani pārtrauca pusvārdā. Es centos neizrādīt nepatiku par viņas rupjo izturēšanos.

“Džekij, šādos gadījumos slimības diagnoze un arī ārstēšana nekad nav vienkāršs process. Ja runājam par novirzēm, kas saistītas ar cilvēka un jo īpaši bērna psihi, mēs diemžēl ne vienmēr varam novilkt skaidras līnijas…”

“Dakter, izbeidziet, lūdzu, savu profesionālo žargonu. Divi mēneši ir pietiekami ilgs laiks, lai jūs to puiku būtu izārstējusi. Vai jūs vismaz varat pateikt, kas viņam par vainu?”

Vairāk par Džekijas rupjību mani pārsteidza Keitas uzvedība. Viņa joprojām lūkojās ekrānā, it kā šī saruna uz viņu neattiektos. Tas gan nebija nekas neparasts. Meitenes, kuras bija spiestas laist pasaulē bērnu agrīnā vecumā, bieži vien nespēja aptvert šī notikuma būtību. Viņu smadzenes nebija pietiekami nobriedušas, lai pieņemtu mātes lomu, tādēļ viņas to vienkārši izstūma bezapziņā. Tādos gadījumos noliegums un pat atteikšanās rūpēties par bērnu bija ierasta parādība. Es ļoti cerēju, ka tas tomēr nebūs Keitas gadījums. Lai mans plāns izdotos, man bija ārkārtīgi svarīga viņas līdzdalība.

“Vienkāršiem vārdiem runājot, Marekam ir konstatēts sindroms, kuru dēvē par neīstām atmiņām.”

“Ko jūs ar to domājat kā atmiņas var būt neīstas?”

“Tā mēs saucam stāvokli, kad pacients atceras zināmus notikumus vai lietas kā savas pagātnes sastāvdaļu. Tomēr realitātē šo informāciju viņš ieguvis kādā citā veidā, un tam ar viņu pašu nav nekādas saistības.”

“Es vienalga īsti nesaprotu,” Džekija papurināja galvu. Keita joprojām bija izslēgusi sevi no mūsu sarunas.

“Vienkāršs piemērs ir stāsti, kurus mēs esam dzirdējuši bērnībā no saviem vecākiem. Un vēlāk, kļūstot vecākiem, mums šķiet, ka paši esam bijuši to līdzdalībnieki. Reizēm atmiņa saglabā tik spilgtas stāstījuma detaļas, ka apziņa to iztulko kā pašas pieredzētu.”

“Un kā tas attiecas uz Mareku? Viņam taču problēma bija ar runāšanu, ne jau ar kaut kādiem stāstiem.”

“Manuprāt, viņš cieš tieši no neīsto atmiņu sindroma. Bet valodas trūkums, kuru mēs sākumā uzskatījām par selektīvo mutismu, patiesībā ir tikai sekundāras sekas. Iespējams, viņš pastāvīgi saņēma nosodījumu par to vien, ka skaļi izteica vārdos savas atmiņas. Tādēļ smadzenes deva signālu kavēt runas centru darbību. Tas ir primitīvs aizsargmehānisms zemapziņa atslēdz tās darbības, kuras potenciāli var izraisīt sāpes vai apdraudējumu. Bērniem šis process var izpausties īpaši spilgti.”

Tas, ko es teicu, nebija gluži taisnība. Un es pavisam noteikti cerēju, ka šī versija nav patiesa. Man gribējās ticēt, ka Mareka atmiņām tomēr ir kāda saikne ar realitāti. Lai cik arī savāda un netverama, bet tomēr saikne ar pasauli, kuru zēns nevarēja pazīt citādi, kā vien pats kādreiz būdams daļa no tās. Tomēr neko tādu es, protams, nevarēju teikt šīm abām Liverpūles sievietēm. Nemaz nerunājot par to, ka izklāstītu viņām iepriekšējo dzīvju hipotēzi. Tā būtu es, kas no šejienes pa taisno dotos uz ārstniecības iestādi. Džekija par to parūpētos viņas indīgi aizdomīgais skatiens to skaidri apliecināja.

“Labi, labi, lai nu kas tas būtu,” viņa pēkšņi kļuva nepacietīga. “Ja jūs zināt, kas tas ir, tad jau jūs to tagad varat izārstēt! Un lieta beigta, vai ne, daktere Redstona?” Veidā, kā viņa izrunāja manu vārdu, jautās kas derdzīgi izsmējīgs.

“Gandrīz tā arī ir, Džekij,” es atbildēju, cenzdamās ignorēt viņas izaicinošo toni. “Šādos gadījumos ir paredzēta īpaša terapijas metode. Tā ir salīdzinoši vienkārša un arī efektīva.”

“Un kas tā būtu? Es ceru, ka tās nav kādas kārtējās brīnumzāles, kas maksās tik daudz, ka mums būs jāstāv uz ielas ubagojot.”

“Nē, nē, tic nav medikamenti,” es jutu, ka ilgi vairs nespēšu izturēt šīs aprobežotās sievietes dzēlību. Nevajadzēja par šīs sarunas norises vietu izvēlēties viņas teritoriju. Manā birojā viņa būtu spiesta izturēties kaut nedaudz pieklājīgāk. “Terapijas metode paredz pacientam doties uz vietu, kuru viņš liekas atceramies. Tur, konfrontējot atmiņas ar reālo situāciju, noteiktos smadzeņu centros rodas skaidrība. Pacients apjauš, ka šīs atmiņas bija tikai viņa iztēles auglis, un tās vairs viņu nenomoka.”

“Bet uz kuru vietu tad viņam būtu jādodas ? Tas puika taču neko nerunā, kā mēs varam zināt, ko viņš tur atceras.”

“Mūsu terapija šajā ziņā bija diezgan veiksmīga. Man izdevās visai precīzi noskaidrot vietu, kas figurē Mareka atmiņās.”

“Un tā būtu?” Džekija paliecās uz priekšu. Viņas acīs aizdomīga neticība mijās ar neslēptu ziņkāri. Keitas sejas izteiksmē joprojām nebija izmaiņu apātiska un garlaikota.

“Tā ir vieta, uz kuru viņš bija gribējis doties ar autobusu. Tajā reizē, kad viņš mēģināja aizbēgt no mājām.”

Džekija atlaidās pret dīvāna malu, izdodama vilšanās pilnu nopūtu. “Nu, tie ir kaut kādi hokusi pokusi. Ne viņš zināja, kas tas par autobusu, nekā. Ielēca pirmajā, kas gadījās.”

“Man ir pamats domāt, ka gluži tik vienkārši tas nav. Terapijas laikā atklājās…”

“Ziniet ko pie velna visu to jūsu terapiju. Šis ir labākais, ko jūs varējāt izdomāt pa visiem diviem mēnešiem?” Sieviete piecēlās kājās un ieskatījās man acīs. Viņa dzīvē bija daudz pieredzējusi, vairāk, nekā būtu gribējusi, no Liverpūles netīrākajām ielām līdz piegulētājiem, kas dzērumā metuši viņai ar saplēstām pudelēm. Viņa negatavojās piekāpties kādai pārgudrai terapeitei, pat ja tā būtu nākusi no prestižākās Londonas klīnikas. Viņa pati zināja, kā audzināt savus bērnus, un to nu viņai neviens nevarēja pārmest.

“Ziniet ko? Ne velti viņi jūs izmeta no tās Londonas slimnīcas, daktere Redstona.”

“Džekij…” es jutu, kā man sejā sakāpj sārtums. “Lūdzu, neesiet nepieklājīga. Es tikai vēlos palīdzēt Marekam.”

“Nevajag man jūsu palīdzību. Jau daudz esat tādi kā jūs palīdzējuši. Paldies, iztiksim! Ja nevarat to puiku izārstēt, tad pašas tiksim galā.”

“Tā varbūt ir vienīgā iespēja palīdzēt Marekam. Citādi viņam šī problēma vilksies līdzi visu atlikušo mūžu. Un runas defekti var tikai pastiprināties. Zēns var palikt pavisam mēms vai to jūs vēlaties?”

Pēkšņi Keita, kas visu šo laiku bija apātiski vērusies televizorā, pagriezās uz manu pusi.

“Dakter, uz kurieni mums viņš būtu jāved, lai palīdzētu?” viņa prasīja.

Meitenes iejaukšanās sarunā pārsteidza ne tikai mani, bet arī viņas māti. Brīdi mēs abas, drusku apjukušas, klusējām. Džekija pirmā atguva savas pozīcijas. “Paklausies, tu vispār labāk paklusē. Ko tu vari zināt?” “Bet Mareks ir mans bērns!” Keitas balss izskanēja gandrīz kā lūdzoši čuksti.

“Tavs bērns, redzies,” Džekija viņu izmēdīja. “Tu daudz par savu bērnu vari parūpēties, jā? Viss uz maniem pleciem uzgrūsts. Un tagad mācīs man, ko ar viņu darīt. Kas par to visu maksās, lai to stulbiķi vadātu apkārt pa pasauli ? Par to tu esi padomājusi ?”

“Nē, nē, ne par kādu maksu tur nav runas,” es izmisīgi iejaucos viņu strīdā. “Par to samaksās… par to samaksās pašvaldība. Visa šī terapija ir valsts apmaksāta.”

Mani meli neizklausījās pārāk pārliecinoši. Man, protams, nebija tiesību melot. Bet citas iespējas nebija. Es nevarēju teikt, ka pati esmu apmaksājusi Mareka biļeti. Bet nevarēju arī apgalvot ko citu, jo jutu, ka pretējā gadījumā es vispār nepavirzīšos uz priekšu šajā strīdā. Meli ir kā sprinta skrējēji, kamēr patiesība ir gargabala maratons tomēr šajā brīdī man svarīgs bija katrs solis, arī pats īsākais.

“Pašvaldība ir piešķīrusi biļetes, lai Mareku kopā ar vienu no jums aizvestu uz to vietu, kuru viņš it kā atceras. Tāpat ir arī apmaksāta viesnīca un ēdienreizes. Uzskatiet, ka tas ir kā neliels atvaļinājums uz valsts rēķina.” Patiesībā par to visu bija samaksājusi Megija no manas kredītkartes. Bet manu algu maksāja pašvaldības kase, tātad vismaz teorētiski melos bija kāda daļa patiesības.

“Tad jūs par tādām mūs uzskatāt? Jūs domājat, ka mēs tikai meklējam iespēju padzīvot uz valsts rēķina?” Džekijas acīs iedegās neslēpts niknums. “Viss, pietiek. Es jau zināju, ka šitas labi nebeigsies. No Londonas izmesta, bet atbrauc pie mums un sāk visus mācīt. Tagad mums atvaļinājumu uz valsts rēķina došot. Viss, beigusies jums izklaide. Mareks vairāk pie jums ne soli nespers.”

“Bet mam, viņa var palīdzēt Marekam. Citas iespējas viņam nebūs!” iekliedzās Keita. Džekija pagriezās pret viņu un bez vilcināšanās iecirta pļauku meitai. “Aizveries! Tevis dēļ vispār visas šitās problēmas sākās,” viņa kliedza.

Keita satvēra iepļaukāto vaigu ar vienu roku, ar otru pagrāba no galdiņa savu cigarešu paciņu un izsteidzās no istabas. Pēc brīža no koridora atskanēja apslāpēti šņuksti.

“Redziet, ko jūs esat izdarījusi. Tagad jūtaties laimīga, ja? Daktere Redstona…” Džekija pavērās manā virzienā, pilna apņēmības iepļaukāt arī mani, ja būs nepieciešams.

Galvā šaudījās tūkstoš domu. Neizsakāma vilšanās par šo tikšanos. Bailes, gandrīz vai paniskas bailes, ka mana iecere būs piedzīvojusi tik triviālu sakāvi. Un neizbēgamā apjausma, ka esmu pazaudējusi iespēju strādāt ar Mareku uz visiem laikiem. Bet kopā ar to arī visu savu karjeru un iespēju kādreiz atgriezties Londonā. Galu galā tās bija gluži vienkāršas bailes, ka Džekija tūliņ metīsies man virsū. No viņas uzvedības bija skaidrs, ka sieviete cieš no kādiem psihiskiem traucējumiem, bet šis nebija īstais brīdis diagnozes skaidrošanai.

“Ko jūs vēl gaidāt?” viņa turpināja kliegt. “Varbūt vēl kaut ko man piedāvāsiet uz valsts rēķina?”

Es pagriezos un steigšus devos laukā pa durvīm. Šeit viss bija zaudēts.

60 .

Sapulci par Kristīnes un nu jau arī Makša slepkavības izmeklēšanas gaitu pulkvedis bija nolicis piecos vakarā. Pēc uzbrukuma viņš bija stipri piedzēries un nākamajā dienā pirmo reizi visas savas karjeras laikā vienkārši neieradās darbā, neko nevienam nepaskaidrojis. Viņam sāpēja uzbrucēju samežģītais plecs, taču fiziskās sajūtas bija nieks salīdzinājumā ar demoralizējošo efektu, kādu uzbrukums bija atstājis uz pulkvedi. Viņš jutās bezspēcīgs, dezorientēts un vīlies. Ko lai tagad iesāk? Kāda vispār jēga jebkādām pulkveža aktivitātēm, ja visviens beigu galā labais onkulis noteiks, ko un kā viņam darīt. Pulkvedis pūlējās izvairīties no šādām domām. Visiedarbīgākais līdzeklis pret domāšanu ir alkohols, tāpēc pulkvedis bez liekas šaubīšanās bija atkorķējis viskija pudeli.

Nekādi uzmanības vērti jaunumi sapulcē neizskanēja, tāpēc pulkvedis klusībā apcerēja savas ķibeles.

Pulkvedim nebija nekādu šaubu par to, ka viņam bija uzbrukuši tie paši cilvēki, kas atbildīgi par Kristīnes un Makša noslepkavošanu, un viņš bija pārliecināts, ka šie cilvēki vai nu ir, vai savulaik bijuši saistīti ar kādu specdienestu. Uz šādām domām pulkvedi uzvedināja smalki izplānotās un perfekti realizētās slepkavības, un uzbrukums viņam pašam pārliecību tikai nostiprināja. Tik pārdroši un tai pašā laikā precīzi spēj darboties tikai profesionāļi, kuri gadiem trenējušies, apguvuši pieredzi un kuru meistarību slīpējuši augsti kvalificēti vadītāji.

Parasti noziedznieki ne uz ko tamlīdzīgu nav spējīgi. Laupītājs nozieguma izdarīšanas laikā nervozē ne mazāk kā upuris, tāpēc viņš bieži mēdz nepamanīt to, kas acu priekšā, pieļauj vismuļķīgākās kļūdas, aizmirst nozieguma vietā apģērba gabalus vai kādas citas lietas, nepamana novērošanas kameras vai lieciniekus, bet, ja ari pamana, sāk rīkoties pagalam neloģiski. Reizēm tieši otrādi noziedznieki rīkojas nepamatoti pārdroši. Bezjēdzīgi riskē. Viņi izjūt adrenalīna eksploziju situācijā, kurai viņi nav īsti sagatavojušies. Bieži upuris tiek nogalināts vai smagi savainots nevis tāpēc, ka laupītājs ieplānojis slepkavību, bet gan tāpēc, ka tas nespēj valdīt pār sevi, kontrolēt savas domas, bailes un agresiju. Turklāt noziedznieki parasti ne tuvu nav paši gudrākie cilvēki, arī viņu redzesloks mēdz būt visai šaurs, bet zināšanas trūcīgas. Stresa situācijā viņu spriestspēja vēl vairāk pavājinās, tāpēc lielākoties šādus noziedzniekus nav grūti notvert.

Cilvēki, kuri uzbruka pulkvedim, bija pavisam citādi. Viņiem viss bija nevainojami izplānots, viņi apzinājās, ko dara, un izdarīja to ātri, savstarpēji saskaņoti un bez liekām emocijām. Viņi pilnībā kontrolēja situāciju, tāpēc bija tik mierīgi un pašpārliecināti. Tie nebija nekādi bandīti no ielas. Par to liecināja arī fakts, ka slepkavības izdarīja augsta līmeņa snaiperi, kuri nozieguma vietā atstāja ieročus, kas melnajā tirgū maksāja veselu bagātību. Šādi profesionāļi bija atrodami vai nu kādas valsts specdienestā, vai krievu oligarhu privātajās armijās, vai… Bija vēl viena iespēja, par kuru pulkvedim vismazāk gribējās domāt. Latvijā gan varētu sameklēt dažus cilvēkus, kuri būtu uz ko tādu spējīgi, taču viņi nekad līdz šim nebija nodarbojušies ar pasūtījuma slepkavībām.

Kameras, kuras pulkvedis atrada savā kabinetā, bija mūsdienīgas un dārgas. Tieši tāda kamera pēc Kristīnes slepkavības tika atrasta arī Šapiro dzīvoklī.

Nāksies doties vizītē pie Kirgīza, prātoja pulkvedis, un šī doma viņu nebūt neiepriecināja.

Viena lieta bija skaidra ja izdosies atklāt, kas noslepkavoja Kristīni un Maksi, pulkvedis uzzinās arī to, kas ir labais onkulis, kurš tik uzskatāmi nodemonstrēja, ka viņa rīkojumus turpmāk vēlams izpildīt.

Pulkveža pārdomas pārtrauca kāds teikums apspriedē. Ziņoja viens no Reinika atsūtītajiem Drošības policijas virsniekiem.

-    Krievu ražojuma snaipera šauteni Винторез, kā jūs jau pareizi bijāt paredzējis, pulkvedi, mēs atradām Rīgas kuģubūvētavas metinātāja Aleksandra Osmučkina dzīvoklī divsimt metrus no vietas, kur tika sašauts Maksis. Pareizāk sakot, pilsonis Osmučkins pats to atrada savā virtuvē uz galda, kad vakarā pārnāca no darba. Noziedznieks bija iekļuvis Osmučkina dzīvoklī, kad tas jau bija devies uz darbu, un no turienes izdarījis šāvienu. Pagaidām mums nav izdevies noskaidrot, kā snaiperis iekļuva dzīvoklī un vai Osmučkins ir kādā veidā saistīts ar slepkavību.

-    Nav viņš nekā saistīts, pulkvedis norūca zem deguna, acīmredzami garlaikots un neapmierināts.

Pēc brīža pamanot, ka apkārtējie gaida kādu sīkāku paskaidrojumu, pulkvedis turpināja tonī, kas vēstīja, ka viņš uzskata visus sanākušos par pilnīgiem idiotiem.

-     Nospēra Osmučkinam dzīvokļa atslēgu, uztaisīja dublikātu un viss. Signalizācijas droši vien nebija, jo dzīvoklī tāpat nav ko ņemt. Viss vienkārši.

-    Kā viņi nozaga to atslēgu? kāds ievaicājās.

-    Nezinu, kā nozaga. Mauku piesūtīja, tā paņēma mutē stulbajam metinātājam un nofotografēja atslēgas. Cik tur tā darba? Nezinu, meklējiet, noskaidrojiet.

Vanags un pārējie sapulces dalībnieki ar cieņu vērās pulkvedī. Viņa intelekts un spēja vienā rāvienā atrisināt sarežģītu mīklu, ap kuru viņi būtu ņēmušies daudzas stundas, visos raisīja apbrīnu. Tādam priekšniekam var arī piedod, ja viņš lāgiem kļūst nelaipns vai skarbs. Neviens, protams, nenojauta, ka pulkvedis šo mīklu ir atminējis sakarā ar ielaušanos viņa dzīvoklī. Pats par sevi saprotams, ka tā bija Elizabete, kura sagādāja uzbrucējiem pulkveža dzīvokļa atslēgas.

Labais onkulis, labais onkulis, pie sevis domāja pulkvedis. Kad atradīšu labo onkuli, tas vienkārši pavēstīs, ka viņu nedrīkst aiztikt, citādi manai karjerai krusts pāri. Kāda gan jēga vispār viņu meklēt? Varbūt tomēr ir jēga? Zaudē nevis tas, kurš ir nokritis, zaudē tas, kurš atsakās celties kājās. Pulkvedis atcerējās šo sava boksa trenera iemīļoto teicienu. Nē, viņš tik vienkārši vis nepadosies. Tas nekas, ka labais onkulis bija viņu nostiepis garšļaukus uz grīdas viņa paša virtuvē, tas nekas, ka onkulis bija soli priekšā. Es nepadošos, domāja pulkvedis, es viņu atradīšu, kaut vai tikai tāpēc, lai noskaidrotu, kas viņš ir.

Jāiedzer, jāuzlāpās.

-    Punkts, pietiek, visi brīvi, viņš nokomandēja.

Kaut kur plauktā vēl vajadzēja būt konjakam.

61 .

Aiz vilciena loga cita pēc citas zibēja tās pašas pieturas, kurām biju braukusi garām vēl pirms stundas. Tikai šoreiz tās rindojās pretējā secībā. Liverpūles centrālā, Sendhila, Benkhola, Slšora līdz pat Vestportai. Es gan nevienu no tām nemanīju. Pār manu seju ritēja nevaldāma asaru straume, un tā bija tīrā veiksme, ka šajā laikā uz Vestportu devās vien retais pasažieris. Kaut arī tobrīd es nebūtu likusies ne zinis pat par veselu ļaužu pūli. Tās bija izmisuma asaras. Pilnas ar niknu bezspēcību.

Jau Liverpūlē biju iedzērusi vienu no savām rozā tabletēm, bet šķita šoreiz tās vilcinājās sniegt savu ķīmiskā mierinājuma apskāvienu. Es izkāpu no vilciena Vcstportas stacijā tikpat nožēlojamā stāvoklī kā iekāpusi. Jutos sagrauta un bez mazākās idejas, ko iesākt tālāk. Galvu nodūrusi, devos uz pludmales pusi. Paisuma dzīta, jūra bija pienākusi pavisam tuvu klāt krastam. Pagājusi nostāk no automašīnu stāvvietas, es bezmērķīgi klīdu pa tukšajām, kailajām kāpām, ļaujot dzestrajam rietumu vējam pluinīt manus matus un svilināt sejas ādu. Šeit arī mans ceļš bija noslēdzies.

Kādu padomu tu vari sev sniegt, daktere Redstona? Tu taču biji tik laba padomdevēja visiem citiem. Kā tikt galā ar pārdzīvojumiem. Kā pārvarēt dzīves šķēršļus un grūtības. Kā izkļūt no nevarības smacējošā krātiņa. Bet atlika tikai pašai piedzīvot vienu neveiksmi, lai tu būtu gatava pacelt rokas un padoties.

Vienu neveiksmi? Par ko gan es runāju… Tā nebija viena neveiksme. Tas bija pēdējais un galīgais akords neveiksmju simfonijā, kas bija iesākusies dienā, kad viesojos pie Fērdža. Vai arī brīdī, kad piekritu uzņemties princeses Ketrīnas ārstēšanu. Vai varbūt vēl senāk… Lai kā arī būtu nevienai no mūsu dzīvē svarīgākajām lietām mēs nezinām iesākumu. Tās ir tikai beigas, kuras vienmēr skaidri saredzamas.

Biju atdūrusies pret mūra iežogojumu, kurš apjoza vecās bākas torni, tālāk kāpas iesniedzās tieši jūrā, tur varēja izbrist vien bēguma laikā. Es apstājos un lūkojos bezgalīgajā okeāna ņirboņā. Viens no padomiem, kuru bieži mēdzu dot saviem pacientiem, bija atkāpties no savas problēmas un paraudzīties, cik niecīga tā izskatās dzīves plūduma priekšā. Kas gan ir tavas sīkās nebūšanas pret miljoniem un miljoniem prieku vai ciešanu, ar kurām sastopas ļaudis katrā pasaules nostūrī ikvienā brīdī un sekundē. Cik nenozīmīgi sāk šķist tavi personiskie pārdzīvojumi, ja tos salīdzina kaut vai ar šo milzīgo okeānu, kas viļņojies šeit tūkstošiem gadu, pirms tu vispār biji dzimis, un tāpat viļņosies vēl ilgi pēc tam, kad no tevis būs atlikusi vien sauja putekļu un pīšļu.

Es mēģināju koncentrēt uzmanību uz viļņiem, kas vēlās uz manu pusi cits pēc cita, lai sašķīstu putās pret krastu un dotu vietu nākamajam. Domās iztēloju šos viļņus par savām emocijām un jūtu stāvokļiem mans pašreizējais izmisums, manas dusmas un bezspēcība bija kā šie viļņi. Elektronu plūsma smadzeņu apgabalos. Un tieši tāpat kā viļņi jūrā arī manu emociju uzplūdi atdursies pret krastu un izzudīs, dodot vietu nākamajām, iespējams, laimīgākām izjūtām. Lai cik rūgts, sāpīgs vai neciešams būtu kāds vilnis, vienmēr pienāks brīdis, kad tas pārvērtīsies putās. Un aiz katra no šiem elektronu viļņiem jau seko nākamais un nākamais, un tā līdz bezgalībai, līdz nāve kā naktssargs atnāk un atslēdz elektrības slēdzi. Tad arī visas mūsu sajūtas prieki un bēdas, šausmas un laime izzūd un līdz ar mums pašiem nogrimst nebūtībā.

Vai arī turpina ceļu pa kādiem vēl nezināmiem lokiem pēdējais vilnis nevis izšķīst, atstājot aiz sevis gludu, tukšu līdzenumu, bet ceļo tālāk līdzīgi elektriskās strāvas lādiņam. Un dod pirmo impulsu nākamajam vilnim kādā jaunā dzīvībā.

Varbūt.

Bet es to nekad nenoskaidrošu.

Trauslais pavediens bija pārrauts. Bez Mareka man nebija vairs neviena cita atbalsta punkta. Bērni, kuri kādu neizprotamu iemeslu dēļ ļāva ielūkoties aiz mums pazīstamās pasaules robežām, šeit ieradās reti. Vēl retāk viņi nonāca speciālistu kabinetos. Visā pasaulē bija labi ja pāris desmiti dokumentētu gadījumu. Man bija dāvātas divas iespējas. Tās abas es biju pazaudējusi. Un līdz ar tām jebkādas savas tālākās karjeras iespējas.

Redzi nu, Sūra, atzīsti vismaz pati sev. Runa vienmēr ir bijusi tikai par tavu karjeru. Ne jau tādēļ tu esi tik izmisusi un sagrauta, ka tev pazudusi iespēja pētīt šo dīvaino fenomenu. Atzīsties, tu tāpat nekad pa īstam neesi tam ticējusi. Ar Fērdžu ir citādi viņš šajā lietā bija iekšā ar sirdi un dvēseli. Bet tev tā bija tikai kāda savāda, mūsdienu zinātnei vēl nepazīstama psihes īpatnība. Un tu daktere Redstona steidzies to atklāt. Ne jau lai noskaidrotu kādus mistēriskus dzīves noslēpumus. Tikai lai atklātu šo dīvainību, līdzīgi kā zinātnieki atklājuši ikvienu jaunu slimību vai sindromu, ar to ierakstot savu vārdu pasaules vēsturē.

Atzīstos, atzīstos! Es visu šo laiku dzīvoju ilūzijā par kādu tālu, bet reālu brīdi, kad pienāks diena, kurā es atgriezīšos Londonā. Un atmaksas stunda Fērdžam. Un vecās dzīves atgūšana. Visa šī logopēdes prakse Vestportā tā man nav bijusi nekas vairāk kā cietuma kamera ieslodzītajam, kas notiesāts uz daudziem ilgiem gadiem, tomēr apzinās, ka reiz pienāks brīvlaišanas stunda. Un tikai šī apziņa ļauj viņam izdzīvot katru nākamo dienu. Mareks man bija šī atbrīvošanas diena. Tagad, kad viņš ir zaudēts, es tikpat labi varētu sev parakstīt nāves spriedumu…

Man vajadzēja steidzami ko pasākt. Ne medikamenti, ne meditācija nebija man palīdzējusi izkļūt no šī bezcerīgā stāvokļa. Es tajā slīdēju aizvien dziļāk un no savu pacientu pieredzes labi zināju, cik bīstami tas var būt. Robeža, aiz kuras slīdēšana pārvēršas kritienā, pēc kura atgriezties vairs nav iespējams, bija trausla, nemanāma un vienmēr stipri tuvāk, nekā varētu likties.

Nolēmu vispirms atgriezties birojā, lai atceltu visus ceļojuma plānus un lidmašīnas rezcrvāciju. Tas gan nebija patīkamākais no darbiem, bet vismaz kāda konstruktīva rīcība, kas deva cerības uz brīdi novērst uzmanību no sava stāvokļa bezjēdzības.

Birojā mani sagaidīja Megija, viņas sejā jautās pārsteigums un neizpratne.

“Megij, es gribēju tev pateikt, lai tu…”

“Daktere Redstona,” viņa mani pārtrauca pusvārdā. Šai mazajai, kautrīgajai meitene tā nebija ierasta rīcība. “Es jūs mēģināju sazvanīt, bet jūsu mobilais bija izslēgts.”

Es instinktīvi pieķēros žaketes kabatai, kurā vienmēr turēju savu telefonu, baidīdamās, ka tas būs pazudis. Bet tas atradās savā vietā. Pēkšņi atcerējos, ka biju to šorīt izslēgusi, ierodoties Liverpūlē, lai nejaušs zvans neiztraucētu manu plānoto sarunu. Nospiedu ieslēgšanas taustiņu un ievadīju pinkodu. Atskanēja labi pazīstamais sveiciena signāls.

“Jums zvanīja, daktere Redstona. Teica, ka esot ļoti svarīgi. Neatliekami. Es iedevu jūsu mobilā numuru.”

“Un kas zvanīja?” es vaicāju, kamēr startējās telefons.

“Mareka mamma. Viņa izklausījās ļoti satraukta.”

“Mareka mamma,” es gandrīz vai iekliedzos. “Vai tu esi pārliecināta?” “Jā, tā pilnīgi noteikti bija Keita. Viņa nosauca savu vārdu, un es ļoti labi atceros viņas balsi.”

Mana telefona ekrānā parādījās ziņojums 4 neatbildēti zvani. Pēdējais no tiem bija mana biroja līnija, no kuras acīmredzot bija zvanījusi Megija. Pārējie trīs uzrādīja Džekijas mobilā telefona numuru. Pār manu ķermeni pārskrēja aukstas tirpas. Es acumirklī atcerējos viņas šīrīta ņirdzīgo izteiksmi un tad viņas dusmas, kliedzienus un agresiju.

“Megij, vai tu nejauc? Man uzrādās, ka zvanījusi Mareka vecmamma, Džekija.”

“Nē, pilnīgi noteikti tā nebija Džekija. Es viņas abas ļoti labi atceros. Zvanīja jaunākā no viņām, Mareka mamma. Viņa teica, ka tas esot ļoti, ļoti svarīgi un viņai steidzami jārunā ar jums.”

“Paldies, Megij,” es teicu un nospiedu taustiņu, lai atzvanītu Džekijas numuram. Ilgu laiku neviens neatbildēja. Tad pēkšņi klausulē atskanēja Džekijas piesmakusī balss. “Ko jūs vēl nesapratāt, daktere Redstona? Mums nav vairs ko runāt. Meklējiet citus idiotus. Un nezvaniet man vairs.”

Telefonā noskanēja īsi, aprauti signāli. Saruna bija beigusies.

62.

Iet vai neiet pie Kirgīza tāds tagad bija jautājums, kas nodarbināja pulkvedi. Tas nebija vienkāršs jautājums.

Oficiāli organizētā noziedzība Latvijā nepastāvēja. Tāda bija Iekšlietu ministrijas pozīcija, kas atspoguļojās ikgadējos ministrijas ziņojumos par noziedzību valstī. Nebija nedz pusaudžu bandu, nedz etnisku noziedzīgu grupējumu, nemaz nerunājot par vietējo mafiju vai ko tamlīdzīgu. Salīdzinot ar daudzām citām valstīm, noziedzības līmenis Latvijā tiešām bija zems un daudzas problēmas, ar kurām cīnījās kolēģi citās valstīs, nemaz nepastāvēja.

Un tomēr viss nebija tik vienkārši un nevainīgi. Pulkvedis to zināja labāk par citiem.

Deviņdesmito gadu reketieru un izsitēju bandas, kas parādījās pēc Padomju Savienības sabrukuma, patiesi bija likvidētas, taču laika gaitā bija izveidojušies divi organizētās noziedzības sindikāti, kas nodarbojās ar sarežģītiem ekonomiskajiem noziegumiem un kontrabandu. Vienu no šiem sindikātiem piesedza un atbalstīja elitārais un ietekmīgais Satversmes aizsardzības birojs, otru tikpat varenais Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs. Abi nepakļāvās Iekšlietu ministrijai, tāpēc pulkvedim nebija nekādu iespēju ar tiem cīnīties. Pateicoties šo biroju aizgādniecībai, noziedzīgie sindikāti spēja panākt jebkuru lēmumu jebkurā valsts vai tiesībsargājošajā iestādē. Rezultātā izveidojās situācija, kurā tieši tie cilvēki, kas atradās Latvijas organizētās noziedzības pirmajās rindās, paši arī rakstīja valdībai ziņojumus, ka organizētās noziedzības Latvijā nav. Cīnoties ar korupciju, tvarstīja skolu direktorus, ārstus un mazu pašvaldību vadītājus, un arī politiķus, kuri tā vai cita iemesla dēļ apšaubīja to, ka viss ir kārtībā šajās drošības iestādēs.

Ņemot vērā slepenību un kontroles trūkumu, shēma bija pilnīgi neievainojama.

Patiesībā organizētā noziedzība Latvijā pastāvēja, taču tas bija noslēpums, kuru glabāja tie paši cilvēki, kas bija atbildīgi par NATO noslēpumiem, valsts drošību, izlūkošanu un korupcijas apkarošanu. Viņi apgalvoja, ka kontrolē situāciju, un tā bija pilnīga taisnība.

Nezinātāji lāgiem pat brīnījās, cik veiksmīgs ir tiesībsargājošo iestāžu darbs. Aizturētas kontrabandas kravas, konfiscētas narkotikas, atklāti naudas atmazgāšanas un korupcijas gadījumi. Īstenībā informācija par to, kas, kur un ar ko nodarbojas, nāca no pašiem noziedzniekiem, kuri efektīvi kontrolēja un izskauda jebkādas konkurences parādīšanos.

Šāda iespēja izmantot policiju konkurentu likvidēšanai ļāva izvairīties no vardarbīgiem noziegumiem un novērst preses un sabiedrības aizdomas, ka šajā sfērā nav īstas kārtības, kas varbūt bija vissvarīgāk. No malas visam bija jāizskatās nevainojami. Policija un specdienesti veiksmīgi cīnās ar noziedzību, atklāj un notver ikkatru nopietnāku likumpārkāpēju un viss. Arī pulkvedi šāda lietu kārtība atbrīvoja no liekām galvas sāpēm.

Pulkveža pārziņā bija slepkavības, un laimīgā kārtā neviens no lielajiem Latvijas noziedzīgajiem grupējumiem jau gadiem nebija pastrādājis nevienu slepkavību.

63 .

Nolēmu Mcgijai neko neteikt par ceļojuma atcelšanu. Naudu par rezervētajām lidmašīnas biļetēm tāpat vairs nebūtu iespējams atgūt. Turklāt es nespēju saprast, kas tie bijuši par noslēpumainiem zvaniem. Ja tā patiešām bija Keita, kas bija mani tik izmisīgi meklējusi, tad kaut kas nebija kārtībā. Bet kādēļ gan lai viņa zvanītu no savas mātes telefona? Un ko viņa būtu gribējusi man sacīt šīrīta sarunas lielāko daļu viņa šķita pagalam apātiska, noslēgusies sevī, it kā Mareka tālākais liktenis uz viņu neattiektos. Nē, kaut kas šeit nebija kārtībā. Bet man nebija ne mazākās apjausmas, kā to varētu noskaidrot. Atlika tikai nogaidīt, cerot, ka viņa mēģinās zvanīt vēlreiz.

“Es došos mājās,” teicu Megijai. “Aizslēdz šeit visu un paņem rītdienu brīvu.”

“Jūs taču rītdien braucat ceļojumā,” Megija atgādināja. Viņas sejā joprojām vīdēja tā savādā izteiksme, kura mani citkārt būtu darījusi bažīgu, bet šobrīd vienkārši bija pārāk daudz citu lietu, par ko uztraukties. “Vai man apzvanīt visus pacientus un atcelt visas vizītes nākamajām divām nedēļām?” “Nē, šodien vēl ne. Rītdien redzēsim, kā mēs to varam nokārtot. Varbūt neko nevajadzēs atcelt.”

“Bet rīt jūs jau būsiet ārpus Anglijas…”

“Megij, vienkārši dari, kā teicu. Dodies mājās, un rīt sarunāsim par pārējo.” Mans tonis izklausījās asāks, nekā būtu vēlējusies. Megija, vairs ne vārda nesacīdama, sāka kravāt mantas savā melnajā mugursomā.

“Megij,” es viņu samiernieciski uzrunāju. “Kad viss būs cauri, es tevi aizvedīšu iepirkšanās tūrē uz Liverpūli. Pastaigāsim pa veikaliem, nopirksim tev ko smuku mugurā velkamu skolai.”

“Paldies, bet tas nebūs vajadzīgs, daktere Rcdstona. Es vairs neatgriezīšos skolā.”

“Kā tu to domā neatgriezīsies? Tu taču vēl neesi pabeigusi vidusskolu.”

“Es zinu. Bet es vairs tur neatgriezīšos. Nekādā gadījumā ne.”

Bija skaidrs, ka meitene atkal nonākusi depresijas stāvokli. Pēctraumatiskais stress bija kā hroniska slimība pārdzīvojumi par piedzīvotajām šausmām varēja atgriezties mēnešus un pat gadus pēc notikuma ar tādu skaidrību, it kā tas viss būtu norisinājies vēl tikai vakar. Zinātniskajā literatūrā bija aprakstīti gadījumi, kad kara veterāni pat divdesmit gadus pēc atgriešanās mājās ik nakti modās ar kliedzieniem un meklēja šauteni. Izvarošanas upurus bieži vien nekad nepameta varmākas smarža vai ledainā pieskāriena sajūta.

“Vai tu vēlies par ko izrunāties, Megij? Tevi kas nomoka?” es viņai vaicāju.

“Nē, nē, viss ir kārtībā, daktere Redstona,” meitene atbildēja, taču viņas intonācija mani nepārliecināja. Tomēr, lai varētu viņai palīdzēt, man vajadzēja sagatavoties terapijai. Atgūt mieru un līdzsvaru. Nav taču iespējams otram iedot to, kas pašam nepieder. Un tobrīd manī nebija ne miņas no miera.

“Parunāsim rītdien, labi, Megij ? Varbūt mēs varam atgriezties pie terapijas. Vai arī izdomāt ko citu, lai liktu tev pasmaidīt. Ko teiksi?”

Meitenes lūpās parādījās samocīts smaids. “Jā, protams, dakter.”

“Tad līdz rītam, Megij.”

Viņa neko neteica. Vien pamāja ar galvu. Lai kas tas arī būtu, kas meiteni šobrīd nomocīja, tam nāksies nedaudz pagaidīt. Es paņēmu mašīnu no stāvvietas un devos mājup. Nebija nekādas vajadzības piestāt lielveikalā es tāpat nebūtu varējusi neko ieēst.

Mājās vispirms iegāju karstā dušā. Mobilo telefonu novietoju uz spoguļa plauktiņa gadījumam, ja zvanītu. Tas nezvanīja.

Duša lika sajusties mazliet labāk. Domas puslīdz noskaidrojās. Man šobrīd nebija pārāk daudz izvēles iespēju. Es varēju rītdien atgriezties savā Vestportas praksē un mēģināt aprast ar stāvokli, līdz kādam dzīve bija mani novedusi. Samierināties ar to. Beidzot pieņemt to. Un mēģināt izveidot no tā ko iespējami labu. Pat ja šis labais bija tikai mazpilsētas bērnu terapeites karjera un vientuļi vakari pie televizora ar vīna glāzi kā vienīgo kompanjonu. Visviens tā bija labāk, nekā daudzi citi jebkad būtu varējuši cerēt.

Vai ari… Vai ari pieķerties Keitas zvanam kā trauslam cerību salmiņam. Cerēt, ka viņa piezvanīs vēlreiz un pēkšņi viss kādā dīvainā veidā izmainīsies.

Tu pat tagad nevari beigt sevi mānīt, Sāra. Viss ir beidzies. Cerot uz šo zvanu, tu tikai paildzini savas mocības. Tu jau biji sākusi pieņemt neveiksmi. Bet tagad tu atkal ceri, lai rītdien attaptos vēl vairāk izmisusi un divtik nelaimīga.

Nē, arī vienai dienai ir liela nozīme. Galu galā kas tad cits mums vēl pieder, ja ne tieši šis brīdis. Un šajā brīdi es izvēlos nogaidīt. Un varbūt nedaudz cerēt. Ja nu Keitai bija kas svarīgs man sakāms?

Pat ja tā bija, tad viņa vairs neuzskatīja šo zvanu par steidzamu padarīšanu. Pulksteņa rādītāji pie dzīvojamās istabas sienas izriņķoja stundas citu pēc citas, bet telefons tā arī neiezvanījās. Es biju atlaidusies dīvānā pie televizora. Ekrānā rādīja Alijas Makbīlas sēriju atkārtojumus. Telefons nezvanīja arī ceturksni uz desmitiem, un es lēnām zaudēju cerības. Iedzērusi vakara tableti, iegrimu snaudā kā mīkstā spilvenā, mēģinot atstāt rītdienas rūpes kādai citai dienai. Tagad bija tikai televizora iemidzinošā dūkoņa, tumšais vakars aiz loga, siltā sajūta, kas pārņēma manu ķermeni, un mierinošais pusnomoda stāvoklis, kad viens solis jau ir bezapziņā, bet otrs vēl kavējas šajā pusē, ļaujot apzināties un izbaudīt bezsvaram līdzīgo svētlaimīgo mirkli sekundi pirms saplūšanas ar dziļo miega okeānu…

Telefona zvans. Es uztrūkos no snaudas un pavēros pulkstenī. Bez piecpadsmit divpadsmit. Telefona ekrānā mirgoja Džekijas numurs. Es pāris reizes dziļi ieelpoju, mēģinot daudzmaz koncentrēties. Tad nospiedu zaļo taustiņu. Es neko neteicu. Tikai klausījos. Otrā galā varēja dzirdēt satrauktas elsas. Tad balss. “Vai jūs mani dzirdat, daktere Redstona?” Tā bija Keita.

“Jā, es tevi dzirdu!” gandrīz vai iekliedzos telefonā. “Kas noticis?”

“Atvainojiet, dakter. Tā nav mana vaina… ”

“Kas nav tava vaina? Par ko tu runā, Keita?”

Viņa izklausījās tuvu histērijai. Man vajadzēja piespiest jauno sievieti nedaudz savākties, ja vēlējos no viņas izdabūt ko sakarīgu.

“Viņa sita Mareku. Katru reizi, kad viņš kaut ko teica par to… nu, par to, par ko jūs ar viņu runājāt…” spriežot pēc skaņas līnijas pretējā galā, Keita bija izplūdusi asarās.

“Nomierinies, Keita. Viss būs labi. Es saprotu, ko tu gribi teikt.”

“Un viņa dauzīja manu puiku, lai viņš izbeidzot tās stulbības. Bet es vienmēr zināju, ka tur ir kaut kas vairāk, ko viņš mēģina pateikt. Bet tad viņa vienu reizi sasita Mareku tā, ka viņš nevarēja piecelties. Un pēc tam viņš vispār vairs nerunāja. Tā ir mana vaina…”

Pār manu muguru pārskrēja ledaina tirpoņa. Bija briesmīgi pat iedomāties vien šo nežēlību. Vēl briesmīgāka bija apjauta, ka daudzās ģimenēs šāda bērnu dresūra tika uzskatīta par ierastu lietu. Kas rīkstes žēlo, tas savu bērnu nemīl, tā esot rakstīts Bībelē. Atcerējos šo citātu, to man reiz bija atgādinājis kāds tēvs, dedzīgs evaņģēlists ar vēlēšanos veidot arī politisko karjeru, kura meita nonāca ārstēšanā pie manis ar diagnozi maniakālā depresija.

“Tā nav tava vaina, Keita. Pavisam noteikti nav, vari būt droša par to. Bet šī arī nav telefona saruna. Vai vēlies rītdien atbraukt pie manis uz biroju? Mēs varēsim aprunāties, izdomāt, kā jums visiem labāk tālāk rīkoties…”

“Nē, nē, nē!” viņa mani pārtrauca. “Man vajag darīt visu, lai Marekam palīdzētu. Esmu viņam to parādā. Es nekad neko viņam neesmu varējusi dot. Un es nevarēju viņu pasargāt. Tā ir mana vaina…”

“Keita, saņemies. Ko tu vēlies teikt?”

“Dakter, viņa kontrolē visu manu dzīvi. Un neļauj man arī audzināt Mareku. Viņa visu nosaka.”

“Vai tu domā Džekiju, savu mammu?”

“Jā. Kad es viņai teicu, ka tomēr gribu, lai Mareks ārstējas pie jums, viņa man uztaisīja zilu aci un atņēma mobilo telefonu. Tāpēc es zvanu no viņas numura. Es pagaidīju, kamēr viņa ieiet vannasistabā.”

“Tad jau mums nav daudz laika,” es iesaucos. Mana sirds pēkšņi bija sākusi dauzīties tik strauji, it kā vēlētos izlauzties no krūšu kurvja. “Keita, vai tu tiešām vēlies palīdzēt Marekam?”

“Jā, dakter, es darīšu visu. Tā man varbūt ir vienīgā iespēja palīdzēt viņam. Un viņš taču ir mans dēls. Viņš ir mans!”

“Klausies tagad uzmanīgi, Keita,” es teicu, telefonu sažņaugusi rokā, mēģinādama runāt skaidri un pārliecinoši. “Vai tu vari šonakt ar Mareku un abu pasēm izlavīties no mājas?”

Pēc divām stundām es sēdēju savā hondā uz piebraucamā ceļa iepretim Keitas, Džekijas un Mareka mājai. Mašīnas bagāžniekā bija divas ceļojuma somas vienā no tām bija steigā sastūķētas drēbes, otrā lietas, kuras pēc mana saraksta bija iegādājusies Megija. Uz sēdekļa lidmašīnas biļetes. Divas pieaugušo, viena bērnu. Biļetes vēstīja, ka reģistrācija sāksies 5.30 no rīta. Līdz tai bija pusotra stunda. Aptuveni trīs stundas, līdz lidmašīna pacelsies gaisā. Vienā no mājas logiem joprojām dega ugunis. Es nepacietīgi bungoju ar pirkstiem pa stūri un gaidīju.

“Nāc nu, Keita,” pie sevis čukstēju. “Nāc taču!”

64.

Pulkvedim nebija iemesla domāt, ka Latvijas specdienestu un noziedzības varenajiem varētu traucēt klavierskolotāja un uzņēmējs, kurš legāli nodarbojas ar graudu uzpirkšanu, glabāšanu un eksportu. Nē, es pat neskatītos šajā virzienā, ja tas viss nebūtu izdarīts tik profesionāli, liekot lietā tik ievērojamus līdzekļus, domāja pulkvedis, bet tagad… Varbūt tomēr apciemot Kirgīzu? Kas viss negadās pasaulē ja nu tomēr kāds vietējais pasūtījis?

Kirgīzs bija viens no deviņdesmito gadu nežēlīgākajiem un, kā tolaik mēdza teikt, atsaldētākajiem bandītiem, kurš pēcāk, kā daudzi no viņiem, pārkvalificējās par cienījamu uzņēmēju ar daudzu desmitu miljonu apgrozījumu pilnīgi legālos biznesos. Viņš joprojām atradās pašā Latvijas noziedzīgās pasaules centrā. Viņš nebija tās līderis, viņš neiekļāvās nevienā no abiem lielajiem sindikātiem, viņš pat nebija pats ietekmīgākais, taču viņš, iespējams, bija viszinošākais. Kirgīzs darīja to, ko daudzi jaunie darboņi nedz mācēja, nedz vēlējās. Saskaņā ar veco laiku noziedznieku tradīcijām Kirgīzs aktīvi rūpējās par noziedzības pašu zemāko līmeni, par tiem, kas sēdēja cietumā, un par tiem, kas tikko no turienes iznākuši laukā. Viņš palīdzēja cilvēkiem atrast darbu, iekārtoties, viņš uzturēja kontaktus ar visiem vecajiem bandītiem neatkarīgi no tā, kādos grupējumos tie darbojās tagad, viņš spēja atrisināt visdelikātākos un visnetīrākos jautājumus, kuri nevienam citam nebija pa spēkam.

Ja vien kāds Latvijā būtu saistīts ar šīm slepkavībām vai ar ielaušanos pulkveža dzīvoklī, Kirgīzs noteikti to zinātu. Tas nenozīmē, ka viņš to pulkvedim atklātu, bet visviens saruna varētu ļaut uztaustīt kādu pavedienu.

Par Kirgīza miesassargiem piestrādāja policisti. Policisti Latvijā savā pamatdarbā saņēma tik niecīgas algas, ka brīvajā laikā viņiem atļāva pelnīties arī cituviet. Tā viņi nokļuva bagātāko bandītu un uzņēmēju apsardzes dienestos. Kirgīza apsardzē ietilpa gandrīz tikai policisti. Ja par miesassargiem strādāja policisti, tad, nonākot sīkā konfliktā ar citiem policistiem, viņi varēja izmantot savu dienesta stāvokli un mēģināt novērst nepatikšanas. Tas izrādījās ļoti noderīgi, piemēram, saskarsmē ar ceļu policiju, tāpēc Kirgīzs neuzskatīja, ka viņa trīs Range Rover eskortam būtu jāievēro jelkādi satiksmes noteikumi. Tas noderēja, ja, uznākot vēlmei patrakot kādā restorānā, kāds neapdomīgi piedraudēja ar policiju. Tādā gadījumā apsardzes puiši parādīja savas apliecības un lepni paziņoja, ka policija ir jau klāt. Galu galā ar policistiem miesassargu lomā varēja vienkārši palielīties. Skaidrs, ka sīkākiem bandītēniem Kirgīza izdarības, dzīvesstils un policijas apsardze kalpoja par pierādījumu viņa prātam un varenībai.

Pulkvedis zināja, ka starp Kirgīza apsargiem ir arī Satversmes aizsardzības biroja aģenti, tāpēc viņam neizdotos satikties ar Kirgīzu tā, lai par to neviens neuzzinātu. Šī iemesla dēļ viņš bija iecerējis izgudrot kādu ticamu iemeslu, kāpēc viņam būtu jātiekas ar Kirgīzu, taču nekas jēdzīgs nenāca prātā. Galu galā viņš nolēma, ka spēlēs ar atklātām kārtīm. Divas pasūtījuma slepkavības bija pietiekami labs iemesls, lai izmantotu jebkādu iespēju.

-   Sveiciens Latvijas uzņēmējiem, tēloti mundri teica pulkvedis, kad Kirgīzs pacēla klausuli. Vajadzētu satikties, aprunāties, citādi mēs te, kabinetos sēžot, riskējam pavisam pazaudēt saiti ar tautu.

Kirgīzs nekādi nereaģēja uz pulkveža neveiklo mēģinājumu jokot.

-   Protams, pulkvedi. Protams, protams. Es būšu pie friziera pulksten 16.00 Martas ielā, piebrauc tur, aprunāsimies.

Martas iela bija klusa, īsa ieliņa, kurā nesaprotamu iemeslu dēļ atradās veselas trīs frizētavas. Pulkvedis uzreiz saprata, kurā meklējams Kirgīzs. Range Rover un apsardze pie ārdurvīm skaidrāk par skaidru norādīja, kurp pulkvedim jādodas. Apsargi pazina un sveicināja pulkvedi. Pulkvedis saprata, ka puiši šajā situācijā jūtas visai neērti viņa priekšā. Ja viņi būtu vērīgāki, viņi, iespējams, būtu pamanījuši, ka ari pulkvedis jūtas tikpat neērti.

-    Kas tā, 6Aedby par kārtību, kas tā, 6Aedb, par valsti, pulkvedis pie sevis lamājās.

-    Es zinu, kāpēc esi ieradies, pulkvedi, teica Kirgīzs balsī, kurā nebija nekādu emociju. Jauns frizieris, acīmredzami gejs, ar mašīnīti skuva Kirgīza pakausi.

-    Es zinu, ka tu zini, atbildēja pulkvedis.

-    Mana atbilde uz tavu jautājumu ir nē, teica Kirgīzs.

-    Mjā, es jau arī īpaši necerēju, pulkvedis pamāja.

-    Un tomēr tu atnāci pie manis tas nozīmē, ka tev nav vispār nekādu pavedienu.

-Jā, tuvu tam, pulkvedim nebija enerģijas gudrām atbildēm. Nav nekādu jēdzīgu pavedienu.

-    Ne tu vien, pulkvedi, esi noraizējies par šiem notikumiem. Parastie cilvēki uz ielas arī uztraucas. Kas te vispār notiek? Bezpreģels kaut kāds! Un policijai nav neviena pavediena. Kāds gaišā dienas laikā šaudās ar snaipera šauteni, kā viņam iepatīkas, bet policijai nav neviena pavediena. Tas nekam neder tā cilvēki domā.

Pulkvedis saprata Kirgīza tēlaino izteikumu nozīmi, viņš zināja, kas ir “parastie cilvēki uz ielas”. Tas nozīmēja, ka vietējā noziedzīgā pasaule arī uztraucas, vai viņu pilsētā nav parādījies kāds jauns spēlētājs, potenciāls konkurents vai ienaidnieks. Kirgīzs lika nojaust, ka šajā situācijā viņi ir sabiedrotie. Tātad, ja Kirgīzs kaut ko uzzinās, viņš to noteikti darīs zināmu, savukārt pulkvedim nenāksies nervozēt, ka viņš, pats to neapzinoties, varētu aizlikt kāju priekšā kādam grupējumam, kura ietekme sniedzās augstāk par pulkveža amatu. Nu ko, arī tas bija rezultāts.

-      Vai esi kādreiz kaut ko dzirdējis par labo onkuli? pulkvedis vaicāja.

-     Labo onkuli? Nē, es nezinu nekādu onkuli, norūca Kirgīzs, kura seja patlaban pauda neapmierinātību un dusmas.

-    Skaidrs, nu labi, nekavēšu tevi, pulkvedis cēlās kājās, paldies par to pašu.

-      Pagaidi, apsēdies, Kirgīzs atkal runāja lietišķi. Man te viens draugs teica, ka viņam viens draugs stāstījis… Tajā dienā, kad nogalināja to klavierskolotāju, īsi pēc slepkavības no viesnīcas Monika, kas, kā tu droši vien zini, atrodas divas mājas no slepkavības vietas, izčekojušies divi vīrieši. Bagāžas viņiem bijis maz, katram tikai lidmašīnas rokas bagāžas lieluma koferītis. Viņi devušies uz lidostu, taču, šķiet, ne jau tāpēc, lai lidotu prom, bet gan tāpēc, ka viņiem lidostas stāvvietā atradusies mašīna. Vismaz taksists atpakaļceļā ievērojis, ka viņi devušies uz stāvvietu. Taču ne jau tas ir no svara. Taksists bija stāstījis mana drauga draugam, ka pasažieri brauciena mērķi nosaukuši krieviski un pēc tam gandrīz visu ceļu klusējuši. Viņi pārmijuši tikai dažas frāzes.

Kirgīzs apklusa un, pievēris acis, ļāva, lai frizieris beidz līdzināt matus uz pieres.

-      Patiesībā viņš bija saklausījis tikai vienu frāzi, Kirgīzs atkal pieklusa.

Pulkvedis pacietīgi gaidīja.

-     Interesantākais ir tas, ka šī frāze bija nevis krieviski, bet gan čečeniski. Iedomājies, kāda sagadīšanās. Viņi sarunājās čečeniski. Cik čečenu ārpus Cečenijas vispār dzīvo pasaulē? Mazāk par miljonu, un vajadzēja tā gadīties, ka taksists saprot čečenu valodu. Pārcēlies uz Latviju pēc Cečenijas kara, jo bija karojis krievu pusē. Čečens. Tagad dzīvo te, Latvijā.

-   Tad ko viņš dzirdēja? pulkvedis beidzot vairs nespēja noslēpt savu nepacietību.

-    Neko īpašu, teica Kirgīzs. Frizieris bija beidzis strādāt ar mašīnīti un tagad ar fēnu gaiņāja nocirptos matus no uzmetņa un Kirgīza galvas.

-     Viens no tiem vīriešiem bija teicis, ka viņam patīkot šī pilsēta, viņš te jūtoties gluži droši. Un otrs bija smējies.

-    Tas ir viss ?

-Jā, tas ir viss.

-    Tu domā, ka tie čečeni bija iesaistīti?

-    Es tavā vietā domāt netaisos, pulkvedi, domā pats.

-    Kā es varu atrast to taksistu?

-     Taksists ar policiju nerunās. Viņš vairāk ir tāds kā mūsējais, tā ka vari nemaz nemeklēt.

-    Skaidrs.

-     Iela domā, pulkvedi, ka divi jauni, spēcīgi, labi ģērbti čečeni uz Latviju nebrauks bez iemesla. Nez vai viņiem te ir kāds bizness. Atceries to vienu čečenu, kurš ar kalašņikovu te sašāva mūsu paziņu? Viņam vēl automāts ieklemmējās, un tā sašautā miesassargs šo noķēra. Sēž jau kuro gadu centrālītē. Arī bija atbraucis ne no šā, ne no tā. Nu, īsāk sakot, nezinu, nezinu, domājiet paši. Jūs jau gudri tajā policijā.

-    Es padomāšu.

Tagad gan saruna bija beigusies. Frizieris bīdīja Kirgīzu uz matu mazgāšanu.

-    Sazvanāmies, ja kas jauns?

-    Sazvanāmies.

Izgājis laukā uz ielas, pulkvedis mēģināja saprast dzirdēto. Vai Kirgīzs zināja ko vairāk? Viņam tiešām nāksies pievērsties vēl kādam neskaidram un netveramam čečenu pavedienam?

Pulkvedis atcerējās, kā izmeklēšanas sākumā dažu speciālistu bija uzkurinājusi doma, ka Kristīnes slepkavība saistīta ar latviešu izcelsmes kara noziedznieku Herbertu Cukuru, kuru 1965. gadā atrada un nogalināja Mossad aģenti.

Čečeni likās tikpat eksotisks pavediens. Un tomēr Kirgīzs gluži nebija divdesmitgadīgs hipsters, kurš no dzīves nekā vēl nejēdz. Kirgīzs tāpat vien ar vārdiem nemētātos. Jāuzdod vēlreiz pārbaudīt visu, ko mēs zinām par viesnīcas Monika viesiem, pulkvedis nolēma. Vēl viņš nolēma, ka ir pienācis laiks drusku iedzert.

65 .

Kad ieradāmies Džona Lenona starptautiskajā lidostā, līdz Rīgas reisam bija atlicis mazāk par stundu. Keita bija pēdējā brīdī izsteigusies no mājas, nesot Mareku uz rokām kā zīdaini, viņa baidījās, ka zēns varētu nejauši sākt trokšņot un pamodināt Džekiju. Manā mašīnā Mareks miegaini īgņojās. Viņš varbūt arī slēpa sevī kādu noslēpumainu mistēriju, tomēr tas taču bija tikai sešus gadus vecs zēns, kurš nakts vidū uzrauts no miega. Nonācis lidostā, Mareks nedaudz atžirga, ar savām tumšajām acīm ziņkārīgi noraugoties ceļotāju ņirboņā. Nedz Keita, nedz es nebijām viņam vēl paskaidrojušas, uz kurieni vedīs šis ceļojums. Pie sevis aizbildinājos ar haosu un laika trūkumu, tomēr zināju, ka patiesībā vienkārši baidos no šīs sarunas.

“Mums jāpasteidzas, Keita. Drošības pārbaude var aizņemt ilgu laiku.”

“Ko viņi tur pārbaudīs?” Keita neuzticīgi pavērās manī. Šis bija viņas pirmais ceļojums ne tikai ārpus valsts, bet pat ārpus Liverpūles. Ja vien neskaita tos dažus izbraucienus līdz manai Vestportas praksei.

“Tikai to, vai mēs nevedam ieročus.” Sīkāk skaidrot nebija laika.

“Marek, nestāvi kā muļķis! Ejam uz pārbaudi!” viņa pavilka zēnu aiz rokas.

Mēs pusskriešus devāmies pie slīdošajām lentēm un metāla detektoriem. Mana seja bija piesārtusi, es svīdu un nervozi spaidīju rokās sava kofera rokturi. Nekādi nespēju aptvert, ka man ir izdevies nonākt tik tālu. Un nespēju arī atbrīvoties no trauksmainās sajūtas, ka tūlīt pārtrūks smalkais pavediens, liekot man atkrist turpat, kur biju sākusi. Ņemot vērā manu satraukumu, nemaz nebrīnītos, ja drošības darbinieki mani noturētu par potenciālu pašnāvnieci un aizvestu uz pratināšanas telpu.

Laimīgā kārtā nekas tāds nenotika, un jau pēc dažām minūtēm mēs sēdējām uzgaidāmajā telpā pie tuneļa, kas veda uz mūsu lidmašīnu. Pie biļešu kontroles galdiņa jau rosījās pāris meiteņu lidsabiedrības uniformās, tomēr iekāpšana vēl nebija sākusies. Mēs visi trīs apsēdāmies uz pasažieriem paredzētajiem krēsliem. Bet īsti mierīgi vēl nejutos likās, kuru katru brīdi šeit uzradīsies Džekija un aizvedīs Mareku sev līdzi. Zināju, cik absurda šī iedoma, tomēr nevarēju vien sagaidīt brīdi, kad lidmašīna pacelsies gaisā.

“Cik ilgi būs jālido?” prasīja Keita. Viņa izskatījās nogurusi un nevesela. Zili loki zem acīm, nemazgāti, neķemmēti mati. Mugurā flaneļa jaka un kokvilnas sporta bikses. Neviens nebrīnītos, ja uzzinātu, ka patiesībā šī jaunā sieviete nupat ar bērnu aizbēgusi no mājām.

“Mazāk nekā trīs stundas,” es atbildēju. “Kā Mareks jūtas?”

Keita sabužināja zēna matus. Viņš, gluži kā transā ieslīdzis, raudzījās uz elektronisko tablo virs biļešu galdiņa, kur nupat bija parādījies uzraksts “Rīga”. “Pagaidām izskatās, ka viss būs kārtībā,” Keita atbildēja viņa vietā. Lai arī terapijas seansos Mareks jau bija mazliet atguvis runas spējas, tomēr ārpus mana kabineta viņš joprojām ierobežoja sevi mēmā izolācijā no apkārtējās vides.

“Uzmanību! Sākas pasažieru iekāpšana reisā Liverpūle-Rīga,” skaļrunī ieskanējās samtaina sievietes balss, un uzgaidāmā telpa sarosījās kā skudrupūznis, kurā nebēdnīgi bērni iebāzuši koka sprunguli. Es piecēlos kājās, lai dotos uz durvju pusi, bet Keita vilcinājās. Viņa pieķērās man pie žaketes stūra, un es paliecos uz viņas pusi.

“Man ir bail, daktere Sāra. Kas notiks, kad Džekija uzzinās? Viņa mani nositīs, kad atbraukšu atpakaļ mājās.”

Nolādēts. Tikai ne tagad.

“Keita, neuztraucies, viss būs kārtībā es par to parūpēšos. Mums tagad ir jādomā tikai par Mareku un viņa veselību. Par visu citu mums vēl būs pietiekami laika uztraukties. Es apsolu, ka visu nokārtošu ar tavu mammu.”

Tie, protams, bija meli, kurus ar nelāgu vieglumu sacerēju turpat uz vietas. Man nebija ne jausmas, kā īsti rīkoties, kad būsim nonākuši galamērķī. Bet par to, kas notiks pēc atgriešanās, es pat nebiju iedomājusies. Lai nu kā, šobrīd nebija īstais brīdis par to prātot. Mums vajadzēja tikt lidmašīnā un nokļūt Rīgā. Viss pārējais varēja pagaidīt.

“Vai jūs man apsolāt?”

“Es apsolu. Ņem nu tagad Mareku pie rokas, un dodamies.”

Mēs izgājām cauri pasu kontrolei un pēc brīža jau sēdējām lidmašīnas salonā, kur risinājās ierastā pacelšanās drāma. Kādam nepietika vietas bagāžas nodalījumā. Daži mēģināja ienest pārāk daudz somu un iepirkumu saiņu. Citi mainījās sēdvietām un lūdza pārsēsties, lai tiktu tuvāk saviem ceļa biedriem. Mūsu vietas atradās lidmašīnas astes galā. Keita nosēdās pie loga un pieāķēja drošības jostu. Ņemot vērā visus apstākļus, viņa šķita itin savaldīga. Lēmums nostāties pret savu māti, turklāt vēl tik neatgriezeniski aizbēgot uz citu valsti un paņemot bērnu sev līdzi -, viņai noteikti nebija nācis viegli. Zināju no savas psihoterapeites pieredzes, ka drīz viņa sāks pieņemto lēmumu nožēlot. Nekas cilvēku nespēj izbiedēt vairāk kā paša drosme.

“Sveiks, vai tu esi jau kādreiz lidojis? Vai arī šī būs tava pirmā reize?” pie Mareka bija noliekusies stjuarte, žilbinādama draudzīgu smaidu, kurš gan zēnu neko daudz neiedrošināja. Viņš izbijies pavērās manī. Es apķēru viņu ap pleciem un piekļāvu pie sevis.

“Viņš lido pirmo reizi,” atbildēju stjuartei.

“Ļoti jauki! Mēs visiem bērniem, kuri lido pirmo reizi, dāvinām īpašu krāsojamo grāmatu. Kā tevi sauc, mazais?”

“Zēnu sauc Mareks. Un viņš nav pārāk runīgs,” es teicu stjuartei, sazvērnieciski piemiegdama ar aci. Nezinu, ko viņa padomāja, bet turpmāko lidojuma laiku mūs vairs netraucēja.

Pirms vēl lidmašīnas riteņi bija atrāvušies no zemes, Mareks aizmiga man uz pleca. Viņa melnie mati, izpūruši un neķemmēti, spurojās uz visām pusēm, un zēna lūpas savilkās tik tikko manāmā vieglā smaidā. Tagad, miegā aizvērtām acīm, kad nemulsināja viņa tumšais, pētošais skatiens, viņš šķita gluži kā jebkurš cits mazs bērns. Maigu, mīlīgu sejiņu un ierastajām sporta drēbēm mugurā. Redzot šo zēnu, mūsu ceļojuma mērķis patiešām sāka likties kas galīgi neticams. Varbūt pat ārprātīgs.

Un kas zina, varbūt tāds tas arī bija.

Lai nu kā, mums vairs nebija kur atkāpties. Es atlaidos krēslā dziļāk un pievēru acis. Aiz muguras bija vesela negulēta nakts. Ātri vien ieslīgu dziļā, trauksmainā miegā un pamodos tikai tad, kad signāllampiņas virs mūsu galvām ar brīdinošu uzrakstu aicināja piesprādzēt drošības jostas. Drīz vien skaļruņos atskanēja lidmašīnas kapteiņa balss. “Dāmas un kungi, sākam nolaišanos. Paldies, ka ceļojāt kopā ar mums! Laipni lūgti Rīgā, Latvijas galvaspilsētā!”

66

Pulkvedis skatījās Makša bēru videoierakstu. Viņš vienmēr sūtīja operatīvos darbiniekus uz upura bērēm. Senāk, kad reketieru bandas cīnījās savā starpā, bandītu bēres bija ideāls veids, kā vienā paņēmienā iegūt pilnīgu attiecīgās bandas dalībnieku un atbalstītāju datubāzi. Noskaidrot, kurš beidzamajā laikā pievienojies, kurš pazudis, kādas automašīnas bandīti iegādājušies, kuras vairs nelieto. Lai arī mūsdienās Latvijā vairs nebija šādu bandītu, pulkvedim bija saglabājies paradums filmēt slepkavības upura bēres. Aizejiet, paskatieties, kas atnācis, kādas ir attiecības, vai visi ir gaidīti, vai viss noris normāli, vai nenotiek kas ārkārtējs. Pulkvedis necerēja, ka bērēs viņš kaut ko uzzinās, taču viņam pienācās komandēt izmeklēšanas grupu. Tagad, kad pulkvedim vairs nebija ideju, kurā virzienā turpināt strādāt, vajadzēja izmantot katru iespēju, lai nodarbinātu izmeklēšanas grupu.

Makša bēres bija greznas un vērienīgas. Vairāk nekā 150 cilvēku bija atnākuši atvadīties no Makša, taču bija redzams, ka lielākoties tie ir ļaudis, kuriem ne tik daudz rūpēja Maksis, cik iespēja izrādīt savu līdzjūtību profesoram. Maksim nebija daudz draugu. Daži sporta biedri, antifašistu grupiņa, daži klasesbiedri, bariņš apjukušu bijušo padoto. Visi pārējie bija profesora pacienti, un tāpēc bērēs salasījās bezmaz viss sabiedrības zieds. Ministri un deputāti, uzņēmēji un slaveni advokāti, zinātnieki un mākslinieki. Makša bēres nevarēja salīdzināt ar Kristīnes bērēm. Tajās bija piedalījušies 20 cilvēku. Pulkvedis jau zināja, ka neviens no bēru viesiem nebija bijis abās bērēs to bija pārbaudījis Vanags. Pulkvedis bija uzlicis bēru ierakstu cerībā, ka, to skatoties, viņam radīsies kāda ideja. Varbūt kaut kas ienāks prātā, varbūt viņš nejauši pamanīs ko tādu, ko Vanags nebija pamanījis. No pieredzes viņš zināja, ka domāšanai vajag dot materiālu, barību. Pulkvedis vairākkārt bija pārliecinājies, ka domāšana darbojās arī tad, kad viņš apzināti nemēģināja atrast atbildi, arī tad, kad viņš mērķtiecīgi nebija pavērsis domas spēku pret kādu problēmu. Domāšana darbojās arī tad, kad viņš nemaz to neapjauta. Lāgiem visnegaidītākajā brīdī, teiksim, braucot mašīnā, ejot pa ielu, ēdot, pēkšņi bums!, prātā pats no sevis iznira risinājums, ideja, atbilde. Tātad visu laiku domāšana bija darbojusies, tikai neapzinātā un vārdos neformulējamā līmenī. Prāts bija kombinējis un pārbaudījis, salīdzinājis un meklējis risinājumu un pēkšņi atradis. Pulkvedis domāja, ka tas izskaidro arī faktu, kāpēc lielākus panākumus jebkurā profesijā gūst cilvēki, kuri to patiesi mīl un spēj atdoties tai pilnībā. Viņiem arī veicas labāk nekā citiem, jo talkā nāk šis neredzamais prāta līmenis, kurš nedarbojas, ja cilvēks nav nodevies kādam jautājumam ar visu sirdi un enerģiju. Lai nu kā, tomēr domāšanai bija vajadzīgs materiāls, informācija. No nekā nekas nerodas pat domās, tāpēc pulkvedis skatījās bēru ierakstu. Ja nu… ja nu…

Būs jāaiziet vēlreiz aprunāties ar vecajiem Sapiro, viņš prātoja. Vien jāpagaida tās četrdesmit dienas, steigas tāpat nekādas. Kas tas vispār par skaitli četrdesmit? Kāpēc tieši četrdesmit, kas tajā tik īpašs, pulkvedis domāja. Nez ko tā dvēsele dara tās četrdesmit dienas, pirms nonāk Dieva priekšā un tiek lemts, kurp tai doties? Klīst kaut kur tepat? Varbūt dvēsele nav nekas gaisīgs un netverams, varbūt tā ir blīva, patiesībā milzu spēks un enerģija, un varbūt tāpēc pēkšņas nāves vietās, kad dvēsele jau pametusi ķermeni, bet vēl atrodas turpat blakus, viņš juta kaut kā neparasta klātbūtni.

-    Vai drīkst ienākt ?

Tas bija Vanags.

-    Mēs atradām taksistu, kas vedis tos čečenus. Tas nebija grūti, nav mums tik daudz Krievijas pilsoņu, kas nesen pārcēlušies uz Rīgu. Viņš nevēlējās vispār runāt ar policiju, neko neatcerējās ne par Makša slepkavības dienu, ne par viesnīcu Monika, ne par čečeniem, vispār neko. Es arī vēlreiz pārbaudīju Monikas viesus. Neviena Krievijas pilsoņa, neviena, kam būtu čečenu uzvārds. Tikai dāņi, vācieši, daži somi.

-   Jā, skaidrs, norūca pulkvedis. Saki, kāpēc dvēsele tikai četrdesmitajā dienā nonāk pie Dieva? Kur viņa klīst līdz tam?

Vanagu nekas nespēja samulsināt, un tas pulkvedim patika.

-           Hm, Vanags sakopoja domas. Četrdesmit dienas Bībelē figurē vairākkārt. Četrdesmit dienas Kristus pavada tuksnesi, četrdesmit dienas ilgst grēku plūdi, četrdesmit gadus Mozus vadā ebrejus pa tuksnesi, līdz aizved uz apsolīto zemi. Man liekas, ka četrdesmit nedēļu paiet arī no bērna ieņemšanas līdz dzemdībām. Kas tieši notiek ar dvēseli šajās četrdesmit dienās pēc nāves Bībelē, manuprāt, tas nav teikts, tā ir Austrumu kristietības prakse. Mūsdienās tikai pareizticīgo baznīca piešķir nozīmi šīm četrdesmit dienām. Zinu vien to, ka šāds pārejas process, pirms dvēsele atrod savas jaunās mājas, pastāv arī budismā un citās reliģijās.

-    Un kur dvēsele atrodas tā pārejas procesa laikā?

-    Es nezinu, pulkvedi.

-    Kamēr cilvēks dzīvs, dvēsele atrodas viņa ķermenī, tā ir ? Fiziski atrodas ķermenī. Mani interesē, kur viņa atrodas, kad atstāj ķermeni? Fiziski. Tieši kurā vietā telpā? Uzlido kaut kur kosmosā, atrodas tepat blakus, lidinās, kur pagadās ? Kur viņa atrodas ?

-     Piedodiet, pulkvedi, es nezinu. Manas zināšanas teoloģijā un filozofijā nav tik pilnīgas, bet man šķiet, ka šajā sakarā pastāv daudz dažādu hipotēžu.

-             Jā, nu, skaidrs, pulkveža tonis signalizēja, ka saruna beigusies.

-    Paņemt grunts paraugus no Marsa to viņi māk, bet pateikt, kas notiek ar dvēseli pēc nāves, to neviens nevar.

-    Man ļoti žēl, pulkvedi.

67 .

Rīgas lidosta izrādījās stipri mazāka nekā lidostas, kuras man bija nācies iepazīt agrāk. Pēc izmēriem tā vairāk atgādināja Liverpūles autoostu, turklāt ne laikā, kad tā mēdz būt pārpildīta. Nepagāja ne piecpadsmit minūtes, kad mēs visi trīs jau bijām tikuši cauri pasu kontrolei un garām nelielam sagaidītāju pūlim devāmies uz izejas pusi. Pēc beidzamo dienu steigas un ļaužu burzmas Rīga šķita kā svaiga, brīva gaisa dvesma es varēju tikai priecāties, ka mazais Mareks savas iepriekšējās dzīves gaitas nebija uzsācis Ņujorkā, Sanhajā vai kādā citā bezpersonisko masu pārņemtā megapolē. Rīgas salīdzinoši miniatūrajiem izmēriem bija vēl kāda milzīga priekšrocība jo mazāka teritorija un mazāk cilvēku, jo lielākas bija manas iespējas nonākt uz pēdām kādam pavedienam, kurš aizvestu atpakaļ Mareka pagātnē. Tajā pagātnē, kura, lai cik tas arī jocīgi izklausītos, sniedzās vēl pirms viņa ienākšanas šajā pasaulē. Protams, ja tāda pagātne vispār eksistēja.

Laipns taksometra šoferis, pusmūža vīrietis ar iesirmu kazbārdiņu un baltu, rūpīgi izgludinātu formastērpu mugurā, aizveda mūs līdz viesnīcai lai arī lidosta atradās ārpus pilsētas robežām, brauciens taksometrā neaizņēma vairāk par 20 minūtēm. Turklāt, kā drusku lauzītā angļu valodā atvainojās taksometra šoferis, mēs bijām trāpījuši tieši sastrēgumstundā. “Jums vajadzētu redzēt Londonas satiksmi,” pie sevis pasmaidīju, bet skaļi neko neteicu. Mūsu viesnīca bija spīdīga stikla ēka, kuras priekšā pletās plašs parks ar kastaņkokiem un bruģētiem gājēju celiņiem. No vienas puses to ieskāva šaura, klusa ieliņa ar augstās modes namu veikaliņiem un pāris kafejnīcām ar izmeklēta dizaina izkārtnēm, bet gar otru ēkas malu stiepās prāvāka iela, taču arī tā nelikās pārāk pieblīvēta. Jau sadusmojos, ka Megija būs bijusi tik neapdomīga, ka rezervējusi mums viesnīcu kādā ekskluzīvā, nomaļā ārpilsētas rajonā, līdz taksometra vadītājs pamāja ar roku, norādot uz platāko no abām ielām.

“Tā ir pilsētas galvenā maģistrāle,” viņš teica. “No šejienes, ejot taisni uz priekšu, jūs nonāksiet pašā pilsētas centrā jeb vecpilsētā. Bet, dodoties pa labi, nokļūsiet vietā, kuru mēs saucam par kluso centru.”

“Cik ilgi prasīs nokļūšana centrā?” vaicāju.

“No šejienes piecas minūtes, ja iesiet kājām.”

“Neticami,” pie sevis nomurmināju, un taksists pavīpsnāja. Nezinu, vai tas bija viņa sejas dēļ, kurā gadi un pieredze bija ievilkuši skarbus vaibstus, vai arī iesirmā bārda viņa ārienei piešķīra vairāk brieduma, bet uz brīdi man likās, ka viņš kaut ko nojauš. Divas vientuļas sievietes un bērns visi saņurcīti, izspūrušiem matiem un negulētām acīm. Varbūt viņš nojauta, ka mēs neesam gluži tradicionāli tūristi. Tomēr drīzāk tā bija tikai manis pašas iztēle cilvēks, kuram jāglabā kāds noslēpums, pat visikdienišķākajās norisēs mūždien saskatīs sazvērnieciskas likumsakarības.

Lai kā arī būtu, es samaksāju par braucienu, un mēs izkāpām no taksometra. Viesnīca, kura, gluži kā makdonaldi vai daudzzāļu kinoteātri, neko daudz neatšķīrās no līdzīgām iestādēm jebkurā citā puslīdz civilizētā pasaules valstī, piedāvāja mums divus numuriņus ar skatu uz parku. Abos atradās divas vienguļamās gultas. Nolēmām, ka Mcgija ar zēnu iekārtosies vienā, es otrā numuriņā. Abi numuriņi atradās vienā stāvā, tos atdalīja vien šaurs gaitenis.

“Nomazgājieties, saģērbieties, un pēc minūtēm piecpadsmit es jūs gaidīšu lejā,” teicu, kamēr Keita un Mareks izbrīna pilnām acīm pētīja sava numuriņa iekārtojumu. Tas pamatīgi atšķīrās no aplupušajām sienām un netīrības, pie kādas viņi bija pieraduši Liverpūles mājā.

“Nopietni? Jūs gribat jau tagad kaut kur iet?” Keita savilka seju gluži kā īgns pusaudzis. “Es vispirms gribētu normāli izgulēties.”

“Bet, Keita, mums šeit svarīga ir katra minūte. Mēs taču nezinām, cik daudz laika tas var prasīt…”

“Jā, jā, bet vispirms es gribu izgulēties,” viņa ietiepās.

Jutu, ka ielaišanās strīdā būtu tikai bezcerīga laika tērēšana. Tomēr negribēju, ka šī jaunā Liverpūles sieviete kaut kādā veidā sāktu traucēt maniem plāniem. Galu galā man taču nebija ne jausmas, cik ilgi mums šeit izdosies uzkavēties. Es gribēju sākt meklējumus tagad un tūlīt, lai gan man nebija ne mazākās jausmas, no kurienes tos sākt. Un, runājot godīgi, es pat nebūtu varējusi pateikt, kas mums vispār jāmeklē.

“Labi, ja tā vēlies, tu vari palikt un gulēt, bet tad mēs ar Mareku iesim divatā,” es stingri noteicu.

Man par pārsteigumu, Keita uzreiz piekrita viņa paraustīja plecus, it kā viņai dēla gaitas būtu pilnībā vienaldzīgas. “Labi, ejiet.”

“Tad redzēsimies vakarā, Keita?”

“Jā, jā,” viņa novilka, bezmaz stumšus izstumjot Mareku laukā pa durvīm. “Ej un dari, kas jums ar dakteri jādara. Mamma tevi satiks vakarā.”

Mareka sejā bija iegūlusi tā pati grūti nolasāmā izteiksme, kuru biju iepazinusi savā Vestportas kabinetā. Šķietama neieinteresētība, aiz kuras patiesībā slēpās savāds saspringums.

“Iesim nu,” es teicu un paņēmu viņa plaukstu savējā. Zēns man lēnām sekoja.

Vien atgriežoties savā numurā, es attapu, ka lielajā steigā, kādā pametām Liverpūli, zēnam nebija paņemtas līdzi pārvelkamas drēbes. Brīdi apsvēru domu ļaut viņam iet tajā pašā futbola kreklā un šortos, kas viņam bija mugurā, taču tad šo ideju atmetu. Pilsētas centrā mēs tikai nevajadzīgi izceltos uz citu cilvēku fona labi ģērbta sieviete un nosmulējies puisēns būtu pāris, kurš pievilktu ļaužu skatienus. Un tas nu bija mazākais, kas mums tagad būtu vajadzīgs.

“Vai gribi paskatīties televizoru man uz desmit minūtēm jāizskrien,” es teicu Marekam un paņēmu no rakstāmgalda televizora pulti. Viņš neko neatbildēja. Es paklikšķināju kanālus cauri ierastajam viesnīcu repertuāram BBC, CNN, Euroneivs -, līdz uzdūros kādam, kurš rādīja multenes. “Tūlīt būšu atpakaļ,” noteicu un atstāju viņu vienu, ar acīm piekaltu televizora ekrānam. Tikai tad, kad jau biju nobraukusi viesnīcas apakšējā stāvā, mani pēkšņi pārņēma savāds nemiers. It kā es nupat būtu palaidusi garām kaut ko patiešām svarīgu. It kā būtu ko redzējusi, bet atstājusi neievērotu. Viesnīcas stiklotajā foajē bija iekārtojušies mazi saloni un veikaliņi, kas tirgoja visu sākot no suvenīriem un vietējām delikatesēm un beidzot ar augsto modes namu aksesuāriem par neprātīgām cenām. Man par laimi, viens no veikaliem bija specializējies sporta precēs un apģērbos lai arī cenas bija krietni augstākas, nekā es gaidīju, tomēr ekonomija tobrīd nebija mana pirmā prioritāte. Es nopirku Marekam Adidas sporta bikses un T-krckliņu. Tas, protams, nebija nekāds labais stils, bet vismaz viņam mugurā būs kas tīrs un svaigs.

Tomēr savādais nemiers mani neatstāja arī tad, kad ar iepirkumu maisiņu rokā devos augšup uz savu istabu. Kas tas bija? Kā vārds, kurš ir turpat mēles galā, bet nekādi negrib pārvērsties artikulētā skaņā. Kā dziesmas nosaukums, kuru visu mūžu esmu zinājusi, bet kurš tagad pēkšņi izkritis no prāta. Tomēr aiz sevis tas ir atstājis tukšumu gluži kā tukšu atvilktni vai nospiedumu putekļainā virsmā. Ja tā tur nebūtu, nekad neiedomātos, ka kaut kā trūkst. Bet tieši šī tukšuma dēļ trūkums bija tik viegli samanāms. Un nekādi nedeva mieru.

Kas tas bija? Tam vajadzēja būt saistītam ar šo vietu. Varbūt ar šo viesnīcu. Un, saprotams, ar manu brauciena mērķi. Bet, kad es beidzot atradu meklēto, nekādi nevarēju saprast, kā to nebiju pamanījusi uzreiz. Tas taču bija tik acīmredzami. Manā acu priekšā. Tepat.

Kad atgriezos numuriņā, Mareks nebija pat izkustējies viņš joprojām skatījās televizoru, kurā krāsaini mošķi viens otru beidza nost, izdvesdami robodskas, necilvēciskas skaņas. Noliku maisiņu uz gultas un apsēdos pie rakstāmgalda, lai izkravātu savu somu. Pašā augšpusē atradās Mareka lieta nobružātajos kartona vākos. Salikusi pierakstus un pārējos materiālus kaudzītē, es pāršķirstīju viesnīcas bukletu, kurš atradās turpat uz galdiņa. Parastie apsveikuma vārdi, recepcijas telefona numurs, brokastis numuriņā… Un tad lapas apakšmalā es pamanīju to, ko biju ievērojusi jau agrāk, tikai šis fakts nebija paspējis atrast ceļu līdz manai apziņai. Tas bija neticami. Reizē biedējoši, bet arī bezgala iedrošinoši. Varbūt šim visam tiešām bija kāda jēga. Varbūt es biju uz pareizā ceļa…

Bukletā bija norādīta viesnīcas adrese. Tā pati, kur tobrīd atradāmies.

Radisson Blu HotelLatvija, Elizabetes iela 55.

Elizabete. Vai tiešām šī varēja būt tā Elizabete, kuras vārdu mūsu seansos tik bieži bija atkārtojis Mareks? Nevis sievietes vārds, nevis norāde uz kādu konkrētu personu, bet ielas nosaukums? Un, ja tā, tad kāda ir šīs ielas loma šajā stāstā?

Mana sirds sāka satraukumā dauzīties. Izņēmu no somiņas vienu no savām tabletēm un noriju to bez ūdens. Elizabete. Šeit tad nu mēs esam.

68 .

Pulkvedis nespēja koncentrēties, lai pietiekami uzmanīgi iedziļinātos bēru video. Ļāvis Vanagam iet, viņš atvēra iepazīšanās portālu gribu.lv.

Sludinājumu lasīšana patīkami kņudināja viņa iztēli.

Slaida 2pg veca, sirdi briva būtne mekle kautko neparastu, esmu paklaviga, mekleju duminantu saimnieku, biezi esmu Draugos.lv, Elina.

29,169,57, 4 preceta, strādāju par manikiri jugla, šovakar pec septiņiem salona palikšu viena, veļos lai atbrauc ciemos zolids virietis vai kungs kuram butu interese mani iegūt mana darba vieta mazliet pielietojot speķu. Priekšroku dosu atbildei ar foto un mazu scenāriju.

H04U golaja (v odnom paljto) sestj v tvoju mačinu iliprijti na vstre4u v kafe, 4tobi ti popoljzovalsja mnoj, kak 6ljuboj. Esli zaho4e6j, to mozečj bitj vmeste s drugom.

Ja mācēsi iekārdināt, varēsi nogaršot…

Gribu satikties… baudīt un ļaut iegūt mani.

Tuvojas 1. brīvlaiks… pirmkursnieki ir? No ritiem Ogres vai Jūrmalas uz Rigu pa ceļam… derētu pamēģināt izgarssot nesabojātu džeku līdz zsg… sexsopā pa labai rokai pēdējās divās pornnika kabīnītēs ir caurumiņss… tu, kurpaglāstītu savas olas un es es savu “elziņu”parādītu tev, tad noskūpstītu tavu lielo stojaku līdz galam… ilgi neveļos. Bez saistibam. Esmu preceta, jauka būtne, krūtis tvirtas, strādāju par skolotāju, uzraksti tel.nr., veļamo satiksanas laiku unfoto bez ta neatbildu, citi piedāvājumi neinterese’.foto mans'. vezitistavs(a)inbox.lv.

Man ir daži draugi kas mani sad tad draaz, bet gribaas veel un veel ja ir nekiitras fantaazijas labpraat uzklausiisu un padaliisos savaas. Linda. linda.murGpinbox.lv.

Nu vot na foto ja, mne 25 vpoiskax nezadnogo Ijubovnika i muscini dlja xorowego sexa ja iz Rigi… esli tebe dlja menja nicego nezalko to piwi mne… ilona ilona22222@inbox.lv .

Jā tīk maucīgas resnūlītes. Patīk nekaunīgi grābstīties un apčamdīt tiklīdz satiekamies. Esi no ļ$ gadiem, garā augumā un lielās miesasbūves ar garu un resnu draudziņu, vari aizvest uz kādu tevis sarūpētu vietiņu un bez liekiem jautājumiem ķerties pie lietas. Tad raksti, apraksti sevi un savus priekšlikumus. Rīga. Ne komerciālssludinājums. mezatakaa(3)inbox.lv.

Otdamsa v horoshije ruki. elzao87(a)inbox.lv.

Bija aizritējušas divas nedēļas, kopš pulkvedis pēdējo reizi bija saticis Elizabeti, un ar alkoholu nepietika, lai nedomātu par labo onkuli, Elizabeti un visu notikušo. Ar zinātāja mērķtiecību un apņēmību pulkvedis nosūtīja vēstuli septiņām sievietēm. Visām vienādu. “Neprecējies, fiziski spēcīgs, materiāli nodrošināts vīrietis ar labiem parametriem, auto un tikšanās vietu meklē sievieti regulārām tikšanās reizēm.” Vēstulēm viņš pievienoja arī fotogrāfiju.

Pirms gadiem piecpadsmit pulkvedi vasarā bija nobildējis kāds paziņa kopīgā atpūtā pie upes. Fotogrāfijā pulkvedis veiksmīgi bija atainots brīdi, kad vilka nost T-kreklu, tāpēc viņa seja nebija redzama, toties visā krāšņumā daiļojās viņa izcilais torss, kas vēstīja par milzīgu spēku un sportiskumu, kam nebija nekāda sakara ar steroīdiem un pārtikas piedevām.

Ar šī portāla starpniecību pulkvedis bija iepazinies arī agrāk un zināja, ka kārdinošākie sieviešu sludinājumi saņem tūkstošiem atbilžu, tāpēc, lai izpelnītos sieviešu uzmanību, nācās ievērot dažus principus. Fotogrāfija bija obligāta, un viņējā bija tiešām laba, tāpat raksturojumam “neprecējies” un “ar labiem parametriem” vajadzēja nostrādāt. Sievietes, ja vien bija iespēja, krietni labprātāk tikās ar brīvu vīrieti, nevis precētu, kurš pēc tikšanās ar viņu atgriežas mājās pie sievas. Neprecējies tas bija daudz interesantāk. Tas ietvēra cerību, savukārt “labi parametri” rosināja fantāziju. Viņam bija cerības sagaidīt atbildes, un tās tiešām pienāca.

Trīs.

Kā jau vairākums vīriešu līdzīgā situācijā, pulkvedis deva priekšroku sievietei, kuras krūtis izskatījās lielākas. Tā bija Solvita, 37 gadus veca mājsaimniece no Rīgas.

69 .

Kamēr Mareks mazgājās dušā, es vēlreiz pārlapoju viņa slimības vēsturi. Nē, nevarēja būt nekādu šaubu. Es nebiju kļūdījusies. Viņš patiesi seansu laikā vairākkārtīgi bija atkārtojis šo vārdu Elizabete. Tomēr bija krietni par agru izdarīt kādus secinājumus vai tiešām zēna minētā Elizabete varēja būt ielas nosaukums, kurā patlaban dīvainas sakritības dēļ atradāmies? To es vēl nevarēju zināt. Un šoreiz noteikti nedrīkstēja izdarīt neko pārsteidzīgu. Tikai ne šoreiz.

No vannasistabas zēns iznāca, uzvilcis drēbes, kuras pirmīt biju nopirkusi viesnīcas foajē. Ja neskaita to, ka apģērbs izskatījās drusku par lielu, viņš jutās gluži ērti. Melno matu un īpatnējo tumšo acu dēļ zēna sejā joprojām jautās kaut kas mazliet nedabiski skumjš, tomēr visādi citādi viņš izskatījās pēc gluži parasta sava vecuma zēna. Pēc tāda, kurš kopā ar vecākiem ieradies pavadīt brīvdienas ārpus Anglijas.

“Tev tikai jāsaķemmē mati, un tad mēs varam iet,” es viņam teicu. Mareks uz mani paskatījās, bet neatbildēja. Lai arī pie viņa klusēšanas jau sen kā biju pieradusi, tomēr tā joprojām lika man justies neomulīgi. “Vai gribi, lai tev palīdzu?” vaicāju, necerēdama saņemt atbildi.

Zēns klusēdams pienāca pie manis un apsēdās līdzās uz gultas. Sameklēju savā somā ķemmi un piesardzīgi izlaidu to cauri viņa garajiem, melnajiem matiem. Tie joprojām bija mitri un smaržoja pēc viesnīcas šampūna. Pieķēru sevi domājam, ka tā bija pirmā reize, kad daru ko tik ikdienišķu un tomēr neierastu ķemmēju bērnam matus. Sievietēm manā vecumā tā noteikti bija visparastākā lieta, ikdienišķa rutīna. Kas tāds, kam steigā pat nepievērš uzmanību, tomēr man tā likās neparasta, savāda pieredze. Miklums starp maniem pirkstiem, maigi zīdainie bērna mati, viņa galvas siltums, kad pieskāros tai ar savu plaukstu. Tās visas bija sajūtas, kurām jābūt tik ierastām ikvienai sievietei, un tomēr man tādu nebija. Pēkšņi

sajutu dīvainu smeldzi sev krūtīs.

Tikai nesāc sevi žēlot, Sāra. Tu pati izvēlējies darbu un karjeru ģimenes vietā. Tev patika doma par profesionāles dzīvi par sasniegumiem, publikas atzinību, darbu labākajā slimnīcā, klientiem no slavenām londoniešu ģimenēm. Tu taču apzinājies, ka neko tādu nevarētu sasniegt, ja vienlaikus būtu jālaiž pasaulē pašai savi bērni.

Bet vai tā tiešām bija ? Varbūt darbu un karjeru es izvēlējos nevis ģimenes vietā, bet gan lai aizstātu ģimeni, kuras man nekad nebija bijis?

“Būs labi. Iesim,” es teicu Marekam, un mēs ar viesnīcas liftu devāmies lejup. Ārpusē mūs sagaidīja vasarīga pēcpusdienas saule turpat pie viesnīcas ieejas garlaikojās taksometru šoferi, pāri ielai nesteidzīgā gaitā virzījās ļaužu grupiņas. Paņēmu Mareka plaukstu savējā, un mēs devāmies pilsētas centra virzienā. Man nebija nekādu plānu, no kuras vietas sākt Mareka iepriekšējās dzīves meklējumus, un vai tad šādā situācijā vispār varēja būt kādi plāni? -, vecpilsēta šķita tikpat labs mērķis kā jebkurš cits. Vienīgais, uz ko es varēju cerēt, ka apstākļi un nejaušība pavērs kādu aizkara spraugu, izmetīs kādu pavedienu vai acu priekšā pazibinās kādu sakritību. Apstākļi un nejaušība. Šķiet, tieši zem šiem diviem bezpersoniskajiem spēkiem slēpās viss, kam cilvēki jau savos pirmsākumos bija devuši šo vārdu liktenis. Un varbūt pat arī Dievs.

Izgājuši cauri skaistai kastaņu alejai, mēs nonācām laukumā, kura centrā atradās milzīgs monuments uz gara, augsta obeliska stāvēja sieviete, kas sev virs galvas turēja paceltas trīs zvaigznes, bet zem viņas kājām, cits uz cita nespēkā pakrituši, gulēja dažāda vecuma vīrieši. Tieši iepretim piemineklim atradās makdonalda izkārtne, un tikai tad es apjautu, ka mēs jau kopš vakardienas neko neesam ēduši.

Mēs apēdām pa čīzburgeram turpat uz koka soliem, kas bija novietoti pie makdonalda. Tā, šķiet, bija centrālā vecpilsētas iela garām plūda ļaužu pūļi. Gan skaļi jauniešu bariņi, gan tūristu grupas no Āzijas, gan arī steidzīgi banku klerki uzvalkos un pusdienu pauzē vaļīgi atraisītās kaklasaitēs. Šeit valdīja tā pati ņirboņa, kāda zibinājās ikvienas lielākas pilsētas centrā, tomēr ritms jautās lēnāks. Šo steigu pat salīdzināt nevarēja ar to spriedzes pilno skrējienu, kādu varēja redzēt Londonā. Arī pēc Liverpūles mērogiem šī bija gluži klusa un mierīga pilsēta. Kādā savādā veidā tā šķita maza un aicinoša. Celtnes šeit nesniedzās augstāk par astoņiem vai desmit stāviem, toties tās visas likās šeit atrodamies vēl no lielo impēriju laikiem. Šī bija savdabīga vieta. Senatnīga, bet reizē komfortabla. Šķietami izolēta un tomēr draudzīga.

“Vai esi paēdis?” es vaicāju Marekam.

Viņš pamāja, un mēs devāmies pastaigā pa šaurajām ieliņām, kas veda dziļāk iekšā vecpilsētā. Laiku pa laikam uzmetu viņam skatienu, lai pārliecinātos, vai zēnā nav novērojamas kādas pārmaiņas. Jebkuras pazīmes, kas ļautu man secināt, ka esam pietuvojušies kādai zīmīgai vietai. Taču neko tādu man samanīt neizdevās. Viņa skatiens klejoja pa veikalu un restorānu izkārtnēm, slīdēja pār tūristu atrakcijām un daudzajām garāmejošo ļaužu sejām, tomēr neko īpašu viņa izteiksmē es nemanīju. Viegla ziņkāre, mazs satraukums, brīžiem drudžains saspringums, kas lika viņam ciešāk pieķerties manai plaukstai un palēnināt soli. Tomēr visas šīs reakcijas būtu tikai pašsaprotamas, jebkuram viņa vecuma bērnam nokļūstot gluži jaunā un neierastā vietā.

Palēnām es sāku zaudēt drosmi. Kas vispār bija tas, ko es meklēju? Kā es to pazīšu? Pēc kādām zīmēm lai es vados? Un ko vispār es ceru ieraudzīt? Necerētā ielas nosaukuma sakritība ar Elizabetes vārdu bija man devusi milzīgu cīņas sparu, bet tagad, to visu mazliet apdomājot, šī sakritība nemaz nelikās vairs tik neticama. Elizabete, galu galā, bija pietiekami populārs vārds. Un ko tad īsti nozīmēja tas, ka Rīgā bija iela ar šādu nosaukumu? Pat ja Mareks to bija kādreiz pieminējis, kāda tam varēja būt nozīme viņa lielajā mistērijā? Nekāda lielā. Mareka minētā Elizabete varēja būt arī kāda reāla persona vai pilnīgi jebkas cits, nevis tieši šī iela, kurā atradās mūsu hotelis. Man nebija ne mazāko iespēju to noskaidrot.

Un pat tad, ja Mareks būtu pieminējis tieši Elizabetes ielu, arī tas taču neko nenozīmēja. Iela ir un paliek tikai iela. Šajā gadījumā iela, kura nekur neved.

Karstā pēcpusdienas saule, tūristu pūļi, neierastā vide tas viss mani drīz nogurdināja, un es sāku ilgoties pēc atpūtas brīža viesnīcas numuriņa kondicionētājā vēsumā. Noliekusies pie Mareka, es apvaicājos: “Vai nevēlies iet atpakaļ uz viesnīcu?”

Viņš paraustīja plecus.

“Marek,” es viņam teicu, saņēmusi viņa galvu savās plaukstās. “Vai tu kaut ko atceries ? Vai tev šī vieta liekas pazīstama?”

Viņš pavērās manī ar savu tumšo skatienu, taču šoreiz tajā varēja nolasīt vien bērnišķīgu apjukumu. Es atkārtoju jautājumu.

“Marek, paklausies tagad manī uzmanīgi. Vai tev šī vieta liekas pazīstama? Vai par šo vietu tu man stāstīji, kad mēs runājāmies manā kabinetā?”

Nekā. Viņš tikai skatījās, kā nesaprazdams, ko es no viņa mēģinu izdabūt.

“Vai tu kaut ko atceries, Marek?”

Klusums.

Es nopūtos un pasniedzu viņam roku.

“Iesim,” es viņam teicu. “Varbūt nākamreiz.”

Taču nākamā reize pienāca drīzāk, nekā es būtu varējusi iedomāties savos pārdrošākajos sapņos. Kad bijām jau gandrīz nonākuši atpakaļ viesnīcā. Turpat parkā, vietā, kuru mēs varējām redzēt pa sava numuriņa logu. Pēkšņi Mareks atcerējās.

70 .

Kņaziene pulkvedis atkal atcerējās Šapiro kundzes iesauku, tiklīdz viņu ieraudzīja.

-   Ā, tas esat jūs, viņa īgni noburkšķēja, atvērusi durvis, nu, nāciet, nāciet.

Kņazienei mugurā bija tērps, kas vienlaikus atgādināja rīta svārkus un mēteli, un to rotāja bagātīgi zelta izšuvumi un grezni raksti. Tam bija zīda odere un samta uzšuves. Tērps acīmredzami nebija jauns, taču tieši šāda apvalkāta greznība lieliski piestāvēja vecajai kundzei. Mati arī šoreiz bija sastiprināti ar lielām matadatām.

Jaunībā viņa noteikti lauza sirdis pa labi un pa kreisi, nodomāja pulkvedis.

-    Vai profesora kungs arī ir mājās? viņš vaicāja.

-    Iespējams, ir, kas to lai zina, viņš nerunā ne ar vienu, netiekas ne ar vienu, vispār nenāk laukā no istabas. Pa naktīm dzirdu, ka grabinās virtuvē. Šaubos, vai šis būtu piemērotākais brīdis sarunai ar viņu.

-     Es tikai gribēju pavaicāt, vai viņam nav kādu domu par notikušo. Varbūt viņš atceras ko neparastu, kas nesen noticis ar dēlu, varbūt kādi svešinieki, draudi, varbūt kaut kas, ko viņš grib mums pateikt.

-    Baidos, ka viņš jums nevar neko pateikt, un es arī jums neko nevaru pateikt. Jums kafiju ar cukuru vai pienu?

-   Vienkārši melnu, paldies.

-    Mēs nezinām, par ko mums šis posts, mēs nezinām. Dzīvojām mierīgi kā visi, ar saviem priekiem, strīdiem, rūpēm. Tad man likās, ka vecā kraķa samīlēšanās tajā klavierskolotājā ir problēma, bet tagad man liekas, ka mums vispār nebija problēmu. Tagad… Kāda jēga vairs dzīvei ir tagad. Mēs esam zaudējuši abus dēlus. Toms vēl tik mazs bija… Kad Toms nomira, visa mīlestība tika veltīta Maksim, visa uzmanība, visas rūpes it kā ar divkāršu spēku. Bet tagad ari Makša vairs nav. Nu kā var tā būt ? Kāpēc, ak Dievs, es nesaprotu, vecā sieviete saguma krēslā, viņas acīs sariesās asaras.

Pulkvedis neko neteica. Viņš juta, ka šai sievietei viņa mierinājuma vārdi nav nepieciešami. Un, ja ari būtu… Viņš nezināja tādus vārdus, kas iederētos šādā brīdī.

Kņaziene saņēmās ļoti ātri.

-    Piedodiet man, ir grūti, pats saprotat. Cepumiņu, ņemiet cepumiņu.

-    Neko aizdomīgu, neko neparastu jūs tātad pirms tam nemanījāt?

-     Neparastu? Nē, ko jūs, nu, nošāva snaiperis klavierskolotāju manā viesistabā, bet, nē, neko neparastu es nemanīju, kņazienes tonis bija kļuvis indīgs. Man nav ne jausmas, kas notiek. Es cerēju, ka jūs man pastāstīsiet, bet skaidrs, ka arī jūs neko nezināt.

-    Piedodiet, kundze, manu netaktiskumu. Jā, neslēpšu, mums nav tikpat kā neviena pavediena. Mēs zinām, kā tas notika, bet mēs nesaprotam, kuram bija nepieciešamas šīs nāves. Kuram tās ir izdevīgas. Mēs nudien nezinām, un, jā, kundze, es tiešām nāku pie jums tāpēc, ka esmu strupceļā. Es cerēju, ka varbūt jums vai profesoram kaut kas ir ienācis prātā.

Pulkveža atklātība palīdzēja kliedēt kņazienes sarkasmu, un viņas garastāvoklis vēlreiz mainījās tikpat strauji kā pirms mirkļa.

-   Jā, es saprotu, viņa teica. Jūs meklējat motīvu, bet es nezinu, es tiešām nezinu. Kam gan bija vajadzīga Makša nāve? Un vēl tā meitene… Pilnīgi neizskaidrojami. Es nevarēšu jums palīdzēt.

-    Varbūt es varu parunāt ar profesoru?

-Jūs jau varat mēģināt, bet viņš nerunās, viņš ir galīgi švaks. Viņš pat uz slimnīcu neiet. Pēc Toma nāves viņš tomēr nepārstāja operēt, pēc Ringo nāves arī ne, šķiet, tas viņam toreiz palīdzēja, bet tagad…

-     Kas ir Ringo? pulkvedis izbrīnīts pārtrauca kņazieni pusvārdā. Viņš nebija dzirdējis par vēl vienu nāvi, par kaut kādu Ringo, kas būtu saistīts ar šo ģimeni.

-     Ā, Ringo… Ringo bija suns. Mums bija suns, liels vācu aitu sugas suns. Pēc Toma nāves, kad profesors jutās pavisam slikti, viņš daudz staigāja apkārt ar to suni, bija ļoti pieķēries. Tas bija viņa mīlulis, bet tad Ringo kaut ko apēda. Profesors domā, ka viņu kāds noindēja. Tas notika pāris gadus pēc Toma nāves. Pirmajā reizē profesoram izdevās gandrīz izārstēt

Ringo. Viņš pats kopā ar veterinārārstu tepat virtuvē kaut ko viņam injicēja, skaloja kuņģi un ko tikai visu vēl. It kā izārstēja, bet, kad Ringo jau bija gandrīz vesels un sāka iet laukā staigāt, atkal kaut kas notika. Beigās nomira lielās mokās. Profesors mocījās kopā ar to suni. Briesmīgi bija noskatīties. Likās, ka viņam suņa zaudējums ir vēl sāpīgāks nekā Toma nāve, lai gan īstenībā tas viss kaut kā sagāja kopā. Tomēr tolaik par spīti visam profesors nezaudēja saikni ar slimnīcu un pacientiem. Varbūt tikai dažas dienas izlaida. Darbs viņam it kā deva spēkus cīnīties ar savām sāpēm. Bet tagad tikai sēž istabā, laukā nenāk, telefonu arī izslēdzis… Man zvana kolēģi no slimnīcas un universitātes, prasa kad būs… Ko lai es atbildu.

-     Skaidrs, tad es netraucēšu, varbūt kaut kad vēlāk, vai, ja viņš pats grib, lai man piezvana.

-Jā, jā, novilka kņaziene.

-    Kad Ringo nobeidzās, vai tika izdarītas kādas analīzes? Varbūt sekcija? Profesors necentās noskaidrot, kāpēc suns nobeidzies?

-    Viņš bija pārliecināts, ka suns ir noindēts. Par to viņam nebija ne mazāko šaubu. Kurš tad taisa sekciju sunim?

-      Un kurš, viņaprāt, noindēja suni? Bija kāds, kuru viņš turēja aizdomās ?

-    Neatceros. Laikam ne, nebija neviens.

-     Netraucēšu jūs vairs, kundze. Paņemiet, lūdzu, vēlreiz manu vizītkarti un zvaniet, ja kaut kas ienāk prātā. Varbūt pēkšņi ko atcerēsieties, varbūt pamanīsiet ko aizdomīgu… Obligāti zvaniet pat ja jums liekas, ka tas ir nesvarīgs sīkums. Padzersim kafiju. Reizēm noder ikkatrs sīkums.

-Jā, jā… protams, īgni noņurdēja kņaziene.

III

.

71 .

Ar Solvitu, ar kuru pulkvedis bija iepazinies internetā, viņš bija sarunājis satikties kafejnīcā netālu no mājām. Lai arī skaidri neizteikta, doma tomēr bija nepārprotama netērēt lieki laiku, novērtēt vienam otru un, ja ieraudzītais apmēram atbildīs sarakstē solītajam un gaidītajam, uzreiz doties pie pulkveža uz dzīvokli.

Visu dienu pirms tikšanās pulkvedis juta vieglu satraukumu, bažīgu nemieru un domās centās sev iestāstīt, ka šīs izjūtas ir pilnīgi nevietā. Par ko te uztraukties? Tas nav nekas apkaunojošs gribēt seksu. Sievas tev nav, tu esi vientuļš un darbiem apkrauts policists… Kas tur īpašs, ja tu ej uz šādiem randiņiem? Turklāt nav nekāda pamata baidīties, ka viņai nepatiksi. Iedomājies, kā uztraucas viņa, sievietei taču ir daudzkārt grūtāk šādā veidā meklēt seksu. Ja Solvita atnāks, viņa jau savu cīņu būs izcīnījusi un nez vai noraidīs tevi pēc tam, kad sarežģītākais jau būs atstāts aiz muguras. Un, pat ja noraidīs, tad nu gan problēma rīt iepazīsies ar citu. Un tomēr uztraukums nerimās. Pilnīgi kaut kas greizi, viņš domāja. Kas nu tas par randiņu internetā veicīgi sarunāts sekss. Vienkārši nodrāzties un viss. Kāpēc šīs sajūtas? Tomēr, lai puslīdz nomierinātos, pirms došanās uz tikšanos pulkvedis iedzēra 150 gramus konjaka. Tas palīdzēja. Viņš sakārtoja formu, notīrīja kurpes, ar plaukstu pārbrauca pār vaigiem, pārbaudot, vai nav pārmēru noaudzis, un devās ceļā.

Rīgas guļamrajonu kafejnīcas neapmeklē turīgi cilvēki. Arī jauniešu te nav, tie dod priekšroku centram. Te nesēž dzīves baudītāji ar moderniem žurnāliem rokās, studentes te nelasa lekciju pierakstus un hipsteri nesūc kokteilīšus. Tās nav nekādas smalkās vietas atmosfēra te drīzāk atgādina lielveikalu kafejnīcas. Vien bezpersoniska garāmgājēju burzma un daži alkoholiķi. Nevienam te nenāks prātā aizkavēties ilgāku brīdi, un neviens īpaši piekasīgi kafijas aromātu te nevērtē.

Pulkvedis bija ieradies dažas minūtes par agru un, pārlaidis skatienu apmeklētājiem, nosprieda, ka Solvita vēl nav atnākusi. Viņš apsēdās un pasūtīja melnu kafiju. Kafejnīcā bez viņa sēdēja vēl tikai viena sieviete bez kompānijas, taču viņa izskatījās pārāk veiksmīga, pārāk pašpārliecināta un pārāk labi ģērbusies, lai atbilstu priekšstatam par sievieti, kas meklē seksu internetā. Pulkvedis bija pārliecināts, ka tā nav Solvita, taču tieši šī sieviete piecēlās un tuvojās viņam. Sarakstē viņi bija vienojušies, ka Solvita pazīs viņu pēc formas.

-    Šķiet, ka tā esmu es, kuru jūs gaidāt, viņa teica.

-    Tiešām Solvita? pulkvedis neslēpa izbrīnu.

-   Jā, sieviete pasmaidīja, patiesībā mani sauc Valērija.

-    Nu, tad es jūs arestēšu, teica pulkvedis, uzreiz jau saprotot, ka joks diez vai izklausās īpaši veiksmīgs.

-    Jā, šķiet, man tas varētu patikt, sieviete pasmaidīja vēlreiz. Viņa arī likās patīkami pārsteigta, redzot, ka viņai darīšana nevis ar šādu tādu patruļdienesta leitnantu, bet nenoliedzami iespaidīga skata pulkvedi.

Sievietei bija īsi kastaņbrūni mati, kas lieliski izcēla tumši brūnās acis. Viņa bija ģērbusies korektā kostīmā ar svārkiem līdz ceļiem, kuri slēpa daudz, bet arī atklāja pietiekami. Valērija bija gara auguma, ap 180 centimetru, tikai nedaudz īsāka par pulkvedi, tomēr viņas sievišķīgās formas nekādā gadījumā nelīdzinājās kārno un izstīdzējušo modeļu augumiem. Kostīms akcentēja gan platos gurnus un apaļo dibenu, gan lielās krūtis, vienlaikus ļaujot noprast, ka Valērija rūpējas par sevi un nav zaudējusi kontroli pār lieko svaru. Viņa bija no tām sievietēm, uz kādām vīrieši atskatās, neslēpti iekāro un iztēlē izģērbj. Valērija pulkvedim nudien patika.

No pirmajiem tikšanās mirkļiem bija skaidrs, ka viss ritēs lieliski, sarunai sekos arī turpinājums, taču šoreiz tas bija pulkvedis, kurš vēlējās mazliet aprunāties, iepazīties tuvāk, izprast, kā tas nācies, ka šāda sieviete meklē mīļāko guļamrajona ieskrietuvē pēc iepazīšanās internetā.

Pulkvedis bija meklējis seksu internetā gana bieži, un viņam bija izveidojies savs priekšstats par to, kādas sievietes izmanto šīs iespējas. Vispirmām kārtām, protams, apalītes, kurām tīklus vajadzēja izmest īpaši plaši, lai tiktu pie seksa. Tālāk sievietes ar gluži normālu un pat skaistu augumu, kurām kaut kādu īsti neizskaidrojamu iemeslu dēļ vīrieši nepievērsa uzmanību. Varbūt vainīga bija viņu pašu kautrība vai kas cits viņu izturēšanās veidā, kas atgrūda vīriešus. Varbūt viņas neprata iziet ārpus šaurās vides, kurā noritēja visa viņu dzīve un kurā nebija iespējams satikt vīrieti, kur nu vēl partneri vienai naktij. Tās bija mazo skolu skolotājas, grāmatvedes, programmētājas, arī medmāsas, kuru darba grafiks padarīja gandrīz neiespējamu attiecību veidošanu ārpus slimnīcas, biroju darbinieces, uzticamas darbarūķes, lieliski cilvēki un kolektīvu dvēseles, bez kurām biroju dzīve apstātos, taču viņas vienkārši nekad neviens neaicināja uz randiņiem. Neviens nekad to neatzina, tomēr bija skaidrs, ka ne jau aiz labas dzīves cilvēki cits citu meklēja ar iepazīšanās sludinājumu starpniecību. Tie bija tikai plāksteri uz vientulības brūcēm, plāksteri, par kuru veselīgumu un noderīgumu sirds dzijumos māca šaubas.

Internetā iepazinās līdzīgi cilvēki, un šis sekss bija godīgs līgums starp vienādi izmisušām pusēm. Viss bija godīgi un tomēr mazliet nožēlojami.

Armijā mācīja, ka cilvēks var izdzīvot trīs minūtes bez gaisa, trīs dienas bez ūdens un trīs nedēļas bez ēdiena. Lai arī sekss šajā uzskaitījumā neietilpa, tomēr pulkvedis rēķināja, ka viņam sekss ir vismaz tikpat svarīgs kā ēšana. Viņam tas bija vajadzīgs gluži kā ēdiens ilgāk par trim nedēļām viņš bez sievietes nespēja izturēt, tāpēc pulkvedis itin nemaz nepārdzīvoja, ka pārmēru bieži iesaistās šādās īslaicīgās un paviršās attiecībās.

Lai nu kā, bet Valērija nelīdzinājās nevienam no sieviešu tipiem, kādus pulkvedis bija pieradis satikt šādās reizēs. Viņas uzvedībā un skatienā itin nekas neliecināja par to, ka Valērijai trūktu drosmes un pašpārliecinātības atbildēt vīriešu uzmanības apliecinājumiem, kas viņai pastāvīgi tika veltīti. Viņa bija nobriedusi sieviete, kura labi apzinājās, kas viņa ir un ko cer sagaidīt no dzīves. Pulkvedis īsti nesaprata, kāpēc Valērija atsaukusies uz pusanonīmu sludinājumu no vīrieša, kurš par sevi tik vien pastāstījis, ka esot apveltīts ar “labiem parametriem”.

-    Aprunāsimies, viņš teica.

-    Labāk jau ne, atbildēja Valērija.

Pulkvedis atkal apmulsa vai, pareizāk sakot, apmulsa vēl vairāk, taču Valērija smaidīja draudzīgi un mīļi.

-    Es saprotu, ka te tuvumā ir tavs dzīvoklis, viņa teica.

-Jā.

-    Nu tad dodamies labāk turp, man diez ko nepatīk šis iestādījums.

-    Ā, nu protams, jā, dodamies.

72 .

Mēs gājām garām parkam, aiz kura slējās mūsu viesnīcas augstceltne, kad Mareks paraustīja mani aiz rokas. Es paraudzījos uz viņu zēna sejā bija atausis smaids. Patīkama pārmaiņa, ņemot vērā, ka visu mūsu pastaigas laiku viņš izskatījās mazliet nomākts. Es uzsmaidīju pretim. Tomēr viņa plauksta neatlaidās žņaugt manējo.

“Kas ir, Marek?” es prasīju.

Viņš neko neatbildēja, tikai turpināja smaidīt. Un tad ar brīvo roku norādīja sev aiz muguras. Vispirms es ieraudzīju gaišu ķieģeļu ēku tās iekšienē varēja iekļūt caur milzīgām durvīm, uz kurām veda pakāpieni. Uz tiem bija sasēduši pārītis ubagu. Ēkas veidols gan šķita neierasts, gandrīz vai apaļīgs, bet krusti abpus ieejas durvīm skaidri liecināja, ka tā ir baznīca. Tie gan nebija parastie krusti, kādus ierasts redzēt pie baznīcām Anglijā vai citviet Eiropā. Tomēr arī šie krusti ar diagonālu līniju, kas sadalīja vertikālo asi divās daļās, bija man itin labi pazīstami.

Vēls rudens. Tikko nolijis lietus, un Londonas ietves atspīd rudenīgajā saulē. Laiks ir patīkami silts. Viegla vēja dvesma dzenā kritušās lapas. Mēs nogriezāmies no galvenās ielas un ejam pa vienu no mazajām škērsieliņām, kas ved uz krievu imigrantu kvartālu, par ko liecina baznīca šķērsieliņas galā tās kupola virsotnē slienas ortodoksu krusts. Divas sakrustotas līnijas, kuras šķērsām pāršķeļ, viena īsāka. Manā plaukstā cieši ieķērusies cita šaura un mikla. Tā pieder vienai no manām pacientēm. Pēdējo mēnešu laikā viņa ir bijusi mana vienīgā paciente. Mana sirds neprātīgi dauzās satraukumā, taču es cenšos to neizrādīt. Man nav tiesību atrasties ar pacientu ārpus klīnikas telpām. Kur nu vēl ar tādu pacienti kā šī mazā meitene ar gaišajiem matiem un neparastajām, tumšajām acīm. Taču šeit nu es esmu. Divatā ar viņu, pārkāpjot visas bērnu psihoterapeitu un mūsu slimnīcas ētikas normas. Jo es skaidri zinu šī ir vienīgā iespēja pierādīt… Es vēl nezinu, ko tieši pierādīt, vai varbūt zinu, taču baidos to skaidri izteikt vārdos. Varbūt tādēļ, ka tas izklausītos tik neiespējami. Tik ārprātīgi…

Lai viņu izdabūtu no klīnikas, man nācās noorganizēt veselu specoperāciju. Vispirms vajadzēja atbrīvoties no apsargiem, kas mazo princesi vienmēr sagaidīja pie mana kabineta durvīm. Lai to panāktu, es viņai nozīmēju 24 stundu novērošanu slimnīcas īpašajā palātā. Šī palāta, aprīkota ar videokamerām un dažādām ierīcēm, kas ļāva uzmanīt problemātiskus pacientus, atradās slimnīcas slēgtajā korpusā, tādēļ pie slimnīcas personāla nepiederošām personām, pat ja tie bija Karaliskā drošības dienesta aģenti, tā nebija pieejama.

“Vai tu esi galīgi traka ? Ko tas nozīmē? Kāda novērošana?” Fērdžs iebrāzās manā kabinetā, nosviezdams uz galda nozīmējumu, kuru nupat biju parakstījusi.

“Kopš kura laika tad katrs ārstējošā ārsta nozīmējums iet caur klīnikas direktora rokām?” es atvaicāju, cenzdamās saglabāt vēsu, lietišķu mieru. Manas iekšas gan burtiski vārījās satraukumā, taču šobrīd bija ļoti svarīgi radīt neitrālu un profesionālu iespaidu. Pat Fērdžam es neuzdrīkstējos atklāt, ko esmu apņēmusies darīt. Pareizāk sakot vismazāk jau nu viņam.

“Uz kāda pamatojuma tam bērnam var parakstīt novērošanu? Viņai taču nav vispār nekādu…”

“Šai pacientei ir diagnosticēti bipolāri traucējumi, kuru gadījumā nereti novērojams paaugstināts paškaitniecības un arī pašnāvības risks," es deklamēju kā no mācību grāmatas. “Turklāt man būtu svarīgi pacienti novērot, lai izvērtētu depresīvā un maniakālā stāvokļa dinamiku noteiktā laika periodā.”

“Sāra, tu esi pilnīgi no prāta atteikusies!” Fērdža seja piesārta niknumā. Viņš tikko valdījās, lai nesāktu kliegt. “Kādi bipolārie traucējumi? Par ko tu vispār runā?”

“Fērdž, vai tiešām tu neatceries?” es piecēlos kājās, lai mūsu acis atrastos vienā līmenī. “Tu pats taču man liki nosaukt šo diagnozi preses konferencē. Vai tagad tu gribi teikt, ka būsi pilnībā kļūdījies? Vai varbūt ar nolūku uzstādījis melīgu diagnozi mazgadīgam bērnam? Tu taču saproti, ko tas nozīmētu…”

“Apklusti, Sāra,” viņš nočukstēja, uzmezdams bažīgu skatu mana kabineta durvīm. Iekšēji es triumfēju. Lai arī vēsais tonis, kādā ar viņu runāju, galīgi neatbilda manam iekšējam stāvoklim, tomēr varēju justies lepna par savu savaldību. Man bija pieticis drosmes izturēties pret viņu tieši tā, kā biju ieplānojusi to darīt. Kaut gan jāatzīst, ka pēdējās dienās viņa oreols manās acīs bija neglābjami zudis. Izkūpējis bija Fērdžs lielais, gudrais, seksuāli tik ārkārtīgi pievilcīgais cilvēks, kura klātbūtne vien lika sajust dīvainu saviļņojumu un pat nejaušs pieskāriens uzbūra veselu fantāziju vētru. Tagad manā priekšā stāvēja vien rēgs no tās sapņu pasaules, kuru pati biju kādreiz uzbūvējusi.

“Sāra, ja tam ir kāds sakars ar to, kas notika pie manis..”

“Nē, tam nav nekāda sakara!” es iesaucos skaļāk, nekā būtu vēlējusies. “Tam ir sakars tikai ar manu pacienti un viņas veselību. Tas ir vienīgais, par ko es šobrīd uztraucos.”

Fērdžs savilka lūpas neticīgā vīpsnā, tomēr viņam vairs nebija ko teikt. Viņš apgriezās un izsteidzās pa durvīm. Es atvieglota atslīgu atpakaļ krēslā. Es biju uzvarējusi. Neprātīgais plāns, kurš līdz šim dzīvoja tikai manās iecerēs, bija uzņēmis kustību. Atpakaļceļa vairs nebija. Tagad priekšā tikai pilnīga uzvara pār Fērdžu un vienlaikus uzvara arī šajā drāmā, kurā viņš mani bija ievilcis, vai arī… Vai arī kas tāds, par ko es tobrīd nespēju un negribēju domāt.

“Jā, tā ir baznīca, Marek,” es piesardzīgi ieteicos. “Vai tā tev par kaut ko atgādina?”

Zēns neatbildēja uz manu jautājumu. Viņš tikai turpināja smaidīt un pēc brīža, kā zaudējis interesi par šo ēku, turpināja iet mūsu viesnīcas virzienā. Taču es negrasījos tik ātri padoties. Ja šī vieta bija izsaukusi kaut mazāko reakciju zēna psihē, man vajadzēja to viscaur pārbaudīt. Varbūt tieši šī vieta bija mans vienīgais pavediens.

“Marek, apiesim apkārt baznīcai. Apskatīsimies, kāda tā izskatās,” es teicu, cenzdamās piešķirt savai balsij rotaļīgumu. Acīmredzot man tas īsti neizdevās, jo zēns man gan sekoja, tomēr bez īpaša entuziasma.

Un tieši tad es to ieraudzīju. Kad bijām atgājuši mazliet nostāk no pašas ēkas, skatam pavērās sakrālās celtnes augšdaļa. Trīs milzīgi kupoli, kādi raksturīgi pareizticīgo baznīcām. Divi no tiem bija klāti ar pelēcīgu skārdu, bet trešais vidējais laistījās saules gaismā tik spilgti, ka žilbināja acis. Tas bija no tīra zelta. Sirds pamira, un aizrāvās elpa. Es stāvēju, galvu atpakaļ atgāzusi, un skatījos uz baznīcas kupoliem, līdz no zeltītā spožuma sāka neizturami sāpēt acis. Tagad vairs nevarēja būt nekādu šaubu. Tas bija tieši šeit.

73 .

Izejot no kafejnīcas, pulkvedis pieturēja durvis un palaida Valēriju pa priekšu. Viņa skatienu piesaistīja Valērijas dibena apaļumi. Apziņa, ka jau pavisam drīz viņš redzēs šo dibenu kailu un viņa pirksti un loceklis pilnībā valdīs pār visslēptākajām Valērijas ķermeņa vietām, uzbudināja pulkvedi. Viņš jutās gluži kā pusaudzis un sāka uztraukties par to, lai tikai Valērija vai kāds cits nepamanītu, kas notiek viņa biksēs. Tā nebija gadījies jau sen. Pulkvedi mulsināja, ka savā ziņā Valērija viņam atgādināja Elizabeti. Viņš pat zināja, kas tieši izraisīja šo sajūtu tas, ka Valērija jau tagad diktēja tempu, kontrolēja situāciju, vadīja pulkvedi, un tas viņam nepatika, bet arī šoreiz viņš negrasījās pretoties notiekošajam.

Ēkas šaurajā un grabošajā liftā spriedze tikai pieauga. Viņi stāvēja cieši viens pie otra. Pulkvedis pilnīgi atklāti nolaida skatienu uz Valērijas krūšu apaļumiem, kas bija labi nojaušami zem blūzes. Valērija izlikās to nemanām un knapi jaušami smīnēja. Viņi nepārmija ne vārda.

Valērija vērtējoši aplūkoja pulkveža dzīvokli. Vienīgās istabas centrālais objekts bija gulta. Pulkvedis tikmēr virtuvē izņēma no ledusskapja īpaši šim gadījumam nopirktu Rīgas pussaldo šampanieti. Piepildīja divas glāzes. Joprojām neviens nekā neteica. Klusēšana vairs nelikās apgrūtinoša. Vienubrīd, iespējams, liftā, tā bija pārtapusi tādā kā spēlē. Valērija paņēma šampanieša glāzi, bet, pat nepieskārusies ar lūpām, nolika uz galdiņa.

-    Es ieiešu dušā, viņa teica.

Pulkvedim tas nepatika, bet viņš neiebilda. Viņš nesaprata, kāpēc nepieciešams dušoties. Vai tad viņa ir tik netīra, ka bez mazgāšanās smirdēs, vai arī tas ir mājiens, ka viņa grib, lai viņš ietu dušā. Vai Valērija uzskata viņš ir tik netīrs, ka viņai būs nepatīkami gulēt ar viņu, ja pulkvedis nebūs tikko iznācis no dušas ? Un ko lai viņš dara, kamēr viņa ir tajā dušā?

Izģērbties un gaidīt kailam gultā? Novilkt tikai formas žaketi? Šī sasodītā duša kaut kādā nesaprotamā veidā izjauca spēli, kas tik labi bija sākusies, audzējot seksuālās enerģijas spriedzi starp viņiem.

No vannas istabas bija dzirdama tekoša ūdens šalkoņa, lāgiem kaut kas klusi nograbēja. Pulkvedis novilka formas tērpa žaketi, atpogāja krekla pogas un apsēdās virtuvē pie galda. Viņam šķita, ka Valērija mazgājas pārmēru ilgi. Pulkvedis ielēja sev vēl vienu glāzi šampanieša, divos malkos izdzēra un ielēja vēl vienu. Kad Valērija beidzot iznāca laukā, viņa bija ietinusies pulkveža vienīgajā lielizmēra dvielī. Uzmetusi pulkvedim žiglu skatienu, viņa sīkiem solīšiem ātri aiztipināja līdz gultai un palīda zem segas, turklāt tajā pusē, kurā parasti gulēja pulkvedis. Pulkvedim likās jocīgi, ka viņa iekārtojas tik cieši klāt gultas malai gluži kā viņi būtu sen precējies laulāts pāris un nu Valērija jau laikus būtu atbrīvojusi vietu pulkvedim. Segu Valērija uzvilka teju līdz zodam.

-    Es tad arī ieiešu dušā, viņš norūca.

Nelielajā vannas istabā uz aizvērtā klozeta poda vāka, kārtīgi salocītas, bija noliktas Valērijas drēbes.

Pulkvedis ātri noskalojās. Vienīgo lielo dvieli bija paņēmusi Valērija. Atlikušie bija par mazu, lai pulkvedis varētu kādu apsiet ap gurniem.

Viņš iznāca ārā pilnīgi kails.

Valērijas poza nebija mainījusies. Vienīgi smīns no sejas bija pagaisis. Gaisā vairs nevibrēja tā enerģija, kādu varēja just, izejot no kafejnīcas, vai liftā, braucot uz pulkveža dzīvokli.

Pulkvedis uz mirkli apstājās pie gultas, labi apzinādamies, no kā Valērija patlaban nespēj novērst skatienu. Viņa loceklis vēl nebija kaujas gatavībā, tomēr asinis jau sāka pieplūst un tas izskatījās tiešām liels. Resns. īpaši tāpēc, ka vēl atstāja vietu iztēlei, cik liels tas būs, kad kļūs pavisam ciets. Tagad pulkvedis juta to varu pār Valēriju un situāciju, pēc kuras tā ilgojās.

Piegājis pie gultas, viņš pacēla segu, vispirms atsedzot Valērijas kājas līdz ceļiem. Viņa pievilka segas augšgalu vēl tuvāk zodam.

Pulkvedis papleta Valērijas kājas un nometās uz ceļiem starp tām. Būtu krietni ērtāk, ja Valērija negulētu pie pašas gultas malas. Viņš brīnījās, kā sieviete to nesaprot.

Pulkvedim bija neērti paskatīties viņai acīs. Sensenās bailes nekur nebija pagaisušas. Viņš uzguldīja plaukstas Valērijai uz kājām mazliet virs ceļgaliem un lēni virzīja tās uz augšu, reizē bīdot augšup arī segu. Iznira Valērijas kājstarpe. Sieviete nekustējās. Starp Valērijas kājstarpi un seju nu bija saņurcītās segas uzkalniņš. Pulkvedis vēl nejutās gana uzbudinājies, lai jau tagad ķertos pie lietas. Duša bija drusku remdinājusi viņa sparu, tāpēc pulkvedis pieplaka Valērijas kājstarpei ar lūpām. Valērija klusi ievaidējās, liekot manīt, ka pulkvedis visu dara pareizi. Sievietes ne pārāk skaļie, tomēr labi saklausāmie vaidi palīdzēja ari pulkvedim, un, kārtīgi samitrinājis viņas kājstarpi, viņš noslaucīja seju segā un viegli ieslīdēja Valērijā, pats paliekot uz ceļiem. Tagad, kad sega bija nogrūsta malā, viņš beidzot varēja kārtīgi aplūkot visu sievietes augumu. Viņas lielās krūtis, izrādās, nebija dabiskas. Arī Valērijai guļot uz muguras, krūtis saglabāja savu pārāk pareizo apaļumu, nesaplaka un nepačibēja kaut kur padusēs, kā tas mēdza gadīties ar dabiski lielām krūtīm. Nē, tās kā divas pielīmētas puslodes turpināja lepni vērties pulkvedī. Viņš nekad nebija redzējis mākslīgi palielinātas krūtis, tāpēc ar interesi sāka tās pētīt un spaidīt, kaut gan Valērija vairs neizrādīja tādu patiku kā tobrīd, kad viņš laizīja sievietes kājstarpi.

Poza, tupot uz ceļiem, bija nogurdinoša, tāpēc pulkvedis pagrieza Valēriju ar muguru pret sevi un notupināja uz gultas malas, lai viņš pats varētu stāvēt kājās. Pulkvedis darbojās spēcīgi, ritmiski un centīgi viņaprāt, tik labi, cik labi vien tas iespējams, taču Valērija pavisam drīz atbrīvojās no viņa. Pulkvedim šķita, ka sieviete vienkārši vēlas vēlreiz mainīt pozu, taču Valērija apsēdās uz gultas malas, satvēra pulkvedi aiz gurniem, pievilka cieši klāt un sāka sūkāt viņa peni. Pulkvedis mazliet nobrīnījās, taču neiebilda, un pēc minūtes sieviete jau bija norijusi viņa spermu un atkal žigli iespruka vannas istabā.

Hmm, jocīgi, vai viņai nepatika, kā es to daru, pulkvedis atkal nejutās īsti drošs par to, kas bija noticis. Beigas it kā nojauca visu ritmu, Valērija bija atņēmusi viņam iniciatīvu un piespiedusi viņu strauji beigt. Tagad viņam atkal šķita, ka vannas istabā sieviete atrodas pārmēru ilgi.

-   Vai tu gribētu vēl satikties? vaicāja Valērija, kad beidzot iznāca no vannasistabas. Viņas skatiens bija lietišķs, un, šķiet, viņa centās nepaust nekādas emocijas, tomēr pulkvedis nosprieda, ka viņa izskatās itin apmierināta.

-Jā, labprāt, pulkvedis atbildēja.

-    Labi, teica Valērija, pavadīt nevajag.

74 .

Mēs nebijām Rīgā pavadījuši ne divpadsmit stundu, bet mūsu rokās jau atradās pavedieni uz divām no Mareka lielajām mīklām. Pat ja Elizabete, kuru viņš tik bieži bija minējis mūsu Vestportas sarunās, nebija tā pati Elizabetes iela, kurā atradās mūsu viesnīca, tad par baznīcu nevarēja būt nekādu šaubu. Es ļoti spilgti atcerējos šo zīmējumu. Zēns bija to uzzīmējis vienā no savām vizītēm, un toreiz tā man likās neatminama mīkla. Lai arī šobrīd zīmējums atradās kartona mapē viesnīcas numuriņā kopā ar visiem pārējiem Mareka lietas dokumentiem, taču es biju to pētījusi tik daudz reižu, ka tikpat labi tas būtu varējis stāvēt man tieši acu priekšā. Liela neierasti apaļas konstrukcijas ēka. Un trīs kupoli. Divi no tiem pelēki, bet trešo Mareks bija ilgi un rūpīgi krāsojis ar dzelteno krītiņu, līdz tas līdzinājās olas dzeltenumam uz baznīcas jumta. Tur, Vestportā, šis zīmējums man likās neatšifrējams. Ko nozīmēja dzeltenā krāsa? Vai tas bija kāds simbols? Varbūt zēns to bija izvēlējies neapzināti, ļaujot vaļu savām zemapziņas dzīlēm? Vai varbūt viņš šādā veidā mēģināja ar krāsu pateikt to, ko viņa lūpas nespēja izsacīt?

Taču šeit, stāvot parkā un lūkojoties uz baznīcas ēku savā acu priekšā, es sapratu, ka atbilde ir bijusi stipri vienkāršāka. Dzeltenā krāsa neko īpašu nenozīmēja, un zēns neko nemēģināja man darīt zināmu. Viņš bija tikai zīmējis to, ko atcerējās. Un, ja visās šajās neprātīgajās teorijās, kas tik ilgi bija mani vajājušas, atradās kāda patiesības sēkla, tad man būtu jāsaka atcerējās no savas iepriekšējās dzīves. Uz sarežģītākajiem dzīves jautājumiem parasti rodamas pagalam vienkāršākās atbildes. Vienīgi ceļš līdz tām mēdz būt ļoti garš.

“Marek, vai tu atceries šo baznīcu?” prasīju, noliekusies pie zēna un satvērusi viņa plaukstas savējās. Viņš manī paraudzījās nogurušu skatienu.

“Mamma,” viņš nočukstēja. Mana sirds satraukumā sažņaudzās.

“Vai šeit strādāja tava mamma?”

Zēns noraidoši papurināja galvu.

“Mamma,” viņš atkārtoja.

Viņa balss skanēja klusi un gurdeni. Es jutu, ka esmu tuvu kam nozīmīgam, taču nespēju vēl īsti uztvert, kam tieši. Vai Mareks runāja par savu mammu Keitu, kura gaidīja mūs viesnīcā ? Vai arī šajā vietā viņa atmiņās bija uzplaiksnījusi kāda attālāka apjauta par vēl kādu mammu un vēl kādu dzīvi ? “Marek, kur ir tava mamma?” es uzmanīgi vaicāju.

Tomēr zēna sejā nemanīju nekādas reakcijas. Viņš brītiņu raudzījās manī, tad vēlreiz atkārtoja: “Mamma…”

Tagad jau viņš izklausījās pēc maza, noguruša bērna, kurš vienkārši grib doties mājās. Man vairs nebija šaubu, ka zēnu mūsu pastaiga un neierastā vide bija nokausējusi un viņam bija nepieciešama atpūta. Visticamāk, tā bija Keita, pie kuras viņš šobrīd vēlējās atgriezties, lai mammas apskāvienos ļautos diendusai.

“Labs ir,” es viņam uzsmaidīju. “Iesim pie mammas, šodienai pietiks.” Patiešām, mēs šodien bijām pietiekami daudz izdarījuši. Nedrīkstēja arī lietas pārāk sasteigt zēna enerģijas krājumi tomēr bija ierobežoti, un mums tie vēl būs nepieciešami. Es piecēlos kājās un, satvērusi Mareku aiz rokas, devos viesnīcas virzienā, kura atradās pāris simtu metru no mums, tieši pāri ielai. Tai pašai Elizabetes ielai, kas bija viens no maniem svarīgākajiem pavedieniem. Un tad pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma. Mareks nenoliedzami bija noguris, viņa acis raudzījās aizvien gurdenāk, un nebija nekādu šaubu, ka, tiklīdz būsim nonākuši viesnīcā, viņš uzreiz aizmigs ciešā miegā. Taču es zināju, ka bērni pusnomoda stāvoklī, īpaši, ja ir pārguruši, ir psiholoģiski visatvērtākie. Tas bija paņēmiens, kuru īpaši apguva bērnu psihologi, taču tas pazīstams arī lielākajai daļai bērnu vecāku ja nepieciešams no bērna iegūt kādu informāciju, kuru viņš nevēlas izstāstīt, tad to vislabāk darīt brīdi pirms miega. Tieši tad apziņas filtri kļūst visvājākie un aizsardzības mehānismi ir visvieglāk pārkāpjami. Tā bija pārdroša ideja, kuru grasījos izmēģināt, bet es nevarēju to neizmantot.

“Marek, paklausies manī,” es viņam teicu, vēlreiz pieliekusies cieši klāt zēnam un saņēmusi viņa galvu savās plaukstās. “Iesim mājās, labi ?”

Viņš pamāja. Šķita, zēns tik tikko turas kājās.

“Ejam mājās,” es vēlreiz stingri atkārtoju un piecēlos, taču nespēru nevienu soli. “Ejam!” es mudināju. “Ejam mājās, Marek.”

Kādu bridi nekas nenotika. Varbūt zēns bija pārāk noguris. Varbūt viņa atmiņas nemaz neglabāja šo informāciju. Nolēmu mēģināt vēl pēdējo reizi.

“Ejam, mazais. Ejam mājās. Pie mammas.”

Es viegli saspiedu viņa plaukstu. Un tad zēns paspēra soli. Viņš gāja, un es viņam sekoju. Es vienkārši ļāvu viņam sevi vest. Zēns devās mājās. Bet virziens, kuru viņš uzņēma, nebija uz viesnīcas pusi. Tas veda cauri parkam, līdz nonācām pie ielas ar dzīvu satiksmi. Kad bijām to šķērsojuši, mēs nonācām vēl vienā parkā šis izskatījās lielāks un plašāks, ar sarkanu granīta strūklaku vidū, uz kuras apmalēm bija sasēduši garlaikoti pusaudži.

“Ejam, Marek. Malacis, ejam mājās!” es viņu uzmundrināju.

Ceļš cauri šim parkam veda pa šaurām alejām, kuras no abām pusēm ieskāva koki ļoti kupliem zaru vainagiem, liekot apkārtnei iegrimt gluži vakarīgā puskrēslā, bet pa kreisi no mums saules staros atvizēja pilsētas kanāls. Skaista vieta, es pie sevis nodomāju. Galīgi ne tāda, kādu biju to iedomājusies. Nez kādēļ biju gaidījusi, ka atmiņas par iepriekšējām dzīvēm gluži kā tumšs noslēpums slēpjas tumšās un neglītās vietās.

Visbeidzot mēs iznācām no parka un nu atradāmies uz vēl vienas ielas šī bija neliela, klusa ieliņa, kuras vienā pusē bija izklājies parks, bet otrā slējās neticami skaistas četrstāvu ēkas, kādas, šķiet, nebiju redzējusi pat Londonā. Lai arī to fasādes rotāja dažādi akmenī cirsti ornamenti un milzīgo logu ailes balstīja groteskas figūras, tomēr mazie, metāla apkalumiem apdarinātie jumtu tornīši piešķīra namiem rotaļīgu vijīgumu. Tie bija reizē majestātiski un graciozi viegli. Iespaids, kādu atstāja šie nami, lika man uz mirkli sastingt un vienkārši apbrīnot šos arhitektūras brīnumus, līdz spējš rokas rāviens atsauca mani atpakaļ realitātē.

“Jā, pareizi, Marek, ejam mājās,” es pasmaidīju.

Zēns strauji soļoja pāri ielai, un es viņam sekoju. Tieši mums iepretī atradās viena no skaistajām četrstāvu ēkām, kuru vēl iespaidīgāku darīja glīti apcirptais dzīvžogs, norobežojot pieeju no ietves. Manu ķermeni atkal pārņēma saspringums. Vai tas varēja būt? Vai šī grandiozā, majestātiskā ēka varēja būt saistīta ar mazo puišeli no Liverpūles sociālo namu kvartāliem?

Mareks atlaida manu plaukstu un, uzņēmis ātrumu, piesoļoja pie sētas vārtiņiem. Viņš izstiepa roku, tad brīdi sastinga, kā pēkšņi atmodies no sapņa, nespējot aptvert realitāti. Kad viņš pagriezās pret mani, zēna sejā jautās izbīlis un pārsteigums. Es piesteidzos klāt un noglāstīju viņa galvu.

“Mājas,” viņš teica un sāka raudāt.

75 .

Sapulce, kurā tika iztirzāta izmeklēšanas gaita, sākās ar mokošu klusumu. Visi zināja, ka izmeklēšana ir nonākusi strupceļā. Vairs nebija nevienas versijas, kuru pārbaudīt. Neviena pavediena, kuru pētīt. Bija pienācis laiks lemt jautājumu par izmeklēšanas darbību izbeigšanu un lietas noformēšanu kā neatklātu. Līdz ar to, kamēr vien nejauši vai kādu citu lietu izmeklēšanas ietvaros neparādīsies jauna informācija, pie šīs lietas vairs neviens nestrādās. Tā, protams, bija neveiksme, un visi to apzinājās, bet pulkvedis bija tas, kuram nācās to oficiāli atzīt un pieņemt lēmumu. Baidoties no pulkveža sliktā garastāvokļa un dusmām, visi šorīt bija īpaši klusi un centās izvairīties no lieka acu kontakta ar pulkvedi.

Tomēr pulkvedis, noklausījies izmeklētāju ziņojumus, kas lieku reizi apliecināja, ka rezultātu nav, klusēja. Pauze bija smaga un ieilga. Neatklāta dubultslepkavība pilsētas centrā, izmantojot militāras klases ieročus, nē, tas nevarēja tik vienkārši beigties. Turklāt ir skaidrs, ka tieši to no manis tagad gaida “labais onkulis”, domāja pulkvedis. Oficiālu izmeklēšanas darbību izbeigšanu un izmeklētāju grupas izformēšanu. Nē, tā neies cauri, viņš sev teica. Tā nenotiks.

-    Klausieties mani uzmanīgi, pulkvedis beidzot ierunājās. Viņa balsī nebija nedz dusmu, nedz īgnuma. Visi ieinteresēti pacēla skatienus uz pulkvedi. Mūsdienās izmeklēšana stipri atšķiras no tā, kā izmeklētāji strādāja agrāk. Mēs liekam milzīgu uzsvaru uz tehnoloģijām. Kameras ir visur, mēs varam atklāt slepkavu viena nokrituša mata dēļ, mēs varam izsekot, kā cilvēki pārvietojas, izmantojot mobilo telefonu operatoru informāciju, mēs varam ielīst cilvēku datoros, viņiem to nezinot, izlasīt visu, ko viņi raksta, izpētīt, ko skatās un ko meklē internētā. Visas šīs iespējas parasti dod ļoti labus rezultātus, tomēr ir gadījumi, kad ar to nepietiek. Sis ir tieši tāds gadījums. Nedz kameras, nedz internets, nedz kriminālistikas eksperti neviens nav spējis atpiņķēt kaut pavediena galu, kuram sekot tālāk. Zinu, daudzi domā, ka tas ir viss, punkts, mēs visu esam izmēģinājuši, bet neko neesam atraduši. Ko vēl mēs varētu darīt? Plinte krūmos, un beigta balle ? Bet tagad es jums pateikšu, kas mums jādara. Mums ir jārīkojas tā, kā rīkojās izmeklētāji pirms interneta un DNS analīžu izgudrošanas nemaz ne tik senajos laikos, kad vēl nebija novērošanas kameru. Kā tolaik strādāja izmeklētāji ?

Kā visi labi komandieri, pulkvedis zināja, ka reizēm ir no svara teiktajam pievienot mazliet patosa, ideālisma un varonīgas romantikas, lai pastiprinātu sakāmo, lai padotie nezaudētu ticību, lai saņemtos, lai uzdevums viņiem šķistu kaut kas nozīmīgs.

-    Kādas bija viņu metodes? Es jums pateikšu, pulkvedis nu runāja tieši šādā manierē, un padotie klausījās tieši tā, kā viņš to gaidīja, saspringti, uzmanīgi, apņēmīgi un lojāli.

-    Es jums pateikšu tas norisa pavisam vienkārši. Viņi runājās ar cilvēkiem. Meklēja kopsakarības, pētīja attiecības starp cilvēkiem. Slepkavība vienmēr ir kādu konkrētu cilvēcisko attiecību rezultāts. Cilvēkus ļoti reti nogalina tāpat vien vai spontāni, un ir skaidrs, ka arī mūsu dubultslepkavība nav norisusi spontāni. Aiz slepkavības vienmēr ir kāds stāsts, attiecības, lielas emocijas, kaislības, liela nauda, liels noslēpums attiecības var slēpt ļoti daudz. Lai cilvēks nogalinātu citu cilvēku, ir nepieciešams ārkārtīgi būtisks motīvs. Atcerieties, ar DNS analīzes palīdzību mēs varam iegūt informāciju par notikumu gaitu, taču tā nekādā veidā neatspoguļo cilvēku attiecības. Attiecības neparādās pirkstu nospiedumos, ne vienmēr par attiecībām vēsta videokameru safilmētais materiāls. Mums ir jāsāk izmeklēšana no sākuma, izmantojot tās metodes, kādas izmeklētāji ir lietojuši gadu simtiem. Mums jārunā ar cilvēkiem un jānoskaidro, kādu konfliktu, kādas problēmas slēpj Makša un klavierskolotājas attiecības. Padaban tas ir vienīgais ceļš.

Pulkvedis apklusa. Viņš juta, ka auditorija ir pilnībā viņa varā, tāpēc ieturēja krietni ilgu pauzi.

-Ja mums nav neviena pavediena, tad tas ir tāpēc, ka esam par maz runājuši ar cilvēkiem. Mēs par maz zinām par viņiem, pulkvedis turpināja jau klusākā un lietišķākā balsī. Arī tas bija retorikas paņēmiens, kuru pulkvedis bija aizguvis no labiem komandieriem vēl armijā. Vienīgais, kas šobrīd saista šīs slepkavības, ir Šapiro ģimene. Tātad pētīsim šo ģimeni. Šī ģimene glabā kādu noslēpumu, kuru mēs pagaidām nezinām. Pētīsim tā, kā mēs neesam to darījuši līdz šim. Mēs esam aprunājušies ar kaimiņiem, bet tagad runāsim ar tiem, kas bija viņu kaimiņi pirms piecdesmit, trīsdesmit, divdesmit gadiem. Runāsim ar bērnības draugiem, ar pirmajām mīlestībām un studiju biedriem, ar darba kolēģiem no visām darbavietām, meklēsim viņu draugus, bet jo īpaši ienaidniekus. Noskaidrosim, kāpēc nobeidzās suns, noskaidrosim, kurus pacientus viņi nav izārstējuši, kādas idejas nozaguši, kādus amatus kuram un kāpēc noskauduši… Kuram nav aizdevuši naudu, izjaukuši biznesu, kādas gleznas un no kā pa lēto nopirkuši. Es nezinu, ko mēs nezinām, bet mēs visu izpētīsim, un es jums apsolu, mēs kaut ko atradīsim.

Sadaliet savā starpā ģimenes locekļus un sāciet katru pētīt no 16 gadu vecuma, no skolas sola. Pirmās mīlestības, pirmās nodevības absolūti viss par katru no viņiem. Redzēsiet, tur arī atradīsies atslēga. Slepkavība vienmēr ir kāda stāsta pēdējā nodaļa. Taču stāsta sākums, iespējams, jāmeklē tālā pagātnē. Varbūt tuvā, bet tas nav no svara. Katrā ziņā pagātnē. Mēs zinām šī stāsta pēdējo nodaļu, un tagad mums ir jāatrod stāsts, kurā iederētos šī pēdējā nodaļa. Šāds stāsts atstāj pēdas, to es jums garantēju. Mums ir jāzina par viņiem vairāk, nekā viņi paši zina cits par citu. Brīvi, pie darba.

Klausoties murdoņā, kas piepildīja telpu, sapulcei beidzoties, pulkvedis zināja, ka viņa runa uz izmeklētājiem ir atstājusi labu iespaidu un viņam ir izdevies uzmundrināt un no jauna radīt ticību panākumiem.

Tās bija labas ziņas.

Tagad viņam bija jānoskaidro, kas notiek ar Elizabeti. Tā bija viņa paša mazā izmeklēšana, par kuru viņš nevienam neko nestāstīja. Bija skaidrs, ka Elizabete bija iejaukta visā šajā šļurā un varēja aizvest pie “labā onkuļa”. Tas patlaban ir svarīgi. Ir jāsaprot, ko viņa tagad dara, ar ko sazvanās, ar ko satiekas, ar ko runā un sarakstās. Labi, ka man jau ir tā operatīvā lieta, tagad tā ir jāizvērš. Ar telefona sarunām vairs nepietiks, viņa ir jāpaņem nopietnā izstrādē, sprieda pulkvedis.

Viņš sazvanīja Ostapenko un sarunāja tikties šautuvē.

76 .

Kad mēs ar zēnu atgriezāmies viesnīcā, pulkstenis rādīja jau mazliet pāri pieciem. Vestibila bārā pie galdiņiem sēdēja vairāki vīrieši ar vaļīgi palaistām kaklasaitēm beiguši savas biznesa darīšanas pilsētā, viņi mēģināja aizgaiņāt vientulību ar martīni kokteiļiem, lai pēc tam savā numuriņā dotos pie miera, fonā atstājot ieslēgtu erotisko filmu kanālu. Tuvāk pie letes sēdēja dažas jaunas sievietes īsi piegulošās kleitās un garlaikoti virpināja pirkstos dzērienu glāzes droši vien cerībā sagaidīt vīriešus, kuriem ar filmu vien šovakar nepietiks. Taču man tobrīd nebija nekādas daļas gar šo melanholisko drāmu, kas katru vakaru risinās ikvienā lielākā viesnīcas vestibilā visās pasaules malās. Manas domas kavējās vienīgi pie Mareka un mūsu šīsdienas pastaigas.

Mājas.

Vai tu šeit dzīvoji, Marek?

Mājas. Mamma.

Vai tu atceries šo vietu, Marek?

Viesnīcas spīdīgi sudrabotais lifts nogādāja mūs sestajā stāvā, kur atradās mūsu istabas. Es biju cerējusi nolikt Mareku gulēt un pārmīt dažus vārdus ar Keitu, varbūt aizvest viņu vakariņās, lai pārrunātu mūsu turpmāko rīcības plānu. Galu galā viņa bija tikai pavisam jauna sieviete, kura gan spērusi drosmīgu soli dēla dēļ, taču šobrīd noteikti jutās ne mazāk apjukusi kā mazais zēns. Taču, tiklīdz durvis bija atvērušās, es sapratu, ka viņas plāni ir strauji mainījušies.

“Mēs braucam mājās!” viņa iekliedzās, teju vai klupdama virsū, nikni zibinādama apsarkušās acis.

“Kas noticis, Keita?”

“Kas noticis? Jūs gan zināt, kas noticis! Jūs speciāli mani šitā apčakarējāt!”

“Nomierinies, Keita. Es nesaprotu, par ko tu runā. Kas noticis?”

Viņa manī neklausījās un, izrāvusi Mareku no manām rokām, ņēmās purināt pusaizmigušo zēnu.

“Kur viņa tevi veda? Pasaki, kur viņa tevi veda? Mēs braucam mājās!”

“Keita, puika ir pārguris, viņam vajag pagulēt,” es mēģināju viņu pārliecināt, un Mareks uzreiz, kā apstiprinādams manis sacīto, sāka skaļi raudāt. Nogurums, pēkšņā vides maiņa un šodien pieredzētais darīja savu zēns bija kļuvis pārlieku tramīgs un uzbudināts. Viņam vajadzēja izgulēties. Smadzenēm ir nepieciešams laiks, lai apstrādātu jauno informāciju un pateiktu organismam priekšā, kā rīkoties tālāk un kā izdzīvot jaunajos apstākļos. Tieši tādēļ miegs ir gudrākais padomdevējs. To apzinās pat dzīvnieku pasaule ne velti lauvas, kas atrodas barības ķēdes pašā augšgalā, guļ veselas 20 stundas diennaktī.

“Jūs mani nemācīsiet, ko viņam vajag darīt! Jūsu dēļ man viņu tagad atņems,” Keita niknumā iekliedzās un pati izplūda skaļos šņukstos.

“Par ko tu runā, Keita? Kas tev viņu atņems?” es biju neizpratnē. “Kādēļ tev liekas, ka zēnu kāds varētu atņemt?”

Viņa apķēra Mareku un iespieda viņa galvu sev starp krūtīm, apslāpējot zēna raudas.

“Džekija zvanīja,” viņa paziņoja.

Mana sirds izlaida pukstu, un es jutu, kā aukstas sviedru lāsītes izsitas uz manas muguras.

“Tu runāji ar Džekiju…”

“Viņa teica, ka ies uz policiju. Un ka sociālais dienests atņems man Mareku. Es esmu nozagusi bērnu un izvedusi viņu no valsts…” Keitas balsi aizžņaudza asaras.

“Keita, tā nav patiesība,” es uzliku roku uz viņas pleca. “Tu nevarēji nozagt savu bērnu. Viņš ir tavs bērns. Ja tu gribi, tu vari izbraukt ar savu bērnu, kad vien vēlies.”

“Nē, nē, jūs neko nesaprotat,” viņa skumji pakratīja galvu. “Kad man viņš piedzima, es biju nepilngadīga, tādēļ aizbildņa tiesības ir manai mammai.”

Nolādēts, es pie sevis nodomāju. Man vēderā sažņaudzās kamols, kuru es tik labi pazinu. Bezspēcības kamols. Sirds no satraukuma sitās aizvien ātrāk, un mute pēkšņi bija izkaltusi kā pēc noskrieta maratona.

“Ko viņa tev teica?” es prasīju, mēģinādama saglabāt kaut nedaudz savaldības. Zēna raudas, kas skanēja aizvien skaļāk, vērta situāciju vēl nepanesamāku.

“Viņa teica, ka ies uz policiju. Un es viņu pazīstu viņa pilnīgi noteikti aizies.”

“Mēs varēsim paskaidrot situāciju. Nav taču tā, ka nebūtu zināms, kur tu esi…”

“Viņa bija tik nikna, kad es pateicu, kur mēs esam. Viņa teica, ka atņems man bērnu un tad mani pašu nositīs…” Keita piespieda zēna galvu vēl ciešāk savām krūtīm. “Kāpēc es jums paklausīju, kāpēc?”

Es dažas reizes dziļi ieelpoju. Viens. Divi. Trīs. Ieelpo uz iekšu. Izpūt uz āru. Jāsakoncentrējas.

“Keita, paklausies manī,” es teicu, mēģinādama notvert viņas acu skatienu. “Paklausies manī uzmanīgi. Mēs kopā varam izlemt, kā tālāk pareizi rīkoties.”

“Tur nav vairs ko izlemt. Viņa teica, ka man tūliņ jābrauc atpakaļ. Un, ja es nebraukšu, tad viņa uzreiz ies uz policiju.”

Tātad Džekija bija izteikusi ultimātu. Braukt atpakaļ, cik ātri iespējams… Es pēkšņi saredzēju nelielu gaismas stariņu bezspēcības tumsas viducī. Mēs varējām izpildīt šo ultimātu, taču to nebija iespējams izdarīt uzreiz. Pat tik neaptēsta un rupja Liverpūles paklīdene, kāda bija Džekija, noteikti saprata, ka lidmašīnas nekursē tik bieži kā vilcieni.

“Es piezvanīšu viņai, un mēs vienosimies, ka es tevi ar puiku aizvedīšu atpakaļ, tikko tas būs iespējams.”

Doma, ka man nāksies runāt ar niknumā trakojošo Džekiju, likās teju vai šausminoša.

Keita pacēla acis, pirmo reizi pa mūsu sarunas laiku kaut nedaudz nomierinājusies.

“Vai tiešām? Jūs varēsiet ar viņu kaut ko sarunāt, lai viņa neietu uz policiju?”

“Pilnīgi noteikti,” es apsolīju un saspiedu Keitas roku. Man pašai gan nebija nekādas pārliecības par saviem spēkiem panākt vienošanos, taču tobrīd svarīgs bija tikai viens noturēt zēnu pēc iespējas ilgāk šeit. Vai vismaz tik ilgi, līdz man izdosies atrast kādu pārliecinošu pavedienu, kas ļautu atrisināt viņa mīklu.

Pēc īsa brīža Keita bija pietiekami savākusies, lai piekristu nolikt zēnu gulēt un pagaidīt, līdz būšu aprunājusies ar Džekiju. Es viņai apsolīju, ka atgriezīšos pēc pusstundas, un devos uz savu numuriņu. Tiklīdz biju aizvērusi durvis, izbēru rokassomiņas saturu uz galda un starp daudzajiem sīkumiem sameklēju savas rozā tabletes. No uztraukuma rokas trīcēja tik ļoti, ka nevarēju pat ieliet ūdeni glāzē, tādēļ tabletes noriju, uzdzerot pa taisno no krāna. Labi apzinājos, ka mana dienas deva jau krietni pārsniedz ne tikai to, kuru bija izrakstījis ārsts, bet arī daudzumu, kādu varētu uzskatīt par ārstniecisku. Taču tobrīd es nevēlējos par to domāt. Tikai ne tagad. Man steidzami vajadzēja nomierināties un savākt visus spēkus, lai varētu runāt ar Džekiju. Ja Keitai bija taisnība un Džckija patiešām varētu vērsties policijā, tad uz spēles bija ne tikai Mareka noslēpuma atklāšana. Es pat negribēju iedomāties, kas sekotu, ja presē nonāktu ziņas par šo gadījumu. Daktere Redstona atkal nozog savu pacientu! Šokējoši padzītā bērnu psihiatre pastrādā jaunu pārkāpumu! Nē, šobrīd es nevarēju par to domāt. Man vajadzēja panākt kādu risinājumu. Man vajadzēja iegūt laiku!

Pēc piecpadsmit minūtēm tabletes bija iedarbojušās, un mans ķermenis sajutās kā atkal savienots pats ar sevi un apkārtējo pasauli. Es paņēmu telefonu un starp kontaktiem sameklēju Džekijas numuru.

Nebiju vēl līdz galam izdomājusi, ko viņai teikšu, kad klausulē atskanēja cigarešu un alkohola piesmacēts: “Hallo!”

Man vajadzēja pāris reizes dziļi ievilkt elpu un norit kamolu kaklā, lai spētu izdabūt pār lūpām kādu skaņu.

“Sveika, Džekij,” es ierunājos, balsij skanot nepārliecinoši klusi. “Šeit zvana daktere Redstona.”

77 .

Šautuvē pulkvedi gaidīja sliktas ziņas.

Elizabete bija pazudusi. Neko nepaskaidrojot, ne ar vienu nerunājot, iesniegusi atlūgumu teātrī un pazudusi. Telefons, spriežot pēc pēdējā kontakta ar bāzes staciju, bija atstāts dzīvoklī, taču viņa nebija to lietojusi jau sešas dienas. Zinot, ka tas pulkvedim ir svarīgi, operatīvie darbinieki pie Elizabetes dzīvokļa durvīm bija uzstādījuši slēpto kameru, lai noskaidrotu, vai viņa tajā vēl dzīvo. Sešas dienas neviens nebija ne ienācis, ne izgājis no dzīvokļa. Tagad nācās izlemt ielauzties dzīvoklī vai ne. Šādi rīkoties nebija likumīga iemesla, tomēr gribot negribot nācās pieļaut iespēju, ka Elizabete ir mirusi.

Pulkvedis pieķēra sevi pie domas, ka viņš jau sāk bezmaz sajūsmināties par “labo onkuli”. Savulaik viņš bija sajūsminājies par armijas varenību un kaut kādā mērā iemācījās cienīt ienaidnieku, tāpat tagad pulkvedis pieķēra sevi, ka apbrīno pretinieka ātrumu, precizitāti un nekļūdīgumu. Pretinieks allaž atradās soli priekšā un, šķiet, savu rīcību pārdomāja līdz vispēdīgajam sīkumam.

-     Nē, viņa nav mirusi, viņš teica Ostapenko, viņa vienkārši ir prom.

-    Kāpēc tu esi tik drošs?

-    Es zinu, teica pulkvedis.

Viņš taču nevarēja stāstīt, ka Elizabete “labajam onkulim” vajadzīga kā kompromats pret viņu. Viņa ir dzīva un jebkurā brīdī var uzrasties ar visiem pierādījumiem par izvarošanu, bet “labais onkulis” Elizabeti ir noņēmis no laukuma, lai pasargātos no jebkādām nejaušībām. Elizabete tomēr nebija profesionāle, viņa varēja sastrādāt muļķības, līdzīgi kā viņa jau reiz bija kļūdījusies, zvanot savai kontaktpersonai uzreiz pēc izvarošanas, un sarunājusi daudz lieka. Elizabete varēja salūzt pratināšanā, pakļauties draudiem vai sāpēm, tāpēc “labais onkulis” viņu vienkārši pārcēla darbā kaut kur citur, kur pulkvedis viņai netika klāt. Taču Elizabete nekādā gadījumā nebija nogalināta, jo, pateicoties viņai, pulkvedis bija “labā onkuļa” varā.

-    Mjā, pulkvedis noburkšķēja pie sevis, spēcīgs gājiens…

Ostapenko paskatījās uz viņu ar neizpratni.

-    Beidzam visas darbības, viņa ir prom, neko nepaskaidrojis, noteica pulkvedis.

Šajā brīdī viņš skaidrāk nekā jebkad agrāk apjauta savas bailes. Bailes, ka viņam nav nekādu cerību šajā cīņā ar “labo onkuli”, lai kas viņš arī būtu.

Pulkvedis negribēja padoties, taču kaut kāda prāta daļa atgādināja to, ko viņš bija iemācījies karā. Visas šīs frāzes es nekad nepadodos, nekad neatkāpjos, turos līdz pēdējam tā visa ir tukša bravūra, muļķu un puišeļu runas. Dažkārt dzīvē gadās situācijas, kad tu bēdz, ko kājas nes, protams, ja vien tev ir kaut nedaudz saprāta. Reizēm tu atkāpies, lai neciestu zaudējumus, reizēm neiesaisties cīņā, kurā nav iespējams uzvarēt. Pat visstiprākās armijas zaudē kaujas, vislabākie bokseri izlaiž sitienus, visspēcīgākie cīkstoņi reizēm nonāk uz lāpstiņām, un ir muļķīgi censties sev iestāstīt, ka tā nenotiek. Zaudējums ir jāatzīst. Šī izskatījās pēc kaujas, kuru nāksies zaudēt. Varbūt vajag to atzīt? Vai tomēr vēl cīnīties? Pulkvedis bija gatavs sev atzīt, ka viņam ir šaubas. Pagaidām tikai to.

Jāpiezvana Valērijai. Jāsarunā tikšanās. Sekss vienmēr palīdz. Pēc tam ar skaidru galvu viss vēlreiz jāpārdomā. Ko darīt, ja pretinieks ir stiprāks ? Kā izmantot viņa pārspēku savā labā? Te bija jāpadomā. Jāizdomā kaut kas tāds, kas neļautu “labajam onkulim” būt soli priekšā. Šķiet, armijā to dēvēja par asimetrisku atbildi. Jāizdara gājiens, kuru “labais onkulis” nav paredzējis, kaut kas tāds, ko nevar atvairīt, jo pretinieks tam nav gatavs. Bet kas tas varētu būt?

-               Mēs beidzam visas darbības, pulkvedis vēlreiz skaļi atkārtoja.

-    Lietu arhīvā sakarā ar to, ka operatīvā informācija nav apstiprinājusies. Nekādas saistības ar narkotikām nav, un meitene ir izbraukusi no valsts. Viss. Mūs vairs neinteresē šī meitene.

Viņš izvilka savu dienesta gloku un vienā rāvienā izšāva divpadsmit reizes pēc kārtas, tad, nepaskatījies tālskatī un neatvadījies no uzticamā kolēģa, izgāja no šautuves.

Ja pulkvedis būtu uzmetis aci, kā šoreiz veicies ar šaušanu, viņa garastāvoklis būtu vēl vairāk pasliktinājies. No divpadsmit lodēm četras vispār nebija trāpījušas siluetā. Pārējās bija izkliedētas pa visu mērķi, labākais trāpījums sešiniekā, un arī tas vairāk atgādināja nejaušību.

Ostapenko gan piegāja pie tālskata, kas bija noregulēts uz pulkveža mērķi, un ielūkojās tajā. Viņš uzskatīja, ka ir pelnījis laipnāku attieksmi no pulkveža ja ne kādu paskaidrojumu, tad vismaz atvadīšanos noteikti, taču, ieraugot pulkveža šaušanas rezultātus, viņa sapīkums pārgāja, un Ostapenko pasmīnēja. Bija skaidrs, ka pulkvedis pārdzīvo grūtus laikus.

Labāk šautu pat civilists, kurš pirmo reizi paņēmis rokās ieroci, viņš nodomāja.

78

“Kā tev nav kauna zvanīt, kuce!” Džekija bija nikna un nemaz necentās to apslēpt. “Kādā ellē tu aizvedi manu meitu un mazdēlu? Tu esi pārkāpusi visas robežas, es tūliņ zvanu policijai.”

“Džekij, pagaidi…”

“Nē, nē, tu, nelietīgā maita, es neko negaidīšu. Ne jau velti tevi izmeta no Londonas, un tagad tu domā, ka esi idiotus atradusi Liverpūlē…” “Džekij, nav nekādas vajadzības apvainot vienai otru. Man ir tikai viens mērķis palīdzēt Marekam, un tu ļoti labi to zini.”

“Ko tu muldi neko es nezinu! Es zinu tikai to, ka tu šitā jau vienu reizi palīdzēji! Un ar ko tas beidzās. Kur tu viņus esi aizvedusi?”

Es noriju siekalas un mēģināju saglabāt puslīdz mierīgu balss toni. Jutu, ka Džekija telefona otrā galā ir tuvu eksplozijai man vajadzēja būt piesardzīgai, lai neviens vārds vai izteikums nekalpotu par dzirksteli. Ja viņa uzsprāgs, tad sekas būs katastrofālas rne tikai man, bet arī Marekam. Visvairāk jau viņam. Lai kā arī man tajā brīdī gribējās vienkārši pasūtīt Džckiju uz kādu tālu vietu un nomest klausuli, es turpināju runāt ar viņu maigā balsī gluži kā ar niķīgu bērnu.

“Džekij, lūdzu, uzklausi mani. Tikai vienu minūti paklausies manī…” “Kāpēc man būtu jāklausās tevī, kuce…”

Es izlikos nedzirdam apvainojumu un turpināju.

“Mums bija tikai viena iespēja palīdzēt Marekam atvest viņu uz Šejieni. Par visu ir samaksāts, tev ne par ko nav jāuztraucas.”

“Mums nevajag no jums nevienu centu! Mēs pašas ar to puiku tiksim galā.”

“Es par to nešaubos, Džekij. Taču, lai jūs varētu viņam palīdzēt, puikam ir jāatgūst valoda. Un valodu viņš var atgūt tikai šeit… Patiesībā viņš nupat jau ir atkal sācis brīvi runāt.”

Tā nebija gluži taisnība Mareka runas spējas bija atgriezušās vēl Anglijā, un šeit tās nekļuva ne labākas, ne sliktākas. Tomēr man vajadzēja izmantot katru iespēju noskaņot viņu kaut mazliet labvēlīgi.

“Tiešām? Viņš tagad atkal runā?” Džekijas balsī gan joprojām skanēja neticība. Tomēr tā bija zaudējusi savu atklāti naidīgo toni. “Bet tad jau… tad jau viss ir izdarīts, jūs varat viņu vest mājās.”

“Jā, viņš runā, bet ne pilnībā… saprotiet, mums vajag nostiprināt iegūto rezultātu. Vismaz pāris dienas…” Es izmisīgi meklēju atbalsta punktu. “Izbeidziet man te liet ūdeni. Tas puika runā vai ne?”

“Kā jau teicu viņš šobrīd ir daudz labākā stāvoklī, bet mums vēl vajadzētu pastrādāt…”

“Mani neinteresē, ko jums vajadzētu. Cik dienas vēl ir vajadzīgas, lai viņš varētu normāli runāt?” Džekijas balss tonis tagad bija pilnībā pārvērties. Tas bija vēss un aprēķina pilns, gandrīz vai lietišķs. Iespējams, viņa nupat bija aptvērusi, ka Mareks, kurš spēs saturīgi izstāstīt visus savus piedzīvojumus, kādos viņu aizvedusi ļaunā daktere, presei būs interesantāks materiāls. Tātad arī ienesīgāks.

“Man vajadzētu vēl kādu nedēļu, varbūt desmit dienas…”

“Nekādu nedēļu!” Džekija ierējās klausulē. Bumba bija viņas pusē, un viņa to lieliski apzinājās.

“Trīs dienas. Jums ir trīs dienas. Un, ja Mareks ar manu meitu pēc trīs dienām nebūs atpakaļ Anglijā, es eju pa taisno uz katru avīzes redakciju, kādu vien varēšu sameklēt.”

“Paklau, Džekij, nav nekādas vajadzības draudēt, es taču tikai mēģinu palīdzēt jūsu mazdēlam…”

Arī mans pacietības mērs lēnām izsīka. Turklāt man kļuva skaidrs, ka viņa informāciju tāpat bija izlēmusi pārdot kādam dzeltenās preses tabloīdam. Tās riebīgās dažādu preteklību lapeles reizēm bija gatavas maksāt pat desmitiem tūkstošu mārciņu par iespēju tikt pie jaunākā skandāla. Tāda summa Liverpūles graustu maznodrošinātajai Džekijai noteikti likās prātam neaptverama. Bet viņai bija vajadzīgs Mareks un Keita atpakaļ, uz vietas Anglijā. Viņus vajadzēja dabūt avīzes redakcijā, fotografēt, intervēt… Vienkāršu ziņu par neatļauti aizvestu bērnu, kuru turklāt aizvedusi paša bērna mamma, nevarēja pārdot. Pat ja tur bija iesaistīta bēdīgi slavenā bērnu psihoterapeite Sāra Redstona.

“Es nedraudu. Es tikai informēju,” Džekija draudīgi noteica. “Trīs dienas. Pēc tam es eju uz avīzi, uz policiju, un mēs izsludinām jūs starptautiskajā meklēšanā.”

Es piefiksēju, ka viņa vārdu “avīze” lietoja vienskaitlī un teica “mēs”. Tātad viņa jau bija sākusi runāt, viņai bija līdzzinātāji, kas organizēja šo procesu, kāda tabloīda žurnālists vai varbūt nelietīgs advokāts, kurš cerēja iedzīvoties uz mana rēķina, pēc atgriešanās iesūdzot mani tiesā par ētikas normu pārkāpšanu. Lai kāds arī būtu viņu plāns, es skaidri sapratu tiklīdz speršu savu kāju uz Anglijas zemes, tā Pandoras lādei būs vāks vaļā un mana dzīve atkal pārvērtīsies par elli. Nemitīga bēgšana no tabloīdu fotogrāfiem, izvairīšanās no paziņām uz ielas, slēpšanās pat no lielveikalu kasierēm… Es to visu vienreiz jau biju piedzīvojusi. Tikai šobrīd nebiju droša, vai man pietiek spēka iet tam cauri vēl vienu reizi.

“Paldies tev, Džekij. Trīs dienas. Un pēc tam mēs braucam atpakaļ uz Liverpūli.”

Man vismaz bija izdevies iegūt nedaudz laika. Pat ja tās bija tikai trīs dienas.

79 .

Valērija pamazām kļuva atraisītāka un atklātāka. Cita starpā viņa izstāstīja pulkvedim par savu laulību.

Viņa ilgi nebija varējusi izvēlēties, sākusi jau uztraukties, ka laiks rit un dzīve paiet, līdz beidzot izvēlējusies viņu, gadus piecpadsmit vecāku, dzīvē jau realizējušos, nodrošinātu gaļas veikalu tīkla īpašnieku. Mierīgs, stabils, drošs tā likās Valērijai. Viņš tāds arī bija, taču vai nu kādu grūtību, vai rakstura dēļ drīz vien izrādījās, ka viņš pārmēru lieto alkoholu. Vakaros pārrodas mājās mūždien jau krietni iereibis. Sēžot pie televizora, izdzer vēl pudeli konjaka un aizmieg. Nedaudzās stundas dienā, kad viņš bija pie puslīdz skaidras saprašanas, viņš veltīja darbam. Seksa viņiem nebija jau gadiem. Ari visādi citādi viņi pamazām attālinājās. Valērija atzina, ka tiešām bauda lielu vīriešu uzmanību, taču viņai liekas sevis necienīgi iepazīties uz ielas vai atsaukties tiem vīriešiem, kas viņu uzrunā sabiedriskās vietās. Audzināšana neļauj viņa nav tāda, kura atbildēs kuram katram babņikam, kas iepazīstas veikalā un cer, ka uzreiz tiks pie sievietes tālruņa numura. Nē, tāda viņa nav, un viņai bija izstrādājies gluži vai nosacījuma reflekss bez garas domāšanas atteikt tiem vīriešiem, kuri iedomājušies, ka ir bezmaz pasaules centrs. Ari darbā Valērijai nesanāca saskarties ar vīriešiem, kādi viņai varētu patikt.

Valērija nesaprata, kā tālāk veidot savu dzīvi, tomēr alka būt vismaz seksuāli apmierināta, tāpēc bija nolēmusi meklēt citus ceļus. Sis bija viņas pirmais mēģinājums iepazīties internetā, un viņa apgalvoja, ka pulkvedis pārspējot visas viņas cerības. Pulkvedis tam ticēja, kaut gan īsti nesaprata, kāpēc iepazīties internetā ir pieņemamāk nekā uz ielas. Taču viņš negrasījās izprašņāt Valēriju sīkāk. Ja nu viņa tā domā lieliski. Skaidrs, ka ieguvējs bija arī viņš.

Valērija bija izrādījusi iniciatīvu, sarunājot nākamo tikšanos, arī sekss vairs nebija tik jokains kā pirmajā reizē, lai gan ari šoreiz Valērija sākumā palīda zem segas un uzvilka to līdz zodam.

-    Man ļoti patīk viss orālais, viņa bija teikusi.

-    Tev patīk tikai orālais, bet nepatīk klasiskais sekss ? pulkvedis gribēja saprast.

-    Nu, ne jau tā, ka vispār nepatīk, bet tāds parasts bum, bum… tas ir tā… vienkārši… mazliet prasti. Orālais tas ir smalkāk, maigāk, tuvāk. Tic tomēr ir skūpsti, tikai vēl labāk.

-    Nu, labi, pulkvedis noteica un ķērās pie lietas. Nevarētu teikt, ka viņš guva kādu īpašu prieku no kājstarpes laizīšanas. Viņš uz to raudzījās tikai kā uz metodi, lai padarītu sievieti patiešām slapju un garantētu, ka viegli un bez problēmām spēs tikt viņā iekšā. Taču, ja nu tas Valērijai likās tik svarīgi, viņš varēja pacensties, un pulkvedis to arī darīja, līdz viņa seja bija slapja līdz ausīm.

Tad pienāca Valērijas kārta, un, jāatzīst, viņa darīja to izjusti un ar baudu.

Pulkvedis tomēr negribēja, lai viss tā beidzas. Viņam sekss nozīmēja ieiet sievietē, viņš gribēja sajust, kā tas notiek, sajust ar savu locekli sievieti no iekšpuses. Saņēmis ar abām rokām Valērijas galvu, pulkvedis apturēja viņu un lika saprast, ka grib viņu redzēt uz sevis. Valērija neiebilda. Viņa uzsēdās uz pulkveža un kādu brīdi skaisti un lēni kustējās. Pulkvedis tikmēr spaidīja viņas lielās, pārmēru perfekti apaļās krūtis un skūpstīja viņas krūšgalus.

Kad Valērija bija prom, pulkvedis nodomāja, ka šis jau sāk līdzināties seksam starp diviem mīļākajiem, nevis vienkārši svešiniekiem.

Tikšanās ar Valēriju bija sagādājusi ne tikai seksuālu un fizisku apmierinājumu, bet arī kādu kripatiņu no tā prieka, saviļņojuma un laimes, kas piemīt īsti labam seksam un parasti sākas krietnu brīdi pirms gultas.

80 .

Pēc sarunas ar Džekiju es jutos fiziski un garīgi iztukšota kā auglis, no kura izspiestas pēdējās sulas paliekas. Tā droši vien jutās ļaudis tajos laikos, kad par efektīvāko ārstēšanās metodi uzskatīja asins nolaišanu, it kā būtu aiztecējusi dzīvības sula. Nolieta un pazaudēta, un man nebija ne jausmas, kā to atgūt. Taču visļaunākais bija nevis bezspēks vai nogurums, bet gan tukšums. Izmisīga tukšuma sajūta, kas tobrīd apņēma mani ar skaudru un sāpīgu tiešumu. Tādos brīžos, kad ķermenis bija kļuvis visvājākais, tam visvairāk bija nepieciešams kāds cits, otrs ķermenis, kam pieglausties un no kura saņemt enerģijas silto papildinājumu. Vientuļš cilvēks ir kā autobraucējs ar tukšu bāku nekurienes vidū. Ļengana bura aizlauztā mastā un bezspēkā saļimis skrējējs viņam vien zināmā maratonā. Visvājākais cilvēks ir savā vientulībā. Man likās, es vēl nekad nebiju jutusies tik vāja.

Vismaz nelielu mierinājumu slēpa sudrabainais folijas iepakojums ar mīlīgajām gluži nevainīga paskata rozā tabletēm. Es jau biju pārstājusi skaitīt, cik daudz tās dienas laikā izdzēru. Es arī nevēlējos to zināt. Tāpat bija skaidrs, ka lietoju tās stipri par daudz un tuvākajā laikā man būs jāsāk domāt, kā atbrīvoties no pieraduma. Bet tas būs tuvākajā laikā. Ne tagad. Tagad man bija trīs dienas, kurās atrisināt Mareka noslēpumu un pierādīt, ka neesmu bijusi pustraka, ezoterisku iedomu pārņemta sieviete. Trīs dienas, kurās pierādīt, ka tam visam bija pamats, turklāt zinātnisks, un racionāli izskaidrojams pamats rīkoties tieši tā, kā biju darījusi. Un nekā citādi! Bet ko pēc tam? Varbūt atvainošanās? Vai vismaz samierināšanās…

Pēc tam. Tas viss būs pēc tam. Tagad es sagaidīju, līdz kārtējā benzodiazepīnu deva sniedza savu mierinošo apskāvienu, un tad devos uz Keitas un Mareka numuriņu pastāstīt par savu sarunu ar Džekiju. Keita atvēra durvis manāmi satraukta.

“Nu, ko viņa teica?”

“Viss ir kārtībā, Keita. Nomierinies, klusāk!” Es viņai norādīju uz gultā guļošo Mareku. “Bērns taču guļ.”

“Nešušiniet mani kā tādu mazu bērnu! Ko teica mana mamma?” “Neuztraucies, mēs vienojāmies par trim dienām.”

“Kādām trim dienām?”

“Mēs mierīgi varam šeit pavadīt vēl trīs dienas. Tava mamma apsolīja necelt nekādu paniku.”

“Trīs dienas? Bet es negribu vairs šeit palikt. Es gribu atpakaļ mājās…” Jaunās sievietes seja, negulētiem riņķiem zem acīm un izpūrušiem matiem, tagad atgādināja niķīgu pusaudzi. Lai noslāpētu dusmas, man nācās sev atgādināt, ka patiesībā viņa joprojām tāda arī bija gandrīz vēl pusaudze, kurai grūti kontrolēt savas emocijas un rīcību.

“Keita, tu visu dienu neesi nekur izgājusi. Varbūt tev vajag drusku izkustēties, ieelpot svaigu gaisu.”

“Negribu es nekādu gaisu. Kāpēc mums šeit jāpaliek veselas trīs dienas ?”

“Lai palīdzētu Marekam. Man vajag vēl nedaudz laika. Un tava mamma ar to bija mierā, viņai nav nekādu iebildumu.”

“Apnikusi man tā mamma. Un jūs arī! Visu laiku tikai mani kontrolēt un mācīt, kā dzīvot. Es pati zināšu, kā labāk man un Marekam!” Straujās garastāvokļa svārstības pēkšņi bija kļuvušas nevaldāmas tik raksturīgi pusaudžiem.

“Es zinu, Keita. Es zinu. Tikai dod mums vēl trīs dienas laika. Tu taču biji gatava šeit atbraukt, tad mums arī jānoved šī lieta līdz galam.”

“Bet es esmu tik nogurusi no šitā visa.”

“Es tevi saprotu, Keita,” teicu, uzlikdama rokas uz viņas pleciem. “Tici man, viss būs kārtībā. Bet tagad gan tev būs labāk iziet kaut kur pastaigāties. Šeit apkārt ir ļoti skaista pilsēta, un, ja negribi nekur tālu iet, tad tepat lejā, foajē, ir viesnīcas bārs.” Es iebāzu roku kabatā un uztaustīju dažas eiro banknotes, kuras pa dienu kopā ar Mareku bijām izņēmuši no bankomāta pilsētā. “Ņem, atpūties nedaudz, tu esi to nopelnījusi, Keita.”

“Es nezinu, vai drīkstu…” Keita kautrīgi nomurmināja, taču paņēma banknotes un, veikli tās salocījusi, iebāza džinsu aizmugurējā kabatā. “Bet kā ar Mareku?”

“Es viņu pieskatīšu. Neuztraucies.”

Viņa pasmaidīja šķiet, pirmo reizi kopš brīža, kad biju viņus ar zēnu sagaidījusi mašīnā pa ceļam uz Liverpūles lidostu. Pēc aptuveni pusstundas, pārģērbusi svīteri un uzklājusi sev neraksturīgi plānu kosmētikas kārtiņu, viņa atstāja numuriņu. Es atviegloti uzelpoju un apsēdos uz gultas malas. Zēns gulēja, pagriezies uz labajiem sāniem, viņa krūtis vienmērīgi cilājās dziļa miega rāmajā ritmā. Pat guļot viņa sejā jautās kāda noslēpumaina, mazliet drūma atblāzma. Ar pirkstiem aizskāru viņa galvu un atglaudu no pieres melnos, spīdīgos matus. Viņš izskatījās tik trausls un neaizsargāts. Tajā brīdī es sajutos tā, it kā būtu gatava bez domāšanas nostāties pretim jebkam, kas kaut mazliet apdraudētu šo mazo radību. Varbūt tā bija sajūta, kuru mēdz dēvēt par mātes instinktu? Nezinu, es to nevarēju zināt, jo līdz šim man nebija dāvāta iespēja ko tādu izjust. Viegli noglāstījusi zēna vaigu, es turpināju vērot viņu guļam un aizdomājos par dažādām lietām, kamēr aiz loga vakara krēslu nomainīja nakts tumsa un tad pirmie rīta stari. Mareks pamodās neparasti agri pulkstenis rādīja tikai drusku pēc sešiem. Mirkli pēc pamošanās viņa acis vērās manī, taču tajās nebija nekāda izbrīna vai jautājošas neizpratnes. Viņš bija pieņēmis faktu, ka turpmākās dienas mēs būsim nesaraujami vienoti. Viņš izmisīgi vēlējās atrast to, kas viņu nemitīgi tirdīja no iekšpuses, bet kam viņš nezināja ne vārda, ne nosaukuma. Zēns apzinājās, ka tikai manos spēkos bija viņu aizvest pie šiem atmiņu fantomiem un rēgainajiem tēliem. Nostāties pret tiem aci pret aci bija vienīgais veids, kā likt tiem izgaist. Vai izgaist pašam kopā ar tiem.

Mēs paēdām brokastis viesnīcas restorānā un uzreiz devāmies ceļā.

“Uz kurieni ?” viņš pajautāja. Tomēr viņa acīs neredzēja jautājumu, bet drīzāk gaidas pēc apstiprinājuma.

“Uz mājām,” es viņam teicu, un zēns nolaida acis.

Rīta dzestrais vējš patīkami atsvaidzināja manu miega badā izmocīto seju. Agrie saules stari lauzās cauri zaļajiem koku kupoliem parkā, kurš veda uz namu Elizabetes ielas galā, bet dzidri zilās debesis solīja siltu agra rudens dienu bez vēja un lietus. Mēs devāmies turpat, kur Mareks vakar bija pazinis savas mājas. Iespaidīgais, majestātiskais nams ar kolonnām un metāla vārtiem, kas norobežoja mauriņu pie ieejas. Šodien es cerēju tikt tālāk par parādes durvīm. Biju pārliecināta, ka Mareks atcerēsies vairāk un spilgtāk, nonākot tuvāk saviem atmiņu objektiem. Kopš mēs bijām ieradušies Rīgā, viņa atmiņu intensitāte bija strauji pieaugusi, bet parkā, kuru viņš bija attēlojis savos zīmējumos, zēna atmiņas kļuva pavisam precīzas. Ja mums izdotos nokļūt šī nama kāpņu telpā, biju pilnīgi droša, ka zēns mani aizvedīs arī līdz konkrētajam dzīvoklim. Un tas jau nozīmētu konkrētas sejas, uzvārdus, vēsturiskus datus citiem vārdiem sakot, apstiprinājumu.

Tuvojoties vārtiņiem, jutu, kā Mareka roka manā plaukstā sažņaudzas ciešāk. Palūkojos uz viņu un sabužināju zēna matus. “Neuztraucies, Marek. Viss ir kārtībā. Mēs drīz būsim mājās!”

Viņš pamāja ar galvu, bet nekā neteica. Mēs bijām nonākuši pie vārtiņiem es tos paraustīju, un, kā jau biju domājusi, tie bija aizslēgti. Paskatījos pulkstenī, tas rādīja ceturksni pāri septiņiem. Drīz nama iedzīvotājiem bija laiks posties uz darbu. Cerēju, ka mēs varētu iesprukt iekšpusē, kad kāds no viņiem nāktu ārā.

“Pagaidīsim mazliet,” es teicu Marekam.

Viņš pamāja ar galvu, ar skatienu ieurbies nama logos. Es pieliecos pie viņa un norādīju ar roku uz vienu no tiem.

“Vai tas ir īstais, Marek? Vai tie ir tava dzīvokļa logi ?”

Viņš noraidoši papurināja galvu. Es norādīju uz nākamo. “Vai tur?” Pēkšņi es sajutu pieskārienu savam plecam un izbīlī satrūkos. Strauji pagriezusi galvu, es ieraudzīju mums aiz muguras stāvam divus vīriešus zilos formastērpos. Viens no viņiem man kaut ko teica valodā, kuru nesapratu.

“Atvainojiet,” atbildēju viņam angliski, “es nesaprotu.”

Viņa seja izteiksmi nemainīja. Viņš ar galvas mājienu norādīja tālāk pa ielu, kur es ieraudzīju baltu busiņu ar policijas bākugunīm. Otrs policists tikmēr bija satvēris Mareku aiz rokas. Zēns nepretojās. Es piecēlos un sekoju viņiem līdzi uz mašīnu.

81 .

Reizumis, kad kauja ieilgst līdz divām vai trim diennaktīm, pa vidam gadās klusuma brīži desmit minūtes, piecpadsmit, varbūt stunda. Iestājas nedabisks klusums.

Klusums bez putniem, bez cilvēku soļiem, bez garāmbraucošām mašīnām, klusums, kurš liekas nevis dzidrs, bet biezs. Biezs un nedraudzīgs kā klusums ūdenī zem ledus.

Uztvere joprojām ir galēji saasināta. Sākumā uzmanība, nervu sistēma, sirds saglabā kaujas režīmu, bet tad nāk atvieglojums, ka esi palicis dzīvs. Ja nogurums vēl nav tik liels, lai nekavējoties pārslēgtos jau uz citu izdzīvošanas režīmu, tad gan parādās tās nepatīkamās domas, bailes un izmisums.

Netīrs, noskrandis, savās un svešās asinīs, brūcēs un ievainojumos, kurus pamani tikai tagad, tu pēkšņi saproti, ka šajā grāvī vai sētmalē tu arī paliksi uz visiem laikiem. Šis ir tavas īsās, bezjēdzīgās dzīves gals. Dzīves, kurā tā arī nekas lāgā nav ne sasniegts, ne piedzīvots. Automātam no aktīvās šaušanas ir nodegusi visa krāsa, un pat tas ir smilšu un dubļu krāsā kā tu pats. Apkārt tu redzi kritušo ļenganās ķermeņu daļas. Tie ir cilvēki, ar kuriem tu vēl runāji pirms pusstundas, cilvēki, ar kuriem sapīpēji, cilvēki, ar kuriem vakariņoji no vienas konservu bundžas. Jā, tad parādās šīs domas. Es taču arī te nomiršu, mēs nekad netiksim no šejienes prom. Galvenais ir paglabāt vienu granātu, lai nesaņem dzīvu gūstā. Galvenais nenonākt gūstā. Es taču miršu. Mums nepietiks munīcijas, nez cik vispār no mūsējiem vēl dzīvi. Palīgā, protams, neviens neatnāks. Tās ir beigas. Tik stulbas un necilas. Kāpēc, kāpēc es vispār te esmu? Ko es te daru? Kāpēc man šeit jāmirst? Dzīvot gribas tik ļoti, ka var sajukt prātā, bet tad tu saklausi ievainoto vaidus un saucienus pēc palīdzības, sasaucas dzīvie, ir jāpārlādē tukšās magazīnas, komandieris dod jaunus uzdevumus vai atsākas kauja, un atkal nekādu domu nav, nav klusuma un arī baiļu vairs nav. Nekā nav, tikai kauja, un tu ceri izdzīvot šo vienu mirkli, kamēr

izšausi šo vienu īso kārtu, kamēr pārskriesi pāri ceļam, kamēr tiksi līdz tai ēkai… un pēc tam, pēc visa šī, kad viss tomēr ir beidzies un dzīvie sanāk kopā, starp viņiem ir dzimis kaut kas tāds, kas izmaina visu kara būtību. No šī brīža tu karo nevis vairs par dzimteni, nevis lai pildītu kaut kādu idiotisku internacionālo pienākumu, sniedzot palīdzību brālīgajai afgāņu tautai atvairīt imperiālistisko agresiju, tu karo nevis tāpēc, ka ir tāda pavēle, nē, tu karo karavīru brālības dēļ. Tikai un vienīgi šo cilvēku dēļ, ar kuriem kopā esi bijis nevis vienkārši tuvu nāvei, tu esi bijis nāvē iekšā, bet tomēr atgriezies atpakaļ. Ne visus tu pazīsti ļoti labi, ne visi tev ir draugi, bet ar katru tevi vieno šī īpašā kopība. Jūs turaties kopā, turaties pretī kopīgam ienaidniekam un sargājat cits citu. Jūs vienkārši kopīgi cenšaties izdzīvot. Karš kļūst ļoti vienkāršs un ļoti personisks. Jūs kopā cenšaties izdzīvot, pildot to vai citu uzdevumu. Tu sargā savējos un iznīcini ļoti personiskus ienaidniekus, un vairs nav nekādas nozīmes, ka šī nav tava zeme, ka tu esi tik tālu no mājām, ka vispār nesaproti, kāpēc vajadzīgs šis karš. Jūs vienkārši esat īpaša brālība, kas nonākusi briesmās, un tu esi gatavs aizstāvēt savus brāļus pat par savas dzīvības cenu. Līst zem lodēm un iznest mirstošu biedru no kaujas lauka, kā Džamats bija iznesis viņu. Neviens neko tādu nav spējīgs izdarīt dzimtenes, brālīgās afgāņu tautas vai ordeņu dēļ, toties nedomājot to dara sava biedra dēļ. Džamats taču varēja viņu arī atstāt. Vēl viens sašauts karavīrs paliek guļot kaujas laukā. Visi redzēja, kā viņu nošāva. Tā gadās. Taču Džamats viņu izvilka, izglāba savu miesassargu, jo viņi bija kas vairāk nekā brāļi.

Miera laiku dzīvē pulkvedim trūka šīs tuvības, kopības, piederības, brālības sajūtas, un atmiņas pārtapināja karu romantiskāku, nekā tas būtu pelnījis. Policija bija iestāde, un tajā, protams, nekādas brālības nebija, drīzāk jau intrigas un konkurence. Pulkveža skatījumā policisti vispār bija tādi pa pusei civilisti. Tātad tikai pa pusei pieauguši, tikai pa pusei attīstīti un tikai pa pusei vīrieši.

Nez kā es justos, ja būtu ģimene, viņš domāja, varbūt ir ģimenes, kas jūt šādu brālību un kopību kā karavīri karā? Varbūt, bet vienu pulkvedis zināja lieliski viņa tēvs un māte ne tikai viens otru neglābtu no lodēm, bet nebija tālu no tā, lai paši ielaistu otram lodi galvā.

Būtu jāpiezvana un beidzot jāsatiekas ar Džamatu, sprieda pulkvedis, pēdējo no viņa Afganistānas laiku biedriem, ar kuru vēl bija saglabājies kontakts. Pasēdētu, atcerētos, aprunātos tas noteikti būtu lieliski.

82

Bailes. Tās bija pirmās izjūtas, kas mani pārņēma, kad aiz mums aizcirtās policijas busiņa durvis. Primitīvas bailes. Vienkāršākā no visām emocijām, kas cilvēku padara līdzīgu ikvienai citai dzīvās pasaules radībai. Var nepazīt mīlestību, var nepazīt kaislības, ilgošanos, prieku, tuvību, reliģiskas alkas vai abstraktas pārdomas bet bailes pazīst katrs, kurš ir dzīvs. Varbūt tieši to arī nozīmēja būt dzīvam baidīties.

Man vajadzēja pamatīgi saņemties, lai neizrādītu bailes. Blakus sēdēja Mareks, klusi vērdamies sev priekšā, uzrāvis plecus un sakņupis maziņš, kā vēlēdamies padarīt sevi neredzamu draudīgajai pasaulei, vēl viena primitīva uzvedības iezīme. Abi policisti sēdēja priekšā un savā starpā kaut ko pārsprieda. Spriežot pēc intonācijas, tas bija kas gluži sadzīvisks, jo viens no viņiem lāgiem gurdeni iesmējās. Es baidījos no visa, kas tagad varētu sekot. Pirms brauciena biju apsvērusi dažādus potenciālos šķēršļus, bet policijas iejaukšanos nebiju pg.t iztēlojusies. Un man nebija ne jausmas, ko var atnest šis negaidītais pavērsiens. Kā pret mums izturēsies šīs valsts policisti? Vai viņiem pastāvēja līdzīgas likuma normas kā Anglijā? Vai arī šeit pastāvēja tiesības runāt tikai advokāta klātienē, neizpaust informāciju par pacientu, saņemt palīdzību, ja tāda būs nepieciešama. Par to visu man nebija nekādas apjausmas, un tas mani neizsakāmi biedēja. Es pieglaudu vaigu Mareka mīkstajiem matiem. Viņš nereaģēja.

Kad bijām nonākuši galā, policisti atvēra durvis un vēlreiz pamāja ar galvu, liekot mums izkāpt. Mēs sekojām viņiem pa skaisti iekoptu aleju, kuras galā atradās sarga postenis. Pie ieejas, atspiedušies pret drošības barjeru, laiski smēķēja mazs bariņš policistu. Viņi pārmija dažus vārdus ar mūsu pavadoņiem, un visi skaļi iesmējās. Tad mēs turpinājām ceļu uz galveno ēku. Savā iztēlē biju iedomājusies kādu nodrupušu ķieģeļu celtni, kurā skarbām sejām pārvietojas drošībnieki pelēkos šineļos stereotipi par Austrumeiropu, kas uzpeldēja apziņā no sen bērnībā redzētām Rokija filmām un Eltona Džona videoklipa par skaisto, bet bezgala drūmo austrumvācu policisti Ņikitu. Tomēr realitāte, kā jau tas nereti mēdz gadīties, sagādāja pārsteigumu. Mūsu priekšā pavērās stikla un dzelzsbetona konstrukcija, kuras dizains bija tik futūristiskā manierē ieturēts, ka tas šķistu drosmīgs pat Londonas jaunās arhitektūras kvartālos. Cauri gigantiskajām stikla sienām varēja redzēt plašus, gaišus kabinetus, ko savā starpā savienoja spirāles formā izliekts gaitenis. Pa to steidzīgā solī gluži kā globālas korporācijas birojā pārvietojās klerku kolonnas. Cilvēki lielākoties bija ģērbušies civilā. Vienīgi uzraksti man nesaprotamajā latviešu valodā un ieroči, kurus neslēpti pie sāniem nēsāja lielākā daļa darbinieku, atgādināja, kur atrodamies patiesībā. Pavadoņi ieveda mūs garajā spirālveida koridorā, kuru biju redzējusi no ārpuses. Tam abās pusēs stiepās darba kabineti. Nonākuši līdz durvīm ar numuru “24”, abi policisti apstājās un lika noprast, ka mums ar Mareku jādodas iekšā.

“Bet, atvainojiet, mēs tiešām neko neesam pārkāpuši… Šis zēns cieš no traucējumiem, viņam nepieciešama īpaša aprūpe…”

“Nē, nē, nē,” noraidoši pakratīja galvu viens no inspektoriem, norādot, ka no manis sacītā nekā nesaprot. Otrs tikmēr atvēra durvis un vēlreiz ar roku norādīja, likdams mums doties iekšā. Manu ķermeni pārklāja baiļu sviedri. Es satvēru Mareka roku un cieši saspiedu.

“Ejam, Marek,” es viņam teicu, “ejam, viss būs kārtībā. Mums tikai mazliet būs šeit jāuzgaida.”

Viņš paspēra soli uz priekšu likās, zēns neizjuta tādas bailes kā es. Vai arī viņa apziņa vēl nefiksēja stāvokļa nopietnību. Lai kā arī būtu, es viņam sekoju, un mēs iegājām plašā, gaišā telpā, kuras vidū atradās biroja galds un daži krēsli, kas šeit arī bija vienīgās mēbeles. Pie vienas sienas atradās liels spogulis, aiz kura, kā es zināju, pateicoties ikvakara detektīvu seriāliem, slēpās novērotāju telpa. Abi policisti aizvēra aiz mums durvis, un mēs ar Mareku palikām divatā.

“Viss būs labi,” es viņam teicu. Zēns nepakustējās. Viņš tikai mulsi raudzījās sev priekšā. Viņa acīs nebija satraukuma, tomēr šī apātija darīja mani vēl bažīgāku. “Apsēdies, pagaidīsim mazliet,” sacīju, piebīdīdama viņam vienu no krēsliem, un viņš paklausīgi apsēdās, rokas salicis klēpī.

Es piegāju pie spoguļa un paraudzījos savā atspulgā. Nogurusi seja. Riņķi zem acīm. Arī mati varēja būt labāk kopti. Policistu uztverē es patiesi varētu likties aizdomīga. Man gan nebija ne jausmas, kādēļ esmu nonākusi šeit. Maz ticams, ka Džekija būtu sazinājusies ar policiju un mūs izsludinājusi starptautiskajā meklēšanā, bet pats fakts, ka nekoptiem matiem un riņķiem zem acīm biju spiesta gaidīt policijas izolatorā, jau tāpat bija daiļrunīgs. Daktere Redstona, cik gan tālu tu esi…

Manas pārdomas iztraucēja enerģisks durvju atvēršanās troksnis. Pa tām ienāca jauns vīrietis policijas formā ar dokumentu mapi rokā. Viņa sejā jautās zināmi inteliģences vaibsti, un es nospriedu, ka viņš būs augstāka ranga policists. Tomēr mulsinoša šķita viņa jaunība, kas īsti neatbilda priekšstatam par augstāku dienesta pakāpi.

“Sveiki, es esmu inspektors Vanags,” jaunais vīrietis teica labā angļu valodā ar nelielu akcentu. “Atvainojiet, ka mums vajadzēja jūs aizturēt.” “Nē, nē, nekas,” teicu skaļā balsī, kurā pati piefiksēju drebelīgu satraukuma noti. Ja policists ir apmācīts šim darbam, tas viņu noteikti darīs aizdomīgu. Man steigšus vajadzēja sakoncentrēties. “Noteikti tūliņ visu noskaidrosim. Tas pavisam noteikti ir kāds pārpratums…”

“Nē, diemžēl nedomāju gan, ka tas ir pārpratums.” Jaunā policista sejā jautās neviltota līdzjūtības izteiksme, kas lika man uz brīdi sastingt, meklējot pareizos vārdus.

“Kā… bet kā jūs to domājat? Mēs tiešām neko nelegālu neesam darījuši. Es esmu daktere Redstona, šis ir mans pacients…”

“Jūs neuztraucieties, tūliņ visu izrunāsim,” viņš satvēra manas rokas un aicināja apsēsties.

Es novietoju savu krēslu līdzās Marekam, kurš joprojām šķita ignorējam apkārtējās norises, tostarp arī policistu.

“Redziet, lieta tāda, ka mēs saņēmām informāciju…”

“Tātad viņa zvanīja! Bet tie ir meli, tie patiešām ir meli.” Mana blūze, mitra no sviedriem, pielipa pie muguras. Džekija, tā noziedzīgā Liverpūles maita, nebija turējusi vārdu…

“Atvainojiet, kas zvanīja?” Ari policists šķita izsists no sliedēm.

“Nu, jūs taču teicāt… ka jums zvanīja, lai ziņotu par mums.”

“Es laikam nesaprotu, ko jūs vēlaties sacīt,” viņš papurināja galvu. “Bet, lai kā tas būtu, mums zvanīja novērošanas postenis, kas bija izvietots pie

nozieguma vietas. Jūs esat šo vietu apmeklējusi vairākkārt.”

“Nozieguma vieta? Tagad ari es vairs nesaprotu, par ko jūs runājat. Kāda nozieguma vieta?”

“Mēģināšu jautāt pavisam īsi. Ko jūs meklējāt pie Elizabetes ielas 19. nama?”

Mana sirds sažņaudzās. Kāds policijai varēja būt sakars ar šo vietu? Atmiņas par iepriekšējām dzīvēm noteikti nebija fenomens, kas varētu interesēt oficiālās struktūras. Ja vien… Ja vien viņi nemeklēja kādu citu un mēs ar Mareku tur bijām gadījušies tikai nejaušas sakritības rezultātā.

“Atvainojiet, bet man šķiet, ka tomēr šeit būs pārpratums. Ja tajā vietā ir noticis kāds noziegums, man ļoti žēl, bet mums ar to nav nekāda sakara.”

Policists raudzījās man acīs, neteikdams ne vārda, kā gaidīdams, lai turpinu.

“Patiešām, mums ar to nav nekāda sakara. Mēs tur bijām pavisam citās darīšanās.”

“Un kādās tieši darīšanās, ja atļausiet vaicāt?”

“Nu… tas ir saistīts ar manu pacientu,” es pamāju ar galvu uz Mareka pusi. “Diemžēl baidos, ka vairāk nevarēšu jums atklāt. Pacienta konfidencialitāte un pārējais…”

Inspektors paliecās uz mani pusi un uzlika savu roku uz mana ceļgala. Jebkuros citos apstākļos es to būtu uzskatījusi par skandalozu žestu, ko varētu interpretēt pat kā seksuālu uzmākšanos. Taču viņa kustība šķita neapzināta un seja pauda tik neviltotu līdzjūtību, ka, sev par pārsteigumu, es sajutos drīzāk atbruņota, nevis aizskarta.

“Es tiešām vēlos jums palīdzēt. Saprotiet, ka šī nav oficiāla pratināšana. To veiks mūsu priekšnieks, būs klāt arī bērnu inspektore, visu fiksēsim likumā noteiktajā kārtībā. Bet tagad šī saruna ir tikai starp mums, un es ļoti gribu jums palīdzēt. Ja jūs man izstāstīsiet, kādēļ tur atradāties, es labāk varēšu sagatavot savu priekšnieku sarunai ar jums.”

“Bet… bet es tiešām nezinu, ko lai jums atbildu.” Tā bija taisnība. Es nezināju, ko lai es šeit, svešas valsts policijas iecirknī, atbildu šim jaunajam policistam, kurš turēja roku uz mana ceļgala un pat neapzinājās šī žesta divdomīgumu. Lai stāstu viņam, ka zēns, kurš sēž man blakus, savā iepriekšējā mūžā ir varbūt dzīvojis Rīgā? Lai atklāju viņam visas savas aizdomas? Ka, sekojot zēna mīklainajiem mājieniem, meklēju viņa iepriekšējo dzīvi? Ja es to visu tagad pastāstītu, jebkādas nopratināšanas patiešām beigtos turpmāk ar mani sazinātos tikai psihiatra klātbūtnē. “Es baidos, ka nevaru neko atklāt tas ir saistīts ar manu pacientu…” “Dakter, lūdzu, paklausieties, ko es mēģinu jums pateikt,” roka uz mana ceļgala pēkšņi likās smagāka. “Tajā mājā nesen ir notikušas slepkavības. Nevis viena, bet veselas divas. Un abas joprojām neatrisinātas. Ja jūs tagad ierodaties, veicat nesaprotamas darbības pie šī nama un atsakāties paskaidrot, kādēļ jūs tur esat ieradusies, tad mums būs diezgan daudz jautājumu, ko jums uzdot.”

“Slepkavības?” Vārds skanēja manī kā vibrējošs baznīcas zvans, raisot trauksmi un nemieru. “Kādas slepkavības?”

“Tās visas ir izmeklēšanas detaļas, bet es tiešām jums apsolu jums būs daudz labāk, ja vispirms aprunāsimies mēs divatā. Es mēģināšu tad darīt visu, kas iespējams. Un jūsu pratināšana pie mana priekšnieka būs stipri vieglāka.”

Vai viņš teica vārdu “vieglāka” tāpēc, ka svešā valodā nemācēja atrast piemērotāku izteicienu? Varbūt tiešām lika noprast, ka gaidāma smaga un ilga pratināšana, kuru es šobrīd varēju padarīt vieglāku? Un vēl tas šausminošais vārds “slepkavība”… Es nevarēju atļauties tikt ievilkta kādā briesmīgā izmeklēšanas procesā, turklāt es taču nebija viena, no manis bija atkarīgi gan Mareks, gan Keita.

“Cik sīki jūs gribat zināt?” es pavaicāju, uzmezdama ātru skatu Marekam. Viņš joprojām nebija pakustējies.

“Kā jūs pati uzskatāt, cik daudz man vajadzētu zināt.”

“Vai jūs esat kādreiz domājis,” es teicu, paraudzīdamās viņam tieši acīs, “kas notiek ar cilvēku pēc nāves ?”

83 .

-    Vai drīkst? Mums ir kaut kas mazliet neparasts, Vanags sagaidīja pulkvedi uzgaidāmajā telpā.

-    Nāc iekšā. Es klausos.

-    Atceraties posteni Elizabetes ielā, kuru jūs norīkojāt pēc Makša slepkavības? Viņi novēro, kas apmeklē Šapiro, vai nav kaut kas neparasts un tamlīdzīgi.

Pulkvedis nepacietīgi pamāja ar galvu. Viņam nepatika šādi ievadi. Pats par sevi saprotams, ka viņš atceras posteni, kuru pats nozīmēja. Viņam nevajag, lai kāds par to atgādina un vēl smalki izskaidro, kādā nolūkā tas darīts. Galu galā, viņš ir aizņemts cilvēks, un tas ir neprofesionāli tērēt viņa laiku, lai stāstītu to, ko viņš jau zina. Kas viņš galīgs idiots, ka neatceras pats savus rīkojumus? Kā lai šiem jauniņajiem iemāca pareizi zinot?

>

-    Tad lūk, turpināja Vanags, šis postenis tiešām pamanīja kaut ko aizdomīgu. Vispirms pie Šapiro mājas parādījusies kāda sieviete ar bērnu. Staigājusi apkārt, skatījusies, pētījusi, bet drīz abi aizgājuši. Nākamajā rītā tā pati sieviete atkal bijusi klāt ar visu puiku. Fotografējusi un labu brīdi grozījusies ap durvīm, nevarēdama iekļūt kāpņu telpā. Tad arī policisti nolēmuši pārbaudīt dokumentus. Sieviete izrādījusies ārzemniece, nesaprot ne latviski, ne krieviski. Tāpēc atgādāja šurp.

-    Tā, turpini.

-    Es ar viņu aprunājos. Negāja viegli sākumā neko negribēja stāstīt. Prasīja, kāpēc aizturēta, ko mums vajag, uz kāda pamata un tā tālāk, kā jau parasti. Es teicu, ka mums vienkārši vajag zināt, kāpēc viņa vairākkārt parādījusies pie Elizabetes ielas 19. nama, kāpēc vēlējusies tikt ēkā iekšā un ko viņa vispār dara Latvijā. Atstāju uz pāris stundām apdomāties un pēc tam šo to uzzināju.

-    īsāk, pulkvedis īgni norūca, mani neinteresē šīs atkāpes.

-     Esot it kā zinātniece, kas pēta iepriekšējo dzīvju fenomenu. Puika nav viņas dēls, bet gan zinātniska eksperimenta dalībnieks, kurš atceroties savu iepriekšējo dzīvi. Un, pats labākais, viņš iepriekšējā dzīvē esot dzīvojis tieši šajā mājā. Tāpēc viņi te atgriezušies, lai puika spētu atcerēties vairāk.

-     Skaidrs, bet kāpēc tu man to visu stāsti ? Trieciet viņu ratā, mums pietiek savu jukušo, nevajag vēl no ārzemēm. Tikai pārbaudiet, vai viņa to bērnu kādam nav nozagusi. No tādām trakajām to mierīgi var sagaidīt.

-    Ar bērnu viss kārtībā, es pārbaudīju viņa māte arī atbraukusi līdzi un apmetusies Radisson. Bet es pārbaudīju arī to anglieti. Par viņu internetā var atrast diezgan daudz. Viņa tiešām ir bērnu psihologs, viņa ir ārstējusi pat Anglijas karaļnama princesi. Diezgan pazīstama Anglijā. Pēc jukušas galīgi neizskatās. Turklāt tieši tāpēc viņa negribēja sākumā neko stāstīt, jo ļoti labi apzinās, cik tas viss izklausās jokaini, tomēr uzstāj, ka viņa ilgi strādājusi ar šo zēnu un ka viņš tiešām kaut ko atceras.

-    Labi, lieliski, lai atceras, man vienalga. Bet kāpēc tu man to stāsti ?

-    Es domāju, varbūt jūs gribēsiet ar viņu aprunāties?

-     Kāpēc? Mani muļķības par iepriekšējām dzīvēm neinteresē. Mani interesē, kurš apšauj cilvēkus Rīgas centrā. Tai anglietei, cik saprotu, ar to nav nekāda sakara.

-    Viņai it kā nav. Es saprotu, ka tas viss patiesi izklausās stipri jokaini, bet tas puika esot teicis, ka viņam piederējis suns, vārdā Ringo. Tas puika ir pirmo reizi Latvijā, bet stāsta, ka dzīvojis šajā mājā agrāk un viņam bijis suns Ringo. Un to nu nekādi nevar izskaidrot. Kā puika varēja zināt, ka tajā mājā patiesi bijis suns, vārdā Ringo, turklāt tas piederējis nevienam citam kā vecajam Sapiro?

-Jūs te prātā esat sajukuši! Kas tās par muļķībām! Kur ir tā angliete?

-    pulkvedis bija patiešām saniknots. Kas lēcies ar šo izmeklēšanu? Kāpēc nekas nenotiek tā, kā tam būtu jānotiek? Kas tie par fantastiskiem izgudrojumiem?

-    Viņa atrodas divdesmit ceturtajā, Vanags rāmi atbildēja. Pulkvedim pat šķita, ka Vanaga acīs nozib apmierinātas jautrības dzirksts.

-    Ejam, nikns un neapmierināts norūca pulkvedis.

84 .

Jaunais izmeklētājs bija aizgājis, un nopratināšanas telpā mēs atkal palikām divatā ar Mareku. Pirms policists mūs pameta, viņš bija solījis, ka drīz ieradīsies nepilngadīgo lietu inspektore, bet, lai zēns līdz tam pakavētu laiku, viņš atnesa dažas papīra lapas un zīmuli. Tagad Mareks sēdēja uz grīdas, visu uzmanību koncentrējot uz savu zīmējumu. Vismaz kāds no mums jutās puslīdz komfortabli.

Bailes. Neziņa. Uztraukums. Nevaldāma sirds dauzīšanās. Auksti sviedri. Drebuļi. Tad atkal spējš karstuma vilnis. Visi šie stāvokļi brāzās man cauri, nomainot cits citu ar dažu minūšu intervālu. Es nevarēju zināt, cik daudz pie tā bija vainojama pašreizējā situācija, kurā biju nonākusi. Un cik lielā mērā to iespaidoja mazo rozā tabletīšu trūkums manā organismā izejot no viesnīcas numuriņa, biju tās neapdomīgi atstājusi uz galda, un šobrīd vairāk par visu vēlējos, kaut man būtu pieejams viegli mierinošais ķīmijas pieskāriens. Tieši šobrīd vairāk nekā jebkad.

Apsveicu, daktere Redstona! Tagad jūs tiešām esat sasniegusi jaunu līmeni. Arestēta svešā valstī, atstāta izolatorā, gluži kā tāda narkokurjere.Jūs tēvs gan noteikti tagad lepotos viņa meitiņa, Austrumeiropas cietumniece. Tas noteikti bija visas tās izglītībai iztērētas naudas un koledžā pavadīto gadu vērts. Un jums vēl paveiksies, ja tas būs cietums, ticamāk, ka jūs aiztransportēs uz psihiatrisko klīniku. Jaunumi, jaunumi! Ieradusies jukusī no Anglijas, kas murgo par pagājušām dzīvēm un vadā sev līdzi nozagtu bērnu. Vai nav izcils sasniegums'. Tiešām starptautiska karjera jums izveidojusies…

Pietiek. Saņemies, Sāra! Tieši tagad tev jābūt stiprai. Tu taču nevarēji gaidīt, ka šāds pasākums izdosies bez šķēršļiem. Un varbūt tieši šis ir nākamais solis varbūt šeit tu beidzot saņemsi kādu palīdzību. Jaunais inspektors taču izskatījās diezgan ieinteresēts. Un viņš nemaz nedomāja, ka tu būtu jukusi…

O, dakterei Redstonai tikai vajadzēja ieraudzīt kādu puslīdz simpātisku vīrieti, lai uzreiz viņam atklātu visintīmākos noslēpumus, kā sēžot ginekoloģiskajā krēslā. Protams, ka viņš neizrādīja savas domas. Viņš ir policists! Viņš ir tam apmācīts. Bet ko gan viņš citu varēja padomāt, kad tu viņam pēkšņi sāki stāstīt, kādēļ es i šeit ieradusies? Ko gan ikviens normāls cilvēks padomātu, kad dzirdētu šo tavu stāstu? Par to, ka esi atkūlusies uz šejieni no pašas Anglijas, jo tev liekas, ka šis zēns savā iepriekšējā dzīvē ir dzīvojis mājā Elizabetes ielā. Un kādēļ tev tā liekas ? Tādēļ, ka ir bijuši daži zīmējumi. Un dažas nenozīmīgas sakritības…

Nav tādas lietas pasaulē kā sakritība. Viss vai nu notiek, vai nenotiek. Vai nu pastāv, vai nepastāv. Un vai nu norisinās kādā likumsakarīgā ķēdē, vai arī nenorisinās nemaz. Vienīgi mēs, būdami pavirši un nezinoši, nespēdami ieraudzīt visu ķēdi kopumā, izvēlamies to nosaukt par sakritību. Bet, ja mēs spētu redzēt lietas no attāluma kā zinātniski novērotāji laboratorijā, tad viss izskatītos pēc ķēdes reakcijas katram notikumam savs sākums. Katram sākumam savas beigas. Visam ir sekas, un katrām sekām cēlonis. Tur nav vietas sakritībām. No augšas raugoties, nejaušība nemaz nav iespējama. Tieši tādēļ taču ir teiciens, ka Dievs nespēlē kauliņus…

Šis nav īstais brīdis filozojet, daktere Redstona. Labāk padomā par to, kas notiks, kad viņi Londonā uzzinās par taviem jaunajiem piedzīvojumiem. Un kad Džekija pastāstīs, kā esi nozagusi viņas meitu un mazdēlu, tu kļūsi par nedēļas notikumu numur viens. Jukusī daktere, kas mēģināja nolaupīt karaļnama atvasi, atkal pastrādā noziegumu! Sūra Redstona psihoterapeite, kas kļuva par psiho! Bijusī bērnu ārste paklausa savām halucinācijām un nolaupa pacientu! Lieliski, vienkārši lieliski… Fērdžs būs gandarīts. Tagad tu sevi esi pataisījusi ne tikai par muļķi, bet arī par noziedznieci un kriminālu plānprātīgo…

Izbeidz! Tā nav taisnība! Tu labi zini, ka tā nav taisnība…

Pēkšņi es sajutu pieskārienu savai bikšu starai, un manas pārdomas pārtrūka pusratā. Es paraudzījos lejup, Mareks vienā rokā turēja savu zīmējumu un ar otru centās pievērst manu uzmanību.

“Kas tas ir, Marek?” es jautāju, ar roku sabužinādama viņa matus. Man šobrīd vajadzēja tikt galā ar šo drausmīgo situāciju ar šiem policistiem, kas nerunāja angliski, ar Keitu, kas kaut kur klaiņoja pa svešo pilsētu, ar Džekiju Anglijā, kas tikai gaidīja signālu, lai dotos uz tuvāko tabloīda redakciju, ar jauno izmeklētāju, kam nupat biju atklājusi visu savu stāstu, bet no kura nekādas lielās jēgas, šķiet, nebija, arī ar savu ķermeni un abstinences sekām, kādas izjutu aizvien spēcīgāk… Man šobrīd pietika sarežģījumu, man to bija vairāk, nekā spēju aptvert. Un es ļoti cerēju, ka šis zēns varētu palīdzēt man atrisināt kaut vienu no tiem.

“Slepkavība,” viņš ierunājās. Pār manu ķermeni pārskrēja sīkas, ledainas skudriņas. Nē, tikai ne vēl vienu tumšu, murgainu ideju, ko uzkraut pa virsu jau visām esošajām.

“Ko tu teici, Marek?”

“Slepkavība,” viņš atkārtoja. “Policists. Slepkavība.”

“Jā, Marek, policists kaut ko teica par to,” es pēkšņi atcerējos, ka jaunais inspektors bija runājis par slepkavību, kas notikusi Elizabetes ielas namā. Mareks acīmredzot bija uztvēris viņa vārdus un tagad tos atkārtoja. “Bet tev nav par to jāuztraucas, Marek. Tas ar mums nav saistīts. Tā ir tikai…” “Slepkavība,” viņš uzstājīgi atkārtoja, pieceldamies kājās un iespiezdams man rokās savu zīmējumu. Es uzmetu tam acis. Uz papīra lapas bija uzvilkta cilvēciņa figūra. Un tam vidū apmēram vietā, kur atradās sirds, zēns bija savilcis pamatīgas švīkas.

“Slepkavība,” viņš teica, pielikdams pirkstu pie papīra lapas. “Es.”

Tad viņš pacēla gaisā savu plaukstu, savilka to mazā dūrītē un iesita ar to sev pa krūtīm. Viņa seja savilkās sāpju grimasē.

“Marek, ko tu dari?” es bailēs iekliedzos. Mani pārņēma histērisks izbīlis, neko tādu es iepriekš nebiju pieredzējusi.

“Slepkavība,” viņš atkārtoja. “Mani nošāva.”

85 .

Divdesmit ceturtajā pratināšanas telpā atradās aizturētā sieviete ar bērnu. Bērns bija nepilngadīgs, turklāt abi bija ārzemnieki, tāpēc tika uzaicināta arī policijas nepilngadīgo lietu inspektore, kura vajadzības gadījumā pildīja arī bērnu psiholoģes funkciju. Inspektore, padzīvojusi un Padomju Savienībā augusi kundze, gan nesaprata ne vārda angliski, tāpēc vēl bija uzaicināta meitene no ministrijas Sabiedrisko attiecību departamenta, kura nepieciešamības gadījumā pildītu tulka funkciju. Pagaidām gan vajadzība tulkot nebija radusies, jo četrotne sēdēja, savā starpā nepārmijot ne vārda. Zēnam bija iedotas balta papīra lapas un zīmulis, angliete skatījās sienā, sabiedrisko attiecību meitene kaut ko rakstīja telefonā, bet nepilngadīgo lietu inspektore izlikās, ka lasa kaut kādus dokumentus. Ienākot pulkvedim, abas policistes strauji piecēlās kājās un sastinga miera stājā.

Pirmais, ko pulkvedis ievēroja, bija tas, cik apjukusi un nobijusies izskatījās angliete. Nobijusies nevis tā, kā parasti ir nobijušies aizturētie, ar kuriem viņš bija pieradis strādāt, bet kaut kā pavisam citādi.

Pulkvedis bija ielāgojis, ka pastāv visdažādākie veidi, kā cilvēki cenšas tikt galā ar savām bailēm. Daži kļuva agresīvi, bļaustījās, draudēja ar paziņām augstos amatos vai advokātiem, kas sarakstīs sūdzības, citi, gluži pretēji, kļuva lišķīgi pieglaimīgi, baidoties izraisīt policistu dusmas un cerot uz žēlastību, vēl citi piedāvāja sarunāt, vienoties, atlīdzināt un solīja nepalikt parādā pateicību. Tāda bija ierastā Latvijas publika, turpretī angliete šķita pavisam citāda. Viņa bija nobijusies ne jau tāpēc, ka gaismā varētu nākt kāda rūpīgi slēpta patiesība. Šķiet, viņai pat prātā nenāca, ka policija varētu safabricēt kādu lietu pret viņu, izspiest naudu vai pastrādāt citādas nelikumības. Nē, angliete izskatījās citāda it kā tieši šobrīd izšķirtos tas, vai viņa būs nelaimīga visu atlikušo dzīvi. Tas likās vairāk izmisums nekā

bailes. Sakāpināts, dziļš izmisums, un pulkvedis to uzreiz sajuta.

Dusmas bija rimušas. ŠI sieviete nekādā gadījumā nebija jukusi un nebija te ieradusies, lai ļaunprātīgi atņemtu viņam laiku. Viņa pati bija kaut kādu viņam vēl nezināmu apstākļu upuris. Pulkvedis nolēma runāt ar viņu savā kabinetā. Tas varbūt sievieti mazliet nomierinās, pulkvedis domāja.

-    Sekojiet man, kundze, viņš teica, cik nu laipnā intonācijā spēja.

Trīs jautājoši skatieni ieurbās pulkvedī. Viņš samulsa.

-    Ak, jā, puika, puika arī, protams. Pārējie brīvi.

Kabinetā baiļu un nolemtības izteiksme, šķiet, tiešām atkāpās no anglietes sejas. Viņa nudien neizskatās jukusi, nodomāja pulkvedis, gluži pretēji, viņas sejas vaibsti, izturēšanās un apģērbs atstāja ļoti inteliģentu un visnotaļ patīkamu iespaidu. Pulkvedis atcerējās Vanaga stāstīto angliete esot strādājusi ar karaliskās ģimenes bērniem. Tieši pēc tādas arī izskatās, viņš nodomāja, augstākās aprindas.

-    Kundze, vispirms es ļoti atvainojos par sagādātajām neērtībām. Tajā namā, kas piesaistīja jūsu uzmanību, pēdējā mēneša laikā ir notikušas divas nežēlīgas slepkavības. Mums pagaidām nav skaidrs, ar ko tās ir saistītas, tāpēc šajā rajonā policija ir ļoti modra. Tā vienkārši gadījās, ka jūs interesējāties par namu, kas šobrīd ir arī visas mūsu policijas uzmanības centrā.

-   Jā, es saprotu.

-    Man saka, ka jums esot visai interesants pētījumu objekts. Zēns it kā atceroties kaut ko no iepriekšējās dzīves.

-    Es negribētu par to tagad runāt, mirkli paklusējusi, sacīja sieviete, ar mājienu liekot saprast, ka negrib par to runāt zēna klātbūtnē.

-    Skaidrs. Es saprotu, teica pulkvedis. Īstenībā muļķības par iepriekšējām dzīvēm viņu neko daudz arī neinteresēja.

-    Nu labi, man nav nekāda pamata jūs aizturēt. Vēlreiz atvainojiet par sagādātajām neērtībām, un lai jums patīkams Latvijas apmeklējums.

-    Jā, paldies, noteica sieviete, taču necēlās kājās. Sakiet, vai jūs varat man palīdzēt?

-   Jā, protams, kundze, kā es varu jums palīdzēt? pulkvedis mēģināja uzsmaidīt pēc iespējas laipnāk, domādams pavisam ko citu. Negrasās viņš neko palīdzēt. Viņam rūpju un darbu pietiek.

-    Vai jūs varētu, lūdzu, atbildēt uz vienu jautājumu?

-    Kādu jautājumu, kundze?

Sāra paņēma vienu no balta papīra lapām, kas atradās uz pulkveža galda, pildspalvu un labi salasāmā rokrakstā ar lieliem burtiem uzrakstīja savu jautājumu. “Vai tajā namā ir dzīvojis kāds cilvēks, kurš nogalināts ar šāvienu krūtīs?”

Pulkvedis apstulba. Tas bija ārpus jebkā, ko viņš jebkad bija pieredzējis. Ārpus jebkā, ko viņš jebkad bija domājis, dzirdējis vai iztēlojies. Nu kā tas ir iespējams? Viņš lieliski atcerējās traģisko medību izmeklēšanas protokolus un to, ka Toms tika nogalināts ar šāvienu krūtīs, tieši sirdī precīzs trāpījums no tuvas distances.

-    Es noskaidrošu, ja varēšu, kundze, viņš teica. Patīkamu jums uzturēšanos Latvijā, pulkvedis cerēja, ka viņa tonis gana skaidri signalizē, ka saruna ir beigusies.

Tomēr Sāra nesteidzās uz durvīm.

-     Piezvaniet man, lūdzu, viņa rakņājās savā somā, lai atrastu vizītkarti, es dzīvoju Radisson Blu Hotel Latvija. Pa dienām mēs staigājam pa pilsētu, bet vakaros es vienmēr esmu viesnīcā. Es jums gribētu izstāstīt visu to stāstu par zēnu, varbūt mēs kopā varam noskaidrot, kas tur īsti ir patiesībā. Ja jūs palīdzētu, mēs ātri tiktu skaidrībā par visu. Mums vajadzētu tikai salikt kopā informāciju, varbūt mazliet ieskatīties arhīvos, mēs ātri varētu visu noskaidrot.

-    Jā, kundze, es padomāšu. Es piezvanīšu, ja man būs ko teikt. Uzsvars šajā teikumā bija uz “ja man būs ko teikt”, citiem vārdiem sakot, es jums nezvanīšu, bet sieviete, šķiet, to nepamanīja.

-    Labi, noteica Sāra, un pulkvedis atkal ievēroja izmisuma un skumju izteiksmi viņas sejā.

-     Labi, viņa atkārtoja. Iesim, viņa teica zēnam, kurš visu šo laiku bija spēlējies ar viņas telefonu, nepievēršot nekādu uzmanību apkārtējiem.

-    Pagaidiet, pulkvedis viņu apturēja. Sāra, pareizi ?

-    Jā, Sāra, sievietes skatienā bija neviltota cerība, un tas pulkvedim patika daudz labāk. Viņš pēkšņi nez kāpēc negribēja, lai šī sieviete atstāj viņa kabinetu nelaimīga un izmisusi. Tas likās nepareizi, un pulkvedis sajutās mazliet vainīgs par savu attieksmi un strupajām atbildēm.

-     Es piebraukšu pie jums šovakar ap septiņiem, paskatīsimies, ko es varu palīdzēt jūsu izmeklēšanā. Satiksimies tajā restorānā, kurš pirmajā stāvā. Nevis augšstāvā, bet pirmajā stāvā, viņš atkārtoja. Un jūs man pastāstīsiet, ko tieši tas puika atceras.

Sāra pirmo reizi pasmaidīja.

-    Paldies jums, pulkvedi, tiešām paldies. Es gaidīšu

86 .

Brīžos, kad nebija vairs ne mazākās jausmas, kur meklēt atbildes uz dzīvē svarīgiem jautājumiem, Vanags mēdza doties uz kādu no Vecrīgas baznīcām. Viņam patika krēslainā pustumsa, dūmakainā gaisma, kas plūda caur logu vitrāžām, gadsimtiem senā koka smarža un baznīcas mūru vēsums. Ne velti senie arhitekti baznīcas bija cēluši tieši šādas. Tajās it viss bija vērsts uz to, lai paceltu cilvēka prātu mazliet virs ikdienišķā un ļautu paraudzīties uz dzīvi no augšas. Mēģināt ieraudzīt lietas tā, kā tās varētu redzēt kāda dievišķa būtne, kurai maz sakara ar sīkajām dzīves rutīnām un materiālās pasaules tīmekļiem, kuros tik viegli ielipt un ievīstīties kā kāpuram kūniņā, lai attaptos beidzamajā un galīgajā no visiem pinekļiem nāvē… Baznīca ļāva domāt. Plašajās velvēs domai bija telpa, kur lidot, un paši baznīcu torņi taču bija kā rādītājpirksti, kas bakstīja debesīs, ietiepīgi mudinot tiekties augstāk.

Vanags sevi gan nepieskaitīja pie kristiešiem. Viņam pietika prāta, lai saprastu: tā debesu valstība un mūžīgais miers, par kuru bija runājis radikālais Palcstīnas sludinātājs pirms 2000 gadiem, nebija sasniedzams, reizi pa reizei apmeklējot kādu svētdienas dievkalpojumu vai noliekot svecīti pie ikonas. Tur vajadzēja praktizēt atteikšanos un pilnīgi citādu domāšanas modeli, kuru ticīgie sauca par “dzīvi Kristū” un kuram Vanagam nepietika ne ticības, ne apņēmības. Bet vismaz viņam pietika gudrības to atzīt. Pagaidām bija labi arī tā. Katrā gadījumā tas bija labāk nekā viņa kursabiedri no Filozofijas fakultātes, kuri pret kristietību izturējās ar nicīgu smīnu, lai arī reti kurš no viņiem bija pat Bībeli pašķirstījis, par Justīna Filozofa vai Svētā Bonaventūras darbiem pat nerunājot. Un, galu galā, cik tad tālu viņi bija tikuši, meklējot atbildes tikai racionālajā un zinātniskajā? Turpat vien sēdēja Teātra bārā kopā ar citiem dzīves pabērniem un neveiksminiekiem, un vienīgais, kas viņus atšķīra no pārējām šī bāra alkoholizētajām mēbelēm, bija reizi pa reizei sarunā iestarpināts sengrieķu termins vai uzvārds no filozofijas enciklopēdijas. Nē, tad jau Vanags labāk piecieta kādu dzēlīgu piezīmi, bet turpināja klauvēt pie baznīcas durvīm. Un brīžos, kad pavisam pietrūka atbilžu, lūdza, lai tās atvērtos. Šodien bija tieši tāds brīdis.

“Sveiks, prieks tevi redzēt,” Vanags bija iegrimis pārdomās, no kurām viņu iztrūcināja viegls pieskāriens plecam. “Paldies, ka atnāci!”

Runātājs bija vietējās draudzes mācītājs skandaloza personība, kurš pirms vairākiem gadiem bija padzīts no luterāņu baznīcas par brīvdomību un tagad kalpoja mazā reformātu draudzē, kas mājvietu bija atradusi anglikāņu dievnamā. Vanags nopriecājās, ka atnācis tieši uz šejieni. Jautājums bija tik sarežģīts, ka ar viņa lūgšanu spēku vien atbildi sagaidīt nevarēja. Viņam vajadzēja ar kādu aprunāties. Un, ja Latvijas kristīgajā dzīvē bija kāds cilvēks, ar kuru par šādām lietām varētu runāt, tad tas bija tieši šis radikālais, taču reizē izglītotais un Oksfordas universitātē filozofiju studējušais kristietis.

“Man arī prieks jūs redzēt,” Vanags atbildēja, paspiežot mācītājam roku. “Lai tad tev laba diena. Netraucēšu, tikai gribēju apsveicināties,” mācītājs pagriezās uz promiešanu, tomēr Vanags viņu neatlaida.

“Mācītāj, vai es varu jums ko pajautāt?”

“Bet protams, jebkurā laikā. Tāpēc jau es šeit esmu.”

“Man nedod mieru… es gribēju zināt… Ko māca kristīgā baznīca kas notiek ar cilvēku pēc nāves?”

Mācītājs paraudzījās viņā ar jautājošu skatienu, taču nekā neteica.

“Es vienkārši domāju mēs ejam uz baznīcu, it kā zinām kaut ko par paradīzi un elli, bet kas tieši notiek pēc nāves? Es par to nekad nebiju iedomājies.”

Mācītājs apsēdās viņam blakus baznīcas solā un pasmaidīja.

“Kādēļ tevi nomoka šis jautājums?”

“Es domāju par visu to reinkarnācijas ideju, par dvēseļu pārceļošanu, kam tic miljoniem cilvēku, visi hinduisti un budisti. Vai cilvēks tiešām var nomirt un tad piedzimt kā cits cilvēks? Vai arī tās ir pilnīgas muļķības, jo kristietība to noraida.”

“Kas tev liek domāt, ka kristietība noraida pārdzimšanu jaunā ķermenī?” mācītājs negaidīti ievaicājās.

“Kā jūs to domājat?” Vanags jutās apmulsis. “Tas taču ir vispārzināmi, ka kristietība netic reinkarnācijai. Cilvēks dzīvo tikai vienu dzīvi un atkarībā no tā, kā viņš to dzīvojis, nonāk debesīs vai ellē. To māca pat svētdienas skolā.”

Mācītājs salika rokas kā lūgšanā. Pār viņa lūpām pārvēlās smaga nopūta. “Nabaga kristieši, kas visa sava mūža laikā tā arī nespēj saprast par savu ticību neko vairāk kā vien to, ko iemācījušies svētdienas skolā. Ja kādam teiktu, ka viņam jānodzīvo dzīve tikai ar to, ko viņš iemācījies piecu gadu vecumā, tas liktos neprāts. Bet ticības lietās daudziem nez kādēļ pietiek ar bērnudārza līmenī.”

Vanags pēkšņi sajutās drusku aizvainots. Galu galā šo to par kristietību viņš zināja, katrā gadījumā noteikti vairāk nekā vidējais baznīcas apmeklētājs.

“Varbūt citos gadījumos tā arī ir,” viņš asi iebilda. “Bet šeit tiešām pietiek ar bērnudārza līmeni ir reliģijas, kas tic dvēseļu pārceļošanai, bet ir, kas netic un uzskata cilvēkam ir viena dzīve, un viss. Kristietība pieder pie otrajām. Par to arī bija viss mans jautājums.”

Mācītājs uzlika roku Vanagam uz pleca. “Nedusmo!” viņš teica, un Vanagam palika kauns pašam par savu nesavaldību. “Jā, kristietība nekad nav ticējusi reinkarnācijai, kā to saprot primitīvās reliģijas, ka suns var pārdzinu cilvēkā, tad atpakaļ sunī, tad kukainī, taurenī… Kristīgā ticība vienmēr ir uzskatījusi katru konkrēto cilvēku par unikālu radību tādā ķermenī, ar tādām smadzenēm, atmiņām, ar tiem vecākiem, kas tevi veidojuši tieši tādu, ar ģenētisko mantojumu, ar draugiem un pieredzi, kas noteikusi tavu pasaules redzējumu, tāds tu vari būt tikai šeit un tagad. Šādā ziņā šī patiešām ir vienīgā dzīve, kuru atkārtot nav iespējams. Bet par visu pārējo tur mums nav skaidras atbildes.”

Mācītājs bridi iegrima domās, kā meklējot atbildi pats savas dvēseles dziļumos. Viņš neko neteica, un arī Vanags šoreiz vairs neiedrošinājās mest izaicinājumu. Ja sirmais mācītājs tā uzskatīja, tad viņam noteikti bija pamatots iemesls. Galu galā, varbūt Vanags tiešām bija mazliet vairāk lasījis nekā vidējais baznīcas apmeklētājs, taču šis vīrs bija veltījis teju katru savu mūža stundu kristīgās mācības apcerei.

“Padomā par to no ticības patiesības puses,” mācītājs pēc brīža atgriezās sarunā. “Vai vari noskaitīt Apustuļu ticības apliecību?”

Vanags apmulsa no šāda uzdevuma. Viņš gan lieliski zināja, par ko ir runa, Apustuļu apliecība bija viens no senākajiem kristīgās baznīcas tekstiem, kurā kopš pirmajiem gadsimtiem bija ietverts viss šīs mācības kodols. To pat līdz mūsdienām ticīgie atkārtoja savos dievkalpojumos visās pasaules malās. Taču Vanags dievkalpojumus nekad nebija īpaši apmeklējis, dodot priekšroku vientulīgai apcerei, kad pašam uzradās noskaņa, nevis ikreiz, kad pienāca svētdiena.

“Tā no galvas uzreiz nepateikšu,” viņš nomurmināja, un mācītājs saprotoši pasmaidīja.

“Credo in Deum Patrem omnipotentem,” vecais vīrs noskaitīja latīniski. “Tie ir vārdi, ar kuriem sākas visa ticība. Jau pirmajā rindiņā norādīts, kas šo mācību padara atšķirīgu no jebkuras citas. Tā māca par Dievu, kurš pret mums ir kā tēvs pret saviem bērniem. Nevis kā visuvarens karalis pret saviem kalpiem vai bezpersonisks okeāns, no kura cilvēks ir aizmaldījies ūdens piliens cerībā saplūst atpakaļ, kā to saprot daudzas Austrumu reliģijas. Nē, nekas no tā, bet pilnīgi citāda attiecība Dievs kā tēvs un mēs viņa bērni. Tādēļ jau vienīgā lūgšana, kuru mums atstāja šīs mācības dibinātājs, sākas ar vārdiem: “Tēvs mūsu…””

“Bet tas var nozīmēt ļoti daudz ko,” Vanags nenoturējās.

“Tieši tā,” mācītājs pamāja. “Un, laikam ejot, tas ticīgajiem tiešām ir nozīmējis ļoti daudz un dažādas, nereti pat pretrunīgas lietas.”

“Bet, lai ko tas arī nozīmētu, kāda tam saistība ar reinkarnāciju?”

“Tad lūk, tuvāk pie beigām šajā pašā apliecībā mēs sakām, ka ticam carnis resurrectionem jeb ķermeņa atdzimšanai.”

“Jā, laikam tā tiešām ir, bet es nekad šai niansei neesmu pievērsis īpašu uzmanību.”

“Tu neesi vienīgais. Mēs, kristieši, savās baznīcās katru svētdienu atkārtojam šo frāzi, sakot: mēs ticam uz miesas augšāmcelšanos. Tā kļuvusi tik pierasta, ka par tās nozīmi reti kurš vairs kādreiz aizdomājas.”

“Un par ko tur būtu jāaizdomājas?” Vanags joprojām īsti nesaprata, kurā virzienā mācītājs viņu mudina doties.

“Visi kristieši savā pamata ticības apliecinājumā atzīst, ka tic jaunai miesai. Mēs esam pieraduši domāt, ka pēc nāves mēs izejam no ķermeņa un kā tāds gariņš nonāksim debesīs vai ellē. Taču tas nav, ko kristietība māca. Ticības apliecībā skaidri pateikts mēs ticam ķermeņa atdzimšanai. Tātad nākamā dzīve, uz kuru mēs gaidām, būs kādā jaunā ķermenī.”

“Bet tas taču… tad jau iespējams, ka tas jaunais ķermenis…”

Mācītājs uzlika roku Vanagam uz pleca. “Mēs par to nekā droši nevaram zināt.” Vecā vīra roka uzsita pa Vanaga muguru, un viņš piecēlās kā uz promiešanu. “Bet tagad atvaino, lūdzu, mani. Es došos gatavoties vakara lūgšanām. Jau tā esmu tevi par daudz traucējis ar savu runāšanu.”

“Bet es joprojām nesaprotu vai tad tiešām iznāk, ka pēc nāves…” “Diez vai tur es tev varēšu palīdzēt. Bībelē ļoti maz kas ir teikts par to, kas notiek pēc nāves. Mēs vienkārši mirstam ticībā uz jaunu dzīvi. Un vēl mēs ticam ja šo dzīvi nodzīvosim labi, tad nākamā būs stipri labāka par šo. Tas arī viss kristīgās mācības kodols. Bet tagad gan man jāiet.”

87 .

Tiklīdz pulkvedis bija apsolījis Sārai, ka šovakar ar viņu tiksies, un izvadījis viņu no kabineta, viņš atcerējās, ka šovakar ir sarunāta tikšanās ar Valēriju. Kā viņš to bija varējis aizmirst ? Nē, viņš neatteiksies no seksa, lai klausītos pasakas par iepriekšējām dzīvēm.

Godīgi sakot, pulkvedim nebija ne mazākās saprašanas, kādā veidā puika uzzinājis par suni un no kurienes angliete zina, kā nogalināja Tomu. Nebūs nekāds brīnums, ja tā ir kārtējā “labā onkuļa” spēlīte. Ja tas spēja piespēlēt viņam aktrisi Elizabeti, kas gulēja ar viņu, varbūt “labais onkulis” piesūtījis arī anglicti, kas tagad putros viņa prātu ar stāstiem par iepriekšējām dzīvēm.

Varbūt viņš cer, ka es noticēšu tiem stāstiem par iepriekšējām dzīvēm un padarīšu sevi smieklīgu.

Šajā izmeklēšanā visu varēja sagaidīt. Ar anglieti viņš parunās, bet citu dienu.

Ja nu viņa patiesi ir ienaidnieka nometnē, tad vēl jo īpaši jācenšas turēt anglieti pēc iespējas tuvāk. Bet ne šodien, šodien es beidzot atpūtīšos, nedomāšu par to visu, pulkvedis nopūtās, visai neveiksmīgi pūlēdamies atbrīvoties no nepatīkamajām domām. Bija sarunāts, ka Valērija atbrauks pie viņa uz mājām pussešos.

Bija vēl pāris stundu laika. Pulkvedis palasīja ziņas, pārskatīja elektroniskā pasta vēstules un iedomājās par Vanagu. Interesanti, ko Vanags domā par anglieti? Viņš bija pratinājis Sāru, runājis ar viņu visilgāk. Pulkvedis palūdza sekretāri uzliet tēju un izsaukt Vanagu.

Viņš jau atkal juta neskaidro nemieru. Lai kā pulkvedis to slēpa pats no sevis, nerimās urdīgā sajūta, ka kāds viņu vazā aiz deguna. Visa šī lieta, viss, kas ar to saistīts, turpinoties izmeklēšanai, kļuva nevis skaidrāks, bet, gluži pretēji, saputrojās. Tak kādas vēl iepriekšējās dzīves! Murgi! Šādu jautājumu pat sapulcē apspriest nevar, bet te kaut kāda angliete ar mazu bērnu, atbraukusi no Lielbritānijas, tagad gaida viņu viesnīcā. Gaida, lai aprunātos par iepriekšējām dzīvēm. Pulkvedim bija sajūta, ka tūlīt vajadzētu no skapja izlēkt filmēšanas grupai un paziņot, ka tas ir kaut kāds šovs, ar slēpto kameru uzņemts izjokošanas raidījums. Un būt par slēptās kameras filmēšanas objektu šādai lomai pulkvedis itin nemaz nejutās piemērots.

Viņa nepatīkamās pārdomas pārtrauca Vanags.

-    Izsaucāt ?

-Jā, nāc, sēdies.

-    Nu, un ko tu domā? Tu mums gudras lietas esi studējis, ko tu par to visu domā? Tas angļu sievišķis ir galīgi ķerts ?

-     Hm, Vanags nebija priecīgs par šo jautājumu. Nezinu, viņš teica, nezinu, pulkvedi, vispār tāds fenomens ir aprakstīts. Internetā var atrast diezgan daudz līdzīgu gadījumu. Nezinu, jāskatās.

-     Ko nozīmē daudz tādu gadījumu? Kādu gadījumu? pulkvedis nespēja mierīgi klausīties. Kādu gadījumu? Gadījumu, kad cilvēks ierodas no citas valsts ar mazu bērnu un apgalvo, ka iepriekšējā dzīvē tas bērns ir dzīvojis šeit? Kādas iepriekšējās dzīves! Par ko mēs vispār runājam?

-    viņš, kā vienmēr, neuzskatīja par nepieciešamu slēpt savu attieksmi un garastāvokli. Vanaga pielaidīgums kaitināja pulkvedi.

Vanags paraustīja plecus un noplātīja rokas, liekot saprast, ka viņš pats arī nezina, ko lai domā.

-     Iepriekšējām dzīvēm, reinkarnācijai, karmas likumam tic vairāk nekā miljards pasaules iedzīvotāju. Visi hinduisti, budisti, citi arī, Vanags vienaldzīgi noteica.

Viņš ņem to anglieti par pilnu, viņš nudien viņai tic, pulkvedis skatījās uz Vanagu patiesā pārsteigumā no nosvērtā un līdzsvarotā Vanaga ko tādu viņš nebija gaidījis.

-    Tā, tā, tagad, lūdzu, man sīkāk, viņš skatījās Vanagam acīs. Tu tātad nopietni domā, ka tās anglietes teiktajā var būt jel kāda kripatiņa, kas būtu patiesa un noderīga ?

Pulkveža balsī aizkaitinājumu bija nomainījusi ziņkārīgi rotaļīga nots.

Vanags lieliski juta pulkveža attieksmi, un tā nevedināja viņu uz plašām atklāsmēm.

-   Es tikai saku, ka internētā uzreiz atradu, ka tādi gadījumi ir aprakstīti. Ir uzfilmēti tādi bērni, ir zinātnieki, kas pēta bērnu iepriekšējo dzīvju atmiņas. Ir dokumentēti gadījumi, kad bērni atceras vārdus, vietas, pazīst savas iepriekšējās dzīves mantas. Tibetieši savu Dalailamu, piemēram, tā atrod. Ievadiet childrens past Uves un jūs pats redzēsiet. Midrašā, jūdaisma tekstos, piemēram, ir populārs stāsts par to, ka pirms dzimšanas eņģelis Laila uzspiež bērniņam ar pirkstu uz lūpām, jo tam būs klusēt par savām iepriekšējām dzīvēm, un tā mums visiem rodas tā strīpiņa uz augšlūpas. Starp citu, ar autismu slimojošu bērnu viena no pazīmēm ir tā, ka viņiem šī strīpiņa ir citāda nekā citiem. Ķīniešu mitoloģijā arī ir dieviete Mena Po, kura atbild par to, lai tās dvēseles, kuras ir gatavas pārdzimt jaunai dzīvei, aizmirstu visu par savām iepriekšējām dzīvēm, un tāpēc Mena Po dod tām dzert īpašu aizmirstības tēju, pirms tās pamet nāves valstību. Kādreiz kaut kas noiet greizi un cilvēks, kamēr vēl nav pieaudzis, kamēr jaunās smadzenes vēl nav pilnībā noformējušās, kaut ko atceras. Vēl, protams, vajag aprunāties ar to anglieti, aprunāties ar bērnu, papētīt, bet varbūtība, ka viņi var pateikt ko tādu, kas nav pilnīgas muļķības, ir lielāka par nulli. Tikai to es gribēju teikt.

-   Varbūtība ir lielāka par nulli, pulkvedis atkārtoja. Tu gribi teikt, ka pastāv varbūtība, kas ir lielāka par nulli, ka tas angļu bērns iepriekšējā dzīvē ir bijis Toms Šapiro, kuru nošāva medībās? To tu gribi teikt?

Vanags juta, ka šobrīd ir uz tās robežas, aiz kuras viņš pārvērtīsies par visas Latvijas policijas apsmiekla objektu. Iespējams, jau soli pāri robežai.

-    Es nezinu, pulkvedi. Es tikai saku, ka šī angliete nav nekāds lielais retums. Katrs piektais pasaules iedzīvotājs tic tādām lietām, un to nevajag uztvert tik saasināti. Ir cilvēki, kuri tic, ka cūka ir sātanisks dzīvnieks un tāpēc to nedrīkst ēst. Kad jūs satiekat cilvēku, kurš neēd cūkgaļu, tas taču nemaz tik lielu izbrīnu neizsauc.

Pulkvedis atlaidās krēslā.

-    Tas nav labs piemērs, viņš teica, cūkgaļu vēsturiski neēd tuksnešu tautas, kurām trūkst malkas pienācīgai termiskai apstrādei. Tāpēc cūkgaļā esošie parazīti pārceļo uz cilvēku un izraisa briesmīgas slimības. Es esmu karojis Afganistānā, man ir pilnīgi skaidrs, kāpēc viņi neēd cūkgaļu un vispār gaļu. Būtu tu to gaļu Herātas vai Kandahāras tirgū redzējis, tu ari to neēstu ne par kādu naudu. Tam ir gluži vienkāršs racionāls un vēsturisks izskaidrojums, bet kāds racionāls izskaidrojums ir stāstiem par iepriekšējām dzīvēm ?

-    Karmas likums, balsī, kas ļoti centās slēpt nedrošību, teica Vanags.

-Kas?

-    Karmas likums ir racionālais izskaidrojums, tagad Vanags centās skatīties pulkvedim acīs, bet pēdējā brīdī tomēr nodūra skatienu.

Pulkvedis skaļi nopūtās, it kā viņam būtu darīšana ar skolnieku, kuram nepielec elementāras lietas.

-    Nu labi, stāsti man, kas ir karmas likums, viņš teica.

-    Karmas likums tas ir gājputnu kāsis, Vanags atbildēja, skatoties sānis nudien kā nostrostēts un nokaunējies skolnieks.

-     Kas? pulkvedis vaicāja mazliet ņirdzīgā intonācijā. Gājputnu kāsis ?

-    Jā, tas ir kā gājputnu kāsis. Gājputni kaut kādā zinātnei nesaprotamā veidā māk savākties noteiktā laikā noteiktā vietā, lai dotos ceļā. Putns viens nespēj pārlidot pāri okeānam un veikt ārkārtīgi nogurdinošo ceļojumu, tāpēc noteiktā laikā viņi savācas visi vienkopus. Bez kartēm, bez ceļazīmēm viņi aizlido turp, kur nu viņiem ir nolikts. Bieži vien uz kaut kādiem it kā pilnīgi neloģiskiem galamērķiem. Nav saprotams, kāpēc tieši uz turieni, kāpēc tik tālu, kāpēc ne uz kādu citu vietu. Katrs putns atrod savu kāsi, katrs kāsis savu vietu. Gājputnu kāsis jebkurā gadījumā ir kā organisms pats par sevi, daudz gudrāks un pilnīgāks par katru atsevišķu putnu, gluži tāpat kā skudru pūznis ir organisms, kurš ir gudrāks par katru atsevišķu skudru. Dabā tādu piemēru ir ļoti daudz. Atcerēsimies, piemēram, bišu stropu. Atsevišķiem putniem nav spēju izplānot tādu ceļu, pareizajā laikā savākties kopā, tas ir tāds kā “kāša likums”, kurš to visu vada. Tāpat funkcionē arī karmas likums: katra mūsu darbība, pat katra doma tas viss lēnām daudzu desmitu gadu laikā savācas kopā, atrod savu vietu un kaut kur dodas. Patiesībā nevis kaut kur, bet tieši tur, kur tam nolikts. Tas process ir garāks nekā mūsu dzīve. Mainot savas domas un darbus, mēs varam mainīt savu kāsi vai kāša maršrutu. Ar vienu putnu vai ar vienu darbību nepietiek, bet kaut kur ir kritiskā masa. Budistiem tā nav dvēsele, kas pārdzimst, tas nav ego kā veselums, viņi netic dvēselei, tas ir kā gājputnu kāsis, kas lido cauri gadsimtiem.

-     Tā cs to saprotu, lai gan es, protams, neesmu eksperts un varbūt kļūdos. Vanags nobēra savu sakāmo raiti un it kā bez savas attieksmes, tādējādi pastiprinot līdzību ar skolnieku, kurš atbild uzdoto.

-   Jā, nu ļoti skaisti, pulkvedis nogrozīja galvu. Tad ko, tavuprāt, mums darīt ar kāsi, kas pie mums te atlidojis? viņš vaicāja jau gluži lietišķā intonācijā.

-    Runāsimies ar viņiem. Jūs pats teicāt, ka tā ir metode, kas mums tagad ir jāpiekopj. Runāsimies, kontaktēsimies, un gan jau viss noskaidrosies ir jukusi tā angliete vai varbūt viņai tiešām ir kas interesants, ko pastāstīt.

-    Labi, es parunāšu ar viņu. Rīt, pulkvedis samiernieciski nopūtās.

-   Tā ir laba doma, pulkveža kungs, Vanags jau cēlās uz iešanu.

-     Starp citu, zinātnieki mūsdienās ir jau sen noskaidrojuši, kā putni orientējas. Tā nemaz nav tāda mistērija, kā varbūt likās pagājušajā gadsimtā, teica pulkvedis. Zemes magnētiskais lauks, Golfa straume, valdošie vēji, Mēness. Viss ir vienkārši.

Patiesībā pulkvedis nekad nebija interesējies par gājputnu pārceļošanas jautājumiem, taču gribēja parādīt, ka itin nemaz nav atkāpies no sava stingri racionālā un materiālistiskā skatījuma uz pasauli.

-    Da neko viņi nav noskaidrojuši, jau ceļā uz durvīm noteica Vanags, bet tā, lai pulkvedis to nedzird.

-    Un viņi salasās ceļam, vadoties pēc mēness fāzēm un pateicoties skaļai klaigāšanai, un tāpēc, ka tas viņiem iedzimts, pulkvedis vēl noskaldīja nopakaļ, taču īsti pārliecināts par savu taisnību viņš vairs nejutās. Lai mazinātu nelādzīgo sajūtu, ko bija atstājusi saruna ar Vanagu, pulkvedis pievērsa savu prātu patīkamākām domām. Viņš pievēra acis un iztēlē mēģināja atsaukt atmiņā pēdējo tikšanās reizi ar Valēriju.

Es nelaizīšu viņu šodien. To pulkvedis bija nolēmis jau pirms šīs tikšanās. Reizi pa reizei labi, tā ir viena lieta, bet katru reizi ne. Turklāt šajā lietā tomēr ļoti svarīga bija smarža. Valērijai piemita ļoti stipra smarža. Tiklīdz viņa sāka uzbudināties un palika slapja, to uzreiz varēja just. īpaši patīkami tas nebija. Nē, viņš Valēriju nelaizīs, varbūt vispār vairs nekad. Galu galā tas varēja būt tikai izņēmums, nevis norma. Būsim atklāti sievietēm ir jāsniedz vīriešiem orālais, bet tas nenozīmē, ka arī vīriešiem būtu jāatbild ar to pašu. Nē, pulkvedis to vairs nedarīs. Viņš jau divas reizes bija to darījis. Pietiek.

Savukārt Valērija acīmredzot bija gaidījusi, ka viņu tikšanās būs līdzīga iepriekšējām, taču tā nebija. Pulkvedis šoreiz neļāva viņai izlocīties un izdarīja visu, kā ieradis. Viņš turēja viņu stingri, un viņa grūdieni līdzinājās sitieniem. Vispirms viņš darīja to no priekšas, stingri turot Valērijas kājas izstieptas gaisā, tad ar spēku apgrieza un nostatīja Valēriju ar mugurpusi pret sevi. Katrā kustībā viņš ik reizi gandrīz pilnībā izvilka locekli no viņas, lai spēks, ar kuru viņš iegāja viņā atpakaļ, būtu lielāks, un tas bija liels. Viņa gurni sitās pret Valērijas dibena apaļumiem ar pletnes cirtienu troksni un spēku. Viņš nedzirdēja, vai Valērija izdeva kādas skaņas, un nedomāja par to, patīk viņai vai ne, viņš nedomāja, ka ir īpaši skarbs, viņš vienkārši drāza Valēriju. Darīja to, kas vīrietim jādara, darīja to, ko pasaules iekārtojums paredz. Kārtīgi, spēcīgi un pārliecinoši. Tā, lai jūt, tā, lai atceras, tā, lai kājas trīc un kājstarpe sāp. Beidza viņš viņā. Viņš bija apmierināts. Valērija neteica neko un, tāpat kā iepriekš, uzreiz nozuda vannasistabā.

Pēcseksa atmosfēra tagad bija citāda nekā iepriekšējās reizēs, taču pulkvedis jutās labi. It kā ieguvis jaunu enerģiju, spēku, it kā atguvis ticību sev un pārliecību par sevi.

Bija tikai nedaudz pāri septiņiem. Bija kaut kas jādara, kaut kur jādodas, sēdēt tagad mājā pie televizora tā nelikās laba doma, un pulkvedis atcerējās par anglieti viesnīcā.

Jā, aizbraukšu pie tās anglietes. Šā vai tā, kaut kad nāksies ar viņu vēl aprunāties.

88 .

No policijas iecirkņa atpakaļ viesnīcā mūs atgādāja policijas mašīna, nesena izlaiduma Volkswagen Tiguan, kura vadītājs visu brauciena laiku neteica ne vārda. Es biju viņam par to pateicīga man pietika pašai savu domu. Es vēlreiz prātā izspēlēju mūsu tikšanos ar pulkvedi. Joprojām redzēju viņa seju acu priekšā. Lai arī pasaulē nebija tādu kritēriju, pēc kuriem viņa raupjos vaibstus varētu dēvēt par simpātiskiem, tomēr tajos jautās kas pievilcīgs. Vai drīzāk tas bija viņa izturēšanās veids, kas liecināja par reālu varu, kuru šis cilvēks pats apzinās, tādēļ tā vairs nav pārspīlēti jāizrāda. Varas apziņa viņam piemita brīvi un nepiespiesti tas bija viņa dabiskais stāvoklis. Pietika atcerēties, kā viņš bija pamājis ar galvu, lai abas padotās policistes kā norāti bērni uzreiz pazustu no pratināšanas telpas. Tā bija varas sistēma, kura šajā Austrumeiropas valstī, visticamāk, bija saglabājusies vēl no padomju totalitārās iekārtas. Priekšniekam piemita gandrīz neierobežota kontrole pār padotajiem, turklāt viņam bija pieejami arī soda mehānismi, ar kuriem iedzīt bailes un cieņu tajos, kas rangā atradās zem viņa. Anglijā šādas attiecības starp vadītājiem un padotajiem jau sen vairs nebija iedomājamas. Lai arī realitātē ikvienā darbavietā pastāvēja stingra hierarhija, tomēr to izrādīt nebija pieņemts. Par to varēja izpelnīties ne tikai sabiedrības nosodījumu, bet pat tiesas prāvu par vienlīdzības likumu neievērošanu. Es nevarēju iztēloties, ka šis policijas priekšnieks rūpētos, lai radītu savos darbiniekos vienlīdzības sajūtu. Vai arī sasauktu iknedēļas komisiju, kas īpašu vērību pievērstu minoritāšu darbiniekiem, rūpējoties, lai darbavietā netiktu pārkāptas viņu tiesības uz reliģisko vai kādu citu brīvību. Londonas slimnīcā tā vienmēr bija darījis Fērdžs, kuru mūždien uztrauca, lai tikai iestāde neaptraipītu savu reputāciju. Bet, atsaucot atmiņā izmeklētāja seju, šādas izrīcības likās ne tikai smieklīgas, bet pat neiedomājamas. Un savādā veidā man tas tīri labi patika.

Mareks visu ceļu bija apātisks un miegains. Zēnam vajadzēja izgulēties, un es biju nolēmusi viņu atstāt pie Keitas, kamēr pati sagatavošos, lai vakarā tiktos ar izmeklētāju. Taču pie Keitas durvīm mani sagaidīja nelāgs pārsteigums. Tās bija aizslēgtas, un es ātri vien pārliecinājos, ka istabā neviena nav. Tas nozīmēja, ka viņa vēl nebija atgriezusies pēc vakardienas izklaidēm. Nopūtos un, paņēmusi zēnu aiz rokas, vedu uz savu numuriņu.

“Tu vari droši iet gulēt,” es teicu. “Es centīšos būt klusa.”

Patiesībā man neizturami kārojās pēc iespējas drīzāk iedzert rozā tablešu devu, kuru sāpīgais iztrūkums bija licis sevi manīt policijas iecirknī. Es jutos satraukta, un man vajadzēja noņemt spriedzi. Tabletes to varēja izdarīt ātri un vienkārši. Mareks novilka kedas un ielīda gultā tāpat, ar visām drēbēm, bet es, uzgriezusi viņam muguru, steidzīgi izbēru rokassomiņas saturu uz spoguļgaldiņa. Tajā brīdī es biju tik pārņemta ar savu nodarbi, ka viss pārējais man apkārt pēkšņi beidza eksistēt. Man vajadzēja tikai atrast tabletes. Pēc tam varēs padomāt par pārējo. Pēc tam viss būs labi.

“Daktere Sāra!”

Es salēcos un no bailēm izdvesu spalgu kliedzienu. Mareka negaidītais rokas pieskāriens manam plecam bija licis uzsprāgt maniem spriedzē uzvilktajiem nerviem.

“Marek! Kāpēc tu neguli? Tu mani nobiedēji!” es meklēju kādu attaisnojumu, lai arī zināju visa vaina bija manā nervozajā stāvoklī, par kuru varēja vainot tikai tās tabletes. Atkal tās nolādētās tabletes.

“Nevajag,” Mareks nočukstēja un apskāva mani, paslēpis bālo sejiņu pie manām krūtīm. “Lūdzu, nevajag!”

“Bet Marek,” es pārsteigumā pat nezināju, ko viņam atbildēt. “Marek, es taču tikai…”

“Nevajag, daktere Sāra,” zēns atkārtoja.

Es piespiedu seju viņa melnajiem, mīkstajiem matiem, un pār maniem vaigiem sāka plūst asaras. Vija spriedze, kas bija krājusies manā ķermenī, gan no negulēšanas, gan no satraukuma, gan no negaidītā incidenta ar policiju, bet visvairāk iztrūkstošās medikamentu devas dēļ tagad izlauzās bezspēcīgās elsās. Es sāku nekontrolējami raudāt. Patiešām, par ko gan es biju kļuvusi! Ja kāds būtu redzējis, cik nervozi es meklēju kārtējo rozā tabletīšu devu, viņš būtu mani noturējis par izmisuma pārņemtu narkomāni. Ar ko gan es atšķiros no jebkura cita atkarīgā, kas gluži tāpat ik dienas slāpēja savas sāpes ar alkoholu, heroīnu vai kādām citām vielām? Tas vien, ka manu iekāres objektu nevis pārdeva šaubīgi tipi uz ielu stūriem, bet glītā iepakojumā pret recepti izsniedza aptiekā, taču nemainīja lietas būtību. Pati nemaz nemanīju, ka biju kļuvusi atkarīga. Un man bija vajadzīgs šis bērns, lai viņš norādītu uz acīmredzamo.

“Piedod, Marek, tev nevajadzēja mani tādu redzēt,” es atkārtoju, čukstot viņam pie auss, seju iespiedusi viņa melnajos matos, kas bija mikli no manām asarām. “Piedod.”

Viņš nekā neatbildēja, tikai piespiedās man vēl ciešāk, un es jutu viņa nemierīgo elpas ritmu pret savu ķermeni. Viņš noteikti bija neskaitāmas reizes pieredzējis ciešanas, ko sagādā šāda dzīšanās pēc ātra mierinājuma, gan viņa māte, gan vecāmāte vai ik dienas apreibinājās ar dažādām vielām, un, visticamāk, tieši atkarība bija iemesls, kādēļ viņu bija pametis tēvs. Redzot mani tik apmātu, viņš noteikti sāka domāt, ka ari es kļūšu līdzīga. Vienīgā miera osta šī zēna dzīvē draudēja pārvērsties par to pašu agresijas elli, ko viņš bija pazinis visu savu neilgo mūžu. Man radās neizsakāms kauns par sevi.

“Lūdzu, piedod,” es viņam atkārtoju neskaitāmas reizes, līdz viņa elpas ritms kļuva rimtāks un es nopratu, ka zēns beidzot ir aizmidzis. Uzmanīgi, lai viņu nepamodinātu, es pacēlu viņu savās rokās un aiznesu līdz gultai. Manā prātā valdīja juceklis, ķermenis bija saspringts, un muskuļus durstīja sīkas adatiņas, sirds brīdi pa brīdim noraustījās, izlaizdama pa sitienam. Es zināju, ka man pietiktu ar vienu tabletīti, lai visas šīs sajūtas uz bridi atkāptos. Bet es ari zināju, ka vairs nekad mūžā tām nepieskaršos. Es biju aizgājusi daudz par tālu, un varbūt šis mazais zēns nupat man bija devis pēdējo iespēju saņemt sevi rokās. Es svēti apņēmos to izmantot, lai ko arī tas prasītu. Turklāt šis atgādinājums nāca pēdējā brīdī. Lai tiktu galā ar visu šo situāciju, man vajadzēja skaidru galvu. Bet skaidrība, šis svarīgākais no visiem cilvēka prāta stāvokļiem, bija kas tāds, ko nespēja dot neviena rozā tablete.

Kādu brīdi vienkārši sēdēju un noraudzījos guļošajā zēnā. Dīvainā veidā šis mierpilnais skats uz mani iedarbojās relaksējoši. Abstinences simptomi vairs nelikās tik smagi un neciešami. Kad beidzot pavēros pulkstenī, bija atlicis vairs tikai stundas ceturksnis līdz norunātajam laikam, kad pulkvedis bija solījis ierasties pie manis viesnīcā. Biju domājusi nomazgāties dušā, taču ūdens strūklas troksnis pamodinātu zēnu, tādēļ nācās izlīdzēties ar mitrajām salvetēm un dubultu tonālā krēma kārtu, kam pa virsu izsmidzināju nedaudz no savasAngel smaržu pudelītes. Paraudzījusies spogulī, es sapratu, ka neizskatos savā labākajā formā, tomēr, ņemot vērā visus apstākļus, nemaz ne tik slikti, kā varēja gaidīt.

Kādēļ pēkšņi tevi tik loti uztrauc tas, kā tu izskaties, daktere Redstona? Visu laiku tev šādām lietām neatlika ne laika, ne vērības. Bet tagad pēkšņi tonālais krēms, smaržas… Kam par godu, daktere Redstona? Vai tiešām vajadzēja tikai vienam vīrietim izrādīt mazliet iejūtības, lai tu būtu gatava lēkāt no prieka ?

Izbeidz, Sāra! Kaut ko tik stulbu pat tu nebūtu varējusi padomāt. Kas man vispār varētu būt kopīgs ar tādu raupju, vienkāršu Austrumeiropas policistu. Turklāt es viņu esmu redzējusi labi ja ij minūtes. Bet diemžēl tieši no viņa šobrīd ir atkarīgs pilnīgi viss. Un, ja es gribu, lai viņš mani uztver nopietni, tad man vajadzētu arī pienācīgi izskatīties. Vīriešu domāšana ir loti vienkārša, un šim konkrētajam eksemplāram jau nu īpaši.

Es neļāvu pārdomām pārāk ilgi sevi nomocīt tam nebija ne laika, ne enerģijas. Visas pūles šobrīd vajadzēja koncentrēt tikai uz to, lai atrisinātu šo lietu. Un pulkvedim tajā visā bija izšķiroša nozīme. Viņš varēja man pavērt ceļu vai arī, gluži pretēji, aizslēgt to pavisam. Sameklējusi uz galdiņa viesnīcas vēstuļpapīru, es uzšņāpu ātru zīmīti Marekam. Ja viņš pamodīsies, lai nesatraucas, bet paskatās televizoru un gaida mani numuriņā. Pirms iziešanas es vēlreiz noglāstīju zēna galvu un tad devos lejup uz viesnīcas vestibila bāru.

Pulkstenis rādīja jau nedaudz pāri septiņiem, taču pulkvedi nekur nemanīju. Bārā bija krietni vairāk ļaužu nekā dienā, bet apmeklētāju profils nebija būtiski mainījies. Pārsvarā tur sēdēja lietišķa paskata tipi, acīmredzot nupat beiguši darīšanas pilsētā, un tagad nosita laiku, gaidot savus lidmašīnu reisus. Tuvāk pie letes tās pašas Austrumeiropas skaistules īsos svārkos un koši iekrāsotām acu līnijām. Es izvēlējos vientuļu galdiņu netālu no viesnīcas durvīm, lai nepalaistu garām pulkveža ierašanos. Oficiantam palūdzu glāzi baltvīna, taču pēc īsa brītiņa pārdomāju un izvēlējos vienkārši ūdeni manā stāvoklī, kamēr atrados smagajā abstinences periodā, nebija prātīgi vienu narkotiku aizstāt ar citu. Tikmēr pulkstenis jau bija sasniedzis ceturtdaļstundas atzīmi, taču pulkvedis joprojām kavējās. Es sāku kļūt aizvien nervozāka. Pirksti nekontrolējami bungoja pa galda virsmu, un es jutu, ka pakausis noklājas vēsiem sviedriem. Turklāt satraukums lika spēcīgāk izpausties organisma kārei pēc tablešu sniegtā mierinājuma.

Par laimi, pārāk ilgi man nenācās mocīties neziņā. Vēl pēc desmit minūtēm, kad pulkstenis rādīja jau 19.15, viņš pienāca pie mana galdiņa un pielika roku pie deniņiem kā militārā sveicienā.

“Es atvainojos,” viņš teica, “ka liku jums gaidīt.”

“Nekas, nekas,” nomurmināju un mazliet pabīdīju savu krēslu, atbrīvojot vietu arī viņam.

Uzreiz bija redzams, ka pulkvedis ir steidzies viņa pieri klāja sīkas sviedru lāsītes, kuras viņš nobraucīja ar formas tērpa piedurkni. Un, kad viņš strauji apsēdās, gaisā novirmoja kāds īpatns aromāts. Droši vien tikko apskatījis slepkavības vietu, es pie sevis nodomāju, vai varbūt ķēris bīstamus noziedzniekus. Kaut gan nē, šāda ranga virsnieki paši noziedzniekus neķer, viņš tikai dod pavēles. Ja nu patiesībā viņš tikko atrisinājis kādu ķīlnieku krīzi vai apturējis teroristu operāciju un uzreiz pēc tās taisnā ceļā devies uz šejieni, lai satiktu mani? Šāda doma likās gluži glaimojoša.

“Nu, tad, es skatos, jūs jau esat pasūtījusi?” viņš teica itin pieņemamā angļu valodā, kas bija ietonēta ar sulīgu slāvu akcentu, un norādīja uz manu ūdens glāzi.

“Jā, es paņēmu ūdeni,” atbildēju, mazliet samulsdama par savu izvēli.

“Ūdeni? Vai tad jūs nedzerat, tā sacīt…” viņš kaut ko nomurmināja pie sevis, meklēdams pareizo izteicienu angļu valodā. “Vai jūs nedzerat alkoholu?”

“Dzeru, protams. Tikai šoreiz izlaidīšu es vēl plānoju šovakar strādāt.”

“Un vai tad alkohols traucē strādāt?” viņš ievaicājās. Vispirms man likās, ka viņš joko, taču pulkveža nopietnā sejas izteiksme liecināja, ka šis jautājums domāts pavisam nopietni.

“Bet protams. Manu profesiju nav iespējams savienot ar reibumu.”

“Mhm,” viņš pamāja ar galvu.

Oficiants atnesa viņam pasūtīto viskija glāzi. Pulkvedis pacēla to pie lūpām un ar vienu strauju malku iztukšoja uzreiz pusi no tās. Tad viņš ar labās rokas pirkstiem noslaucīja lūpas un pāris reižu dziļi ieklepojās. Viņa skatiens tikmēr klīda gar pārējiem bāra apmeklētājiem, uz mirkli pakavējoties pie katra no viņiem. Acīmredzot tā bija trenēta policijas darbinieka rīcība, instinkts, no kura nebija iespējams atbrīvoties ari no darba brīvajā laikā. Vērojot viņu klātienē, mani pārsteidza šī vīrieša raupjā, mazliet lācīgā izturēšanās maniere, kas izpaudās katrā viņa žestā un kustībā, veids, kādā viņš dzēra savu viskiju, kā viņš nekautrīgi aplūkoja katru klātesošo, pat viņa poza sēžot tas viss izstaroja kādu vienkāršu, tomēr vienlaikus pirmatnēji vīrišķīgu enerģiju. Šķiet, tādus vīriešus man Anglijā nebija nācies sastapt. Viņi visi bija vai nu kā manas elitārās universitātes studiju biedri māmiņu izloloti vidusšķiras bērneļi, ģērbti tvīda žaketēs un salocītu mutautiņu priekškabatā, kuri, šķiet, nemaz negrasījās kļūt pieauguši. Vai arī tādi kā Fērdžs… Bet par to vispār šobrīd negribējās pat domāt, tādēļ atkal pievērsos pulkvedim, kurš nupat bija piebeidzis savu glāzi un lūkojās apkārt pēc oficianta, lai pasūtītu nākamo.

“Kur jūs tik labi iemācījāties angliski ?” es vaicāju.

“Mums bija speciāla programma darbā,” viņš negribīgi norūca. Varēja redzēt, ka šis nav no tiem vīriešiem, kas gatavi dalīties ar pirmo pretimnācēju. “Pirms Latvija iestājās Eiropas Savienībā un Šengenā, drošības struktūru vadītājus apmācīja.”

Kādu brīdi mēs sēdējām klusumā, gaidot, kamēr oficiants atnesīs viņam nākamo glāzi. Arī es palūdzu papildināt savējo.

“Tad jūs visu laiku strādājat ar tādiem jocīgiem bērniem, kas runā par iepriekšējām dzīvēm?” viņš beidzot iejautājās, bez pārejas ķerdamies pie lietas.

“Nē, nebūt. Mans darbības spektrs ir visai plašs… vismaz bija,” es mulsi izlaboju. Patiesībā pēdējā laikā mans darbības lauciņš tiešām bija visai šaurs.

“Dakter Redston, es gribu jums ko jautāt,” pulkvedis pēkšņi pārliecās pāri galdam un uzguldīja savu smago plaukstu uz manējās. “Kā uz šiem jūsu pētījumiem skatās Anglijā?”

89 .

Lai nu kāda, bet traka tā angliete nav, domāja pulkvedis. Viņa labi apzinās sava “pētījuma” neparastumu, pat it kā pati kaunējās mazliet, tomēr viņa tic iepriekšējām dzīvēm un tiem bērniem, kas it kā spējot tās atcerēties. Tas likās gluži simpātiski Sāra izskatījās tik neaizsargāta, tik apmulsusi, bet vienlaikus apņēmīga… Taču domas par Sāru novirzījās otrā plānā. Pulkvedim tikko bija piezvanījis Džamats, viņa Afganistānas draugs un komandieris. Viņi sazvanījās reti, bet galvenais un iepriecinošākais bija tas, ka Džamats bija piezvanījis, lai pateiktu, ka viņš pavisam drīz būs Rīgā un viņi beidzot satiksies. Jā, kara laika draudzība tomēr ir kaut kas īpašs, domāja pulkvedis. Cik gadu aizritējis, bet vēl joprojām kara biedri ir kā ģimenes locekļi, kā radinieki, pat vēl vairāk. Ne vienmēr radiniekus tā priecājies sastapt, un ne vienmēr ar radiniekiem saista tik dziļas un siltas jūtas. Jāuzņem Džamats karaliski, jāizrāda Rīga, pulkveža domas rosījās patīkamās priekšnojautās. Džamats bija rezervējis sev numuriņu Radisson Blu HotelLatvija, turpat, kur Sāra, pašā centrā, tas labi. Viņi varēs kājām aiziet līdz vecpilsētai, tur pasēdēt beļģu alus pabā vai kādā citā vietā, vecpilsētā iespēju netrūka. Beidzot kaut kas labs, domāja pulkvedis, kaut kas priecīgs, viņa dzīvības glābējs, viņa komandieris, satiks savu “miesassargu”, viņi iedzers, atcerēsies Afganistānu, vecos biedrus, parunās par ievainojumiem un veselību, par to, kā dzīvē veicies, kā dienests. Uh, B/ļB, desantnieku brālība… Afganistāna tas ir kā kopīgs DNS, kopīga izcelsme, cilvēkam no malas šo kopību nesaprast, domāja pulkvedis. Bija neērti pa telefonu tieši vaicāt, bet Džamats noteikti jau ticis pie ģenerāļa zvaigznes. Nez kur patlaban dienē? Pulkvedis zināja, ka arī Džamatam būs tūkstoš jautājumu viņam. Viņš dega nepacietībā, gaidot šo tikšanos, bet tikmēr bija jāsaprot, ko darīt ar anglieti. Džamats bija tā uzlabojis pulkveža garastāvokli, ka viņš sāka baidīties uz šī viļņa

izrādīt pārspīlētu pretimnākšanu Sāras iepriekšējo dzīvju projektam. Jāturas rāmjos, viņš sprieda, lai gan Sāras neaizsargātība, nedrošība un tajā pašā laikā nobriedušas un inteliģentas sievietes šarms pulkvedi bija atbruņojis. Viņa nemaz nelīdzinājās latviešu vai krievu sievietēm. Pulkvedis vēl nesaprata, kur apslēpta šī atšķirība, bet tajā bija kaut kas pievilcīgs un interesants. Drēbes, ģērbšanās stils, matu krāsa un sakārtojums, skatiens, ķermeņa valoda viss Sāras tēls kaut kādos netveramos sīkumos bija atšķirīgs no tā, ko pulkvedis bija pieradis redzēt, un lika nojaust par kādām viņam nepazīstamām smalkām aprindām un nezināmām pasaulēm. Iespējams, viņa pat ir kāda aristokrāte, pulkvedis nodomāja. Ar Sāru pulkvedim bija viegli būt kopā. Ļoti simpātiska, pat ļoti, viņš nosprieda, bet uzreiz aizgaiņāja šo domu. Tas viss Džamata dēļ, sapriecājos, un tagad visa pasaule izskatās rožaina. Kabinetā tak man viņa nemaz nelikās nedz simpātiska, nedz interesanta.

Džamats. Džamats būs Rīgā, tā nu gan bija priecīga ziņa.

90 .

Bridi es klusēju, mēģinādama saprast, ko nozīmē pulkveža jautājums. Un ko nozīmē viņa plauksta, kas tik nekautri bija uzgūlusi manējai. Varbūt man vajadzēja izrādīt savu sašutumu vai vismaz nepatiku? Taču pēc īsa mirkļa manu saspringumu nomainīja gluži pretējas sajūtas. Es jutu, kā kaklā sažņaudzas kamols un krūtīs ceļas uz augšu apslāpēts kliedziens. Man sagribējās tūlīt pat pieķerties šai plaukstai un izstāstīt visu, kā es tobrīd jutos viena, pamesta, atstāta novārtā, uzņēmusies nastu, ko nespēju nest, iekūlusies nepatikšanās, kas draud nosmacēt, neziņas pilna, apjukusi… Man gribējās izstāstīt viņam visu, kas bija atgadījies Londonā, par savu karjeru un tās kaunpilno galu, par nožēlojamo eksistenci Vestportā, par avīzēm un tabloīdiem, par telefonu, kas vēl ilgi pēc notikuma turpināja zvanīt, lai ļaunā balsī solītu mani atrast un nogalināt, par naidīgajiem skatiem publiskās vietās, par visu, ko biju pārdzīvojusi pēdējo gadu laikā. Es vēlējos godīgi atzīt Anglijā uz mani skatās kā uz jukušu. Man ir atņemta psihoterapeites licence, un, ja pēc trim dienām nebūšu ar visu bērnu atpakaļ, man atņems arī brīvību. Es to visu gribēju uzticēt šim svešajam vīrietim. Viņam, kura raupjajā sejā dzīve bija iededzinājusi draudīgus lokus un kura brūnās acis raudzījās tik vērīgi kā kareivim, dodoties patruļas izlūkgājienā. Es gribēju saspiest viņa lielo, spēcīgo plaukstu un uz brīdi atkal justies droša un pasargāta. Taču tā vietā es izmocīju neveiklu smaidu.

“Ko jūs ar to domājat, taujājot par manu darbu Anglijā?”

“Es gribēju saprast, cik nopietni ir šie jūsu pētījumi. Un vai tos atbalsta… kā to sauc…” viņam uz mirkli aizmirsās meklētais angļu valodas vārds, “vai tos atbalsta kāda oficiāla iestāde?”

Pulkvedis noņēma savu roku no manējās, taču tās karstais nospiedums vēl uzkavējās.

“Tas nav tik vienkārši! Redziet…”

“Nebaidieties, Sāra. Sakiet droši visu, kā ir.”

“Es nebaidos, bet tas tiešām ir sarežģīti…” es pacēlu acis, un mūsu skatieni sastapās.

Pēkšņi ievēroju, ka viņš manī noraugās kā klases audzinātājs mazā meitenē, kas pieķerta ar dubļainu kleitu, taču liedzas, ka būtu pametusi skolas ēku. Viņš visu zināja. Tajā brīdī man tiešām tā izlikās. Viņa acīs gailēja savāds spīdums, un ap lūpām savilkās mazas, tikko pamanāmas krunciņas, piešķirot viņa raupjajai sejai mazliet piekāpīgāku izteiksmi.

“Anglijā man iet ne pārāk labi,” es nolaidu acis, tomēr jutos atvieglota, ka vairs nav jāmokās sadomātos melos. Līdz patiesībai mēs, protams, nebijām vēl tikuši, bet šis bija milzīgs solis uz priekšu. “Man ir dotas vēl trīs dienas laika, un tad…”

“Un tad notiks kas?”

“Tad man var sanākt milzīgas problēmas ar vietējām institūcijām,” es uzmetu viņam ātru skatienu. Man bija licies, ka raupjajā sejā saskatīšu pārmetumus vai nicīgu sašutumu, tomēr viņa acīs joprojām spīdēja neviltota interese. Un varbūt pat nedaudz līdzjūtības.

“Tātad Anglijā jūsu pētījumus neatbalsta?”

“Tā gluži nevarētu teikt. Man radās problēmas ar iepriekšējo pacientu, kuram biju konstatējusi līdzīgus simptomus…”

“Līdzīgi simptomi tas nozīmē arī kaut kas par iepriekšējām dzīvēm?” viņš mani pārtrauca gluži kā pratināšanā. Es klusēdama pamāju ar galvu.

“Un kāda ir situācija ar šo bērnu, ko jūs esat atvedusi pie mums?”

“Man viņš pēc trim dienām jānogādā atpakaļ Anglijā. Citādi viņu draud izsludināt starptautiskajā meklēšanā.”

Tiklīdz šie vārdi bija pārslīdējuši pār lūpām, es uzreiz tos nožēloju. Taču atpakaļceļa vairs nebija. Pulkvedis acumirklī atgāzās atpakaļ krēslā, viņa augums iztaisnojās un vēlīgās krunciņas no lūpu kaktiņiem pazuda kā nebijušas. Kādu brīdi viņš manī noraudzījās klusēdams, kā gaidot, kad atklāšu vēl kādas nelikumības. Bet man vairs nebija ko viņam tobrīd teikt, tādēļ viņš dziļi nopūtās un pieliecās pāri galdam man tuvāk, kā sargādamies no pārmēru ziņkārīgām ausīm.

“Saprotiet, ja mums pienāks ziņa, ka puika atrodas meklēšanā, tad man uzreiz nāksies jūs arestēt.”

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

“Un es jums tagad neoficiāli saku kā vīrietis sievietei jūs labāk dariet, ko varat, lai tas nenotiktu.”

“Kādēļ tā?”

Viņa remarka par “vīrieti sievietei” manī nedaudz atgrieza cerības sajūtu. Tas skanēja ārkārtīgi nepierasti, Anglijā neviens policists tā nebūtu uzdrošinājies teikt, jo frāzes zemtekstā ieskanējās šovinisma vai pat dzimumu diskriminācijas intonācijas. Taču reizē tas izklausījās tik dabiski, ka nespēju uz pulkvedi dusmoties.

“Kamēr nokārtos visus papīrus, lai jūs varētu izdot Anglijai, paies vismaz kāds mēnesis. Tas nozīmē, ka visu to laiku jūs būsiet kādā no mūsu cietumiem vai bēgļu patversmē. Un, ticiet man, tur apstākļi ir tik šausmīgi, ka to jums labāk nepiedzīvot.”

Es neviļus sarāvos no domas par Austrumeiropas cietuma kameru. “Bet kā tad ar bērnu?”

“Arī viņš nonāks mūsu iestādē. Un, ja jums tas bērns kaut ko nozīmē, tad vēl jo vairāk padomājiet, kā ātrāk tikt no šejienes prom.”

“Protams, ka viņš man kaut ko nozīmē!” es gandrīz iekliedzos.

“Jā, jā, es taču neko nepārmetu. Bet jums abiem labāk būs, ja jūs tiksiet atpakaļ mājās, pirms būs sākušās kādas nepatikšanas.”

Mēs brīdi sēdējām klusumā, apdomādami nepatīkamo nākotnes perspektīvu, kuru pulkvedis tikko bija uzbūris. Spriedze un satraukums atgriezās manā ķermenī, un es sāku nožēlot, ka biju pasūtījusi tikai ūdeni, kāds vīna malks vai divi tagad būtu vairāk nekā noderējuši.

“Paklausieties, es jums tagad atklāti pateikšu, es tomēr esmu vienkāršs cilvēks,” pulkvedis pārtrauca ieilgušo klusumu. “Mani interesē atklāt noziegumus un izvairīties no liekām problēmām. Iepriekšējā vai ne iepriekšējā dzīve no tā es neko nesaprotu, un tas mani neuztrauc.”

Viņš iedzēra kārtīgu malku no savas glāzes. Es uzmanīgi klausījos viņā. Lai arī virziens, kādu bija uzņēmusi saruna, man šķita riskants, tomēr pulkveža balss tonī es saklausīju kādu iespēju.

“īsāk sakot, ja puiku izsludinās meklēšanā, man būs liekas problēmas, un to es galīgi negribu. Man tagad arī tāpat pietiek, ar ko noņemties.”

“Es tiešām negribēju jums sagādāt nekādas problēmas. Lūdzu, atvainojiet, ja tā iznācis…”

“Pagaidiet, nepārtrauciet mani,” viņš atkal uzlika savu roku uz mana augšdelma.

Taču tagad tas vairs nebija mierinošais pieskāriens, bet drīzāk kontrolējošs žests. Dīvainā kārtā mani tas itin nemaz nesadusmoja. Tajā jautās pat kaut kas mierinošs. Padoties. Zināt, ka kāds, kurš ir stiprāks par tevi, uzņēmies vadību un kontroli pār notiekošo. Es apklusu un biju gatava pakļauties. Galu galā kas tad cits manā situācijā vēl atlika?

“Tomēr jūs pēkšņi te uzrodaties un atklājat man detaļu no slepkavības lietas, kuru neviens cits ārpus policijas nevarēja zināt. To es arī nevaru atstāt bez ievērības. Tātad…” viņš pieliecās man vēl tuvāk, un viņa roka uzgūla manējai tik cieši, ka man šķita viņš to sažņaudzis kā spīlēs.

“Tātad?” es čukstus atkārtoju.

“Tātad mums abiem vajag vienoties,” viņš noteica un atlaida manu roku.

91 .

Braucot liftā atpakaļ uz savu numuriņu, prātā virmoja miljons domu un sajūtu. Tikšanās ar pulkvedi bija uzjundījusi pārāk daudz emociju un, galvenais, cerības, ka viss tomēr varētu kādā brīnumainā veidā atrisināties. Un reizē piesardzību, nevēlēšanos ļauties vēl vienai iedomai, kas draudēja sašķīst tūkstoš smalkās lauskās, uz kurām man atkal sagriezt savas atkailinātās ilūziju brūces. Pārāk daudz manī bija ievainojumu. Pārāk daudz sadragātu sapņu. Vai nebiju viņam atklājusies par ātru? Vai nebiju izstāstījusi vairāk, nekā nepieciešams? Līdz šim man neviens nebija spējis palīdzēt. Pat ne visa mana iepriekšējā psihoterapeites karjera. Pat ne Londonas privātslimnīca. Pat ne Fērdžs, vismazāk jau nu viņš. Un tagad pēkšņi kāds policists svešā zemē, lai cik arī augsta ranga, kurš mani nepazina un, šķiet, pat īsti nesaprata dziļo zinātnisko nozīmi, ko varēja slēpt Mareka atmiņas. Tomēr kaut kas neļāva atmest šo cerību. Kā silta, trausla pulsācija tā uzstājīgi lauzās cauri aukstajam bezcerības cietoksnim, par kādu pēdējo mēnešu laikā bija pārvērtusies mana dzīve. Es aizskāru ar pirkstu galiem to vietu, kur uz manas rokas bija gulējusi pulkveža plauksta. Tā joprojām bija karsta.

Šīm pārdomām gan nebija lemts nodoties pārāk ilgi. Tiklīdz izkāpu no lifta, man strauji nācās atgriezties realitātē. Gaiteņa otrā galā, atslīgusi pret sienu, stāvēja Kcita. Es piesteidzos viņai klāt un sapurināju aiz pleciem. Uzreiz bija redzams, ka Mareka mamma ir stipri piedzērusies. Viņas kleita bija noslīdējusi, atklājot puskailu plecu, un izplūdusī kosmētika nespēja noslēpt viņas sagumzīto sejas ādu.

“Keita, kas noticis?” es viņai uzkliedzu.

“Ā, daktere Redstona, tad šeit jūs esat,” viņa miegaini pavēra acis, sašķobot lūpas muļķīgā smaida. “Es jūs meklēju un meklēju, un meklēju…”

“Attopies, Keita! Kur tu biji?” Es pati šobrīd nejutos īsti labi, nomierinošo zāļu trūkums lika par sevi manīt aizvien stiprāk, turklāt tikšanās ar pulkvedi bija pārspriegojusi manus jau tā uzbudinātos nervus. Man nebija ne mazākās vēlēšanās auklēties vēl ar bezatbildīgu māti, kura atļāvusies nodoties orģijām, kamēr viņas mazais bērns viens pats gaidījis viņu atgriežamies. “Kā tev nav kauna! Paskaties, pēc kā tu izskaties!”

“Nu, kas tad ir? Es nevaru drusku pasēdēt ar draugiem?” viņa murmināja, pūloties fokusēt skatienu.

“Kādiem draugiem? Tu vispār aptver, kur tu atrodies?”

“Bet protams! Rīgā, trako ballīšu galvaspilsētā,” viņa izstiepa roku kā salutējot, bet, nenoturējusi līdzsvaru, gandrīz noslīdēja uz grīdas. Es viņu pacēlu, atbalstot pret plecu.

“Pietiek! Nāc, ejam, tev jāizguļas.”

“Bet kur ir mans puika?”

“Savu puiku tu satiksi, kad izgulēsies. Viņam šitādi skati nav jāredz!” “Jūs man neregulējiet, kad es varēšu redzēt savu bērnu,” viņa mēģināja iebilst, taču patērētais alkohols un negulētās naktis bija darījušas savu, laupot viņai visu enerģiju. Miegaini protestējot, viņa tomēr apķērās man ciešāk un ļāva sevi vest uz numuriņa pusi. “Šeit ir tik daudz mūsējo, jūs nevarat pat iedomāties,” pa ceļam viņa šļupstēja. “Ko tikai es tajā pilsētā nesatiku, puišus no Mančestras, puišus no Linkolnšīras, puišus no Liverpūles…” “Paklusē tagad, labi? Tu sacelsi kājās visu viesnīcu.”

“Un viņi visi šeit pārtijās svin vecpuišu ballītes, mums bija tik jautri… Jums arī vajadzēja nākt, daktere Redstona. Jūs nāksiet rīt ar mani? Es jūs iepazīstināšu ar daudziem…”

Viņa murmulēja visu ceļu, līdz mēs nonācām pie viņas istabas durvīm. Es izčamdīju Keitas apģērbu, meklējot viesnīcas karti. Par laimi, tā atradās viņas džinsu aizmugurējā kabatā. Noslidinājusi to gar elektronisko slēdzeni, atvēru durvis un burtiski iegrūdu Keitu iekšā.

“Ej, nomazgājies un izgulies! Rīt parunāsim!”

“Bet daktere…”

“Pietiek!”

Es aizcirtu durvis un brīdi pagaidīju ārpusē, lai pārliecinātos, ka viņa nemēģinās izkļūt no numuriņa. Taču satraukties nebija pamata pēc īsa brīža varēja dzirdēt, kā vannasistabā sāk tecēt ūdens, un vēl pēc brītiņa caur aizvērtajām durvīm izlauzās rīstīšanās skaņas. Pretīgi, man gribējās ātrāk tikt projām, tāpēc vairs nekavējos un steigšus devos uz savu istabu. Atvērusi numuriņa durvis, es vispirms metos pie rokassomiņas, lai sameklētu visas rozā tabletes, kas tajā vēl bija atlikušas. Paņēmusi pilnu sauju ar tablešu iepakojumiem, es tos visus iemetu tualetes podā un divas reizes nolaidu ūdeni. Keitas nožēlojamais stāvoklis bija devis man pēdējo iedrošinājumu beigt savu prātu aptumšojošo aizraušanos. Taču es ari apzinājos, ka saspringums un citi simptomi manu ķermeni tik drīz neatstās, tādēļ drošāk būs, ja kārdinājums vairs nebūs pie rokas. Tiklīdz biju to paveikusi, uzreiz sajutos drusku labāk. Kārdinājumiem tomēr ir viena laba īpašība tie mums parāda, cik daudz patiesībā esam spējīgi paveikt.

Iznākusi no vannasistabas, pamanīju Mareku, kuru bija uzmodinājusi mana rosīšanās. Zēns bija piecēlies gultā sēdus un noraudzījās manī savām tumšajām, melnajām acīm. Sagulētie mati mīlīgi krita pār viņa pieri un lika viņam izskatīties skumīgam kā aizmirstam rotaļu lācītim. Es apsēdos viņam līdzās gultā un apskāvu zēna augumu.

“Kur ir mamma?” viņš noprasīja.

“Mamma aizgāja gulēt.”

“Es varu iet gulēt kopā ar viņu?”

“Šodien ne, puisīt,” noteicu, rūgtam kamolam aizžņaudzot manu kaklu. “Šodien mamma ir ļoti nogurusi. Tu viņu satiksi rīt.”

Cerēju, ka Mareks nesāks īgņoties un prasīties pie Keitas. Taču manas bažas bija liekas, zēns saprotoši pamāja ar galvu un nekā vairs neteica. Tieši tas visu padarīja vēl skumjāku.

Mēs kādu brīdi vēl tā sēdējām, līdz zēns aizvēra acis, un es noguldīju viņa galvu uz spilvena. Šīs ikdienišķās un it kā vienkāršās darbības bērna apskaušana, sarunas pirms miega, viņa ieritināšana segā nez kādēļ manī lika savirmoties kam līdz šim neapjaustam. Lai arī savā praksē biju strādājusi ar simtiem bērnu, tomēr šīs bija pavisam citādas izjūtas. Neko tādu līdz šim vēl nebiju pazinusi. Un šīs sajūtas spēcīgi vilināja. Kā jau ikvienai sievietei tādās reizēs kā šī, man nācās sāpīgi apjaust to neaizpildīto vietu manā dzīvē, kuru parasti ieņem bērni un rūpes par viņiem. Lai arī savā praksē biju strādājusi ar simtiem bērnu un pusaudžu, tomēr šīs bija pavisam citas izjūtas. Tās nevarēja aizstāt ne ar ko citu. Šī apziņa mani pamatīgi biedēja.

Lai novērstu domas, es vēlreiz atsaucu atmiņā tikšanos ar pulkvedi. Mēģināju pēc iespējas precīzāk atcerēties visu, ko viņš man bija teicis. Palūkojoties ar vēsu prātu, nekā īpaši cerīga tur nebija. Es gan uzstāju, lai viņš ļauj man izvadāt Mareku pa Elizabetes ielas nama dzīvokļiem cerībā, ka zēns kādā no tiem pazīs savu iepriekšējo mājvietu. Taču pulkvedis tam nebija piekritis. Tas esot pārāk riskanti. Viņš apgalvoja, ka noteikti izveidosies situācija, kurā nāksies skaidrot mūsu nolūkus, tātad izstāstīt visu arī par iepriekšējās dzīves fenomenu, un ka Latvijas sabiedrība neko tādu nesapratīs. Tad zem uguns nonāks ne tikai viņš, bet arī es ar Mareku. Tālāk aizturēšana, izolators un pārējie notikumi, par kuriem viņš bija mani brīdinājis. Lai arī sarunas laikā piekrītoši māju ar galvu, tomēr mani nepameta sajūta, ka pulkvedis tikai mēģināja rast attaisnojumu. Ja viņš patiešām būtu gribējis ļaut Marekam uzmeklēt viņa dzīvokli no iepriekšējās dzīves, tad pulkvedim noteikti pietiktu iespēju un resursu, kā nodrošināt slepenu iekļūšanu namā. Bet es arī nevarēju viņu vainot. Manis piedāvātais stāsts neprofesionālim noteikti izklausījās pēc eksotiskas fantāzijas. Turklāt pulkvedis bija pietiekami atsaucīgs, solot man palīdzību, ja vien man to ievajadzēsies. Viņš bija ieteicis vispirms nopirkt lidmašīnas biļetes atpakaļ uz Angliju, lai bērna vecmammai nebūtu iemesla izsludināt meklēšanu. Bet pārējo laiku veltīt, lai kopā ar Mareku vēlreiz izstaigātu vietas, kuras zēnam iegūlušas atmiņā no iepriekšējās dzīves.

“Bet vai tiešām mēs nevaram iekļūt Elizabetes ielas dzīvoklī?” es viņam biju uzstājīgi prasījusi.

Pulkvedis bija noraidošs. Tur ne, jo tā esot slepkavības vieta un bez īpaši nopietniem pierādījumiem viņš nevarot mūs tur vest.

īpaši nopietns pierādījums… Kas gan šādā lietā varēja būt īpaši nopietns pierādījums? Ja Mareks pēkšņi nosauktu savu vārdu, uzvārdu un personas kodu no iepriekšējās dzīves? Bet arī tas taču neko nepierādītu! Dzīvē bija daudz tādu lietu, kurām pierādījumu, vēl jo īpaši nopietnu, nemaz nevarēja būt. Kāds pierādījums var būt mīlestībai? Kāds pierādījums ir Dievam vai dzīves jēgai ? Un tomēr miljoniem cilvēku dzīvoja savu dzīvi bez skaidriem pierādījumiem. Vienkārši paļaujoties. Un ticot. Mums taču nav īpaši nopietnu pierādījumu tam, ka tie cilvēki, kas mūs audzinājuši, ir mūsu patiesie vecāki. Nekādu pierādījumu, ka dzīvesbiedrs mūs patiešām mīl. Un, ja kāds prasītu droši pierādīt saulrieta skaistumu vai sajūtas, ko sniedz mēnessgaismas atspulgs ezerā, tas taču izklausītos pagalam muļķīgi! Dažas lietas vienkārši ir, un viss. Kādēļ dvēseļu pārdzimšana lai nebūtu viena no tādām? Galu galā tai pierādījumu bija krietni vairāk nekā lielai daļai lietu, kuras esam pieraduši uztvert par pašsaprotamām.

Apsēdos pie galda un izliku savā priekšā kartona mapi, kura glabāja Mareka slimības vēsturi. Tajā bija gan zēna zīmējumi, kurus viņš bija radījis mūsu nodarbību laikā, gan mani sesiju pieraksti un neskaitāmas piezīmes, ko steidzīgi biju uzskricelējusi uz papīra lapu malām. Šonakt par miegu varēja aizmirst. Pat ja manu gultu nebūtu aizņēmis Mareks, uztraukums pēc sarunas ar pulkvedi un rozā tablešu atmešanas blakusefekti tāpat neļautu iemigt. Tādēļ nolēmu laiku veltīt, lai vēlreiz caurskatītu visus materiālus. Starp dienu, kad Mareks ieradās manā Vestportas praksē, un pašreizējo brīdi, kad viņš gulēja manā gultā Radisson Blu viesnīcā Latvijas galvaspilsētā, tik daudz kas bija noticis, tik daudz kas uzzināts un atklāts, ka noteikti kaut kas bija atstāts bez ievērības. Varbūt kaut kas svarīgs. Pagriezusi galda lampiņu tā, lai tās gaisma netraucētu zēnam gulēt, es sāku šķirstīt savas piezīmes.

Baznīca ar zeltītajiem kupoliem, Elizabetes vārds, suns, zēns ar sarkani sašvīkātām krūtīm, parks, māja ar balkoniem un nelielu dārziņu visas šīs detaļas tagad bija ieguvušas pilnīgi citu nozīmi. No sapņu un iztēles tēliem tās bija kļuvušas par gluži konkrētām un īstām lietām par baznīcu, kurai bijām gājuši garām. Par ielu, kurā atradāmies, un par skaisto namu šīs ielas galā, kurš, šķiet, slēpa pēdējo un lielāko no visiem noslēpumiem. Taču tieši tajā man nebija atļauts iekļūt. Ja vien nespēšu sagādāt neapstrīdamu pierādījumu…

Šķiet, pulkstenis bija jau pāri vienpadsmitiem, kad pēkšņi mans skatiens aizķērās pie kādas lapiņas, kuru laikam biju izplēsusi no piezīmju grāmatiņas, lai izmantotu pierakstiem, taču vēlāk aizmirsusi. Uz šī aprakstītā papīra viens vārds bija pasvītrots ar divām treknām līnijām. Tikko to ieraudzīju, es nespēju aptvert, kā biju varējusi par to aizmirst. Mareks to bija nosaucis vienā no mūsu sesijām. Todien biju mudinājusi viņu pastāstīt pēc iespējas vairāk par to zēnu, kura dzīvi viņš domāja esam dzīvojis. Un Mareks atcerējās… Steigšus paņēmusi mobilo telefonu, es izsteidzos no istabas viesnīcas gaiteni, lai nepamodinātu zēnu. Pulkveža telefona numurs bija uz viņa vizītkartes.

Viens pīkstiens. Divi.

“Pacel, lūdzu, lūdzu, pacel!” es pie sevis murmināju, nepacietīgi soļodama no viena gaiteņa gala uz pretējo. Pulkvedis atbildēja pēc ceturtā signāla. Viņa balss izklausījās samiegojusies un nedaudz īgna. Taču tobrīd viņa noskaņojums nespēlēja ne mazāko lomu. Es nolēmu iztikt bez liekiem ievadiem.

“Toms,” es nosaucu vārdu, kurš bija pierakstīts uz papīra lapiņas un divkārši pasvītrots.

Kad pēc dažām minūtēm beidzām sarunu, mēs bijām norunājuši tikties rīt pirms pusdienām viesnīcas vestibilā. Pulkvedis bija apsolījis ievest zēnu Šapiro dzīvoklī.

92 .

-    Tā, tā, tā, šis tad laikam ir tas slavenais puika, kurš atceras iepriekšējās dzīves!

Pulkvedis uzreiz pat nepazina runātāju. Tas bija pilnīgi sirms, labi piegulošā uzvalkā ģērbies kungs bieziem, baltiem matiem, kura kustības un stāja nešaubīgi norādīja, ka viņam bijusi saistība ar armiju.

-    Džamat, tas esi tu! pārsteigts iesaucās pulkvedis.

-Jā, mans draugs, prieks tevi redzēt, Džamats apskāva pulkvedi.

Sāra ar puiku pie rokas, lai arī nesaprata, ko vīrieši runā, nojauta, ka senais pulkveža draugs ieradies agrāk, nekā gaidīts.

-    Kā tu pazīsti puiku? vaicāja pulkvedis.

-     Nu, kurš gan nezina šo unikālo puiku, kurš atceras savu iepriekšējo dzīvi, nevērīgi atbildēja Džamats. Kāds prieks tevi redzēt, viņš teica, plati un sirsnīgi smaidot. Nesāp? Džamats vaicāja, uzsitot pulkvedim pa plecu. Ah, es tiešām priecājos tevi redzēt, viņš turpināja, atbildi negaidot.

-    Tev taču bija jāatbrauc tikai rīt, pulkvedis teica.

-    Jā, bet es izrāvos agrāk. Piedod, ka nepabrīdināju, tu jau zini man patīk pārsteiguma efekts. Vai ne, tu taču mani pazīsti ? Džamats smaidīja plati un, pulkvedim šķita, nedaudz māksloti. Nu, iepazīstini, lūdzu, ar šo eleganto angļu kundzi.

Atkal negaidījis pulkveža reakciju, Džamats vērsās pie Sāras angļu valodā, kas bija labāka nekā pulkvedim.

-     Piedodiet, dārgā kundze, manam draugam pulkvedim, ka viņš nejēdz mūs iepazīstināt. Viņš man par jums ir daudz stāstījis. Vienus vienīgus brīnumus, viņš par jums ir tik augstās domās kā ne par vienu sievieti, vai ne, Džamats uzmeta īsu skatienu pulkvedim, kura neizpratne pieauga ar katru mirkli. Piedodiet, kundze, manam dārgajam draugam, es stādīšos priekšā pats: Džamats, ģenerālmajors, nē, vienkārši Džamats, sens pulkveža draugs.

-     Ļoti patīkami, Sāra pasmaidīja, un pulkvedis pamanīja, ka Džamata teatrālā uzvedība viņai ir patīkama.

Pulkvedim gan likās, ka te kaut kas galīgi nebija kārtībā. Šis Džamats diez ko nesaistījās ar to Džamatu, kuru viņš atcerējās no Afganistānas. Un no kurienes Džamats zina par puiku un to, ka Sāra ir no Anglijas ? Pulkvedis viņam neko tādu nebija teicis, kur nu vēl “daudz stāstījis”.

-    Nu, ko, apsēdīsimies, ko mēs te pašā vidū visiem pa kājām, apsēdīsimies, iedzersim pa glāzītei par godu tam, ka beidzot esam satikušies,

-    teica Džamats, džentlmeniski saņēmis Sāru aiz elkoņa un rādīdams uz klubkrēsliem viesnīcas vestibila tālākajā galā. Tur jau sēdēja kāda sieviete ar muguru pret viņiem, bet Džamats tam nepievērsa uzmanību. Sāra pakļāvās Džamata vadībai, un pulkvedim neatlika nekas cits kā sekot.

-      Pagatavojiet zēnam lielu saldējuma kokteili un atkorķējiet mums pudelīti šampanieša, Džamats garāmejot izkomandēja viesmīli, jā, Bollinger būs labs.

Kad līdz klubkrēsliem bija palikuši metri pieci, pulkvedis pēkšņi sastinga. Sievietes siluets viņam bija pazīstams. Pulkvedis jutās tā, it kā kāds viņam būtu iesitis pa vēderu. Viņš apstājās un platām acīm skatījās uz sievieti, bet Džamats turpināja neuzbāzīgi bīdīt Sāru uz krēslu pusi.

Pulkveža galvā šaudījās haotiski jautājumi, bet nebija nevienas atbildes. Kā? Kāpēc? Kā tas iespējams? Ko tas nozīmē? Pulkvedis joprojām stāvēja, urbdamies ar skatienu sievietes mugurā, nespēdams izkustēties.

Tikmēr Džamats un Sāra ar Mareku pie rokas bija nonākuši līdz galdiņam.

-       Atļaujiet jūs iepazīstināt, Džamats teica Sārai, tā ir mana girlfriend, kā pie jums pieņemts teikt, viņai ir ļoti anglisks vārds Elizabete.

93 .

-    Pulkvedi, mans draugs, kas ar tevi? Pievienojies! Džamats uzrunāja joprojām sastingušo pulkvedi.

-    Cik saprotu, tu esi jau pazīstams ar Elizabeti? viņš teica, raugoties pulkvedim acīs, un tagad viņa balsī vairs nebija nekā rotaļīga vai uzspēlēta. Tā bija ģenerāļa balss. Tajā skanēja metāls.

Pulkvedis paspieda Elizabetes pastiepto roku, pamāja ar galvu un apsēdās. Viņš pieķēra sevi, ka viņam ir bail ieskatīties acīs Elizabetei un nez kāpēc ari Sārai. Šādu sajūtu pulkvedis bija piedzīvojis vien laikposmā, kad cītīgi nodarbojās ar boksu. Stiprs sitiens pa galvu uz dažām sekundēm izraisa pilnīgu dezorientāciju ne tikai telpā, bet arī domās. Prāts it kā atsakās kalpot un vadīt tevi tālāk. Arī tagad pulkveža prāts it kā atgrūda notiekošo, it kā atteicās atzīt patiesību, kura bija viņa priekšā, it kā atteicās piedalīties tajā, kas te tagad notiek.

Viesmīlis tikmēr bija atnesis glāzes un novietojis spainīti ar ledu šampanietim. Viesmīlis ielēja Džamatam malku šampanieša nogaršošanai.

-    Lejiet, lejiet visiem, Džamats skubināja. Mēs tik sen neesam tikušies, vai ne, pulkvedi? Kāpēc tu esi tik drūms, nebaidies, viss taču ir lieliski. Tici man, viņš teica un piedāvāja pulkvedim saskandināt. Pulkveža kustībās bija jūtama apātiska nolemtība, viņš vienkārši pakļāvās.

-     Saskandināsim visi, teica Džamats, un pulkvedis pēkšņi pamanīja sev priekšā Elizabetes glāzi. Viņš paskatījās uz sievieti, taču nenotvēra viņas skatienu. Elizabetes glāze jau bija pieskārusies viņa glāzei, un tagad Elizabete jau smaidīja Sārai.

-    Vai jūs runājat angliski? Sāra laipni vaicāja. Izrādījās, ka Elizabete angliski runā lieliski.

-    Piedod, mans dārgais draugs, par to ielaušanos pie tevis, Džamats vērsās pie pulkveža. Tas nebija personiski. Tu taču saproti mums tas

vienkārši bija mācību plānā. Tev taču nekādu traumu nav, vai ne?

-    Par ko tu runā, pulkveža balsī bija dusmas un neizpratne. Kāpēc te ir šī sieviete? No kurienes tu viņu pazīsti? viņš vaicāja, pieri savilcis un neslēpdams savu mulsumu un neapmierinātību.

-    Ļauj, es tev ieliešu vēl.

Pulkvedis bija izdzēris glāzi dažos malkos, un Džamats to piepildīja no jauna. Sāra kaut ko čaloja ar Elizabeti, puika bija aizņemts ar kokteili.

-    Es tev visu paskaidrošu, neuztraucies, viss būs labi, teica Džamats.

-    Nu, paskaidro, Džamata smaids un labvēlība nespēja izdzēst aizkaitinājuma un dusmu rievas no pulkveža sejas.

-    Manā dzīvē ir bijusi tikai viena darbavieta, Džamats atlaidās krēslā, ar to dodams zīmi, ka stāsts nebūs no īsajiem. Un tu zini, par kādu darbavietu es runāju.

Pulkvedis pamāja ar galvu. Viņš saprata, ko Džamats vēlas pateikt un ka skaļi tas netiks izrunāts. Džamats tātad joprojām dienēja ģenerālštāba Galvenajā izlūkošanas pārvaldē, ko saīsināti dēvēja par GRU. Galvenajā Krievijas izlūkdienestā.

-     Es tagad esmu ģenerālmajors, turpināja Džamats. Daudz kas ir piedzīvots kopš Afganistānas, pēdējos gadus es atbildu ne vairs par izlūkošanu, bet gan par diversijām. Tu zini, izlūki un diversanti tic ir kā miesīgi brāļi. Apmēram viens un tas pats, bet ne gluži. Es atbildu par Skandināviju un Baltijas valstīm. Jā, es saprotu tavu izbrīnu, tu domā kā tā, kāpēc Skandināvija, mana specialitāte taču vienmēr bijis islams un musulmaņu zemes. Tici man, tam ir loģisks izskaidrojums, bet, es redzu, mums vajag vēl šampanieti. Elizabete, dārgā, vai tu nepacenstos pievērst viesmīļa uzmanību jums vajag vēl pudelīti Bollinger, bet mēs ar pulkvedi pāriesim uz konjaciņu, vai ne? Džamats vērsās pie pulkveža, taču atbildi negaidīja. Pulkvedim patīk martelītis, es zinu. Vienu Martell VSOP palūdz.

Pulkvedis sāka saprast, pareizāk sakot pēkšņi viņa priekšā sāka iznirt skaidrība, kas bija tik liela un draudoša, ka vēl viņš nespēja aptvert tās mērogus. Vai šis konjaks tiek pasūtīts tikai tāpēc, lai vēlreiz uzsvērtu, ka Džamats zina visu, tostarp arī to, kas notika starp pulkvedi un Elizabeti tajā nelaimīgajā vakarā pulkveža kabineta atpūtas telpā? Jā, protams, ka viņš zina, ja jau Elizabete ir šeit.

Elizabete tikmēr atvainojās Sārai un, paņēmusi rokassomiņu, piecēlās, lai ietu uz bāru.

-    Un puikam kokteili, protams, Džamats piemetināja.

-     Redzi, Cečenijas otrā kara laikā es vadīju vairākas Kaukāza izcelsmes izlūku vienības Cečenijā un Dagestānā. Tās sastāvēja no Maskavai uzticīgiem čečeniem un dagestāniešiem. Sīkāk, protams, es tev neko nevaru stāstīt, bet vienu varu teikt droši bez mums arī otro karu Maskava būtu zaudējusi. Tad lūk, pēc kara vēl bija ko darīt, bet ar laiku mums vairs Kaukāzā darba nebija, un mūs pārmeta uz Eiropas virzienu. Kāpēc?

-     Džamats pats uzdeva jautājumus un pats uz tiem atbildēja. Pulkvedis sēdēja, joprojām nesaprotot, kurp virzās Džamata stāsts.

-      Kāpēc čečenu un dagestāniešu tautības izlūki tika pārkvalificēti par diversantiem darbam Eiropā? Atbildi man tev varbūt arī nevajadzētu teikt, bet es taču zinu, ka tev var uzticēties, vai ne ? tagad Džamata smiekli vairs nebija labvēlīgi, tajos bija parādījusies viegli izsmējīga intonācija. Redzi, Eiropā dzīvo gandrīz pusotrs miljons emigrantu no Cečenijas un Dagestānas. Kara gados un arī vēlāk Eiropa ļoti labprāt deva viņiem pajumti. Daudziem no viņiem ir radi, kas palikuši Krievijā, bet, ja arī nav, viņi visi zina savu kalnu goda kodeksu. Citiem vārdiem, mēs zinām, kā viņiem palūgt, ja mums kaut ko vajag, īpaši, protams, tiem, kuriem ir palikuši radi Cečenijā. Mēs uz viņiem raugāmies kā uz pusotru miljonu aģentu, kas izkliedēti pa visu Eiropu. Sadarbība ar šīm kopienām ir ārkārtīgi nozīmīgs mūsu darba virziens. Tas ir viens iemesls. Otrs ja nu Cečenijas karš vispār kaut ko pierādīja, tad to, ka labāku karavīru, diversantu un partizānu par čečeniem pasaulē nekad nav bijis un, iespējams, nekad arī nebūs. Tā ir unikāla tauta, to atzīs katrs, kurš viņus iepazinis. Labākais spccnazs, labākie killeri, labākie diversanti pasaulē. Izcili karavīri neviens amerikānis, neviens krievs ne tuvu nestāv. Skaidrs, ka viņi jāizmanto tur, kur ir visatbildīgākie uzdevumi.

Pulkvedis atcerējās ziņas par diviem čečeniem, kas it kā bija braukuši uz lidostu slepkavības dienā, bet vēl joprojām viņa prāts atteicās atzīt, ka saprot, ko vēlas pateikt Džamats.

-     Labi, brīnišķīgi, čečeni ir pasaulē labākie diversanti, bet kāpēc tu man to stāsti? Es tev vaicāju ko šeit dara šī sieviete? noprasīja pulkvedis, norādīdams uz Elizabeti, kas kopā ar viesmīli atgriezās pie viņiem.

-    Viss būs labi, neuztraucies, Džamats ignorēja pulkveža neiecietīgo toni. Iedzersim konjaciņu.

Elizabete bija paņēmusi rokā konjaka pudeli un vērsās pie Sāras.

-              Vai jūs zinājāt, ka šis ir pulkveža mīļākais dzēriens? viņa vaicāja.

-    Viņam kabinetā vienmēr ir šāda pudele, un viņš ar to māk darīt visdažādākās lietas.

Pulkvedis saviebās nu, cik tad var, jā, tiesa, viņš bija gribējis izvarot Elizabeti tieši ar šādu pudeli un būtu to arī izdarījis, ja vien pašam nebūtu sacēlies. Jā, viņš visu saprot, visu atceras, bet vai tāpēc tas būtu vai ik minūti jābāž viņam acīs?

Pēkšņi pulkvedis juta, ka viņu pārņem bezspēks. Tāds bezspēks, kāds pārņem totāla pārspēka priekšā. Lai kas te notiktu, viņš nespēja to ietekmēt.

Džamats izlikās to visu neredzam.

-     Es brīnos par tevi. Es jau visu esmu izstāstījis, bet tu izliecies, ka nesaproti.

-    Ko nesaprotu? pulkvedis tiešām nesaprata.

-    Mācības. Mācības ienaidnieka teritorijā. Mums ir mācības. Mācības ar stratēģisku nozīmi. Kas tur ko nesaprast?

Džamats skatījās tā, it kā cerētu pulkveža sejā ieraudzīt atbildes reakciju, taču tā pauda tikai neizpratni.

-    Mācības ?

-     Jā, mācības. Iekļūšana valstī. Snaiperu darbs. Provokācija. Valsts iestāžu un policijas darba elektroniska un tieša kontrole. Sadarbība ar informatīvā kara speciālistiem. Evakuācija. Tu taču saproti, ka agrāk vai vēlāk šī brīnišķīgā, skaistā un vēsturiski Krievijai piederošā pilsēta Rīga atgriezīsies mājās. Lepni ieņems savu godam pienākošos vietu citu skaisto Krievijas pilsētu vidū. Tu taču nedomā, ka tāda Latvijas valsts var pastāvēt ilgtermiņā? Cik jūsu te ir? Divi miljoni. Smieklīgi. Ķīnā vai Indijā vietai, kur dzīvo divi miljoni cilvēku, pat atsevišķu pasta indeksu neviens nedotu, bet jums valsts, vēstniecības visā pasaulē, armija, ārlietu ministrs, jāsmejas, un Džamats smējās, apmierināti un garšīgi. Viņš acīmredzami ticēja tam, ko pats teica.

-    Kāpēc tu man to stāsti? pulkvedis vēl aizvien nesaprata Džamata domu, nespēja salikt prātā šo mozaīku, visi tās gabaliņi it kā turpināja lielā ātrumā kustēties, un pulkveža prāts tos nespēja apstādināt. Elizabete, Džamats, Rīgas atgriešanās Krievijas pilsētu saimē, Džamats zina visu par puiku, zina par Sāru, mācības…

-   Kāpēc tu man to stāsti?! Ko tu te muldi es neko nesaprotu, viņš neslēpa savu aizkaitinājumu.

-    Neuztraucies, viss būs labi, Džamats atkal atkārtoja, draudzīgi smaidīdams. Tu visu sapratīsi, tas ir vienkārši, tikai mazliet negaidīti. Viss būs labi, iedzeram, un viņš pastiepa glāzi.

Pulkvedis negribīgi pieskandināja un iedzēra lielu malku.

94 .

-    Nu, padomāsim mierīgi, Džamats bija ērti atgāzies krēslā un skalināja glāzē konjaku. Vēsturē, politikā, dzīvē vienmēr ir labie un sliktie. Uzvar vienmēr labie. Tu saproti, ko es domāju. Tie, kas zaudē, tie vienmēr ir sliktie. Mēs gribam uzvarēt, jo mums nav atļauts būt sliktajiem. Tagad jautājums: kā mēs to panāksim? Vai tu man seko? Džamats pieskandināja pulkveža glāzei. Es tavā vietā klausītos ļoti uzmanīgi. Redzi, mēs taču nevaram karot ar NATO valsti. Precīzāk, protams, varam gan karot. Tu taču zini, mums Kaļiņingradā pietiek “iskanderu”, lai stundas laikā vienkārši noslaucītu jūs no zemes virsas, un nekāds NATO nepaspēs pat iepīkstēties. Obama vēl nebūs paspējis piezvanīt Merkelei, kad tādas Latvijas vairs nebūs. Ostrovā un Pitalovā mums ir simt visjaunāko uzbrukuma helikopteru, tiem līdz Latvijas robežai 15 minūšu lidojums, turklāt jums taču nav nekādas vispār nekādas! pretgaisa aizsardzības. Ko mēs te vispār runājam? Mums ir miljons profesionālu karavīru, jums trīs tūkstoši. Visi kopā ar visiem ieročiem un munīciju bāzēti pāris vietās. Divi iskanderi, un jums nav vairs armijas, vēl astoņpadsmit, un visas jūsu zemessardzes ieroču noliktavas iznīcinātas un jūsu zemessargi varēs mūs tikai ar akmeņiem apmētāt. Kas jums tur vēl ir četras mazas lidostas, divi komandcentri. Viss beidzies piecpadsmit minūtēs. Karš starp Krieviju un Latviju nav iespējams, jo Latvija nav spējīga karot ar Krieviju. Mēs visu operāciju pilnībā pabeigtu 16 stundu laikā. Un ko tad tas jūsu NATO darītu? Nu, atlidotu no Vācijas daži iznīcinātāji, nu, pieņemsim, mēs viņus nenotriektu, nu ko tad viņi darīs bombardēs mūs Rīgas centrā? Pa sauszemi visi ccļi bloķēti, lidostas iznīcinātas vai ieņemtas, jūras ceļš neiespējams. Atliek tikai atomkarš ar Krieviju. Tas nevienam nav vajadzīgs. Tāda ir skarbā realitāte, mans draugs, un tur jūs neko mainīt nevarēsit vēl gadus divdesmit.

Džamats lēnām iedzēra malku un piepildīja glāzi no jauna.

-    Taču, neskatoties uz to visu, karot veco laiku stilā tagad vairs nav modē. Mums patīk, ja jūs paši visu izdarāt, mēs tikai mazmazlietiņ piepalīdzam. Dodam vieglu grūdienu.

-    Ko mēs paši izdarām? Varbūt labāk paskaidrosi man, kāpēc te ir šī sieviete? pulkvedis atkal pamāja uz Elizabetes pusi.

-    Tu vaicā ko jūs paši izdarāt? Tas ir pareizs jautājums, Džamats izlikās nedzirdam otro jautājumu par Elizabeti. Redzi, jūs paši netiekat galā ar saviem ekstrēmistiem. Jūsu nacionālisti, kas katru gadu piemin un godina fašistus un paši neko daudz neatšķiras no viņiem… Vai kāds brīnītos, ja viņi sāktu piekaut un nogalināt ebrejus vai krievus?

-    Džamat, beidz! Par ko tu runā?!

-    Nē, tas nebūtu nekāds brīnums, ja viņi sāktu sist un nogalināt. Pats redzi, Latvijā tas jau notiek. Jau ir noslepkavots prominents ebreju cīnītājs pret neofašismu, Džamata balsī jautās lepnums. Vai būtu brīnums, ja vietējie krievi, ebreji, ukraiņi un citi nelatvieši kādā brīdī sāktu sevi aizstāvēt? Nē, nekāda brīnuma nebūtu. Brīnums ir tas, ka vēl nekas nav sācies. Vai varbūt ir? Un ko lai Krievija iesāk, ja pie pašām tās robežām neonacisti nogalina un pazemo mūsu tautiešus un, galvenais, mūsu Krievijas pilsoņus, kuriem jūs nedevāt Latvijas pilsonību un kuri pieņēma mūsējo? Nu, ko lai Krievija tagad dara?

-     Es nezinu, pulkvedis teica nogurušā balsī. Bija skaidrs, ka Džamats šā vai tā noteiks vēlamo sarunas virzību, bet pulkvedim atliek vien piebalsot.

-     Tu nezini, Džamats atkārtoja pulkveža vārdus mazliet izsmējīgā un izaicinošā tonī, es arī nezinu. Smaga situācija, bet zini, kas ir labākais ?

-    Nē, nezinu, pulkvedis atbildēja kā skolnieks, nepacietīgi un bez intereses.

-    Labākais ir tas, ka Obama arī nezina un Merkele nezina, un neviens nezina. Smaga situācija.

Džamats apklusa, un arī pulkvedis neko neteica.

-    Es esmu karavīrs. Arī man viss nav jāzina, tomēr es domāju, ka tad, kad jūsu vietējie latviešu fašisti sāks aizskart mūsu krievus un viņi var sākt to darīt jebkurā brīdī, jo tāds ir plāns, ne velti jūsu nacionālisti tur šo tēmu siltu visus šos divdesmit gadus tad ari Rīga atgriezīsies varenajā krievu pilsētu saimē.

-    Tu vari pateikt, kāds tam visam sakars ar mani? pulkvedis cerēja, ka Džamats ir beidzis.

-    Varu.

-    Nu…

-    Tu nebiji mūsu mērķis. Mēs negribējām tevi vervēt. Tu pats to izdarīji. Es neko tur nevarēju ietekmēt. Bet es priecājos, ka mēs atkal karosim kopā.

-    Džamat, tu man piedod, bet par ko, 6Aedb, ellē, tu runā?

-    Nu kā? Tu man visu laiku prasi, ko šī sieviete te dara, un, kad es atbildu, izliecies, ka nesaproti.

Tajā brīdī pulkvedis saprata. Visas atbildes tiešām visu laiku bijušas tepat acu priekšā.

-    Labais onkulis? pulkvedis izrunāja šos vārdus klusi un caur sakostiem zobiem. Viņa seja pietvīka ķieģeļsarkana. Ko tu te stāsti! Kādas mācības? Ir nogalināti cilvēki! Es taču tevi uz līdzenas vietas arestēšu!

-    Paga, paga, lēnāk pār tiltu, mēs taču esam draugi, Džamats teica un, ar roku apņēmis Elizabeti ap gurniem, pievilka viņu sev klāt. Arestēšu varbūt es tevi, ne jau tu mani, draugs.

Tagad viņi abi Elizabete no augšas, joprojām kājās stāvēdama, Džamats, sēdēdams iepretī, vēroja pulkvedi ar cietiem un nepielūdzamiem skatieniem.

Pulkvedim likās, ka laiks apstājas, bet tad Džamats atkal itin lādzīgi iesmējās.

-    Mēs taču esam draugi, kara biedri, tu biji mans miesassargs… Es izglābu tev dzīvību, atceries? Iedzersim par to, un viņš devīgi salēja glāzēs konjaku.

Elizabete izlocījās no Džamata apskāviena, apsēdās un atkal sāka čalot ar Sāru. Pulkvedis nedzirdēja, ko viņas runā.

-      Sākotnējā plānā neietilpa Latvijas kriminālpolicijas priekšnieka vietnieka vervēšana, bet tur nu tu pats vien esi vainīgs. Es neko tur nevarēju iesākt, Džamats vēlreiz atgriezās pie jau pateiktā. Mēs taču esam draugi. Es nokārtoju, ka tu strādāsi pa tiešo ar mani, tāpēc viss būs vienkārši lieliski.

-     Pagaidi, es tomēr nesaprotu, pulkvedis joprojām centās savest vienkopus visus pavedienus, kādas mācības? Jūs tagad mācībās šaujat pa nevainīgiem garāmgājējiem, jūs apgūstat, kā labāk nogalināt nevainīgu klavierskolotāju… Tā man tas jāsaprot?

Pirmo reizi vakara gaitā Džamata sejas izteiksme uz mirkli kļuva nopietna.

-    Varbūt arī šaujam, ja vajag. Tu zini mūsu morāles kodeksu. Tas nav mainījies kopš laika, kad mūsu dienests tika radīts. Kas ir lietderīgi, kas ir Krievijas valstiskuma interesēs, kas ved uz mērķi tas arī ir morāli attaisnojami. Ja jāaizstāv miljonu intereses, daži garāmgājēji var arī mirt, un tikai nevajag izlikties, ka es tev nez kādu netīru noslēpumu atklāju. Nevajag te tēlot nevainīgu jaunavu no katoļu internātskolas. Jebkura pasaules valsts ir gatava notriekt pasažieru lidmašīnu ar visiem pasažieriem, ja liekas, ka tā ir nolaupīta un to var izmantot terorismam. Kā tu zini, pat tava Latvija ir pieņēmusi tādu likumu. Vai ne ? Kurā gadā? 1006.? Pareizi ? Nu lūk. Tā tas vienmēr ir bijis un vienmēr būs. Lidmašīnu var notriekt, ja tā apdraud pilsētu. Garāmgājēji mirs, ja vajag, lai miljoni dzīvotu labāk. Vienmēr ir miruši un mirs turpmāk, tikai par to nav pieņemts klaigāt uz visiem stūriem. Tāpēc nevajag uzdot stulbus jautājumus.

Pulkvedis gribēja ko teikt, bet Džamats viņu pārtrauca.

-    Mūsu morāle ir dzelžaina, un tāda tā ir visām nopietnām valstīm un nopietniem izlūkdienestiem, un tu to zini, visi to zina. Tomēr es tevi varu nomierināt pat mēs neesam tik ciniski, lai izrīkotos tsujigiri manierē.

-    Ko? pulkvedis atkal nesaprata.

Džamatam acīmredzami patika šī saruna, viņam patika to vadīt tā, lai pulkvedis visu laiku justos neērti.

-    Tsujigiri. Tas ir japāņu hieroglifs, kurš apzīmē tikko izgatavota zobena izmēģināšanu uz nejauša garāmgājēja. Iegaumē tsujigiri, Džamats bija izvēlējies pārspīlēti pamācošu toni, vārdus izrunādams gausi un uzsvērti.

-    Samuraji tā darīja, viņš turpināja. Kad samurajs saņēma jaunu zobenu, vajadzēja to izmēģināt, lai sajustu, kā zobens uzvedas, kā tas iegulst plaukstā, kad asmens iet caur kakla skriemeļiem. Itin izplatīta parādība ne velti tai radīts īpašs vārds.

-     Что за хуйню ты тут носишь, бледь! Beidz man par hieroglifiem stāstīt! Kādi vēl japāņi, kādi zobeni, ты совсем охуел\ Vai nu runā un paskaidro, kas te notiek, или пошёл нахуй, un es eju prom, pulkvedis uzsita ar dūri pa galdu tā, ka viņa glāze apgāzās un izlija konjaks.

-    Netrako, netrako un sēdi mierīgs. Viss ir kārtībā, viss ir labi, Džamats vērsās pie sievietēm, kuras pulkvedis bija sabiedējis. Viss ir labi, viss ir labi, vai ne, mans draugs, Džamats ar salvetēm jau bija saslaucījis nolaistīto galdu un no jauna papildināja pulkveža glāzi. Ņem, iedzer. Viss būs labi, neuztraucies.

Pulkvedis klusēdams paņēma glāzi.

-    Atceries, mans draugs, jums te, Latvijā, gadījās tāds pedofilijas skandāls. Trīs ministri, viens augsts ierēdnis valdībā atklājās vesela pedofilu mafija. Tu taču saproti, ka tā bija mūsu operācija. Mēs apvienojām lietderīgo ar patīkamo, kā pie mums mēdz teikt, un Džamats atkal iesmējās, un, iegaumē, starp viņiem tiešām bija pedofili. Viens, pareizāk sakot, bija pedofils. Arī šoreiz tāpat. Katrs šāds gadījums veido vēsturi un Latvijas tēlu. Tas viss noderēs priekšdienām. Katru nākamo operāciju būs jau vieglāk veidot, jo ir precedenti. Ir zināms, ka pie jums valdošajās partijās, valdībā ir antisemīti, ekstrēmisti, pedofili. Galu galā jūsu Latvija ir nevis valsts, bet pārpratums. Šaubas jau ir sētas, bet katrs nākamais atgadījums tās apstiprina, jūs paši neticat savai valstij, tas pats galvenais. Mums savukārt katrs atgadījums ļauj mācīties, novērot, kā jūs reaģējat, kā rīkojaties, un nākamajā reizē visu izdarīt vēl precīzāk. Lai pārņemtu jūsu tā saukto valsti, mums, iespējams, būs vajadzīgs, lai te lītu asinis. Lai jūsu neofašisti atkal sāktu slepkavot ebrejus vai krievus. Lai valstī iestātos haoss. Mēs tikai radījām precedentu. Latviešu fašisti jau ir šāvuši ebrejus kopā ar Hitleru. Tepat Rīgā. Mūsdienās viņi novāca ebreju, kurš centās nepieļaut kara noziedznieku glorificēšanu. Maksi Šapiro. Turklāt tu taču būsi pamanījis katru gadu kāds sazīmē kāškrustus jūsu ebreju kapos. Domā tas viss notiek pats no sevis ? Mēs esam gatavi, ka jebkurā dienā antisemītisms un, protams, rusofobija te var uzliesmot ar tādu spēku, ka būs vajadzīga mūsu palīdzība, lai ieviestu kārtību. Un, tici man, ne Merkele, ne Obama nepalīdzēs ebreju slepkavām. Tas nozīmē, ka nekāds NATO jums, muļķīšiem, nepalīdzēs, nu, varbūt formāli pāris iznīcinātāju atlidos, bet mēs jau būsim Rīgā, Daugavpilī, Rēzeknē. Pilsētas tak viņi nebombardēs. Reāli trešo pasaules karu, atomkaru, Latvijas dēļ neviens taču nesāks, pareizi ? Tas nu ir vairāk nekā skaidrs. Un mēs mēs ne tikai at

griezīsim Rīgu Krievijā, mēs tā arī visam NATO vietu ierādīsim. Neviens pēc tam vairs neticēs, ka tā organizācija ir kaut kā vērta. Amerikāņi vairs nevarēs pa visu pasauli staigāt kā saimnieki, mēs parādīsim, ka viņi nav visvareni. Ar Krieviju ir jārēķinās. Ir pienācis laiks to saprast. Džamats apklusa. Viņš skatījās pulkvedim acīs ar apmierinātu un lepnu skatienu.

-    Labi, es saprotu, ko tu man gribi pateikt, es saprotu, jūs novācāt Maksi, jo viņš ir pazīstams antifašists, ebrejs no slavenas dzimtas un jūs varat mēģināt kādam iestāstīt, ka to izdarīja latviešu nacionālisti. Bet vienu man pasaki, kāpēc tad jūs nošāvāt klavierskolotāju?! Kādā sakarā viņu jums ievajadzējās ?

-    Mans dārgais, tu, kā biji, tā esi palicis vienkārši karavīrs, tev šie dramaturģijas sīkumi, es redzu, par smalku. Dubultslepkavība! Dubultslepkavība tas vienmēr ir daudz interesantāk, piesaista daudz vairāk uzmanības. Gājusi bojā nevainīga jauna sieviete — kāda nežēlība, kāds neizskaidrojams, akls ļaunums, kādi nezvēri ir spējīgi uz ko tādu? Saproti? Tajā ir liela loģika. Jūsu atsaldētie nacionālisti, viņi taču ir fašisti, viņiem ne sievietes, ne bērni nav vērtība. Tas ir uzreiz pavisam cits līmenis. Un, starp citu, jūsu klavierskolotāja tak arī bija ebrejiete. Skaidrs, ka jūsu smirdīgās nacionālistu cūkas, kas katru gadu svin pie Brīvības pieminekļa savu fašistisko pagātni, nelaida garām tādu izdevību. Tagad saproti?

Pulkvedis klusēja. Viņš juta, ka viņu pārņem bezspēks.

-   Mērķis attaisno līdzekļus, turpināja Džamats. Esi dzirdējis tādu izteicienu? Šis tiešām ir tas gadījums.

Pulkvedis klusēja. Sāra ar Elizabeti bija pievērsušās puikam. Viņš šķita nemierīgs, un abas sievietes mēģināja viņu izklaidēt.

Džamats ieskatījās rokas pulkstenī. Pār viņa lūpām pārlaidās viegla, pašapmierināta smīna grimase. Izskatījās, ka viņš izbauda notiekošo.

-    Es tagad paņemšu zēnu, un mēs pazudīsim, pieliecies tuvāk pie pulkveža, klusi, bet nesatricināmi teica Džamats. Tev nāksies kaut kā to paskaidrot un nomierināt to anglieti. Es ar tevi sazināšos.

95 .

-    Nē! pulkveža atbilde bija stingra un apņēmīga. Viņam gribējās satvert šī sirmā riebekļa galvu un pārlauzt viņa sprandu. Taču pulkvedis apzinājās, ka nedrīkst izdarīt pārsteidzīgas kustības. Džamats šo tikšanos, tāpat kā visas savas operācijas, noteikti bija rūpīgi izplānojis, un viņam bija gatavs atkāpšanās plāns. Kā tikko bija tapis skaidrs, šajā plānā ietilpa arī iecere nolaupīt mazo Mareku.

-              Nē, es nevaru tev atļaut ņemt puiku, es būšu spiests tevi arestēt,

-   pulkvedis teica mierīgā, nosvērtā balsī.

-    Mans dārgais, tu taču nedomāji, ka es tā vienkārši ļautu iet tādam mazam brīnumam, Džamats nelikās pievēršam uzmanību pulkveža teiktajam. Mūs, protams, interesē arī šie fenomeni. Tie ir pietiekami reti. Iedomājies, cik svarīgi būtu atklāt, kas tie par mehānismiem, kuri vieniem ļauj atcerēties iepriekšējās dzīves, bet citiem ne. Ja nu tādu atcerēšanos varētu izraisīt farmakoloģiski vai kā citādi ? Iedomājies, kāds ieguvums tas būtu izlūkdienestam. Piemēram, iedomājies mēs atrodam CIP direktoru, kurš pagājušo gadu nomiris. Viņš mums droši vien varētu pastāstīt kaut ko interesantu no savas iepriekšējās dzīves. Kā vispār notiek šī pārdzimšana, kādas zināšanas ir iespējams pārmantot? Vai tu esi aizmirsis, mans draugs, mēs taču esam pasaules labākais izlūkdienests, un mūs interesē katrs sīkums, Džamats sacīja, uzlikdams roku uz zēna galvas un sabužinādams viņa matus. Un šo puisēnu faktiski ir nolaupījusi psihiski nelīdzsvarota bijusī bērnu psiholoģe ar sliktu reputāciju. Viņa būs atbildīga par to, ka šis bērns pazudīs, bet, ņemot vērā šīs dakterienes reputāciju, neviens nebūs īpaši pārsteigts. Tā puikas vecākus viņš vispār neinteresē. Es viņu paņemšu līdzi. Lai mūsu zinātnieki pastrādā. Puikam tas pat būs labāk. Padomā pats, kas viņu gaida mājās? Nekas tukša un izniekota dzīve, bet pie mums viņš nepazudīs, par viņu parūpēsies. Izaugs

liels, būs izlūks. Angļu valoda dzimtā, noderīgi.

Veids, kādā viņš vērsās pie pulkveža, uzrunājot “mans dārgais”, pulkvedim tagad likās šķebinošs. Nē, nē, pulkvedi ar katru mirkli auga niknums es tev to neļaušu. Tā nenotiks. Nebūs tā, ka tu te darīsi ar visiem, kas vien ienāk prātā. Slepkavosi, kurus gribēsi, šantažēsi, kurus gribēsi, nolaupīsi, kurus gribēsi. Tā vienkārši nedrīkst! Es to nepieļaušu.

-     Mans dārgais, pulkvedis teica, atdarinot Džamatu. Tu šeit tomēr neesi savās mājās, un šī ir mana pilsēta. Tu domā, ka es tev ļaušu tā vienkārši ar viņu pazust?

Pulkvedis juta, kā straujāk sāk dauzīties sirds. Viņš centās neļaut manīt savu satraukumu, runāt stingri un pat it kā rotaļīgi, taču ar katru zaudēto sekundi Džamats ieguva psiholoģisku pārsvaru. Pulkvedis saprata, pat ne saprata, bet ar katru ķermeņa šūnu juta, ka viņu atkal gaida pārsteigums. Džamats gatavojās īstenot savu plānu, bet pulkvedis izmisīgi mēģināja to uzminēt. Ko Džamats sadomājis?

-    Tā ir mana pilsēta, Džamats mēdoties atdarināja pulkvedi. Tevi latvieši pat neuzskata par pilnvērtīgu pilsoni. Tev neuzticas priekšniecība vien tāpēc, ka tu esi krievs, tev nav nekādu karjeras iespēju, jo tu nekad nedabūsi augstākā līmeņa pielaidi noslēpumam. Par ko tu vispār runā? Tava pilsēta? Šobrīd Rīga ir latviešu pilsēta. Viņi taču liek tev to saprast, kad vien ir izdevība. Tu esi okupants, piektā kolonna. Tā taču latvieši uzskata? Kāda tava pilsēta esi reāls. Turklāt to, cik daudz tu spēj savā pilsētā, mēs jau redzam visus beidzamos mēnešus. Es varu ierasties, nošaut, kuru gribu, un aiziet, un tu pat nespēj saprast, kurš, kā un kāpēc. Tu neko te nespēj kontrolēt. Laikam esi aizmirsis, kā gulēji sasiets pats savā dzīvoklī, kā atklāji video kameras savā kabinetā? Nespļauj pret vēju, draugs, nekā personīga, mēs vēl labi pastrādāsim kopā. Tagad mēs atkal esam vienā sasaistē. Tikai nevajag te asti celt.

Pulkvedis juta, kā asinis sakāpj viņam sejā. Viņš nekad nebija uzskatījis sevi par īpašu Latvijas patriotu, viņš nebija te dzimis, viņš nebija latvietis, bet Džamats tagad aizvainoja ne tikai viņu pašu, bet arī viņa policiju, pilsētu un valsti, kuru pulkvedis tomēr uzskatīja par savām mājām.

-    Kam tev tā Latvija? turpināja Džamats. Tu taču esi krievs, dzimis un audzis PSRS, lējis asinis par PSRS. Vai tad tevi Latvijā kāds uzskata par savējo? Vai viņi tevi ir pieņēmuši, vai viņi neskatās uz tevi ar aizdomām?

Viņi dēvēs tevi par piekto kolonnu tikai tāpēc, ka tu esi krievs, ari tad, ja tu ar mums nesadarbosies. Kam tev tas vajadzīgs? Kam tieši tu šeit esi lojāls? Tiem latviešu nacionālistiem, kas visus krievus no sirds nicina un grib izsūtīt uz Krieviju?

Džamats aizskāra sāpīgus jautājumus, un tomēr pulkvedis negrasījās mainīt savu nostāju. Nē, nē, tā tas nepaliks, viņš neļaus Džamatam aiziet. Un tomēr kā viņš šobrīd varētu apspēlēt Džamatu? Mēģināt viņu arestēt? Sašaut ceļgalus? Vilcināt laiku? Nezinot, ko Džamats iecerējis, pulkvedis vilcinājās.

-    Tas taču nav tavs puika! Kur te problēma? Džamats tēvišķīgi turpināja. Tev patiks strādāt ar mums. Mums neko īpašu nevajadzēs, es tev apsolu. Mums Latvijā ir tik daudz aģentu visos līmeņos, ka mēs varam atļauties vērtīgākos izmantot tikai tur, kur neviens cits nevar palīdzēt. Piemēram, kad sāksies nemieri kaut kur krievu apdzīvotajās pilsētas daļās vai Latgalē. Kad latviešu nacionālisti sāks sist krievu nacionālistus. Kad krievi būvēs barikādes un sāks apmētāt policiju ar Molotova kokteiļiem un būs jālcmj, vai policijai lietot šaujamieročus vai ne. Kāds būs tavs viedoklis? Droši vien, ka vajag lietot, vai ne ? Terorisms ir jāapkaro ar visiem spēkiem, citādi būs pārvēlu? Pareizi? Vari neatbildēt tas IR pareizi. Policiju nevar laist pret varmācīgu pūli neapbruņotu. Pret tiem, kas apdraud policistu dzīvības, ir jāatklāj uguns. Tāds ir mūsu viedoklis, un tev arī būs tā jādomā. Neviens nepamanīs nekā aizdomīga. Normāls, pamatots viedoklis. Citreiz, gluži pretēji, varbūt nevajadzēs iejaukties, lai nepadarītu situāciju vēl sliktāku. Nevar jau zināt, kā kārtis sakritīs. Tikai tādi lūgumi, nekas vairāk. Un mums ir dažas idejas, kā iesaistīt tevi mūsu operācijās Skandināvijā. Mēs toties sargāsim tevi, rūpēsimies par tevi. Tu nebūsi vairs viens. Saproti tu nebūsi viens! Tas nav maz. Tas, iespējams, ir pats galvenais dzīvē nebūt vienam. Tu taču saproti, mēs arī ar ministru varam palīdzēt attiecības uzlabot, arī ar jūsu to Satversmes aizsardzības biroju. Saproti? Viss būs lieliski, un Džamats brālīgi uzsita pulkvedim pa plecu.

Pulkveža acis tikmēr šaudījās no viena bāra stūra uz nākamo. Viņš neklausījās, viņš meklēja kādu zīmi. Vai Džamatam šeit ir savi cilvēki? Kāds ir viņa plāns… kāds ir plāns ?

-    Elizabet? Džamats pēkšņi pievērsās savai pavadonei. Es domāju, ka šodien mums laiks doties.

Ari pulkvedis tagad paraudzījās uz Elizabeti. Viņa pasmaidīja. Kaut kas bija mainījies.

Pulkvedis bija tik ļoti koncentrējies, visas maņas tik ļoti sasprindzinātas, ka laiks it kā palēninājās, gluži kā autoavārijā pirms trieciena vai kādā citā kritiskā situācijā. Apziņa paplašinājās. Pēkšņi detaļas un norises, kas citādi paliktu nepamanītas, ieguva nedabisku skaidrību.

Pulkvedis apjauta, ka ir mainījusies kāda detaļa. Elizabete… Pulkvedim pienākot pie galda, Elizabete…

-    Sāra, bija prieks ar jums iepazīties, Elizabete, sirsnīgi smaidot, sacīja anglietei, kura joprojām nebija apjautusi, kas te īsti notiek. Tad Elizabete pacēla roku un ar pirkstgaliem aizskāra vienu no saviem auskariem. Pulkveža uzmanība bija pilnībā fokusēta. Nenozīmīga, ierasta kustība, bet pulkvedis to redzēja kā palēninātā filmā.

Viņa skatiens sekoja Elizabetes pirkstiem, kuri pieskārās auskaram labās auss ļipiņā. Pulkvedis visu tikšanās laiku bija vairījies paraudzīties uz Elizabetes pusi, tādēļ šo detaļu bija palaidis garām. Taču pēkšņi viņš atminējās, tēliem slīdot viņa atmiņā kā filmas kadriem, rokassomiņa. Kad viņi bija ieradušies, Elizabetei rokās bija pelēka rokassomiņa ar puķu rakstu, kas bija izšūts no krāsainiem akmentiņiem. Tagad tās vairs nekur nebija. Pulkvedis strauji pagriezās uz bāra pusi. Rokassomiņa stāvēja tur uz viena no brīvajiem bāra krēsliem pie letes, kā nolikta uz īsu brīdi, kamēr saimniece apmeklē dāmistabu. Elizabete bija to atstājusi, kad gāja pakaļ dzērieniem.

“Turi zēnu,” pulkvedis iekliedzās angliski, taču Sāra neuztvēra viņa sacīto.

Tāpat kā pārējie bāra apmeklētāji, viņa neizpratnē noraudzījās uz pulkvedi, kurš piepeši metās pie tukšā blakus galda. Brīdī, kad pulkvedis, krēsliem gāžoties, bija atrāvis galdu no grīdas, sudrabainā rokassomiņa eksplodēja.

96 .

Sprādziena vilnis notrieca pulkvedi ar visu galdu uz grīdas. Viņam izdevās ar galda virsmu piesegt Sāru no stikliem, šķembām un sīkām atlūzām, kas sprādziena mirklī piepildīja telpu. Pēc sprādziena viļņa stipruma pulkvedis saprata, ka spridzekļa jauda ir apmēram tāda kā granātai, varbūt nedaudz lielāka. Plīstošie lielie pirmā stāva stikli un krītošās piekaramo griestu konstrukcijas, sajaucoties ar cilvēku kliedzieniem, radīja mežonīgu bojāejas, nāves baiļu un sāpju skaņu ārprātu, turklāt skaņu haoss nāca nevis no kāda viena avota, bet gan no visām pusēm vienlaicīgi.

Spridzeklim bija pievienota arī dūmu granāta, kas acumirklī piepildīja telpu ar dūmiem, kuri koda acīs un kaklā.

Cilvēki kliedza gan sāpēs, gan aiz bailēm. Bija skaidrs, ka vismaz daži ir nopietni ievainoti.

Izsistie lielie logi uz ielas pusi ļāva izkļūt no telpas, taču tikai dažās vietās ceļu neaizšķērsoja atlūzas. Cilvēki grūstījās, lamājās, kliedza un klepoja.

Pulkvedis ar acīm meklēja puiku un Džamatu, centās saprast, vai ar Sāru viss ir kārtībā.

Bija pagājušas tikai divas vai trīs sekundes, bet pulkvedis vairs neredzēja ne Džamatu, ne Elizabeti. Nekur tālu gan viņi nevarēja būt tikuši, sprieda pulkvedis.

Sāra bija dezorientēta.

-    Skaties uz mani, skaties uz mani, pulkvedis kliedza, bet Sāra, lai arī plaši ieplestām acīm, bija kā nemaņā.

-    Sāra! Sāra! viņš kliedza.

-    Mans Dievs, kas tas bija! Kas notiek! par laimi, Sāra sāka reaģēt.

-              Sāra! viņš saķēra sievieti ap pleciem un spēcīgi viņu sapurināja.

-    Nāc man līdzi!

-    Kas tikko notika? viņa vilcinājās, šoka iespaidā nespēdama īsti pakustēties. Palīdzi man!

-    Nāc man līdzi. Tūlīt pat! pulkvedis kliedza viņai sejā, mēģinādams atdabūt Sāru pie sajēgas. Mums nav laika. Jāglābj Mareks!

Šķita, ka zēna vārds izsauca Sārā atbildes reakciju.

-             Mareks, viņa iekliedzās, pēkšņi apjauzdama situācijas pavērsienu.

-    Kur ir zēns?!

-    Seko man! Ja viņus nenoķersim, būsim puiku pazaudējuši!

Pulkvedis satvēra Sāru aiz rokas un vilka uz bāra letes pusi. Viņa smadzenes tikmēr drudžaini izvērtēja situāciju. Nekādām citām domām šobrīd nebija laika. Gluži kā Afganistānā, pulkveža ķermenis pārslēdzās kaujas režīmā. Tikai viens mērķis, kam fokusēt visas savas pūles un uzmanību. Izpildīt uzdevumu. Izdzīvot. Viss pārējais tika vienkārši izslēgts no apziņas.

-    Palīgā! Deg! visapkārt skanēja histēriski kliedzieni, cilvēkiem pūloties tikt laukā no viesnīcas. Kāda vecāka sieviete bija nokritusi uz grīdas, taču neviens nelikās to manām, un pūlis brāzās viņai pāri. Dūmi un putekļi koda acīs. Dažas lampas, kuras sprādziena vilnis nebija sašķaidījis druskās, dažas reizes noraustījās un tad izdzisa pavisam. Pēc īsa brīža ieslēdzās avārijas apgaismojums un atskanēja ugunsgrēka trauksmes signāls.

-    Turies pie manis, pulkvedis uzsauca Sārai, vilkdams viņu uz bāra pusi.

Pūlis spiedās uz viesnīcas izeju, taču pulkvedis zināja, ka Džamats noteikti ir izvēlējies citu ceļu. No viesnīcas laukā varēja tikt pa galveno izeju, uz kuru patlaban, grūstīdamies un klupdami, virzījās panikas pārņemtie apmeklētāji un personāls, cauri izsistajiem logiem vai arī caur pazemes autostāvvietu, kuru izmantoja gan klientu automašīnu novietošanai, gan preču piegādei viesnīcas restorānu vajadzībām. Tieši uz turieni pulkvedis patlaban gribēja nokļūt. Džamats noteikti bija paredzējis, ka izejas bloķēs histēriskais pūlis un tieši pie izejām vispirms parādīsies drošības un glābšanas dienestu vīri. Tas ļautu viņam nemanītam izbēgt caur pazemes stāvvietu.

Pulkvedis nezināja precīzu viesnīcas plānojumu, taču bija skaidrs, ka uz izbrauktuvi jābūt pieejai no restorāna virtuves.

-     Es nevaru paelpot, Sāra elsoja viņam aiz muguras, taču apstāties šobrīd nebija laika.

-    Mēs tūlīt tiksim laukā!

Sāras roka spēcīgi sažņaudza pulkveža plaukstu. Viņi izskrēja cauri bāra telpām, un pulkvedis uz mirkli apstājās, lai sameklētu virtuves durvis. Viņiem garām, panikā kliedzot, paskrēja divi viesmīļi formastērpos.

-     Uz turieni! pulkvedis iekliedzās, un abi izbrāzās cauri īsam koridoram, kas veda uz plašu, spīdīgos metāla toņos iekārtotu virtuvi. Uz grīdas mētājās apgāzti kastroļi un steigā izliets ēdiens. Kā jau pulkvedis to bija gaidījis, virtuves pretējā pusē atradās darbiniekiem paredzētā dienesta izeja. Pēc brīža viņi jau atradās pazemes stāvvietā.

Pulkvedis apstājās, lai ļautu Sārai atgūt elpu. Atšķirībā no panikas, dūmu un kliedzienu pārņemtās viesnīcas šeit valdīja dīvains miers. Tikai no tālienes skanošā ugunsgrēka sirēna atgādināja par šausmām tepat mazliet nostāk. Pulkvedis paraudzījās visapkārt, taču nekādu kustību nemanīja.

-    Ak Dievs! Sāra nočukstēja. Kur ir zēns?

Kā atbildot uz viņas jautājumu, stāvvietas tālākajā galā varēja saklausīt aizcērtamies automašīnas durvis. Klusi ierūcās dzinējs.

Pielicis pirkstu pie lūpām, signalizējot Sārai, lai viņa nerunā, pulkvedis virzījās starp mašīnām uz trokšņa pusi. Viņi šķērsoja divas stāvvietas joslas un nonāca atklātā laukumā, no kura bija pārskatāms tālākais gals. Tai pašā mirklī no labās puses izbrāzās melns BMW džips un brauca viņiem tieši virsū, mēģinot notriekt. Pulkvedis strauji parāva Sāru atpakaļ, un abi nokrita zemē starp divām automašīnām. Džips piebremzēja, taču tad, it kā pārdomājis, strauji uzņēma gaitu, švīkstošajām riepām atstājot aiz sevis melnas svītras. Pulkvedis gan nebija paspējis saskatīt, kas atrodas mašīnas salonā, taču viņa smadzenes drudžaini kalkulēja iespējamās versijas. Džamats bija nolaupījis zēnu.

-    Nāc līdzi! viņš uzsauca Sārai, un abi skrēja uz to pusi, no kurienes tikko bija izbraucis melnais BMW.

-    Ak Dievs! Sāra iekliedzās, aizklādama seju ar plaukstām. Ko tas viss nozīmē?!

-    Tas nozīmē, ka puika vēl ir dzīvs, pulkvedis attrauca un paraudzījās apkārt, meklēdams piemērotu automašīnu. Viņam nebija ne mazāko šaubu par to, kas tagad ir jādara. Viņš pat neatcerējās, kad vēl būtu juties tik pārliecināts, ka rīkojas absolūti pareizi. Varbūt pat kopš Afganistānas ne. Un šī apziņa lika viņa asinīs ieplūst jaunam spēkam.

-    Ko lai mēs darām? Sauc policiju! Viņš ir nolaupījis Mareku! Sāra histēriski kliedza, raustot pulkveža roku.

Viņš pagriezās pret sievieti un stingri kā skrūvspīlēs satvēra viņas seju starp savām spēcīgajām plaukstām.

-    Klausies! viņš uzkliedza, lai pievērstu uzmanību un izsistu Sāru no šoka stāvokļa. Mums tagad jārīkojas ātri! Es darīšu visu, lai izglābtu puiku. Bet tev man ir jāpalīdz. Koncentrējies un dari visu, ko teikšu. Mums nav laika. Ja tagad viņus nenoķersim, tad puika būs pazudis. Bet tev man jāpalīdz. Vai tu varēsi?

Sāra pamāja ar galvu. Viņas acīs joprojām bija histēriskais spīdums, bet pulkvedis tajās saskatīja arī apņēmību iet līdz galam, lai ko arī tas prasītu. Neko vairāk šobrīd arī nevajadzēja.

-    Mums jādabū mašīna, manējā palika pie ieejas!

-    Bet policija? Kāpēc tu nesauc policiju?

-    Es esmu policija, pulkvedis atcirta, atkal sagrābdams viņas roku un vilkdams sev līdzi garām automašīnu rindai.

Viņa skatiens meklēja kādu vecāku modeli jaunākajās automašīnās bija tik daudz elektronikas, ka tās iedarbināt varēja tikai ar īpašu aparatūru. Pulkvedim vajadzēja kaut ko, kas būtu iedarbināms kā savulaik savienojot aizdedzes vadus. Viņi paskrēja garām vairākiem jaunākā izlaiduma mersedesiem, vienam BMW, līdzīgam tam, ar kādu tikko bija aizbraucis Džamats, un vēl dažiem spīdīgiem audi limuzīniem, līdz pulkvedis atrada meklēto pašā rindas galā. Tas bija 95. modeļa SAAB. Pulkvedis prātā ātri aprēķināja, ka auto droši vien ir vairāk nekā desmit gadus vecs, tātad aizdedzes sistēma nevarēja būt pārāk sarežģīta. Viņš novilka formastērpa žaketi un, aptinis to ap elkoni, trieca pa mašīnas stiklu vadītāja pusē. Pēc pirmā sitiena tas pārklājās ar sīku plaisiņu tīklu, taču nesaplīsa. Pulkvedis ar visu spēku sita vēlreiz, un stikls padevās. Pēc brīža pulkvedis jau atradās automašīnas iekšpusē. Viņš notrauca lielākos stikla gabalus no sēdekļa un pāri atlikušajām lauskām uzmeta to pašu žaketi, ar kuru tikko bija caursitis stiklu. Tad ar dažiem spēcīgiem rāvieniem norāva plastmasas futrāli zem stūres, kurš slēpa aizdedzes vadus. Viņš nekad šādā veidā nebija mēģinājis iedarbināt automašīnu, taču kolēģi bija viņam demonstrējuši, kā to dara zagļi. Vadu krāsai nav nozīmes, tā ir maldinoša viņš bija pārsteigts, cik labi atceras, kas jādara. Tie var būt jebkuri trīs vadi, vienkārši jāatrod pareizā trīs vadu kombinācija.

-    Kāp iekšā! pulkvedis uzkliedza Sārai, tiklīdz motors ierūcās. Pēc dažām sekundēm viņi jau izšāvās cauri stāvvietas zemākajam stāvam un traucās uz izbrauktuvi.

-   Es nespēju tam noticēt… Sāra nemitējās atkārtot pie sevis, ar vienu roku krampjaini ieķērusies rokturī virs mašīnas loga.

-     Piesprādzējies, padomāt varēsi vēlāk. Tagad tikai koncentrējies uz Mareku. Mums jādara viss, lai viņu atgūtu.

-    Un kas būs, ja mēs nepaspēsim?

-   Tad mēs viņu pazaudēsim uz visiem laikiem.

-   Mans Dievs… Sāra nočukstēja, taču, likās, šī apziņa deva viņai spēku saņemt sevi rokās. Sieviete aizsprādzēja drošības jostu un ar plaukstu izberzēja acis.

-   Tev jādara viss, lai viņu dabūtu atpakaļ!

-    Tieši to es tagad mēģinu izdarīt, pulkvedis teica, izstūrēdams mašīnu uz izejas rampas.

97 .

Jau pa gabalu bija redzams, ka Džamats, pametot stāvvietu, bija notriecis automātisko barjeru. Pulkveža vadītais SAAB ar būkšķi pārbrauca pāri sarkani baltajām barjeras atlūzām un burtiski izlidoja uz ielas. Kreisajā pusē pavērās skats uz viesnīcas galveno izeju. Tās priekšā norisinājās sprādziena drāma cilvēki kliedza un mēģināja izlauzties laukā, cits citu grūstot un notriecot gar zemi. Jau bija piebraukušas pirmās ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības automašīnas, un glābēji formastērpos mēģināja virzīties pretēji ļaužu straumei. Taksometru šoferi, kas parasti lielā skaitā gaidīja pie viesnīcas durvīm, tagad bija krituši panikā un mēģinājuši steigšus pamest savas vietas, taču jucekļa rezultātā viņu mašīnas bija nobloķējušas cita citu un arī glābējus. Kustība uz Elizabetes ielas bija apturēta. Ziņkārīgie garāmgājēji visu sarežģīja vēl vairāk. Augšup pastieptajās rokās paslējuši mobilos telefonus, tie spiedās tuvāk, lai uzņemtu sprādziena fotoattēlus. Pulkvedis ievēroja, ka daži policisti notikuma vietā drudžaini spaida rāciju pogas, mēģinādami pārkliegt pūļa radīto troksni. Viņu sejās bija neizpratne un mulsums, un pulkvedis labi zināja, kādēļ. Pulkvedis nojauta, ka komandieru gaiteņos šobrīd valda ne mazāks haoss kā viesnīcas apkaimē. Neviens nezināja, kuram jāuzņemas galvenā loma. Vienīgais normatīvajos aktos paredzētais koordinācijas plāns bija sasaukt Ministru prezidenta vadītu krīzes padomi, taču tas bija absurds, aizritēs daudzas stundas, kamēr priekšnieki savāksies, un vēl tikpat, kamēr centīsies saprast, kas noticis un ko lai šajā situācijā iesāk. Taču kādam bija jārīkojas jau šobrīd, turklāt jārīkojas ārkārtīgi aktīvi, tāpēc patlaban viss bija atkarīgs no ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības, un policijas brigāžu attapības un spējas koordinēties savā starpā pašiem. Pēc pusstundas vai stundas viņi būs tikuši ar šo uzdevumu galā, bet patlaban valdīja pilnīgs haoss.

Taču tā nebija pulkveža problēma. Viņa mērķis šobrīd kaut kur traucās melnā, jaudīgā BMW džipā, un pulkvedim vajadzēja viņu noķert ar šo pieticīgo sudrabkrāsas SAAB. Likmes nebija viņa pusē. Bet viņš nezaudēja apņēmību. Kā neskaitāmas reizes bija pierādījies veiksme nostājas nevis lielāku likmju, bet lielākas pārliecības pusē.

-    Viņš ir pazudis! Sāra iekliedzās, nespēdama nekur saskatīt melno džipu.

-     Mēs viņu panāksim, pulkvedis teica ar nešaubīgu pārliecību un, iespiedis gāzes pedāli grīdā, pagrieza stūri uz pretējo pusi, prom no galvenās ielas. Nebija nekādu šaubu, ka Džamats būs izvēlējies tieši šo ceļu.

Pulkvedim palīdzēja tas, ka agrās pēcpusdienas stundās satiksme pilsētas ielās bija visai blīva. Svaidot SAAB no vienas joslas uz otru, viņš lavierēja cauri automašīnu rindām, izpelnoties dusmīgu pīpināšanu. Šādā situācijā Džamats nespēja izmantot BMW jaudas un ātruma pārākumu. Nekur tālu viņš nebija varējis tikt. Pulkvedis burtiski sajuta, ka viņš ir tepat blakus.

-    Izņem manu telefonu, viņš teica Sārai, negribēdams ne uz mirkli atlaist stūri.

-    Kur tas ir?

-    Bikšu kabatā. Kreisajā pusē.

Sāras plauksta ieslīdēja viņa kabatā. Pulkvedis cauri audumam sajuta viņas rokas pieskārienu saviem gurniem jebkurā citā situācijā šī sajūta būtu viņu uzbudinājusi, taču tagad visa uzmanība kā medību sunim bija pievērsta tikai ceļam un automašīnas stūrei. Pēc mirkļa Sāra turēja rokā pulkveža telefonu. Viņš lika sameklēt Vanaga numuru un piespiest telefonu viņam pie auss. Tikmēr pulkveža rokas zibenīgi manevrēja ar auto stūri, apbraucot mašīnas citu pēc citas. Vanags atbildēja jau pēc otrā signāla.

-    Pulkvedi! Es jūs visu laiku mēģināju sazvanīt. Kas tur tikko…

-    Apklusti! pulkvedis viņu rupji pārtrauca. Šis noteikti nebija īstais brīdis labām manierēm. Klausies tagad uzmanīgi! Vai tu mani dzirdi?

-Jā, klausos!

-    Vai tev ir blakus rācija?

-    Protams, mums visu laiku ziņo, meklē jūs…

-            Pie dirsas man, ko viņi meklē! pulkvedis ieaurojās. Sāra nesaprata latviski, tāpēc viņš varēja atļauties runāt sev ierastajā manierē. Klausies tagad! Sazinies ar municipālās policijas dispečeru telpu. Tūlīt!

-    Labi, bet kādēļ municipālus?

-    Dari, ko liek, ёбтвою мать\

-    Ir, kārtībā!

-    Viņi redz kamerās visu pilsētas centru. Mani interesē melns BMW Х5 džips.

-    Skaidrs, pulkvedi. Tad es jums atzvanīšu, ja kaut kas būs.

-    Kāds “atzvanīšu”, бледь\ Tūlīt atrodiet man to džipu!

-   Jūs gaidīsiet pie telefona?

-   Jā, gaidīšu.

Pulkvedis strauji nobremzēja, lai neuzbrauktu virsū sarkanam Ford Mondeo, kas spītīgi negribēja dot viņam ceļu. Pie forda stūres sēdēja jauns, pārlieku uzkrītoši saģērbies vīrietis cieši sakniebtām lūpām un paštaisnu sejas izteiksmi. Pulkvedis izbāza galvu pa logu.

-     Pazūdi, pēdiņ, нахуй\ viņš nokliedzās, taču vīrietis izlikās viņu neredzam. Šķita, nedot pulkvedim ceļu viņam ir principiāla lieta.

-     Kā man заебали šitie piderasi, pulkvedis pie sevis nošņāca un ar veiklu rokas kustību izslidināja no maksts dienesta gloku. Viņš nospieda signāla pogu un izbāza gloku pa logu. Forda vadītājs, ieraudzījis ieroci pulkveža izstieptajā rokā, mirklī zaudēja visu savu pašpārliecinātību un histēriski sāka raustīt stūri, mēģinādams nobraukt malā. Tiklīdz bija atbrīvojusies pietiekami plata sprauga, pulkvedis apmeta loku viņam apkārt un piedeva gāzi.

-    Son of a bitch! arī Sāra nenoturējās. Pulkvedis pašķielēja uz viņu un nosmīnēja.

-    Pulkvedi, pulkvedi! mobilajā telefonā atskanēja Vanaga balss. Sāra žigli piespieda mobilo pulkvedim pie auss.

-    Ir kaut kas ?

-    Melns BMW Х5 pie tirgus nav ievērojis divus sarkanos signālus un lielā ātrumā dodas Krasta ielas virzienā.

-    Krasta iela?

-    Tieši tā.

Pulkveža smadzenes drudžaini apstrādāja jauniegūto informāciju. Ja Džamats bija devies uz Krasta ielu, tas nozīmēja tikai vienu viņš plānoja tālāk nokļūt uz Daugavpils šosejas un braukt Krievijas robežas virzienā. Ar automašīnu viņš varētu tikt līdz Krievijas robežai apmēram divās stundās.

Ja viņam izdotos šķērsot robežu, tad viņi abi kopā ar zēnu būs pagaisuši uz neatgriešanos.

-   Skaidrs. Sekojiet tai mašīnai, cik varat, informē Salaspili un Ogri, lai mēģina aizturēt to BMW, ja tas tiek līdz viņiem. Brīdiniet, ka apbruņots un šaus nedomājot. Sudraba SAAB ir mans, mani netraucējiet. Skaidrs?!

-    Sapratu, pulkvedi!

Sāra turēja klausuli pulkvedim pie auss, un arī Vanags vilcinājās pirmais pārtraukt sarunu, tādēļ uz mirkli iestājās klusums.

Pulkvedis pamāja Sārai ar galvu, ka saruna ir beigusies.

-    Viņš mēģina tikt uz Krieviju.

-    Vai mēs vinu noķersim ?

-     Mums viņš jāpanāk, pirms viņš izbrauc uz šosejas. Ja viņš uzņems pilnu ātrumu, tad ar šito mašīnu mēs netiksim līdzi.

-   Tad jāizsauc papildspēki!

-    Visi papildspēki tagad ir izsaukti uz Rīgas centru, jo tur tikko pastrādāts terorakts. Džamats visu ir perfekti izplānojis.

-    Viņš tiešām domā, ka var tā vienkārši nozagt bērnu un aizbēgt uz Krieviju?

-   Ja mēs nebūtu viņam sekojuši, neviens pat neiedomātos meklēt tajā virzienā. Paies vismaz vesela diena, kamēr policija pārmeklēs visu viesnīcu, salīdzinās viesu sarakstus, izskatīs ierakstus un secinās, ka kāds ir pazudis, pulkvedis tagad domāja skaļi.

Turklāt viņš labi atcerējās, cik ilgs laiks pagāja pēc pirmās slepkavības Elizabetes ielas namā, kamēr līdz viņiem nonāca informācija par abiem čečeniem. Tikmēr tie jau sen kā bija aizbēguši no valsts.

-    Viņam vajag tikai divas stundas, lai bez pēdām pazustu Krievijas pusē. Tik īsā laikā viesnīcā knapi putekļi būs nosēdušies.

-    Bet viņa mašīnu taču noteikti pamanīs! Tai jābūt fiksētai autostāvvietas kamerās.

-   Viņš neriskēs braukt ar to pašu džipu. Tas nozīmē, ka kaut kur netālu viņu gaida maiņas mašīna. Džamats ir profesionālis samainīt mašīnu viņam prasīs pāris sekundes. Pēc tam vairs neviens viņu nesameklēs.

-    Bet ko tad lai mēs darām? Sāru atkal pārņēma panika.

Pulkvedis tikmēr izgrieza SAAB no Caka ielas uz izbrauktuvi, kas

veda garām Stockmann universālveikalam. No turienes viņš iegrieza šķērsielā zem ķieģeļa un kādu bridi brauca satiksmei pretējā virzienā, līdz spēji izmeta loku un ieslidināja mašīnu tieši Krasta ielas vidū.

-    Mums viņš jāpanāk tagad, pirms viņš tiek līdz šosejai.

-    Bet kā mēs piespiedīsim viņu apstāties?

-    To uz vietas redzēsim.

Pulkvedis pēkšņi sev priekšā, kādu ioo vai varbūt 150 metru attālumā, saskatīja melno džipu. Džamatu bija aizkavējuši pretējā virzienā braucoši ugunsdzēsēji, kas bija piespieduši apstāties satiksmei un uz bridi izveidojuši sastrēgumu Krasta ielas galā. Tagad Džamats agresīvi mainīja joslas no citas uz citu, traukdamies prom no centra šosejas virzienā.

-     Turies, Sāra! pulkvedis iebļāvās un atkal iespieda gāzes pedāli grīdā.

SAAB spidometra šautriņa pārkāpa 90 km/h atzīmi. Mašīnai bija grūti strauji paātrināties, bet, reiz ieskrējusies, tā turējās uz ceļa labi. 130,140, 150 galvenais, lai nebūtu jābremzē, tad Džamats atkal atrausies.

Pulkvedis ātri rēķināja galvā. Krasta iela pēc dažiem kilometriem pārtapa Daugavpils šosejā ar divām joslām katrā virzienā. Starpā vēl bija daži krustojumi, kur nāktos samazināt ātrumu, bet tālāk veda brīvs ceļš gar Daugavas krastu. Džamats bija GRU veterāns, savu ģenerāļa zvaigzni nopelnījis īstos karos un operācijās, tāpēc pulkvedis labi saprata, ka Džamats nekad nebēgs vienkārši uz dullo, paļaujoties tikai uz to, ka viņam varbūt izdosies atrauties, un uz veiksmi. Nē, viņam noteikti bija gan plāns B, gan plāns C, kas savukārt nozīmēja, ka pulkvedi vēl gaida kāds pārsteigums. Klasiskais paņēmiens bija ievilināt vajātājus iepriekš izliktās lamatās. Līdzzinātāji varēja gaidīt Džamatu un iznicināt vai aizkavēt sekotājus jebkurā brīdī. Džamats varēja izmantot arī kādu citu paņēmienu, kā tikt vaļā no astes, pulkvedis labi saprata, ka Džamata arsenālā šādu paņēmienu netrūkst.

Skaidrs pulkvedim bija viens jo ilgāk turpināsies vajāšana, jo lielāks kļūs risks, ka Džamats atkal sagādās viņam kādu pārsteigumu.

Melnais BMW pie krustojuma samazināja ātrumu, un pulkvedis, neprātīgi riskējot un manevrējot cauri visām trim Krasta ielas joslām, viņu panāca. Līdz šosejai vēl bija atlicis mazāk par diviem kilometriem. Džamats atpakaļskata spogulī pamanīja sekotājus, taču automašīnu rinda viņa priekšā traucēja uzņemt lielāku ātrumu.

-    Vai tu redzi zēnu? pulkvedis prasīja Sārai, neatraudams skatienu no ceļa.

-    Nē, aizmugurē ir tumšie stikli.

-    Viņš nesēž priekšējā sēdeklī?

-    Nē, priekšā ir tikai tas slepkava un tā sieviete.

-    Tas labi. Tātad zēns noteikti ir aizmugurē.

-    Ak Dievs, Sāra nočukstēja. Kādēļ viņam vajadzīgs Mareks?

-    Iespējams, krievu izlūkdienests atšķirībā no taviem angļu kolēģiem ir nopietni ieinteresēts pētīt šādus gadījumus, pulkvedis noburkšķēja, strauji sagriezdams stūri, lai apbrauktu baļķu vedēju.

-    Ak mans Dievs… Sāra saberzēja deniņus ar pirkstu galiem. Tas ir pilnīgs neprāts.

-     Tagad galvenais dabūt atpakaļ puiku, pulkvedis atkārtoja, galvā rēķinādams, ka līdz šosejai palicis vēl pavisam nedaudz, un viņam ļoti negribējās nonākt uz klajas šosejas.

Džamata komanda viņu, visticamāk, tur jau gaida. Ceļa labajā pusē bija Daugava, kas tālāk tajā vietā, kur ceļš izveda uz šosejas, izliecās pa kreisi. Viņš brauca pa pretējo joslu, tieši līdzās Džamata džipam. Pretim braucošie auto neprātīgi signalizēja un, riepām kaucot, strauji mainīja joslas, lai neuztriektos virsū viņu mašīnai. Pulkvedis saprata, ka atlicis mazāk par minūti, lai rīkotos. Pagriezienā Džamats varētu apdzīt automašīnu, kas šobrīd traucēja viņam uzņemt pilnu ātrumu, un atrauties no viņiem pa šoseju. Pēkšņi pulkveža galvā dzima plāns. Tas bija neprātīgs plāns, bet tas bija vienīgais, kas viņiem tobrīd bija. Viņš sataustīja gloku.

-    Klausies tagad manī uzmanīgi, Sāra.

-Jā, es cenšos.

-    Tūlīt upei būs līkums pa kreisi. Tur ceļš iziet uz šosejas. Ja tajā vietā mēs viņus neapstādināsim, tad mums vairs nav izredžu.

-    Tad dari taču kaut ko! Sāra iekliedzās. Viņš nogalinās Mareku!

-    Tagad nolaid savā pusē logu.

Sāra paklausīja, un logs nolaidās.

-    Ko tu gribi darīt ?

Pulkvedis strauji parāva stūri pa labi, tik tikko izvairīdamies no sadursmes ar auto, kas brauca pretējā virzienā. Viņš izlīdzināja gaitu un atkal pietuvojās Džamata džipam. Tam joprojām traucēja priekšējā automašīna, taču Džamats nemēģināja to apdzīt pa pretējo joslu, izvēlēdamies nogaidīt brīdi, kad viņi būs sasnieguši pagriezienu. Šķiet, viņš rēķinājās, ka no turienes viņam būs brīvs ceļš atrāvienam, tādēļ negribēja lieki riskēt. Pulkvedis piestūrēja savu SAAB vēl nedaudz tuvāk džipam. Līdz pagriezienam atlika vairs tikai daži simti metru.

-    Atstum savu sēdekli atpakaļ, cik vien vari, man vajag vietu, teica pulkvedis.

Uz brīdi pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Džamatu pie stūres, un viņu skatieni sastapās. Džamata lūpās pazibēja nicīgs, tomēr nu jau, šķiet, mazliet samocīts smīns. Džamats nebija rēķinājies ar šo pakaļdzīšanos, taču viņš arī apzinājās savu pārākumu. It kā gribēdams pierādīt, ka viņu šī situācija nemaz neuztrauc, Džamats tīšām turpināja mierīgi braukt līdzās pulkveža mašīnai.

Priekšā iznira upes līkums. Pēc pārdesmit metriem ceļš pagriezās pa kreisi līdz ar upes ieloku, priekšā paverot plašu ūdens klajumu.

Pulkveža ķermenī saspringa katrs muskulis un dzīsla. Viņš burtiski sajuta, kā aizraujas elpa, asinīs ieplūstot adrenalīnam. Tas viņam ļāva uz mirkli sasprindzināt visu savu spēku un uzmanību. Šis mirklis kļuva par kulminācijas punktu, kurā visam jāizšķiras. Abām mašīnām vajadzēja sasniegt pagriezienu pēc divām sekundēm.

Pulkvedis izstiepās pāri Sāras ceļiem, mēģinādams tikt pēc iespējas tuvāk atvērtajam logam viņas pusē. Pulkveža roka izstiepa gloku un pavērsa to pret BMW vadītāju. Viņš zināja, ka būs tikai viena iespēja izšaut. Džamats bija koncentrējis visu uzmanību uz līkumu savā priekšā, taču pietiekami pieredzējis, lai ar sānu redzi ieraudzītu pret sevi pavērsto ieroci. Viņu skatieni atkal sastapās. Vai tiešām tu izšausi, it kā vaicāja Džamata skatiens. Es taču izglābu tevi, riskēju ar savu dzīvību, līdu zem lodēm, lai izglābtu tevi, vai tiešām tu tagad šausi ? Mēs taču esam brāļi, kas vairāk nekā brāļi. Šis skatiens ilga tikai sekundi, bet tas bija ilgs laiks. Dziļi ieurbies Džamata acīs, pulkvedis saminstinājās. Tā bija tkai sekunde, bet pietiekami, lai Džamats nokavētu īsto brīdi, kad vajadzēja sākt pagriezienu.

Pulkvedis izšāva. Divreiz.

Šoreiz pulkvedis bija precīzs. Abi šāvieni trāpīja Džamatam galvā. BMW turpināja braukt taisni, notriecot stabiņus, kas iezīmēja ceļa līkumu. Džamata nu jau mirušais ķermenis acīmredzot turpināja spiest gāzi. Džips pilnā ātrumā šķērsoja pāris metru plato nobrauktuvi, desmit metrus pļavas un, iztriecoties cauri krasta krūmājam, ielidoja ūdenī.

98 .

Sāru bija pārņēmis šoks viņa kliedza izmisīgās pirmsnāves bailēs. Pulkvedis, stūrējot ar vienu roku, centās noturēt mašīnu uz ceļa, taču viņam tas neizdevās. Lai SAAB nesekotu džipam Daugavas ūdeņos, pulkvedis pēdējā mirklī bija spēji sagriezis stūri, taču pagrieziena leņķis izrādījās par asu, un tagad auto, nevadāmi griezdamies kā vilciņš, slīdēja pa šoseju. Pulkvedis bija izmisīgi iespiedis bremzes pedāli grīdā, ccrot gūt vismaz kādu papildu saķēri, kamēr auto vēl bija uz asfalta.

Viss pēkšņi šķita kā palēninātā filmā. Pulkvedis juta, kā mašīna uzduras betona ceļa stabiņam, pārslīd tam pāri un griezdamās turpina slīdēt nu jau pa smilšaino brauktuves nomali.

-    Sargā galvu, pulkvedis uzkliedza Sārai, kas, sastingusi un ieķērusies sēdeklī, pēkšņi vairs neizdvesa ne skaņas.

Beidzot mašīna nolidoja no ceļa upei pretējā pusē, pret kaut ko atdūrās un, apmetusi sānisku kūleni, apstājās ūz riteņiem pārdesmit metru tālāk. Par laimi, viņi nebija sadūrušies nedz ar kādu pretimbraucēju, nedz koku. Pamatīgais zviedru ražojums izskatījās tikai viegli sagumzīts, nevis nopietni cietis. Pulkvedis uzmeta ātru skatienu Sārai, atrāva durvis savā pusē un metās atpakaļ uz ceļa līkumu vietā, kur BMW tikko bija ielidojis upē. Džips vēl turējās virs ūdens. Lai arī mašīna bija smaga, tajā atradās pietiekami daudz gaisa. Pulkvedis labi zināja, ka, ūdenim strauji piepildot korpusu, mašīna sagriezīsies ar priekšgalu uz leju vispirms zem ūdens to vilks motora svars. Tikmēr aizmugurē izveidosies gaisa burbulis. Izdzīvošanas kursos policijā pulkvedim bija mācīts šādās situācijās patverties salona aizmugurē tur gaisa pietiktu vismaz pāris minūtēm, kaut arī pati mašīna jau atrastos zem ūdens. Tagad pulkvedis cerēja, ka šis gaisa burbulis paglābs zēnu. Tikai vajadzēja vēl izdabūt viņu laukā no vraka.

Ar ieskrējienu viņš ielēca upē aukstais ūdens apņēma visu ķermeni, taču adrenalīna radītais uzbudinājums neļāva izjust sāpes. Džips lēnām grima zem ūdens, virspusē bija atlicis vairs mazāk par trešdaļu no mašīnas pakaļgala. Pulkvedis saprata, ka durvis viņš vairs nepaspēs atraut ūdens tās jau bija piespiedis pārmēru cieši. Straujiem kraula vēzieniem viņš piepeldēja pie mašīnas. Tā bija sagāzusies gandrīz pilnībā vertikāli, virspusē varēja redzēt vien pašu aizmugures daļu. Pulkvedis visu šo laiku nebija šķīries no sava gloka. Tagad viņš atspiedās ar rokām pret metāla korpusu un uzvēlās uz aizmugurējā stikla. Nometies tupus, viņš piespieda seju stiklam, izmisīgi mēģinādams saskatīt zēnu. Pulkveža svars no augšpuses vēl vairāk spieda mašīnu lejup, un bija atlikuši vairs pēdējie centimetri, līdz viss vraks būs pagājis zem ūdens līmeņa. Par laimi, pulkvedis uzreiz ieraudzīja Mareku. Šķita, ka zēns ir bez samaņas. Trieciena brīdī viņš bija izsviests no sēdekļa un šobrīd kā pludiņš taisni stāvēja ūdenī viss viņa ķermenis līdz pat kaklam jau atradās zem ūdens līmeņa. Pulkvedis ar plaukstu uzsita pa stiklu, taču zēns nereaģēja. Ilgāk gaidīt nevarēja mašīnas pakaļgals jau bija gandrīz vienā līmenī ar ūdens virsmu. Pņlkvedis saprata tiklīdz tā pavisam paies zem ūdens, situācija kļūs bezcerīga. Viņš uzrausās kājās un pavērsa gloku pret stiklu notēmējis pēc iespējas tālāk no zēna galvas mašīnas kreisajā, vadītāja, pusē, pulkvedis vairākas reizes izšāva un tad ar elkoni izsita stiklu.

Tiklīdz stikls bija sašķīdis, tā ūdens ar straumi sāka smelties iekšā mašīnas salonā un parāva to pilnībā zem ūdens. Pulkvedis kopā ar ūdens straumi ieslīdēja mašīnas vrakā. Viņš atvēra acis zem ūdens, lai noorientētos, un šajā brīdī viņš priekšējā sēdeklī ieraudzīja Elizabeti, kura, jau pilnībā zem ūdens, izmisīgi centās atbrīvoties no drošības jostas. Viņu skatieni sastapās. Elizabetes seja zem ūdens arī šajā situācijā bija neticami skaista, viņas kuplie mati ūdenī viļņojoties veidoja gleznainas kontūras. Elizabete skatījās uz pulkvedi milzīgām, plati ieplestām acīm. Šajās acīs bija bailes un jautājums. Pulkvedis pastiepa roku un atsprādzēja Elizabetes drošības jostu, tad apķēra zēnu ap vidukli un, sakopojis spēkus, spēcīgi iztaisnoja kājas. Atgrūžoties pret aizmugurējo sēdekli, viņš kopā ar zēnu iznira caur sašauto stiklu. Mareks bija tik viegls, ka bērna svaru pulkveža rokās nemaz nevarēja manīt. Nonācis virspusē, viņš ievilka elpu un uzreiz vairākkārt iepliķēja pa zēna seju. Pulkvedim par neizsakāmu atvieglojumu, puika miegaini pavēra acis. Tajās nebija ne baiļu, ne šoka, tikai milzīgs apjukums. Iespējams, Džamats bija zēnu sazāļojis. Pulkvedis atcerējās milzīgo saldējuma kokteili, kuru zēnam bija atnesusi Elizabete. Taču par to varēs tikt skaidrībā vēlāk. Šobrīd galvenais, ka zēns ir dzīvs. Aplicis vienu zēna roku sev ap kaklu, pulkvedis atskatījās uz vietu, kur vēl tikko no ūdens bija rēgojies džips. Elizabetes galva virs ūdens neparādījās. Pulkvedis vilcinājās aizpeldēt ar puiku līdz krastam, tad atpeldēt atpakaļ, ienirt līdz upes gultnei, tas viss prasīs vairāk par kritiskajām trīs minūtēm, īpaši ņemot vērā, ka Elizabete jau tagad bija zem ūdens gandrīz minūti. Turklāt pulkvedis labi zināja, ka netrenētam cilvēkam un jo īpaši panikas apstākļos nekādu trīs minūšu nav. Plaušās esošais skābeklis, enerģiski un haotiski plosoties, tiek iztērēts pusminūtes, labākajā gadījumā minūtes laikā. Tā acīmredzot tagad bija noticis ar Elizabeti. Ja Elizabete tiktu ārā no mašīnas un iznirtu, pulkvedis varētu ar brīvo roku palīdzēt viņai tikt līdz krastam, taču Elizabete neiznira. Ak Elizabete, kur gan tu iepinies, kā tu sasējies ar viņiem, pulkvedim no sirds palika žēl skaistās, jaunās, enerģijas pārpilnās meitenes. Viņš sāka irties uz krastu. Puika bija dzīvs. Tas bija galvenais. Ari Sāra, kas izmisumā noraudzījās viņos no krasta, bija dzīva, sveika un vesela. Un arī viņš pats pulkvedim tikai tagad tas ienāca prātā arī viņš pats joprojām bija dzīvs. Bet tā taču bija laba ziņa.

Jā, beidzot visā šajā neprātīgajā stāstā, kas bija sācies ar izsaukumu uz klavierskolotājas slepkavību un, kā likās, draudēja nekad nebeigties, bija arī kāda laba ziņa. Bet, pag, pulkvedis pie sevis nodomāja, tā nav vienkārši laba ziņa. Tā ir vislabākā ziņa, kāda vispār iespējama. Varbūt vienīgā pa īstam labā ziņa šajā citādi diezgan nežēlīgajā pasaulē. Labākā no labākajām. Vienīgā svarīgā. Viņš bija dzīvs un turēja savās rokās tikko paša izglābtu mazu dzīvībiņu. Ne Afganistānā, ne savā līdzšinējā darbā policijā pulkvedis nebija jutis tādu prieku un gandarījumu par padarīto. Krastā viņš redzēja Sāru, kura, notupusies uz ceļiem un iespiedusi galvu rokās, skatījās uz viņiem. Vēl viena dzīva būtne, kas gaidīja viņu un kas gribēja dalīties ar viņu šajā dzīvības pieredzē. Nez kāpēc tieši šajā brīdī Daugavas ledainajā ūdenī pulkveža domas bija kļuvušas mierīgas un pilnīgi skaidras.

Viņš nekad vairs nešķirsies no šī puikas un šīs sievietes. Viņš dosies kopā ar viņiem uz Angliju, dzīvos tur un nekalpos nevienam. Kā tas būs, kā tas vispār ir iespējams par to viņam šobrīd nebija ne jausmas,

vienkārši bija pilnīgi skaidrs, ka tā būs, un šī pārliecība pulkvedim pēkšņi ļāva sajusties brīvam un mazliet laimīgam.

Apņēmis zēnu ap krūtīm, viņš uz muguras sāka peldēt uz krasta pusi, iroties gandrīz tikai ar kājām.

-    Marek, ak Dievs, kā tu jūties, Sāra gandrīz iekrita ūdenī, izstiepusi rokas, cenzdamās palīdzēt pulkvedim un paņemt zēnu. Vai tev viss labi, nekas nesāp, kā tu jūties, Marek, viņa runāja bez apstājas, vienlaicīgi cenšoties vizuāli novērtēt, vai Mareks nav ievainots.

-    Es nemaz nesasitos. Man viss labi, puika mierīgi teica, tiešām.

99 .

Viņi sēdēja istabā, kurā pulkvedis pirmo reizi bija ieradies, kad te gulēja klavicrskolotājas līķis. Viņš atcerējās, kā nebija spējis sajust nāves enerģiju. Savukārt tagad bija sajūta, ka traģisko notikumu nospiedums nekad nepazudīs no šīs telpas un no šo cilvēku dzīvēm. Tas nebija nejauši, ka Šapiro ģimene vēlējās uzklausīt patiesību par sava dēla un Kristīnes nāvi tieši šeit. Viņi nevēlējās neko aizmirst, viņi nevēlējās mazināt savas sāpes, un viņi nevēlējās izlikties, ka tas ir viegli.

Pulkvedis bija atnācis kopā ar Sāru un Mareku. Tas mulsināja mājiniekus, bet viņi saprata, ka gan jau kāds izskaidrojums sekos. Bija jau vēls vakars, un kņaziene bija iedegusi vairākas lielas stāvlampas ar dzeltenīgiem abažūriem, kuras pulkvedis agrāk nebija ievērojis. Ari uz klavierēm, apklātām ar audumu, bija nolikta veclaicīga lampa, kuras korpuss atgādināja vāzi, bet abažūrs izstaroja duļķaini zeltainu gaismu.

Mēdz teikt, ka katra cilvēka dzīvē ir brīdis, kad viņš vienā mirklī noveco uzreiz par desmit gadiem. Šķiet, profesors Šapiro tieši beidzamo mēnešu laikā bija piedzīvojis šādu mirkli. Viņš izskatījās sagumis un daudz vecāks nekā tad, kad pulkvedis viņu satika pirmo reizi.

Visi gaidīja, kad pulkvedis sāks runāt.

Šī pulkvedim bija smaga diena. Sprādzienā viesnīcā gan nebija neviena bojā gājušā. Viena sieviete bija smagi ievainota, vēl piecpadsmit cilvēku guvuši dažādas pakāpes vieglākus ievainojumus, pašai viesnīcai bija nodarīti lieli zaudējumi, un žurnālisti ne tikai no Latvijas izrādīja lielu interesi par notikumu. Kā allaž, tas izraisīja arī lielu ministrijas un politiķu uzmanību. Jau no paša rīta vispirms tika sasaukta sapulce pie ministra, tad sapulce Drošības policijā, paskaidrojumi, ziņojumi, vēlreiz pie ministra, tad preses konference, kura, šķita, nekad nebeigsies.

Par laimi, pulkvedis varēja ziņot, ka noziegums ir atklāts. Vainīgais nošauts, bēgot no policijas, bet viņa līdzzinātāja, sieviete, noslīkusi, automašīnai iegāžoties Daugavā. Sabiedrībai gan netika atklāts, ka bojāgājušais ir Krievijas armijas ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes darbinieks, turklāt ģenerāļa pakāpē. Tāpat žurnālistiem netika teikts, ka izmeklētājiem ir pamats uzskatīt, ka ari visi citi šajos noziegumos iesaistītie ir Krievijas specdienestu darbinieki vai aģenti un slepkavību īstais mērķis bijis radīt ieganstu propagandas uzbrukumam un situācijas destabilizēšanai Latvijā. Slepkavībām bija jākalpo par ieganstu, lai starptautiskajā arēnā Krievija varētu pasniegt Latviju kā antisemītisku valsti, kurā valsts iestādes nespēj vai nevēlas tikt galā ar bruņotiem fašistiskiem ekstrēmistiem.

Uz visiem jautājumiem par slepkavību saistību ar Sapiro politisko darbību pulkvedis atbildēja kategoriski noraidoši. Garīgi nelīdzsvarotas ar militārismu pārņemtas personas, personīga atriebība, personiski motīvi. Patoloģisks personisks naids. Nekas vairāk.

Žurnālistiem nebija iemesla neticēt šai versijai, taču tuviniekiem bija jāpasaka kaut kas vairāk.

Medijos un internetā izskanējušās ziņas par personisku atriebību un patoloģisko personisko naidu bija viņus satraukušas, viņi vēlējās ātrāk uzzināt, kurš viņus tik ļoti ienīst, lai nogalinātu viņu dēlu un Kristīni.

Pulkvedis bija kņazienei zvanījis jau no rīta un apsolījis vakarā visu pastāstīt. Tagad viņš nezināja, ar ko sākt. Istabā skaļi tikšķēja veclaicīgs pulkstenis. Skaļie tikšķi klusumu padarīja uzkrītošāku un smagāku.

Kā lai pastāsta, ka viņu ģimene izvēlēta par Krievijas specdienestu mērķi tikai tāpēc, ka viņi bija ebreji, turklāt labi pazīstami un cienīti Latvijas sabiedrībā un Maksis aktīvs antifašists. Ar dubultslepkavību šādā ģimenē viegli panākt plašu mediju reakciju ne tikai Latvijā, bet arī ārvalstīs, vien nepieciešams informāciju pasniegt tā, lai visi noprastu, ka slepkavas ir latviešu nacionālisti. Tie paši, pret kuriem Maksis cīnījās. Noteiktos mūsdienu informācijas kara apstākļos šāds notikums varētu kalpot ja ne gluži kara sākšanai, tad pilnīgi noteikti tam, lai noskaņotu pret Latviju ļoti daudzus. Šāda dubultslepkavība varēja kalpot arī par pirmo notikumu garākā provokāciju ķēdē, kuras sekas jau varētu būt nopietnas, protesti, nemieri, nekārtības.

-    Kur ir Ringo, pēkšņi klusumu pārtrauca Mareks. Kur ir Ringo, jūs viņu izlaidāt ārā?

Sāra pirmajā brīdī vēlējās apsaukt zēnu, bet aprāvās. Galu galā, lai cik neparasti arī būtu šie apstākļi un cik neticami pēdējo z\ stundu notikumi, tagad notika tieši tas, kā dēļ viņa bija atbraukusi uz Rīgu.

Visi skatījās uz zēnu, un pulkvedis pēkšņi saprata, ka tā ir izeja, puika izglābs šo sarunu, kuru viņš nezināja, kā uzsākt.

-    Kur ir Ringo? pulkvedis atkārtoja Mareka jautājumu. Vai jums ir ko atbildēt zēnam?

-    Kas te notiek? Paskaidrojiet tūlīt, profesors piecēlās kājās, un šķita, ka viņš grasās visus izdzīt laukā no dzīvokļa.

-    Mieru, mieru, pulkvedis ierunājās itin lēnprātīgi, tomēr balsij nezaudējot ar varu apveltīta cilvēka intonācijas.

-    Ringo guļ te, Mareks norādīja uz vecu, platu klubkrēslu pretējā istabas stūrī pie loga.

-    Kur ir Ringo? Mareks atkārtoja, pieskriedams pie klubkrēsla. Viņš kļuva aizvien satrauktāks.

Tagad visu skatieni bija kā piekalti klubkrēslam.

-    Vai Ringo tur mēdza gulēt ? vaicāja pulkvedis.

Profesors atslīga atpakaļ krēslā. Nebija nekas jāsaka apjukums un izbrīns viņa un kņazienes sejā runāja gana skaidru valodu.

-Jā, tā bija Ringo vieta, kņaziene apstiprināja teju čukstus, nenovēršot acis no puikas.

-    Pulkvedi, jūs esat iesaistījuši izmeklēšanā gaišreģi bērnu? Tā jūs notvērāt slepkavu? profesors skatījās uz pulkvedi pilnīgā neizpratnē.

-    Nē, profesor, baidos, ka viss ir vēl neparastāk. Man šķiet, šis mums būs garš vakars. Sāra, vai jūs nebūtu, lūdzu, tik laipna un nepastāstītu šiem cilvēkiem, kāpēc jūs ieradāties Rīgā? pulkvedis bija priecīgs, ka viņam nekas nav jāstāsta, un labprāt uzņēmās sarunas vadību. Viņu pašu sāka interesēt, kā tālāk izvērtīsies šī situācija.

Sāra, izdzirdot savu vārdu, paskatījās uz pulkvedi mēmā, bet acīmredzamā lūgumā nedarīt to, nelikt viņai būt tai, kura ieviesīs skaidrību notikušajā, jo īpaši tāpēc, ka viiia vien ar grūtībām spēja aptvert, kādos notikumos viņa ir ierauta.

Nesagaidījusi no pulkveža atbalstu, Sāra drudžaini meklēja somiņā tabletes. Sajā brīdī kņaziene ar gudras un daudz cietušas sievietes nekļūdīgo intuīciju un emocionālo inteliģenci pārņēma situāciju savās rokās.

-Jums vajag ūdeni, viņa uzrunāja Sāru lieliskā angļu valodā, ļaujiet man jums palīdzēt, un tu, jaunais cilvēk, viņa vērsās pie Mareka, vai tu nevēlies limonādi? Man ir ļoti garšīga limonāde. Negribi nogaršot?

Visiem par brīnumu un atvieglojumu, Mareks uzreiz atsaucās kņazienes piedāvājumam.

-    Aiziesim uz virtuvi, teica kņaziene, vērsdamās pie Sāras un Mareka. Kņaziene bija sapratusi, ka, iegūstot abu uzticību, viņa krietni drīzāk un labāk sapratīs, kas īsti te notiek.

-Jā, es labprāt kaut ko iedzertu, Sāras sejā parādījās atvieglojums un pateicība. Visi trīs devās uz virtuvi.

Es arī labprāt kaut ko iedzertu, nodomāja pulkvedis, bet man, šķiet, neviens neko nepiedāvās.

-     Nu, jūs beidzot kaut ko paskaidrosiet? sagurušā balsī vaicāja profesors.

-    Jā, nopūtās pulkvedis, paskaidrošu. Varbūt vienīgi sagaidīsim atpakaļ sievietes, lai man nav jāatkārtojas.

-     Kas tas par angļu puiku? profesora tonis nu bija stingrs, un viņš gaidīja atbildi.

-     Sāra ir ārste, slavena angļu bērnu psihoterapeite. Mareks ir viņas pacients, pulkvedis visādos veidos pūlējās stiept garumā sarunu, lai attālinātu mirkli, kad viņam nāksies atklāt, kas tieši ir Mareks. Viņš nespēja iedomāties, kā šim sirmajam profesoram sākt stāstīt par iepriekšējām dzīvēm.

-     Ziniet, profesor, ticiet man, es esmu absolūts materiālists. Neticu nekam pārdabiskam, nekādiem gariem, nekādai dvēseļu pārceļošanai, ticiet man.

Profesora sejā parādījās interese.

-    Jā, turpināja pulkvedis, bet šī angliete, Sāra, viņa pēta bērnus, kas atceras savas iepriekšējās dzīves. Nu lūk, iedomājieties, viņa Anglijā ir identificējusi šo bērnu un pēc ilgiem meklējumiem atradusi māju Latvijā, kuru šis bērns atceras no savas iepriekšējās dzīves. So māju.

Pulkvedis smagi, bet atviegloti nopūtās. Viņam bija izdevies to pateikt.

Profesors neatbildēja. Ne vārda neteicis, viņš piecēlās un devās uz virtuvi. Pulkvedim neatlika nekas cits kā viņam sekot.

-     Un par Ringo puika jau policijā mūsu darbiniekiem prasīja, viņš vēl piebilda un grasījās vēl ko teikt, bet tad viņi izdzirdēja Mareka balsi virtuvē.

-     Bum, bum, mani nošāva, teica Mareks, skatīdamies uz kņazieni un sizdams sev pa krūtīm, taču runādams par to mierīgi, bez jebkāda satraukuma. It kā vienkārši informējot. Viņš pēkšņi izskatījās pēc pavisam cita zēna atbrīvojies, runīgs, drošs, pat priecīgs. Viņš negribēja mani nošaut, viņš pēc tam ļoti pārdzīvoja. Viņš nejauši man trāpīja, nejauši,

-    Mareks turpināja.

-    Kurš negribēja, kurš tevi nošāva?

Pulkvedis nesaprata, kurš uzdod šo jautājumu. Iespējams, jautājums reizē bija izlauzies gan Sārai, gan kņazienei.

-    Viņš, puika mierīgi norādīja ar roku uz profesoru, kurš tikko bija parādījies virtuves durvīs. Viņš mani nošāva, bum, bum, nejauši, viņš negribēja, viņš mani nejauši nošāva Mareks vēlreiz piedauzīja sev pie krūtīm, otrā rokā turēdams garu limonādes glāzi, kas viņu interesēja vairāk par šo sarunu.

Kņaziene smagi atkrita krēslā. Profesors atbalstījās pret virtuves durvju stenderi, lai nenokristu, viņa seja bija kļuvusi vēl bālāka nekā iepriekš. Mareks mierīgi dzēra limonādi, cenšoties izvēlēties cepumu no kārbas, kas stāvēja uz galda. Pulkvedis saskatījās ar Sāru. Arī Sāra pēkšņi šķita vai varbūt pulkvedim tikai tā likās gluži citāda. Visi satraukuma, spriedzes un nomāktības vaibsti bija izzuduši. No acīm bija pagaisusi rūpju un neziņas izteiksme. Viņa izskatījās mierīga, un, jā, pulkvedis pārsteigts atklāja, ka viņa ir skaista. Sāra bija skaista.

-   Tā, tā, tā, viņš pārtrauca klusumu. Tikai mieru, profesora kungs, man ar jums jāaprunājas. Vai varam aiziet uz blakus istabu?

Profesors neatbildēja. Viņš paskatījās uz pulkvedi, pagriezās, it kā pakļaudamies, bet, paspēris tikai divus soļus, sabruka. Par laimi, pulkvedis stāvēja turpat blakus un paspēja satvert krītošo profesoru.

Piesteidzās kņaziene, pulkvedis bez pūlēm pacēla profesoru uz rokām un aiznesa uz istabu. Noģībis, viņš domāja, noguldīdams profesoru uz dīvāna viesistabā. Taču kņaziene, kas rosījās ap profesoru, izskatījās satraukta.

-Jāsauc ātrie, es zvanu ātrajiem! viņa iesaucās.

-    Man būs ātrāk, pulkvedis viņu pārtrauca, izvilkdams rāciju.

-    Ātro palīdzību uz Elizabetes ielu 19!

-    Viņam tagad būs citas rokas… Mareks arī bija kopā ar visiem atnācis uz viesistabu. Viņš turēja pirkstos cepumu.

-    Kas, ko tu teici ? Sāra nebija sapratusi vai sadzirdējusi, vai vienkārši uzreiz neaptvēra, ko Mareks tikko pateicis.

-    Viņš neelpo, viņš ir miris, izdvesa kņaziene.

-    Vai var dabūt vēl limonādi ? prasīja Mareks, un Sāra viņu steidzīgi aizvadīja uz virtuvi. Viņa, no vienas puses, gribēja pēc iespējas ātrāk pamest šo dzīvokli, kurā atrasties šādā brīdī likās nepiedienīgi, taču, no otras puses, viņai šķita, ka Marekam kļūst labāk ar katru minūti, kuru viņš šeit pavada. Zēns atdzīvojās, atvērās un atplauka šajā stundā acīmredzami bija noticis lielāks progress nekā visās viņu daudzajās sesijās kopā.

Pulkvedis ar grūtībām spēja apjēgt visu notiekošo. Viņš skatījās uz to kā uz kino, it kā pats tajā nepiedalītos.

Pulkvedis vairs necentās ietekmēt notikumu gaitu, viņš vienkārši vēroja, kā ierodas ātrā palīdzība, kā kņaziene cenšas savaldīties, kā ārsti ilgi un nesekmīgi pūlas reanimēt profesoru. Viņš sameklēja Sāru ar Mareku, kuri sēdēja virtuvē.

-    Mums laikam labāk jāiet, teica Sāra.

-    Jā, laikam, bet mēs, man šķiet, esam vēl paskaidrojumus parādā kņazienei.

-    Varbūt rīt. Man liekas, tagad labāk viņu atstāt vienu.

-    Rīt jums jau jālido prom, atgādināja pulkvedis.

-    Nekas, tagad izskatās, ka mēs varam vēl vienu dienu atļauties, Sāra pasmaidīja, skatoties uz Mareku, kurš mēģināja uzbūvēt nestabilu konstrukciju no tukšās cepumu kārbas un salvešu turētāja.

-    Kā tu jūties? pulkvedis pieliecās pie Mareka.

-    Labi, Mareks priecīgi atteica. Gribi, es tev parādīšu, kur bija mana istaba, kad es dzīvoju šajā mājā?

-    Gribu, pulkvedis pamāja, saskatīdamies ar Sāru.

-    Ejam! Mareks aizskrēja pa gaiteni. Viņi sekoja un ieraudzīja Mareku stāvam pie kādas istabas durvīm.

-    Ciet. Ciet durvis, teica Mareks, taču viņa balsī nevarēja just nožēlu. Tās ir manas durvis.

-    Labi, draudziņ, atnāksim rit, Sāra saņēma viņu aiz pleciem un vadīja uz virtuvi.

-    Labi, noteica Mareks, pilnībā zaudējis interesi par durvīm. Vai var dabūt vēl limonādi?

-    Es nezinu, Marek, labāk iesim uz viesnīcu un tur padzersim.

-    Labi, iesim. Vai mana šejienes mamma nedusmosies, ka mēs aizejam?

-    Mareks mierīgi apvaicājās.

-     Nē, viņa nedusmosies, atbildēja Sāra un paskatījās uz pulkvedi.

-    Tad mēs iesim?

Viņa tiešām ir skaista. Neparasta sieviete. Viņai nav bijis viegli dzīvē, bet viņa ir tik gaiša, tik silta, tik laba, tik…

-    Jā, ejiet, pulkvedis pamāja. Es te vēl paskatīšos, vai kaut ko nevajag palīdzēt.

Varbūt pie vainas bija beidzamās diennakts notikumi, negulēšana, stress. Bija noticis tik daudz. Gan viņš vēl attīs visus šos notikumus atmiņā atpakaļ un katru detaļu izanalizēs, izgaršos, izbaudīs, pārdomās.

Katrs Mareka vārds, katra viņa kustība ir taču kaut kas prātam neaptverams un izaicinošs. Tas, ka tas viss ir izrādījies patiesība. Tad profesora pēkšņā nāve… Profesors sava dēla Toma slepkava… Pār šo ģimeni tiešām guļ kaut kāds lāsts, vai arī tas ir tikai vēl viens vārds, kurā mēs saucam to karmu, par kuru bija stāstījis Vanags. Tas viss vēl nespēja pulkveža domās sakārtoties un kļūt prātam pilnībā aptverams.

Viņš atgriezās viesistabā.

Lampas staroja ar duļķaini dzeltenīgu gaismu. Skaļi tikšķēja pulkstenis. Pulkvedis apsēdās istabas stūrī klubkrēslā, kuru Mareks bija nosaucis par Ringo krēslu. Viņš skaidri juta nāves enerģiju. Kā neredzama krāsa tā bija izlijusi uz grīdas ap viņiem, tā virmoja gaisā kā vīraks bez smaržas.

Kur šobrīd ir profesora dvēsele? Vai tā vēl ir tepat vai arī jau kaut kur pavisam tālu?

Pulkvedis nopūtās. Lai nu kā fpar vienu viņš tagad bija pilnīgi pārliecināts. Tas bija skaidrs. Pilnīgi kristāldzidri skaidrs: nāve tās nav beigas, un šī doma savādā veidā viņu uzmundrināja.

Izdevniecība “Zanes grāmatas” Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfija

Content

Sakss Nils, et al Nāve tās nav beigas

I

1

2 .

3 .

4 .

5 .

6 .

7 .

8

9 .

10 .

11 .

12 .

13 .

14.

15 .

16 .

17 .

18 .

19 .

20 .

21 .

22 .

23

24 .

25 .

26 .

27 .

28 .

29 .

30 .

31 .

32 .

33 .

34

35 .

36 .

37 .

38 .

39 .

40 .

41.

42 .

43 .

II

44 .

45 .

46

47 .

48 .

49.

50 .

51 .

52 .

53 .

54 .

55 .

56 .

57 .

58 .

59 .

60 .

61 .

62.

63 .

64.

65 .

66

67 .

68 .

69 .

70 .

III

71 .

72 .

73 .

74 .

75 .

76 .

77 .

78

79 .

80 .

81 .

82

83 .

84 .

85 .

86 .

87 .

88 .

89 .

90 .

91 .

92 .

93 .

94 .

95 .

96 .

97 .

98 .

99 .