Leona Donna

Nāve svešā zemē

Donna Leona

Nāve svešā zemē

1

Kanāla duļķainajā ūdenī peldēja līķis ar seju uz leju. Pierimstošais paisums viegli bīdīja to uz atklātās lagūnas klaidu, kas pletās kanāla galā. Galva pāris reižu atsitās pret iir sūnu apaugušajiem krastmalas pakāpieniem Sv. Jāņa un Pāvila baznīcas priekšā, aiz kaut kā aizķērās, tad atkal tika vaļā, kad, atbrīvojot ķermeni, kājas sašūpojās graciozā baletsoļu izliekumā, un no jauna virzījās uz atklātajiem ūdeņiem un brīvību.

Pavisam netālu baznīcas zvani nodimdināja rīta ceturto stundp, un ūdeņu plūsma, it kā paklausot zvana pavēlei, pierima.

Ūdeņi kļuva rāmāki un rāmāki, līdz sasniedza to absolūto nekustīguma fāzi, kas atdala paisumu no bēguma, kad ūdens gaida jaunos uzplūdus, lai pārņemtu dienas maiņu. Iestrēdzis sastingumā, tumšās drēbēs un neredzams, ļenganais augums dreifēja pa ūdens virsu. Laiks ritēja klusumā, un tad to pārtrauca divi garāmgājēji vīrieši, kas sarunājās klusās, ar venēciešu dialekta vieglo svilpšanu piesātinātās balsīs. Viens no viņiem stūma zemus, ar avīzēm smagi piekrautus ratiņus, viņš gāja uz savu kiosku, kuru drīz vajadzēja vērt vaļā; otrs bija ceļā uz savu darba vietu slimnīcā, kas stiepās gar visu plašā, atklātā campo[1] vienu malu.

Lagūnā aizpukšķināja maza laiviņa, un sīkie vilnīši, ko tā sacēla, izplatījās pa kanāla virsmu un parotaļājās ar līķi, atstumjot to pret krastmalas mūri.

Kad zvani noskandināja piecas reizes, vienā no kanālmalas mājām, kuras fasāde bija pavērsta pret campo, kāda sieviete atgrūda virtuves loga tumši zaļos aizvirtņus un pagriezās, lai samazinātu gāzes liesmu zem kafijas kannas. Vēl samiegojusies viņa nelielā tasītē ar karoti iebēra cukuru, tad ar ierastu rokas kustību izslēdza gāzi un sāka liet tasē biezu kafiju. Saņēmusi krūzīti abās plaukstās, sieviete atgriezās pie vaļējā loga un kā katru rītu jau daudzus desmitus gadu paskatījās uz milzīgo jātnieku Koleoni statuju -, kas reiz bija visbiedējošākais no visiem venēciešu karavadoņiem, bet tagad kļuvis par viņas tuvāko kaimiņu. Biankai Pianaro šis bija pats mierīgākais bridis visā dienā, un Koleoni, pirms vairākiem gadsimtiem izliets mūžam klusējošā bronzas tēlā, bija ideāls partneris šai nenovērtējami dārgajai, slepenajai ceturtdaļstundai klusuma.

Izbaudīdama kafijas versmaino karstumu, sieviete malku pa malkam tukšoja krūzi un vēroja baložus, kas jau bija. sākuši rosīties ap statujas pakāji. Nesteidzīgi viņa ļāva skatienam noslīdēt tieši lejup, kur tumši zaļajā ūdenī šūpojās viņas vīra mazā laiviņa. Naktī bija nolijis, un viņa gribēja redzēt, vai brezenta gabals, ar ko pārsegta laiva, atrodas savā vietā. Ja vējš būs to norāvis, Nino pirms iešanas uz darbu vajadzēs kāpt lejā un pārsegu nostiprināt. Lai labāk saskatītu laivas priekšgalu, viņa izliecās pa logu. Sākumā viņa nodomāja, ka nakts paisums no krastmalas kanālā ieskalojis atkritumu maisu. Taču sainis bija savādi simetrisks, garens, un no galvenā rumpja katrā pusē atdalījās pa zaram, gandrīz kā…

Ak Dio', viņa noelsās, kafijas krūze iekrita ūdenī zem loga, netālu no savādā saiņa, kas uz vēdera peldēja kanālā. Nino, Nino, Bianka sāka spalgi kliegt, pagriezusies pret guļamistabu. Kanālā peld līķis.

Tieši tāds pats vēstījums "Kanālā peld līķis" divdesmit minūtes vēlāk pamodināja Gvido Bruneti. Viņš pagriezās uz kreisā sāna un ievilka telefonu gultā.

-Kur?

-     Sv. Jāņa un Pāvila baznīca. Pie slimnīcas, komisār, atbildēja policists, kurš piezvanīja Bruneti, tiklīdz šī ziņa bija pienākusi Galvenajā policijas pārvaldē.

-     Kas noticis? Kas līķi atrada? Bruneti uzdeva jautājumus, izbāžot kājas no segas apakšas un apsēžoties uz gultas malas.

-     Nezinu, komisār. Mums piezvanīja kāds vīrietis, vārdā Pianaro.

-     Tad kāpēc jūs zvanāt man? Bruneti gribēja zināt, nemaz necenzdamies slēpt balsī skanošās dusmas, kuras neapšaubāmi izraisīja uz naktsgaldiņa stāvošā pulksteņa gailošie cipari pieci trīsdesmit viena. Kur tad palikusi naktsmaiņa? Vai tad neviena vairs nav?

-     Visi aizgājuši mājās, komisār. Es zvanīju Bodzeti, bet viņa sieva teica, ka viņš vēl neesot atgriezies. Runājot jaunekļa balss kļuva aizvien nedrošāka. Tā es zvanīju jums, komisār, jo zināju, ka esat dienas maiņā. Bruneti sev atgādināja, tā sākas pēc divarpus stundām. Bet viņš neko neteica.

-    Vai jūs klausāties, komisār?

-Jā, klausos. Pulkstenis rāda pusseši.

-     Es zinu, jauneklis noblēja. Bet nevienu citu es nevarēju atrast.

-     Labi. Labi. Aizbraukšu un paskatīšos, kas par lietu. Atsūti man kuteri. Tūlīt. Atcerējies, cik pulkstenis, un to, ka naktsmaiņa jau beigusi dežūru, Bruneti pajautāja: Vai tur ir kāds, kas var atbraukt?

-Jā, komisār. Tikko ienāca Bonsvans. Vai sūtīt viņu?

-Jā, nekavējoties. Un paziņo pārējiem no dienas maiņas. Saki, lai viņi mani sagaida notikuma vietā.

-Jā, komisār, jaunais policists atsaucās skaidri saklausāmā atvieglojumā, ka beidzot kāds cits uzņēmies atbildību.

-    Un izsauc dakteri Ričardi. Palūdz, lai ierodas pie kanāla, cik drīz vien iespējams.

-Jā, komisār. Vai vēl kaut kas, komisār?

-     Nē, tas ir viss. Bet atsūti kuteri. Tūlīt. Un pasaki pārējiem, ja viņi tiek galā pirms manis, lai norobežo notikuma vietu. Lai nevienu nelaiž līķim klāt. Kaut gan, kas zina, cik pierādījumu tika iznīcināts, cik cigarešu galu nomests zemē, cik kurpju nošļūkāja ietvi tieši šobrīd, kamēr norisinājās šī saruna? Nesakot vairs ne vārda, Bruneti nolika klausuli.

Viņam blakus gultā sakustējās Paola un palūrēja uz vīru ar vienu aci, jo otru pret gaismas uzbrukumu aizsargāja kaila roka. Viņa izdvesa ņurdienu, kuru Bruneti, ilgas pieredzes mācīts, iztulkoja kā jautājošu.

-    Līķis. Kanālā. Viņi brauc man pakaļ. Es piezvanīšu. Ņurdiens, ar kādu Paola atbildēja uz paskaidrojumu, bija apstiprinošs. Tad viņa apvēlās uz vēdera un nekavējoties atkal aizmiga, pilnīgi noteikti būdama visā pilsētā vienīgais cilvēks, kuram bija vienaldzīgs fakts, ka kanālā atrasts peldošs līķis.

Bruneti ātri apģērbās, nolēma netērēt laiku bārdas skūšanai un iegāja virtuvē paskatīties, vai vēl atliek laika iedzert kafiju. Viņš pacēla vārāmā trauka vāku un redzēja, ka pašā apakšā apmēram collas augstumā vēl palikusi brūnā dzira no iepriekšējās dienas. Lai arī sildīta kafija Bruneti riebās, viņš to ielēja kastrolītī, uzlika uz spēcīgas liesmas un stāvēja blakus, līdz tā uzvārījās. Kad tas notika, viņš ielēja gandrīz staipīgo šķidrumu krūzītē, iebēra trīs karotītes cukura un vienā rāvienā izdzēra šo brūvējumu.

Noskanēja durvju zvans, pavēstot par policijas kutera ierašanos. Bruneti paskatījās pulkstenī. Bez astoņām minūtēm seši. Tas noteikti ir Bonsvans, neviens cits tik ātri

.itbraukt nebija spējīgs. No skapja blakus dzīvokļa durvīm liruneti izņēma vilnas žaketi. Septembrī rīti mēdz būt vēsi, un vienmēr pastāvēja iespēja, ka pie Sv. Jāņa un Pāvila baznīcas, tik tuvu atklātās lagūnas ūdeņiem, pūtīs vējš. 4

Nokāpis pa pieciem kāpņu posmiem un atvēris nama durvis, Bruneti ieraudzīja Pučeti, jauniņo, kas policijā nebija nostrādājis ne piecus mēnešus.

Buon giorno, Signor Commisario[2], pučeti moži sveicināja un salutēja, pēc Bruneti domām, saceldams šai stundai gluži nepiemēroti lielu troksni un jezgu.

Bruneti atbildēja ar rokas mājienu un devās projām pa calle", kurā viņš dzīvoja. Kanālmalā viņš ieraudzīja pie piestātnes noenkurojušos policijas kuteri, kura zilā bākuguns ritmiski mirkšķinājās. Pie stūres stāvēja Bonsvans, policijas pilots, kura dzīslās ritēja Burāno salas neskaitāmu paaudžu zvejnieku asinis, asinis, kas pilnīgi noteikti jau bija sajaukušās ar lagūnas ūdeni, nesot līdzi instinktīvas zināšanas par paisumiem un straumēm, un tās ļāva viņam izkuģot pa kanāliem aizvērtām acīm.

Komisāram pienākot, Bonsvans, ar biezu bārdu noaudzis drukns vīrs, pamāja ar galvu tas bija gan sveiciens priekšniekam, gan komentārs par agro stundu. Pučeti uzkāpa uz klāja, piebiedrojoties diviem policistiem formas tērpos. Viens no viņiem atraisīja no pāļa tauvu, un Bonsvans atpakaļgaitā veikli izstūrēja laivu Lielajā kanālā, asi apgrieza un traucās atpakaļ uz Rialto tilta pusi. Izjoņojuši tiltam pa apakšu, viņi labajā pusē iegriezās vienvirziena kanālā. Drīz pēc tam kuteris spēji pacirtās pa kreisi, tad atkal pa labi. Bruneti stāvēja uz klāja, sacēlis apkakli, lai pasargātos no agrās rīta stundas drēgnā vēja. Kutera sabangotajā ūdenī abās kanāla malās lēkāja piesietās laivas, un tās, kas brauca no Sv. Erasma salas

ar svaigu dārzeņu un augļu kravu, ieraugot mirgojošo, zilo bākuguni, pavirzījās malā, tuvāk māju pamatiem.

Pēdīgi laiva iegriezās Ubagu kanālā, kas plūda gar slimnīcu un tieši pretī kapsētai ietecēja lagūnā. Tas, ka kapi un slimnīca atrodas tik tuvu, visticamāk, bija nejaušība; tomēr vairumam venēciešu, īpaši tiem, kas bija palikuši dzīvi pēc ārstēšanās slimnīcā, kapsētas izvietojums likās kā kluss atgādinājums par dziednīcas personāla profesionālismu.

Apmēram pret kanāla vidu labajā pusē Bruneti redzēja mazu pulciņu ļaužu, kurus kaut kas bija pievilinājis pavisam tuvu krastmalai. Bonsvans apturēja kuteri piecdesmit metrus no pūlīša, tādējādi mēģinot pasargāt no viņu soļiem nozieguma vietā atrodamos pierādījumus, kaut arī Bruneti zināja, ka nu jau ir par vēlu.

Viens no policistiem pienāca pie laivas un pastiepa roku Bruneti, lai palīdzētu izkāpt krastā.

-    Buon giorno, Signor Commisario. Mēs viņu izdabūjām ārā, bet,-kā jau redzat, mums uzradušies skatītāji. Policists pamāja ar galvu uz deviņu līdz desmit cilvēku lielu grupiņu, kas bija sastājusies ap kādu uz ietves gulošu priekšmetu, ar saviem augumiem aizsedzot to Bruneti skatienam.

Virsnieks atkal pagriezās pret pūli un tuvojoties uzsauca:

-    Labi. Atkāpieties. Policija. Cilvēki pavirzījās atpakaļ, taču nevis paklausot pavēlei, bet tādēļ, ka abu vīriešu tuvošanās spieda to darīt.

Bruneti ieraudzīja zemē uz muguras gulošu jauna vīrieša līķi, kura atvērtās acis vērās rīta gaismā. Turpat blakus stāvēja divi policisti, kuru formas blūžu piedurknes bija izmirkušas līdz pleciem. Ieraudzījuši Bruneti, abi salutēja. Kad rokas atkal noslīga gar sāniem, no tām zemē pilēja ūdens. Viņš policistus pazina Lučani un Rosi abi kārtīgi puiši.

-    Nu? Bruneti izmeta, pievēršot skatienu zemē gulošajam.

Atbildēja Lučani, vecākais pēc dienesta pakāpes.

-    Kad ieradāmies, viņš peldēja pa ūdens virsu, dottore. Mūs izsauca kāds vīrietis, viņš norādīja uz okerkrāsas namu kanāla otrā krastā, no tās mājas. Līķi esot ieraudzījusi viņa sieva.

Bruneti pagriezās un paskatījās uz māju.

-    Ceturtais stāvs, Lučani paskaidroja. Bruneti pacēla skatienu uz augšu tieši laikā, lai redzētu no loga atkāpjamies kāda cilvēka stāvu. Vērojot ēku un tai blakus esošās būves, viņš pamanīja logos vairākas tumšas ēnas. Dažas atkāpās, kad viņš uz tām paskatījās, citas palika, kur bijušas.

Bruneti no jauna pievērsās Lučani un ar galvas mājienu aicināja turpināt.

-    Viņš dreifēja netālu no pakāpieniem, tomēr mums vajadzēja mesties ūdeni, lai dabūtu viņu laukā. Es noguldīju viņu uz muguras. Mēģināju atdzīvināt. Bet nebija nekādu cerību, komisār. Izskatās, ka puisis miris jau pirms laba laiciņa. Policista balsi skanēja atvainošanās, it kā viņa nespēja iepūst jauneklim dzīvību kaut kādā veidā padarītu tā nāvi vēl nenovēršamāku.

-     Vai līķi pārmeklējāt? Bruneti uzdeva pirmo jautājumu.

-    Nē, komisār. Kad sapratām, ka neko vairs līdzēt nevar, nospriedām, ka labāk visu atstāt daktera ziņā.

-     Labi, labi, Bruneti nomurmināja. Lučani nodrebinājās vai nu no aukstuma, vai vainas apziņā, un uz asfalta nopilēja vairākas sīkas ūdens lāsītes.

-Jūs abi taisieties mājās. Ieejiet vannā, kaut ko uzēdiet. Un kaut ko iedzeriet, lai sasildītos. Pie šiem vārdiem abi vīri, pateicīgi par šādu ierosinājumu, pasmaidīja. Un ņemiet kuteri. Bonsvans aizvedīs jūs abus mājās.

Policisti pateicās un sāka lauzt ceļu cauri pūlim, kas tajās dažās minūtēs, kopš notikuma vietā bija ieradies Bruneti, likās kļuvis lielāks. Viņš pamāja vienam no policistiem formas tērpā, ar kuriem kopā bija atbraucis kuteri, un sacīja:

-    Lieciet šiem cilvēkiem atkāpties, tad pierakstiet visu vārdus un adreses. Pajautājiet, kad viņi te ieradās un vai šorīt nav redzējuši vai dzirdējuši ko dīvainu. Tad sūtiet viņus mājās. Komisārs necieta vampīrus, kas vienmēr salasījās vietās, kur bija miris cilvēks, un nekad nebija spējis saprast burvību, ko daudzi saskatīja nāvē, īpaši tās varmācīgākajās formās.

Viņš atkal palūkojās uz zemē gulošo jauno vīrieti, kas nu bija kļuvis par daudzu nežēlīgu skatienu objektu. Viņš bija glīts, ar īsi apgrieztiem, gaišiem matiem, kurus tumšākus darīja ūdens, kas aizvien vēl pludoja ap viņu. Acis bija dzidri, skaidri zilas, seja simetriska, deguns plāns un smalks.

Aiz muguras Bruneti izdzirdēja policistu balsis, kas bija sākuši virzīt pūli tālāk no notikuma vietas. Viņš lūdza Pučeti panākt tuvāk, bet ignorēja jaunā kolēģa atkārtoto salutēšanu.

-    Pučeti, apstaigā pēc kārtas visas mājas kanāla otrā malā un noskaidro, vai kāds kaut ko nav dzirdējis vai redzējis.

-    Cikos, komisār?

Bruneti bridi apdomājās, apsverot mēness stāvokli. Pirms divām dienām tas bija augošs: paisumi nevarēja būt pietiekami spēcīgi, lai aiznestu līķi tālu. Par pagājušās nakts uzplūdiem un atplūdiem būs jāpavaicā Bonsvanam. Āda uz mirušā rokām bija dīvaini sačervelējusies un balta, un tā bija droša zīme, ka viņš ūdenī pavadījis krietni ilgu laiku. Zinot, cikos jaunais cilvēks miris, Bonsvans varēs aprēķināt, cik tālu ūdens atnesis līķi. Un no kurienes. Bet pagaidām te bija Pučeti.

-Jautā par visu iepriekšējo nakti. Un lai uzliek kādas barjeras. Un, ja vari, dabū prom tos cilvēkus. Viņš zināja, ka uz to ir mazas cerības. Venēcija reti varēja piedāvāt šādus notikumus; ļaudis izklīdīs nelabprāt.

Bruneti dzirdēja tuvojamies vēl vienu kuteri. Otra policijas baltā laiva ar pulsējošām zilām ugunīm iegriezās kanālā un apstājās turpat, kur savējo bija novietojis Bonsvans. Ari ;ir šo bija atbraukuši trīs vīrieši formas tērpos un viens civilajā. Ziņkārīgo sejas, līdzīgi saulgriezēm, novērsās no viņu uzmanības saules miroņa un pagriezās pret vīriešiem, kas izlēca malā un tuvojās ļaužu baram.

Visiem pa priekšu gāja dakteris Etore Ričardi, pilsētas medicīnas eksperts. Viņam pievērsto atklāto skatienu nesatraukts, dakteris Ričardi nāca tuvāk un draudzīgi pastiepa roku Bruneti.

-    Buon di, Gvido. Kas par lietu?

Bruneti pakāpās malā, lai Ričardi varētu redzēt to, kas gulēja viņiem pie kājām.

-    Viņš bija kanālā. Lučani un Rosi viņu izzvejoja, bet te nekas vairs nebija darāms. Lučani mēģināja, taču bija jau par vēlu.

To ^izdzirdējis, Ričardi pamāja ar galvu un norūcās. Roku sačokurojusies āda vēstīja, cik novēlota bijusi palīdzība.

-    Izskatās, ka viņš tur peldējis jau ilgi, Etore. Bet gan jau tu man to pateiksi precīzāk.

Pieņemdams komplimentu kā pašu par sevi saprotamu, Ričardi visu uzmanību pievērsa līķim. Kad viņš pieliecās pie mirušā, pūļa čuksti kļuva pat vēl skaļāki. Dakteris izlikās tos nedzirdam, rūpīgi izvēlējās sausu vietu, kur nolikt somu, un pārlika pār ķermeni.

Bruneti strauji apgriezās un tuvojās ļaudīm, kas tagad jau bija kļuvuši par pamatīga pūļa pirmajām rindām.

-Ja esat pateikuši savus vārdus un adreses, varat iet. Te nekā vairs nav ko redzēt. Tātad jūs varat būt brīvi, visi. Kāds vecs vīrs ar sirmu bārdu paliecās pa kreisi, lai paskatītos garām Bruneti, ko dakteris dara ar līķi. Es teicu, jūs varat būt brīvi. Bruneti to sacīja tieši vecajam vīram. Večuks izslējās, uzmeta Bruneti skatienu, kurā nebija ne mazākās intereses, tad atkal saliecās viņu saistīja vienīgi tas, ko dara ārsts. Kāda pavecāka dāma nikni parāva aiz pavadas savu terjeru un, kārtējo reizi pārliecinājusies par policijas brutalitāti, devās projām. Uniformēti policisti lēnām virzījās gar pūli, neuzbāzīgi raidīdami visus projām, pasakot pa vārdam vai pieskaroties ar roku plecam, tādējādi pakāpeniski piespiežot cilvēkus aiziet, atstājot notikuma vietu policijas ziņā. Pēdējais padevās vecais bārdainis un arī aizgāja tikai līdz dzelzs margām, kas iežogoja Koleoni statuju, atspiedās pret tām, atsakoties pamest campo vai atteikties no savām pilsoņa tiesībām.

-    Gvido, panāc uz brītiņu, aizmugurē atskanēja Ričardi balss.

Bruneti pagriezās, aizgāja un apstājās blakus uz ceļiem tupošajam dakterim, kas bija pacēlis mirušā vīrieša kreklu. Apmēram piecas collas virs jostasvietas kreisajā pusē Bruneti redzēja horizontālu, robainu līniju, miesa te bija kļuvusi savādi pelēkzila. Lai labāk varētu aplūkot brūci, viņš notupās blakus Ričardi vēsajā ūdens lāmā. Brūce bija apmēram viņa īkšķa garumā un, droši vien ilgās mirkšanas dēļ pavērusies, raudzījās pretim aizdomīgi bezasiņaina.

-    Tas nav vis kāds tūrists, kas apdzēries un ievēlies kanālā, Gvido. '

Bruneti klusējot pamāja, ka domā tāpat.

-    Ar ko tas izdarīts? viņš jautāja, ar galvu norādot uz ievainojumu.

-    Ar nazi. Ar platu asmeni. Un tas, kas to darīja, bija vai nu ļoti prasmīgs, vai ari viņam ļoti veicās.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Bruneti jautāja.

-    Negribu īpaši tur urķēties, kamēr nevaru atgriezt vaļā un apskatīties kārtīgi, Ričardi sacīja. Bet, ja leņķis ir pareizais, un tas, ko es šobrīd redzu, apliecina, tad asmens pa taisno tika līdz sirdij. Neviena riba to nekavēja. Nekas. Tikai mazs grūdieniņš, pavisam niecīgs uzspiediens, un cilvēks ir pagalam. Tad Ričardi atkārtoja: Vai nu veikls, vai paveicās.

Bruneti varēja redzēt tikai ievainojuma platumu; viņam nebija ne jausmas par virzienu, kur asmens iegājis ķermenī.

-    Vai iespējams, ka tas ir kas cits? Tas ir, vai iespējams, ka tas nebija nazis?

-    Apgalvot nevaru, līdz nebūšu tuvāk aplūkojis iekšējos audus, bet šaubos.

-    Un kā ar slīkšanu? Ja nazis nebūtu skāris sirdi, vai viņš būtu noslīcis?

Ričardi notupās, pirms tam rūpīgi salokot lietusmēteļa stērbeles, lai tās nesamirktu ūdenī.

-Nē, šaubos. Ja nazis būtu pagājis garām sirdij, tas nebūtu nodarījis tik nopietnus ievainojumus, lai viņš neizrāptos no ūdens. Paskaties, cik viņš bāls. Manuprāt, tā arī notika. Viens trieciens. Pareizais leņķis. Nāve iestājusies gandrīz momentā. Dakteris piecēlās kājās un norunāja tekstu, kas visvairāk atgādināja lūgšanu, kura jaunajam vīrietim šajā rītā tika veltīta. Nabaga zellis. Glīts cilvēks, turklāt lieliskā fiziskā formā. Es teiktu, ka viņš bijis sportists vai vismaz ļoti par sevi rūpējies. Viņš no jauna pārliecās pār līķi un savādi tēvišķīgā žestā pārlaida plaukstu pār jaunekļa acīm, cenšoties panākt, ka tās aizveras. Bet viens plakstiņš nekustējās. Otrs bridi palika aizvērts, tad lēnām atkal atvērās un acs turpināja lūkoties debesīs. Ričardi kaut ko pie sevis nomurmināja, izņēma no krūškabatas mutautu un pārklāja ar to mirušā seju.

-Apklāj viņa seju. Viņš mira jauns, nopurpināja Bruneti.

-Ko?

Bruneti paraustīja plecus.

-     Neko. Tā mēdz teikt Paola. Viņš novērsa skatienu no jaunā vīrieša sejas un pavisam īsu mirklīti palūkojās uz bazilikas fasādi, ļaujoties mierinājumam, kuru sniedza tās simetrija. Kad tu man varēsi pateikt kaut ko konkrētu, Etore?

Ričardi paskatījās pulkstenī.

-    Ja tavi puiši viņu tagad aizvestu uz kapsētu, es apskatītu viņu vēl no rīta. Piezvani pēcpusdienā, tad varēšu pateikt tev precīzi. Bet, manuprāt, nekādu šaubu nav, Gvido. Ārsts pavilcinājās, negribēdams mācīt Bruneti, kā darāms viņa darbs. Vai kabatas nepārbaudīsi?

Lai arī garajos darba gados darījis to neskaitāmas reizes, Bruneti necieta šo pirmo ielaušanos upura privātajā pasaulē, šo pirmo briesmīgo valsts varas iejaukšanos aizgājušā cilvēka mierā. Viņam riebās izskatīt mirušo piezīmju grāmatiņas un atvilktnes, šķirstīt vēstules, aptaustīt drēbes.

Bet, tā kā līķis jau bija aiznests no vietas, kur tika atrasts, nebija nekādas jēgas atstāt to neskartu, līdz fotogrāfs varēs precīzi dokumentēt, kur tas gulējis un kādā pozā. Bruneti notupās pie puiša un iebāza roku viņa bikšu kabatā. Dziļumā viņš sataustīja dažas monētas un nolika tās blakus līķim. Otrā atradās četras atslēgas, savērtas uz vienkārša metāla riņķa. Nelūgts Ričardi noliecās palīdzēt pārvietot upuri uz sāniem, lai Bruneti varētu tikt pie aizmugures kabatām. Vienā bija izmircis dzeltena papīra taisnstūris, nepārprotami vilciena biļete, un Otrā salvete, tikpat izmirkuši. Viņš pamāja Ričardi, un viņi divatā atkal noguldīja līķi uz muguras.

Bruneti pacēla vienu no monētām un rādīja dakterim.

-    Kas tas ir? Ričardi vaicāja.

-    Amerikāņu. Divdesmit pieci centi. Kaut ko tādu atrast Venēcijā miruša vīrieša kabatā bija neparasti.

-    Ā, tas varētu būt izskaidrojums, ārsts sacīja. Amerikānis.

-Kam?

-    Tam, ka viņš ir tik labā formā, Ričardi atbildēja, nemaz nepamanīdams skarbo gramatikas laika neatbilstību. Tas visu izskaidrotu. Jeņķi vienmēr ir varen sportiski un veselīgi. Abi palūkojās uz mironi, uz tā slaido vidukli, kas bija redzams zem vēl aizvien atpogātā krekla.

-   Vai viņš ir amerikānis, Ričardi turpināja, to man pateiks viņa zobi.

-    Kā tā?

-    Zobārstu darbs. Viņiem ir cita tehnika, labāki materiāli. |a puisim ir laboti zobi, tad pēcpusdienā es tev pateikšu, vai viņš ir amerikānis.

Ja Bruneti būtu cita rakstura cilvēks, viņš varbūt lūgtu Kicardi palūkoties tūlīt, bet viņš neredzēja vajadzību steigties, kā arī negribēja vēlreiz traucēt šo jauno seju.

-    Paldies, Etore. Es aizsūtīšu fotogrāfu, lai uzņem bildes. Vai varēsi dabūt ciet viņa acis?

-    Protams. Pacentīšos uztaisīt viņu, cik iespējams, līdzīgu sev. Bet uzbildēt tu gribēsi vaļējas acis, vai ne?

Tikai viens elpas vilciens atturēja Bruneti pateikt, ka nemūžam vairs negrib redzēt šīs acis atvērtas, un viņš atbildēja:

-Jā, jā, protams.

-    Un, Gvido, atsūti kādu noņemt pirkstu nospiedumus. -Jā-

-     Labi. Tad piezvani man ap trijiem. Abi vīri aši paspieda viens otram roku, un dakteris Ričardi paņēma savu somu. Nepateicis nekādus atvadu vārdus, viņš gāja pāri klajam laukumam uz slimnīcas monumentālo ieeju, līdz darba sākumam bija atlikušas veselas divas stundas.

Pa to laiku, kamēr viņi pētīja līķi, bija ieradušies vēl vairāki policisti, un tagad vismaz astoņi vīri stāvēja puslokā, ar mugurām pret notikuma vietu, apmēram trīs metrus no mirušā.

-    Seržant Vianello, Bruneti pasauca, un viens no vīriem iznāca no rindas, lai nostātos blakus izmeklētājam.

-    Pasauc divus večus, lai aiznes līķi uz kuteri un aizved uz kapsētu.

Kamēr tika pildīta pavēle, Bruneti atsāka pētīt bazilikas fasādi, ļaujot skatienam traukties augšup un paklejot ap tās slaidajām smailēm. Tad skatiens pāri campo pārslīdēja uz Koleoni statuju, varbūt viņš bijis nozieguma aculiecinieks.

Pienāca Vianello.

-    Aizsūtīju viņu uz kapiem, šef. Vēl kas?

-Jā. Vai tuvumā ir kāds bārs?

-    Tepat aiz statujas. To atver sešos.

-     Labi. Man vajag kafiju. Pa ceļam uz bāru Bruneti sāka dot pavēles: Mums vajadzēs ūdenslīdējus, kādus divus. Lai viņi pameklē kanālā, kur atrada līķi. Gribu, lai viņi izceļ jebko, kas varētu tikt izmantots par ieroci: nazis ar apmēram trīs centimetrus platu asmeni. Bet tikpat labi tas varēja būt kas cits, pat metāla gabals, tāpēc lai viņi stiepj šurp visu, kas varēja radīt tādu brūci. Darbarīki, vienalga.

-Jā, šef, Vianello sacīja, cenšoties ejot ierakstīt rīkojumus piezīmju grāmatiņā.

-    Pēcpusdienā dakteris Ričardi pateiks nāves iestāšanās laiku. Tiklīdz mēs to zināsim, es gribu redzēt Bonsvanu.

-    Paisumu dēļ, šef? Vianello pajautāja, uzreiz sapratis, kas par lietu.

-    Jā. Un sāc apzvanīt viesnīcas. Vai netrūkst kāda no viesiem, īpaši amerikāņa. Viņš zināja, ka policistiem nepatīk šis darbs, bezgalīgi zvani uz viesnīcām, lappusēm gari saraksti. Un, kad viesnīcas apzvanītas, tad paliek vēl pansijas un studentu kopmītnes, atkal jaunas lapas ar vārdiem un numuriem.

Bāra tvaikojošais siltums bija tikpat mierinošs un pazīstams kā kafijas un smalkmaizīšu aromāts. Pie letes stāvēja vīrietis un sieviete, viņi uzmeta skatienu vīrietim formas tērpā un atgriezās pie savas sarunas. Bruneti palūdza espresso, Vianello izvēlējās caffe correto melnu kafiju ar krietnu malku grapas. Kad bārmenis nolika viņiem priekšā pasūtīto, abi policisti iebēra kafijā pa divām karotītēm cukura un uz brīdi apņēma siltās tasītes ar plaukstām.

Vianello kafiju izdzēra vienā paņēmienā, nolika tasīti uz letes un pajautāja:

-    Vēl kas, šef?

-    Paskaties, kā šajā rajonā ar narkotikām. Kas ar to nodarbojas un kur? Noskaidro, vai te negrozās kāds, kas bijis ■īrestēts par narkotiku tirdzniecību vai ielas noziegumiem: pārdošanu, lietošanu, zagšanu, vienalga ko. Un uzzini, kur viņi iet durties, jebkura calle, kas beidzas pie kanāla, vai ir kāda vieta, kur no rītiem mētājas šprices.

-Jūs domājat, ka tas saistīts ar narkotikām?

Bruneti izdzēra ari savu kafiju un ar galvas mājienu palūdza bārmenim vēl vienu. Vianello nejautāts noliedzoši papurināja galvu.

-    Es nezinu. Iespējams. Tad to ari vispirms pārbaudīsim.

Vianello pamāja ar galvu un kaut ko ierakstīja savā bloknotā. Beidzis viņš ieslidināja to krūškabatā un meklēja maku.

-    Nē, nē, Bruneti noraidīja. Es samaksāšu. Ej atpakaļ uz laivu un izsauc nirējus. Un liec vīriem uzsliet barjeras. Kamēr ūdenslīdēji strādās, lai pieejas kanālam būtu slēgtas.

Vianello ar galvas mājienu pateicās par kafiju un devās projām. Cauri aizrasojušajam bāra logam Bruneti redzēja, kā campo uzplūda un atplūda ļaudis. Viņš vēroja, kā cilvēki nāca pāri tiltam, kurš veda uz slimnīcu, ieraudzīja labajā pusē policiju un jautāja tuvāk stāvošajiem, kas noticis. Parasti viņi piestāja, ļaujot skatienam slīdēt no tumšajām uniformām, kas tur vēl grozījās, līdz policijas kuterim, kurš šūpojās kanāla malā. Tad, neredzēdami vairs neko neparastu, viņi turpināja savas gaitas. Bruneti redzēja, ka večuks aizvien vēl stāvēja, atspiedies pret dzelzs margām. Pat pēc daudzajiem policijā nostrādātajiem gadiem viņš nespēja saprast, kā cilvēki tik labprāt spēja atrasties tuvu vietai, kur miris kāds no viņu pašu sugas. Šī briesmīgā aizraušanās ar dzīves izbeigšanu, īpaši, ja tā bija notikusi vardarbīgā veidā, kā, piemēram, šī, palika noslēpums, ko Bruneti nespēja izprast.

Viņš pievērsās otrajai kafijas tasītei un ātri to izdzēra.

-    Cik? viņš vaicāja.

-    Pieci tūkstoši liru.

Viņš samaksāja ar desmit tūkstošu banknoti un gaidīja atlikumu. Dodot naudu, bārmenis pajautāja:

-    Vai atgadījies kas slikts, policista kungs?

-Jā, slikts gan, Bruneti atbildēja.Kaut kas ļoti slikts.

2

Tā kā policijas pārvalde atradās pavisam netālu, tad Bruneti bija vieglāk aiziet turp kājām nekā atgriezties uz kutera ar mundierotajiem policistiem. Viņš izvēlējās iet pa otru ceļu, gar Evaņģēlisko baznīcu, un pie pārvaldes pienāca no labās puses. Pie galvenās ieejas stāvēja formas tērpā ģērbies policists, kurš, tiklīdz ieraudzīja tuvojamies Bruneti, vēra smagās stikla durvis. Pa ceļam uz kāpnēm, kas veda uz viņa kabinetu ceturtajā stāvā, komisāram vajadzēja iet garām patvērumu un darba atļaujas meklējošu ieceļotāju rindai, kura stiepās līdz vestibila vidum.

Iegājis kabinetā, viņš redzēja, ka rakstāmgalds ir tieši tāds, kādu viņš vakar to bija atstājis, klāts papīru kaudzēm un šā tā izmētātām mapēm. Tuvāk pa rokai nolikto mapīšu vāki saturēja personāla ziņojumus, viņš tos visus bija izlasījis un uzrakstījis savas piezīmes, tāda procedūra piederēja pie tā ellīgi sarežģītā izvirzīšanas procesa, kuram cauri iziet visi valsts ierēdņi. Otrā kaudzītē sakrautie dokumenti attiecās uz pēdējo pilsētā izdarīto slepkavību, brutālu, vājprātīgu jauna vīrieša piekaušanu, kas beidzās ar upura nāvi un bija notikusi pirms mēneša Zattere krastmalā. Jaūneklis bija sists tik mežonīgi, ka no sākuma policija bija pārliecināta tas ir veselas bandas roku darbs. Bet tikai dienu vēlāk viņi atklāja, ka slepkava bijis sešpadsmit gadus vecs zēniņš, tievs kā kārklu vica. Nogalinātais bija homoseksuāls, un slepkavas tēvs bija pazīstams fašists, kurš bija iepotējis savam dēlam uzskatus, ka komunisti un geji ir kaitēkļi, kas pelnījuši vienīgi nāvi. Un tā kādā skaidrā vasaras rītā pulksten piecos šo divu jaunekļu ceļi krustojās nāvējošā punktā pie Gvideka kanāla ūdeņiem. Neviens nezināja, kas norisinājies abu starpā, bet upuris bija tādā stāvoklī, ka ģimenei tika liegtas tiesības apskatīt līķi un mirstīgās atliekas viņiem atdeva aizplombētā zārkā. Koka miets, ar kuru bija sists un durts līdz nāvei, glabājās plastmasas kastē kādā skapī policijas pārvaldes otrajā stāvā. Darāmā vairs nebija daudz, atlicis vien parūpēties, lai turpinātos vainīgā psihes ārstēšana un viņam neļautu izbraukt no pilsētas. Upura ģimenei valsts psihiatrisku ārstēšanu nenodrošināja.

Bruneti nevis apsēdās pie rakstāmgalda, bet izņēma no atvilķtnes elektrisko bārdas skūšanas aparātu. Viņš nostājās pie loga, lai nodzītu bārdu, un skatienu pievērsa Svētā Lorenco baznīcas fasādei, kuru aizvien vēl vismaz pēdējos piecus gadus slēpa sastatnes, kuru aizsegā it kā notiekot nopietni restaurācijas darbi. Bruneti nebija nekādu pierādījumu, ka tas patiesi tā ir, jo visos šajos gados nekas nebija mainījies. Baznīcas galvenās durvis palika mūžam slēgtas.

Iezvanījās viņa telefons, tiešā līnija no pilsētas. Bruneti uzmeta skatienu pulkstenim. Pusdesmit. Tie būs maitu putni. Viņš izslēdza skuvekli un piegāja pie galda, lai paceltu klausuli.

-    Bruneti.

-   Buon giorno, Commissario. Te Karlons, atskanēja piesmakuši balss un turpināja, gan gluži lieki, stādīties priekšā kā Gazzettino krimināllietu reportieris.

-    Buon giorno, Karlona kungs. Bruneti zināja, ko žurnālists gribēja; bet lai jautā vien.

-    Pastāstiet par to amerikāni, ko šorīt izvilkāt no Ubagu kanāla.

-    Viņu izvilka policists Lučani, un mums nav nekādu pierādījumu, ka noslīkušais bijis amerikānis.

-    Vainīgs, vainīgs, dottore, Karlona balsī skanošais sarkasms atvainošanos pārvērta par apvainojumu. Kad Bruneti neatbildēja, sekoja nākamais jautājums: Viņš ir noslepkavots, vai ne? Žurnālists nemaz īpaši nepūlējās slēpt prieku par šādu iespējamību.

-    Tā varētu izrādīties.

-    Nodurts?

Kā viņi tik daudz dabū zināt un arī tik drīz? -Jā-

-    Noslepkavots? Karlons nelikās mierā, balss piesmakuši no tēlotas pacietības.

-    Noteikti mēs zināsim tikai tad, kad dabūsim sekcijas rezultātus, kuru šopēcpusdien veiks dakteris Ričardi.

-    Vai bija dūriena brūce?

-Jā, bija.

-    Bet jūs esat pārliecināti, ka nāves cēlonis bija dūriens? Karlona jautājums beidzās ar neticīgu sprauslāšanu.

-    Nē, neesam, Bruneti mīļi nomurrāja. Kā jau jums paskaidroju, nekas droši nebūs zināms, līdz tiks pabeigta sekcija.

-    Vai vēl kaut kas liecina par vardarbību? Karlons turpināja iztaujāšanu, neapmierināts par to, cik maz informācijas viņam izdodas izvilkt.

-    Pēc sekcijas, Bruneti atkārtoja.

-    Tālāk, vai jūs taisāties pieļaut, ka viņš būtu varējis noslīkt, komisār?

-    Karlona kungs, Bruneti sacīja, nolēmis, ka viņam reiz pietiek, jūs ļoti labi zināt, ja mironis mūsu kanālu ūdenī pavadījis garāku vai īsāku laika periodu, tad, visticamāk, viņa nāves cēlonis ir slimība, nevis noslīkšana. Otrā galā valdīja klusums. Ja jūs būtu tik laipns un piezvanītu man pēcpusdienā, ap četriem, ar prieku sniegtu jums konkrētāku

Informāciju. Tieši Karlona vainas dēļ atklātībā nonāca pēdējās slepkavības upura privātā dzīve, un Bruneti tādēļ aizvien vēl juta pret žurnālistu milzīgu niknumu.

-   Pateicos, komisār. Noteikti piezvanīšu. Vēl kas kā bija tā policista vārds?

-    Lučani, Mario Lučani, priekšzīmīgs darbinieks.

Kad Bruneti minēja presei kādus no saviem apakšniekiem, viņi visi bija priekšzīmīgi.

-    Paldies, komisār. Es to pieminēšu. Un rakstā noteikti atsaukšos uz jūsu vēlmi sadarboties. Bez jebkāda trokšņa Karlons nolika klausuli.

Agrāk Bruneti attiecības ar avīžniekiem bija samērā labas, dažkārt pat draudzīgas, un reizēm viņš pat izmantoja plašsaziņas līdzekļus, lai uzzinātu ko jaunu par noziegumu. Taču pēdējos gados arvien spēcīgākais sensacionālās žurnālistikas vilnis bija padarījis neiespējamus jebkādus, izņemot absolūti formālus, kontaktus ar presi; jebkuras pārdomas, ko izmeklētājs pauda, nākamajā dienā pilnīgi noteikti parādījās atklātībā teju vai kā tieša apsūdzība. Tāpēc Bruneti bija kļuvis piesardzīgs un sniedza tikai krasi ierobežotu informācijas daudzumu, taču reportieri zināja, ka tā ir precīza un patiesa.

Viņš saprata, ka līdz tam brīdim, kad saņems laboratorijas atzinumu par vīrieša kabatā atrasto biļeti vai ziņojumu par sekciju, neko daudz nevarēja darīt. Zemāko stāvu kabinetos strādājošie tagad apzvanīja viesnīcas un, ja parādīsies kas noderīgs, informēs komisāru. Tātad neko citu kā turpināt lasīt un parakstīt personāla ziņojumus darīt nevarēja.

Stundu vēlāk, īsi pirms vienpadsmitiem, iedūcās iekšējo sakaru sistēmas signāls. Bruneti pacēla klausuli, jau labi zinādams, kas zvana:

-Jā, policijas priekšnieka vietnieka kungs?

Pagāja kāds brīdis, iekams par tiešo uzrunu izbrīnītais Bruneti šefs, policijas priekšnieka vietnieks Pata, spēja runāt, jo bija cerējis, ka varbūt izdosies pieķert Bruneti, ka viņa nav kabinetā vai ka viņš guļ.

-    Kas tur noticis ar to amerikāni, Bruneti? Kāpēc man neviens nepiezvanīja? Vai jums ir kāda nojauta, kā šis notikums ietekmēs tūrisma nozari? Bruneti bija aizdomas, ka trešais jautājums bija vienīgais, kas Patu patiesi interesēja.

-    Kas par amerikāni, Patas kungs? Bruneti jautāja, balsī izteikti skanēja tēlota ziņkāre.

-    Tas, ko jūs šorīt izzvejojāt no ūdens.

-    Ā, Bruneti atsaucās, šoreiz ar pieklājīgu izbrīnu. Vai tad ziņojums jau tik ātri saņemts? Tad viņš ir amerikānis?

-    Netēlojiet pārgudreli, Bruneti, dusmīgi attrauca Pata. Ziņojums vēl nav saņemts, bet viņam kabatā bija amerikāņu nauda, tātad viņam jābūt amerikānim.

-    Vai numismātam, Bruneti draudzīgā tonī piedāvāja citu izskaidrojumu.

Sekoja pagara pauze, kas liecināja, ka priekšnieka vietnieks nezina šī vārda nozīmi.

-    Es teicu, neākstieties, Bruneti. Mēs strādāsim, balstoties uz pieņēmumu, ka viņš ir amerikānis. Mēs nevaram pieļaut, ka šajā pilsētā slepkavo amerikāņus, īpaši, ja ņem vērā, kāds šogad ir tūrisma stāvoklis. Vai saprotat?

Bruneti apspieda vēlēšanos pajautāt, vai citu tautību piemēram, albāņu, slepkavošana būtu pieļaujama, bet viņš tikai atteica:

-Jā, šef.

-    Nu?

-    Kas par nu, šef?

-    Ko esat paveikuši?

-    Ūdenslīdēji pārmeklē kanālu, kur atradām upuri. Kad uzzināsim, cikos viņš miris, tad liksim pārmeklēt arī tās vietas, no kurienes viņš varēja atpeldēt, pieņemot, ka viņš nogalināts citur. Vianello pārbauda, var apkārtnē notiek narkotiku lietošana vai tirdzniecība, un laboratorija pēta kabatā atrastos priekšmetus.

-    Tās monētas?

-   Diez vai mums nepieciešama laboratorija, lai noteiktu, ka tās ir amerikāņu, šef.

Pēc garāka klusuma brīža, kas vēstīja, ka nebūtu gudri turpināt Patu kaitināt, viņš pajautāja:

-    Un Ričardi?

-    Solīja pēcpusdienā atdot man ziņojumu.

-    Parūpējieties, lai arī man atsūta vienu kopiju, Pata pavēlēja.

-   Jā, šef. Vai vēl kaut kas?

-    Nē, tas ir viss. Pata, neko vairs nesakot, nolika klausuli, un Bruneti atgriezās pie ziņojumu lasīšanas.

Kad bija tos beidzis, pulkstenis jau rādīja pāri vieniem. Tā kā viņš nezināja, kad zvanīs Ričardi, un tā kā viņš gribēja dabūt ziņojumu pēc iespējas drīzāk, viņš nolēma neiet mājās pusdienās, ne arī šķiest laiku restorānā, lai arī pēc garā rīta cēliena jutās izsalcis. Viņš nolēma aiziet uz bāru pie Grieķu tilta un iztikt ar tramezzini".

Kad Bruneti iegāja bārā, Arianna, tā īpašniece, viņu sveicināja, uzrunāja vārdā un automātiski nolika priekšā uz letes vīna glāzi. Orzo, viņas vācu aitu sugas suns, kas ilgo gadu laikā bija izjutis īpašu patiku pret Bruneti, uzsvempās artrīta nomocītajās kājās un no savas ierastās vietas pie saldējuma dzesētāja atstreipuļoja pie viņa. Suns pagaidīja, līdz Bruneti noglaudīja viņam galvu un paraustīja aiz ausīm, tad sabruka komisāram pie kājām. Daudzie pastāvīgie bāra apmeklētāji bija pieraduši kāpt pāri Orzo un mest viņam garoziņas un sviestmaizes. īpaši sunim garšoja asparāgi.

-    Kādu gribēsi, Gvido? Arianna jautāja, domādama par tramezzini un automātiski liedama viņam sarkano vīnu.

-    Ar šķiņķi un artišokiem un vienu ar garnelēm. Kā vēdeklis pret potīti sāka sisties Orzo aste. Un vienu ar asparāgiem. Kad tika atnestas sviestmaizes, Bruneti palūdza vēl vīnu un, lēnām to malkodams, prātoja, cik ļoti viss sarežģīsies, ja mirušais patiešām izrādīsies amerikānis. Viņš nezināja, vai būs kādi ar jurisdikciju saistīti jautājumi, un nolēma par to nelauzīt galvu.

It kā neļaudama pildīt šo apņemšanos, Arianna ieprasījās:

-  Trakas lietas ar to amerikāni.

-    Mēs pagaidām nezinām, vai viņš ir amerikānis.

-    Nu, ja izrādīsies, ka ir, kāds noteikti sāks piesaukt terorismu, bet labuma no tā nebūs nekāda. Lai arī dzimusi Dienvidslāvijā, viņa domāja kā īsta venēciete: veikals pāri visam.

-    Šajā rajonā apgrozās narkotikas, viņa piebilda, it kā runāšana patiesi varētu par īsto iemeslu padarīt narkotikas. Bruneti atcerējās, ka Ariannai pieder ari viesnīca, tāpēc, jau tikai izdzirdot tukšas baumas par terorismu, sievieti neizbēgami pārņēma pašsaprotama panika.

-Jā, mēs to piārbaudām, Arianna. Paldies. Viņam runājot, asparāga gabaliņš no sviestmaizes nokrita uz grīdas tieši Orzo deguna priekšā. Kad tas bija pazudis, nokrita nākamais. Orzo bija grūti piecelties, tad kāpēc neļaut viņam ēst līdzi ņemamo ēdienu?

Bruneti uzlika uz letes desmittūkstoš liru banknoti un noglabāja kabatā sīknaudu, kad viņam to izdeva. Arianna nebija pūlējusies izsist čeku, tas nozīmēja, ka samaksātā summa aizies nereģistrēta, un tas savukārt nozīmē, ka netiks samaksāti nodokļi. Jau pagājuši daudzi gadi, kopš viņš bija pārstājis raizēties par šo mūžīgo valsts apkrāpšanu. Lai par to galva sāp zēniem no Finanšu policijas. Likums noteica, ka viņai summa jāfiksē kases aparātā un jāizsniedz

pircējam čeks; ja viņš izgāja no bāra bez čeka, tad viņiem I abiem draudēja soda nauda pat vairāku simtu tūkstošu liru apmērā. Finanšu policijas zēni bieži gaidīja pie bāriem, veikaliem un restorāniem, caur logu vērojot, kā notiek tirgoša| nās, tad apturēja ārā nākošos klientus un pieprasīja uzrādīt I čekus. Bet Venēcija bija maza pilsēta, un visi "finansisti" Bruneti pazina, tādēļ viņu jau neapturēs, ja nu vienīgi uzļ aicināti papildu spēki no citām pilsētām; kad notika tas, ko avīzes dēvēja par "zibenskaru", tad uz visu dienu tika nožogots pilsētas komerccentrs un soda naudās tika ieņemti miljoniem liru. Un ja viņš tiktu apturēts? Viņš parādītu savu dienesta apliecību un teiktu, ka iegriezies te uz tualeti. Tie paši nodokļi maksāja viņam algu, tas tiesa. Bet tam jau sen viņa acīs nebija nekādas nozīmes, tāpat, viņaprāt, domāja vairums viņa līdzpilsoņu. Valstī, kur mafija brīvi varēja slepkavot, kad un ko vien tai patika, nespēja uzrādīt čeku par tasīti kafijas nebija tāds noziegums, kas Bruneti interesētu.

Atgriezies darbā, viņš uz rakstāmgalda atrada zīmīti, kurā bija teikts, lai piezvana dakterim Ričardi. Kad Bruneti to izdarīja, viņš konstatēja, ka tiesu mediķis vēl aizvien ir savā kabinetā kapsētas salā.

-    Ciao, Etore. Te Gvido. Kas tev ir?

-    Es apskatīju zobus. Tas ir amerikāņu darbs. Puisim ir sešas plombas un viens aizpildīts kanāls. Labojumi veikti vairāku gadu garumā, un tehnika neizraisa nekādas šaubas. Tā ir amerikāņu.

Bruneti zināja, ka nav jēgas prasīt, vai dakteris ir pārliecināts.

-    Kas vēl?

-    Asmens bijis četrus centimetrus plats un vismaz piecpadsmit centimetrus garš. Galiņš iedūries sirdī, kā jau es paredzēju. Nazis ieslīdējis tieši starp divām ribām, nav tās pat aizskāris, un tas nozīmē, ka vainīgais zināja, ka asmens jātur horizontāli. Un leņķis bijis ideāls. Mirkli paklusējis,

viņš piebilda: Tā kā dūriens izdarīts kreisajā pusē, tad es teiktu, ka noziedznieks bijis labrocis vai vismaz turējis ieroci labajā rokā.

-    Cik garš viņš bijis? Vai vari kaut ko pateikt?

-    Nē, neko noteiktu. Bet viņam vajadzēja atrasties upurim tuvu, aci pret aci.

-    Cīņas pazīmes? Kaut kas zem nagiem?

-    Nē. Nekā. Bet līķis bijis ūdenī apmēram piecas sešas stundas, un, ja tur sākumā ari kas bijis, tad jau sen aizskalots projām.

-    Piecas sešas stundas?

-Jā. Es domāju, ka viņš miris apmēram pusnaktī, pulksten vienos.

-    Vai vēl kaut kas?

-    Nekas konkrēts. Viņš bijis ļoti labā fiziskā formā, muskuļots.

-    Un ēdiens?

-    Kaut ko ēdis dažas stundas pirms nāves. Visticamāk, sviestmaizi. Šķiņķi un tomātu. Bet dzēris nav neko, vismaz ne alkoholu. Asinīs alkohola nebija, un, spriežot pēc aknām, es teiktu, ka viņš1 dzēris ļoti maz, ja vispār dzēris.

-    Rētas? Operācijas?

-    Maza rētiņa, Ričardi iesāka, tad apklusa, un Bruneti dzirdēja papīra čaukstēšanu. Uz kreisās rokas locītavas, pusmēness formā. Cēloņi iespējami dažādi. Operēts nav. Viņam bija mandeles, aklā zarna. Ideāla veselība. Bruneti pēc balss saprata, ka vairāk Ričardi nav ko teikt.

-    Paldies, Etore. Vai atsūtīsi man rakstisku ziņojumu?

-    Vai Priekšniecība vēlas to redzēt?

Bruneti pasmaidīja par titulu, kuru Patam piešķīra Ričardi.

-    Viņš grib to dabūt. Neesmu gan drošs, vai lasīsi

-    Nu, ja arī lasīs, redzēs tur tik daudz mediķu žargona, ka vajadzēs aicināt mani, lai iztulkoju. Pirms trim gadiem Pata bija iebildis pret Ričardi iecelšanu par tiesu mediķi, jo lieši tobrīd kāda Patas drauga brāļadēls beidza medicīnas skolu un meklēja darbu valsts iestādē. Bet jaunekļa vietā tika iecelts Ričardi, kuram bija piecpadsmit gadus ilga patologanatoma pieredze, un kopš tā laika viņš ar Patu izcīnīja abpusēju partizānu karu.

-    Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu to izlasīt, Bruneti nosmīnēja.

-    Ak, tu tur nesapratīsi ne vārda. Pat nemēģini, Gvido. Ja tev rodas kādi jautājumi, piezvani man un es paskaidrošu.

-    Ko tu vari pateikt par apģērbu? Bruneti jautāja, lai gan zināja, ka tas neattiecas uz Ričardi darbības lauku.

-Viņam kājās bija džinsi. Levis. Un viņam bija viena Reebok kurpe, vienpadsmitais izmērs. Zinu, zinu. Tas vēl nenozīmē, ka amerikānis. Šodien Levis un Reebok var nopirkt visā pasaulē. Bet apakšveļa gan bija amerikāņu. Es to aizsūtīju laboratorijas zēniem, un viņi pastāstīs tev sīkāk, bet birkas bija angliski, un tur bija rakstīts "Made in USA". Ārsta balss tonis mainījās, un viņš izrādīja sev neraksturīgu ziņkārību. Vai tavējie kaut ko dzirdējuši no viesnīcām? Vai tev ir kāda nojauta, kas viņš bijis?

-    Neko neesmu dzirdējis, tad jau viņi laikam vēl zvanās.

-    Cerams, ka tu noskaidrosi, kas viņš ir, lai varam sūtīt viņu mājās. Nav labi nomirt svešā zemē.

-    Paldies, Etore. Darīšu, ko varēšu, lai noskaidrotu viņa personību. Un aizsūtītu mājās.

Viņš nolika klausuli. Amerikānis. Viņam nebija līdzi ne naudasmaka, ne pases, ne personu apliecinoša dokumenta, ne naudas, tikai dažas monētas. Tas viss norādīja uz nejaušu noziegumu, kad kaut kas nogājis greizi un laupīšanas vietā viss beidzies ar slepkavību. Un zaglim bijis nazis, kuru viņš licis lietā vai nu prasmīgi, vai veiksmīgi. Pa ielām klīstošajiem Venēcijas noziedzniekiem dažreiz uzsmaidīja veiksme, bet reti viņi kaut ko prata. Viņi tikai pakampa un bēga. Jebkurā citā pilsētā šādu notikumu pieskaitītu kautiņam, kas aizgājis par tālu, bet te, Venēcijā, tādas lietas gluži vienkārši nenotika. Prasme vai veiksme? Un, ja tā bija māka, tad kas to pārvaldīja un kādēļ bija nepieciešams likt to lietā?

Bruneti piezvanīja uz galveno biroju vienu stāvu zemāk un pajautāja, kā viņiem veicies ar viesnīcām. Pirmās un otrās kategorijas viesnīcās bija tikai viens pazudis viesis, kāds vīrietis ap gadiem piecdesmit, kurš iepriekšējā vakarā nebija atgriezies "Gabrielē Sendvērtā". Vīri bija sākuši pārbaudīt mazākās viesnīcas, no tām vienā bijis amerikānis, kurš vakarvakarā izrakstījies, bet kura izskats neatbilda aprakstam.

Bruneti saprata, ka upuris, iespējams, īrējis pilsētā dzīvokli; tādā gadījumā paies vairākas dienas, līdz kāds konstatēs, ka viņš pazudis. Vai arīdzan viņš vispār netiks meklēts.

Bruneti piezvanīja uz laboratoriju un gribēja runāt ar Enco Bokēzi, vecāko tehniķi. Kad viņš pienāca pie telefona, Bruneti vaicāja:

-    Bokēze, vai tu kaut ko zini par kabatās atrastajām mantām? Nebija nepieciešams gīkāk paskaidrot, kuras kabatas viņš domāja.

-    Biļeti apskatījām infrasarkanajos staros. Tā bija tik izmirkuši, ka domāju, neko neizlasīsim. Tomēr izlasījām gan.

Bokēzi, kas briesmīgi lepojās ar viņa rīcībā esošajām tehnoloģiskajām iespējām un to, ko viņš ar tām spēja paveikt, vienmēr vajadzēja mudināt un tad paslavēt.

-    Labi. Nezinu, kā jūs to dabūjat gatavu, bet jūs vienmēr kaut ko atrodat. Vai tas būs kaut mazliet tuvāk īstenībai. No kurienes tā bija?

-    No Vičencas. Turp un atpakaļ līdz Venēcijai. Pirkta vakar un reģistrēta braucienam uz Vičencu. Man sarunāts cilvēks no stacijas, no reģistratūras, kas atbrauks un paskatīsies, vai var mums kaut ko pastāstīt par to, kas tas par vilcienu, bet diez vai viņš ko varēs.

-    Kura klase pirmā vai otrā?

-    Otrā.

-    Vēl kas? Zeķes? Josta?

-    Vai Ričardi pastāstīja par drēbēm?

-   Jā. Viņš domā, ka veļa ir amerikāņu.

-    Tā ir. Nekādu šaubu. Josta to viņš varējis nopirkt jebkur. Melna āda ar vara sprādzi. Zeķes sintētiskas. Ražotas Taivānā vai Korejā. Tādas pārdod visur.

-Vēl?

-    Nē, nekas vairāk.

-    Labi esat pastrādājuši, Bokēze, bet domāju, ka mums pietiek ar biļeti, lai būtu droši.

-    Par ko, komisār?

-    Par to, ka viņš ir amerikānis.

-    Kāpēc tā? tehniķis jautāja.

-     Tāpēc, ka amerikāņi atrodas tieši tur, Bruneti atbildēja. Ikviens itālis šajā apkārtnē zināja Vičencas bāzi, kaut kādu Ģaserma, bāzi, kur dzīvoja tūkstošiem amerikāņu karavīru ar savām ģimenēm, pat vēl tagad, tik daudzus gadus pēc kara beigām. Ja viņš nekļūdās, tad šis fakts jau nu noteikti atmodinās terorisma rēgu un noteikti radīsies jautājums par jurisdikciju. Amerikāņiem bāzē bija pašiem sava policija, un tajā bridi, kad kāds kaut tikai nočukstēs vārdu "terorisms", uzreiz tiks iesaistīts NATO un varbūt arī Interpols. Vai pat CIP. To iedomājies, Bruneti saviebās, viņš iztēlojās, kā Pata gozēsies sabiedrības uzmanības saulītē, slavas oreolā, ko sev līdzi atnesīs šie vīri. Bruneti nebija ne jausmas, kādas sajūtas rodas pēc terora akta, šis gadījums tomēr tāds nelikās. Nazis bija pārāk ikdienišķs ierocis; tas noziegumam nepievērsa uzmanību. Un neviens nebija zvanījis, lai uzņemtos vainu par slepkavības izdarīšanu. Protams, viss vēl varēja notikt, bet tad jau būtu pārāk vēlu, pārāk izdevīgi.

-     Protams, protams, atsaucās Bokēze. Man vajadzēja to iedomāties. Viņš klusēja pietiekami ilgi, lai Bruneti varētu iebilst, bet, tā kā viņš neko neteica, Bokēze jautāja pats: Vai vēl kaut kas, komisār?

-   Jā. Pēc tam, kad būsiet aprunājies ar cilvēku no dzelzceļa, dariet man zināmu, vai viņš varēja kaut ko pateikt par vilcienu.

-    Šaubos gan, komisār. Tas jau tikai robiņš biļetē. Viņš nevar zināt neko tādu, kas norādītu uz pareizo vilcienu. Bet es jums zvanīšu, ja viņš ko pateiks. Vēl kas?

-    Nē. Paldies, Bokēze.

Nolicis klausuli, Bruneti sēdēja un vērās kabineta sienā, apsvērdams iegūto informāciju un iespējas. Jauns vīrietis ideālā fiziskā formā ierodas Venēcijā no pilsētas, kurā izvietota amerikāņu militārā bāze, un ir nodomājis tur atgriezties. Mutē viņam ir amerikāņu plombas un kabatā amerikāņu nauda.

Bruneti pastiepa roku pēc klausules un uzgrieza dispečera numuru.

-    Vai varat mani savienot ar amerikāņu militāro bāzi Vičencā?

3

Gaidot savienojumu, Bruneti attapās, ka atmiņā atkal skata jauno seju ar nāvē sastingušajām, atvērtajām acīm. Tāda varēja būt ikvienam amerikāņu karavīram, kurus viņš redzējis fotogrāfijās no Līča kara: svaiga, gludi skūta, nevainīga seja, starojoša no amerikāņiem tik ļoti raksturīgās veselības. Bet kanāla malā gulošā jaunā vīrieša seja bija dīvaini svinīga, no līdzcilvēku sejām atšķirīgu to darīja nāves noslēpums.

Bruneti, viņš sacīja, atsaucoties iekšējās sakaru iekārtas signālam.

-Tos jeņķus traki grūti dabūt rokā, pažēlojās operators. Vičencas telefonu grāmatā nav uzrādīts numurs ne amerikāņu militārajai bāzei, ne NATO; ne Savienotajām

Valstīm. Bet es te kaut ko atradu pie Militārās policijas. Pagaidiet mirkli, komisār, es jūs savienošu.

Kas to būtu domājis, Bruneti pabrīnījās, ka organizācija, kuras klātbūtne jūtama tik nepārprotami, nav atrodama pat telefonu grāmatā. Viņš klausījās parastajos tālsarunas klikšķos, dzirdēja otrā galā skanam zvanu un tad vīrieša balsi:

-    Militārās policijas iecirknis, kā varu palīdzēt?

-    Labdien, Bruneti sacīja angliski. Zvana komisārs Gvido Bruneti no Venēcijas policijas. Gribētu runāt ar iecirkņa atbildīgo personu.

-    Vai drīkstu jautāt, kādā lietā jūs zvanāt, komisār?

-    Saistībā ar policiju. Vai varu runāt ar atbildīgo darbinieku?

-    Acumirkli, komisār.

Otrā galā iestājās ilgs klusums, varēja dzirdēt slāpētu sarunņ, tad atbildēja cita balss:

-    Runā seržants Froliks. Kā varu palīdzēt?

-    Labdien, seržant. Te komisārs Bruneti no Venēcijas policijas. Es gribētu runāt ar jūsu augstāko virsnieku vai atbildīgo personu.

-    Vai varat man pateikt, kādā lietā, komisār?

-Kā jau paskaidroju jūsu kolēģim, Bruneti sacīja, pūloties saglabāt mieru, šis ir policijas jautājums, un es gribētu runāt ar augstākstāvošo virsnieku. Cik ilgi viņam vēl vajadzēs atkārtot vienu un to pašu?

-    Atvainojiet, komisār, bet viņa pašlaik nav iecirknī.

-    Kad viņš būs atpakaļ?

-    Nav zināms, komisār. Vai varat man pateikt kaut aptuveni, par ko ir runa?

-    Par pazudušu karavīru.

-    Kā jūs, lūdzu, teicāt?

-    Es gribētu zināt, vai jums ir iesniegts ziņojums par karavīra pazušanu.

Balss pēkšņi kļuva nopietnāka.

-    Kā jūs teicāt, kas zvana?

-    Komisārs Bruneti. Venēcijas policija. J

-    Vai varam jums piezvanīt?

-    Varat zvanīt uz policijas pārvaldi Venēcijā. Numurs 5203222, un Venēcijas kods ir 041, bet jūs jau droši vien gribēsiet numuru pārbaudīt telefonu grāmatā. Gaidīšu jūsu zvanu. Bruneti. Viņš nolika klausuli, nešaubīdamies, ka viņi tagad pārbaudīs numuru un piezvanīs. Pārmaiņas seržanta balsī norādīja uz interesi, nevis trauksmi, tātad, visticamāk, neviens pazudis karavīrs nebija pieteikts. Vēl ne.

Apmēram pēc desmit minūtēm iezvanījās telefons un operators ziņoja, ka zvana no amerikāņu militārās bāzes Vičencā.

-    Bruneti, viņš sacīja, kad dzirdēja, ka savienojums noticis.

-    Komisār Bruneti, teica atkal cita balss, te kapteinis Dankans no Vičencas Militārās policijas. Vai varat man pateikt, ko vēlaties noskaidrot?

-    Es gribētu uzzināt, vai jums ir pieteikta kāda karavīra pazušana. Jauns vīrietis, ap gadiem divdesmit pieciem. Gaiši mati, zilas acis. -'Bruneti vajadzēja kādu mirkli, lai metrus pārrēķinātu pēdās un collās. Apmēram piecas pēdas, deviņas collas garš.

-    Vai varat pateikt, kādēļ Venēcijas policija vēlas to zināt? Vai viņam ir kādas nepatikšanas?

-    Tā varētu teikt, kaptein. Šorīt atradām kanālā peldam jauna vīrieša līķi. Viņam kabatā bija turp un atpakaļ biļete uz Vičencu, apģērbs un zobu labošanas metode liecina, ka viņš ir amerikānis, tāpēc mēs iedomājāmies par bāzi un gribējām uzzināt, vai viņš nāk no turienes.

-    Vai viņš noslīcis?

Bruneti klusēja tik ilgi, ka viņa sarunbiedrs atkārtoja jau! tājumu:

-    Vai viņš noslīka?

-    Nē, kaptein. Mēs atradām vardarbības pēdas.

-    Kā to saprast?

-    Viņš ir nodurts.

-    Aplaupīts?

-    Iespējams, kaptein.

-    Izklausās, ka jūs par to šaubāties.

-     Izskatās pēc laupīšanas. Viņam nav naudas maka un trūkst ari jebkāda personu apliecinoša dokumenta. Bruneti atgriezās pie sākotnējā jautājuma: Vai varat man pateikt, jums ir ziņots par cilvēku, kurš pazudis, kurš nav ieradies darbā?

Kapteinis atbildēja tikai pēc krietna klusuma brīža:

-    Vai varu jums piezvanīt apmēram pēc stundas?

-    Protams.

-    Mums jāsazinās ar atsevišķajiem posteņiem un jāpārbauda vai kāds nav ieradies darbā vai kazarmās. Lūdzu, atkārtojiet upura aprakstu.

-     Mūsu atrastais vīrietis, šķiet, ir divdesmit piecus gadus vecs, ar zilām acīm, gaišiem matiem un garāks par piecām pēdām deviņām collām.

-    Paldies, komisār. Nekavējoties sāksim pie tā strādāt un, tiklīdz kaut ko uzzināsim, mēs jums piezvanīsim.

-    Pateicos, kaptein, Bruneti sacīja un nolika klausuli.

Ja jauneklis patiesi izrādīsies amerikānis, no nepieciešamības slepkavu atrast Patu vai trieka ķers. Bruneti zināja, ka Pata nav spējīgs paraudzīties uz notikušo kā uz cilvēka dzīvības izdzēšanu. Viņa acīs šī slepkavība ir ne vairāk un ne mazāk kā tikai trieciens tūrismam, un, lai aizsargātu pilsoņu labumu, Pata noteikti kļūs zvērīgs.

Bruneti piecēlās no rakstāmgalda un nokāpa vienu stāvu zemāk uz lielajiem birojiem, kur strādāja uniformēti policisti. Ejot iekšā, viņš pamanīja, ka Lučani gan ne mazākajā mērā neizskatījās cietis no rīta peldes. Iedomājoties par mērcēšanos kanāla ūdenī, Bruneti nodrebinājās ne aukstuma, bet netīrumu dēļ. Viņš bieži bija jokojis, ka iekrišana kanālā būtu piedzīvojums, kuru viņš labāk nepiedzīvotu. Un tomēr, zēns būdams, viņš bija peldējies Lielajā kanālā, vecāki ļaudis stāstīja, ka trūcīgajās jaunības dienās bijuši spiesti lietot kanālu un lagūnas sāļos ūdeņus ēdiena gatavošanai tajās dienās, kad sāls bija dārga un nodokļiem apkrauta prece un venēcieši bija nabadzīgi, jo nepazina tūrismu.

Kad Bruneti ienāca telpā, Lučani runāja pa telefonu un ar rokas mājienu aicināja komisāru pie sava galda.

-   Jā, tēvoc, es to zinu, viņš sacīja. Bet kā tad dēls? Nē, ne jau tas, kas pērn Mestrlno bija iekūlies ķezā.

Klausoties tēvoča atbildi, Lučani pamāja Bruneti ar galvu un ar plaukstu deva zīmi, ka priekšniekam jāpagaida līdz sarunas beigām.

-    Kad viņš pēdējo reizi strādāja? Bredā? Nu, tēvoc, tu taču zini, ka tik ilgi viņš darbā nevar noturēties. Policists apklusa, ilgi klausījās, tad atkal ierunājās: Nē, nē, ja kaut ko dzirdi par viņu, piemēram, ka viņam uzradusies liela nauda, dari man to zināmu. Jā, jā, tēvoc, un iedod tantei Luizai buču no manis. Tad sekoja vesela virkne divzilblgu "Ciaos", bez kurietn venēcieši, šķiet, vispār nemācēja beigt sarunu.

Nolicis klausuli, Lučani pagriezās pret Bruneti un sacīja:

-    Tas bija mans tēvocis Karlo. Viņš dzīvo netālu no Jaunās piestātnes, kādu gabaliņu aiz Sv. Jāņa un Pāvila baznīcas. Es jautāju viņam par tuvējo apkārtni kas tirgo narkotikas, kas lieto. Viņš pazīst vienīgi Vitorio Ardženti. Bruneti pamāja ar galvu, jo zināja šo vārdu. Viņš te bijis desmitiem reižu. Bet tēvocis saka, ka Vitorio pirms sešiem mēnešiem esot sācis strādāt Bredā, un, kad es tā padomāju, tik ilgi mēs ari neesam viņu te manījuši. Varu pārbaudīt reģistrācijai žurnālu, bet gan jau es atcerētos, ja mēs būtu viņu savākuši. Mans tēvocis pazīst to ģimeni un apzvēr, ka Vitorio esot mainījies tā domājot visi. Lučani aizsmēķēja cigareti, tad nopūta sērkociņu. Cik varu spriest no tēvoča sacītā, arī viņš ir pārliecināts.

-    Vai bez Ardženti tajā rajonā darbojas vēl kāds?

-    Šķiet, viņš bija galvenais. Tajā pilsētas daļā narkomāni nekad nav rosījušies sevišķi aktīvi. Es pazīstu atkritumu savācēju Noi un neesmu dzirdējis viņu sūdzamies, ka no rītiem uz ielām mētātos šprices kā San Maurizio, viņš nosauca ar narkotiku lietošanu saistītu bēdīgu slavu iemantojušo pilsētas daļu.

-    Un Rosi? Vai viņš kaut ko uzgājis?

-    Gandrīz neko, komisār. Tā ir klusa nomale. Šad tad notiek kāda laupīšana vai ielaušanās, bet ar narkotikām tur nav bijušas darīšanas, un arī vardarbība nav manīta, viņš pateica, tad piebilda, agrāk.

-    Ko saka apkārtējo māju iedzīvotāji? Vai viņi ko redzējuši v^i dzirdējuši?

-    Nē, priekšniek. Mēs aprunājāmies ar visiem, kas šorīt bija campo, bet neviens neko aizdomīgu nav ne redzējis, ne dzirdējis. Un tāpat arī tie, kas bijuši mājās. Lučani paredzēja Bruneti nākamo jautājumu. Pučeti sacīja to pašu.

-    Kur ir Rosi?

Lučani atbildēja bez mazākās svārstīšanās:

-    Aizgāja iedzert kafiju. Kuru katru bridi vajadzētu būt atpakaļ, ja gribat ar viņu parunāt.

-    Ko uzzinājuši nirēji?

-    Viņi tur ņēmās vairāk par stundu. Bet neizcēla neko, kas varētu noderēt par ieroci. Parastā draņķība: pudeles, krūzes, pat ledusskapis, korķviļķis, taču nekas tāds, kas pat attāli līdzinātos ierocim.

-    Un Bonsvans? Vai kāds viņam pajautāja par paisumiem?

-     Nē, komisār. Vēl ne. Mēs joprojām nezinām, cikos iestājās nāve.

-    Ap pusnakti, Bruneti sacīja. .

Lučani atvēra reģistrācijas žurnālu, kas gulēja uz galda, un brauca ar resno pirkstu pa vārdu stabiņu.

-    Viņš pašlaik ar kuteri brauc uz staciju. Ved uz Milānas vilcienu divus cietumniekus. Vai gribat, lai lieku viņam uzkāpt pie jums, kad viņš atgriežas?

Bruneti pamāja ar galvu, tajā brīdi viņu sarunu pārtrauca Rosi ierašanās. Viņš atkārtoja Lučani stāstīto: neviens no cilvēkiem, kas šajā rītā bija campo vai mājās ar logiem uz kanālu, nebija ne redzējis, ne dzirdējis itin neko neparastu.

Jebkurā citā Itālijas pilsētā fakts, ka neviens neko nav ne dzirdējis, ne redzējis, liecinātu tikai par neuzticēšanos policijai un nevēlēšanos viņiem palīdzēt. Taču te, kur vairums cilvēku bija paklausīgi likumam un policisti lielākoties paši bija venēcieši, tas nozīmē tikai to, ka neviens neko patiešām nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Ja tajā rajonā bija notikusi kāda nopietna darīšana ar narkotikām, tad agrāk vai vēlāk tas nāks viņiem ausīs. Kādam būs brālēns, kavalieris vai vīramāte, kas piezvanīs draugam, kuram nejauši gadījies brālēns, kavalieris vai vīramāte, kas strādā policijā, un šī ziņa nonāks līdz Bruneti un viņa komandai. Bet tikmēr Bruneti būs jāpieņem fakts, ka tajā pilsētas daļā reti notiek darījumi ar narkotikām, ka tā nav vieta, kur cilvēks ietu pirkt vai pārdot apreibināšanās vielas, īpaši jau ārzemnieks. Tas viss, šķiet, izslēdza iespēju, ka noziegumā kāda loma bijusi narkotikām, vismaz ciktāl tas saistīts ar šo rajonu.

-     Lūdzu, atsūtiet pie manis Bonsvanu, kad atgriezīsies, viņš pieteica kolēģiem un devās atpakaļ uz savu kabinetu, piesardzīgi izvēlēdamies sētas puses kāpnes, lai izvairītos no jebkādas tuvošanās Patas darba telpām. Jo ilgāk izdosies izvairīties no runāšanas ar priekšnieku, jo laimīgāks viņš jutīsies.

Atgriezies savā kabinetā, Bruneti beidzot atcerējās, ka jāpiezvana Paolai. Viņam bija piemirsies pateikt, ka uz pusdienām mājās nebūs, bet bija pagājuši jau daudzi gadi, kopš šāda aizķeršanās sievu pārsteidza vai sarūgtināja. Maltītes laikā, ja bērni nebija mājās, viņa sarunas vietā lasīja grāmatu. Atklāti sakot, Bruneti bija modušās aizdomas, ka sieva pat priecājās par klusajām pusdienām, kuras varēja pavadīt divatā ar autoriem, par kuriem viņa mācīja universitātē, jo nekad neiebilda, ja viņš kavējās vai nevarēja ierasties.

Viņa atbildēja pēc trešā zvana:

-    Pronto.[3]

-    Ciao, Paola. Tas esmu es.

-    Tā jau es domāju. Kā iet? Viņa nemēdza uzdot tiešus jautājumus par darbu vai par to, kāpēc viņš nav varējis atnākt mājās. Ne tāpēc, ka Paolu tas neinteresētu, bet viņa uzskatīja, ka labāk pagaidīt, līdz virs pats pastāstīs. Galu galā viņa tāpat visu uzzināja.

-    Piedod par pusdienām, bet man vajadzēja šur tur piezvanīt^

-    Viss kārtībā. Es pusdienoju ar Viljamu Folkneru. Ļoti interesants vīrietis. Gadu gaitā viņi bija sākuši izturēties pret Paolas pusdienu viesiem kā dzīviem cilvēkiem, viņiem bija iegājušies jociņi par doktora Džonsona uzvedību pie galda (satriecoša), Melvilu kā sarunbiedru (piedauzīgs) un par to, cik daudz izdzēra Džeina Ostina (prātam neaptverami).

-     Uz vakariņām gan būšu mājās. Man tikai te vēl jāaprunājas ar dažiem cilvēkiem un jāsagaida telefona zvans no Vičencas. Kad sieva neko neatbildēja, viņš paskaidroja: No amerikāņu militārās bāzes.

-     Ak tad tā tas ir? viņa izmeta un ar savu jautājumu lika saprast, ka jau uzzinājusi par noziegumu un upura iespējamo tautību. Bārmenis pateica pastniekam, kas to pastāstīja tālāk sievietei no otrā stāva, tā savukārt piezvanīja māsai, un visi pilsētā zināja par notikušo ilgi pirms tam, kad avīzēs vai vakara ziņās tika par to pavēstīts.

-Jā, tā, Bruneti apstiprināja.

-    Kā tu domā, cikos būsi?

-    Pirms septiņiem.

-    Labi. Tagad beigšu runāt, jo tev varbūt zvana. Paolu viņš mīlēja daudzu iemeslu dēļ, no kuriem nebūt ne pēdējā vietā bija fakts, kurš, kā viņš zināja, bija īstais iemesls sarunas beigšanai. Viņas vārdos nebija apslēpta mājiena vai slepena vēstījuma; viņa tikai gribēja atbrīvot līniju, lai atvieglotu vīram darbu un viņš drīzāk tiktu mājās.

-    Paldies, Paola. Tad tiksimies septiņos.

-    Ciao, Gvido. Un prom viņa bija, atpakaļ pie Viljama Folknera, ļaujot vīram brīvi strādāt un vienlaikus atbrīvojot no vainas izjūtas par darba izvirzītajām prasībām.

Bija jau gandrīz pieci, bet amerikāņi vēl nebija atzvanījuši. Vienu mirkli Bruneti juta kārdinājumu pašam zvanīt, tomēr viņš to nomāca. Ja viens no viņu četrdesmit pieciem karavīriem bija pazudis, viņiem vajadzēs sazināties ar Bruneti. Galu galā ja runājam skaidru valodu, viņam bija līķis.

Bruneti izšķirstīja darbinieku ziņojumus, kas aizvien vēl atradās viņam priekšā uz galda, līdz atrada Lučani un Rosi rakstītos. Abos viijš pierakstīja piezīmi, ka policisti, kāpjot kanālā, lai izvilktu līķi, darījuši krietni vairāk, nekā prasīja viņu dienesta pienākumi. Abi vīri varēja gaidīt laivu vai izmantot kārtis, bet viņi bija paveikuši ko tādu, ko viņam pašam izdarīt diez vai būtu drosme vai arī vēlēšanās, viņi bija metušies ūdenī un izvilkuši mirušo amerikāni krastā.

Iezvanījās telefons.

-    Bruneti.

-Te kapteinis Dankans. Mēs pārbaudījām visus posteņus, un viens no vīriem šodien nav ieradies darbā. Viņš atbilst jūsu dotajam aprakstam. Aizsūtīju cilvēku pārbaudīt viņa dzīvokli, bet no pazudušā nav ne miņas, tāpēc gribētu aizsūtīt kādu apskatīt līķi.

-    Kad, kaptein?

-    Šovakar, ja iespējams.

-    Protams. Kā jūs viņu sūtīsiet?

-    Kā, lūdzu?

-    Es gribētu zināt, kā jūs viņu sūtīsiet, ar vilcienu vai mašīnu, lai mūsu cilvēks varētu viņu sagaidīt.

-    Ak tā, skaidrs, Dankans atbildēja. Ar mašīnu.

-    Tad likšu kādam doties uz Romas laukumu. Tur ir karabinieru iecirknis, pa labi no ieejas laukumā.

-    Labi. Mašīna būs klāt apmēram pēc piecpadsmit minūtēm, tātad Venēcijā viņiem vajadzētu iebraukt pēc nepilnas stundas, ceturksni pirms septiņiem.

-    Mūsu kuteris jūs gaidīs. Viņam būs jābrauc uz kapsētu identificēt līķi. Vai tas cilvēks būs kāds, kurš upuri pazina, kaptein? Bruneti no ilgās pieredzes zināja, cik grūti atpazīt mirušu cilvēku, kas redzēts tikai fotogrāfijā.

-   Jā, tas būs viņa tiešās priekšniecības pārstāvis slimnīcā.

-    Slimnīcā?

-     Pazudušais ir mūsu Sabiedriskās veselības biroja inspektors seržants Fosters.

-    Vai varat pateikt tā cilvēka vārdu, kas atbrauks?

-    Esam norīkojuši kapteini Pītersu. Terija Pītersa. Komisār, Dankens turpināja, kapteine ir sieviete. Viņa balsī ieskanējās krietna deva pašapmierinātības, kad viņš piebilda: Un kapteine Pītersa ir arī daktere Pītersa.

Ko viņam tagad vajadzēja darīt, Bruneti prātoja: gāzties gar zemi, tāpēc ka amerikāņi pieņēma armijā sievietes? Vai tāpēc, ka viņi ļāva tām būt ari ārstēm? Tā vietā viņš izlēma pārtrumpot Dankanu un kļūt par īstu itāli, kurš nespēj pretoties kārdinājumam, ja tas ir svārkos, lai arī armijas uniformas svārkos.

-Jauki, kaptein. Tādā gadījumā es pats došos sagaidīt kapteini Pītersu. Dakteri Pītersu.

Dankanam vajadzēja pāris sekunžu, lai saņemtos atbildēt, bet viņš tikai pateica:

-    Ļoti iejūtīgi, Bruneti kungs. Pateikšu kapteinei, lai vaicā pēc jums.

-Jā. Pasakiet gan, Bruneti sacīja un, nesagaidījis atvadu vārdus no sarunbiedra, nolika klausuli. Viņa tonis, komisārs bez nožēlas atzina, bija pārāk skarbs; kā bieži gadījās, Bruneti bija ļāvies nepatikai, kuru, viņaprāt, bija sadzirdējis starp rindiņām. Agrāk, gan Interpola semināros, kuros piedalījās ari amerikāņi, gan tajos trijos mēnešos, ko mācījās Vašingtonā, viņš bieži bija saskāries ar šo nacionālo morālā pārākuma apziņu, šo amerikāņu vidū tik izplatīto pārliecību, kas viņiem neizskaidrojamā kārtā dota, lai kalpotu par spožu morāles bāku kļūdu aptumšotajā pasaulē. Varbūt šis nebija tas gadījums; varbūt viņš pārprata Dankana toni un kapteinis nebija domājis neko citu, kā vien palīdzēt Bruneti izvairīties no neērtas situācijas. Ja tā, tad viņa atbilde neapšaubāmi bija ietvērusi visu, ko spējusi, lai apstiprinātu banālo klišeju par karstasinīgajiem, ātri aizkaitināmajiem itāļiem.

Neapmierināti purinādams galvu, viņš uzgrieza pilsētas, tad sava dzīvokļa telefona numuru.

-    Pronto, Paofa atsaucās pēc trešā zvana.

-    Tas esmu es, viņš sacīja bez kāda ievada.

-    Tas nozīmē, ka tu būsi vēlāk.

-    Man jābrauc uz Romas laukumu sagaidīt amerikāņu kapteini no Vičencas, kas ierodas identificēt līķi. Pārāk vēlu nebūšu, varbūt mazliet pēc deviņiem. Viņai vajadzētu būt te ap septiņiem.

-    Viņa?

-Jā, vīna, Bruneti uzsvēra. Mana reakcija bija tieši tāda pati. Viņa ir ari ārste.

-    Mēs gan dzīvojam brīnumu pilnā pasaulē, Paola nosmīkņāja. Gan kapteine, gan ārste. Viņai vajadzētu būt labai abās nozarēs, jo tev gar degunu iet kukurūzas putra ar aknām. Tas bija viens no Bruneti iecienītākajiem ēdieniem, un viņa, visticamāk, to gatavoja tādēļ, ka vīrs bija palicis bez pusdienām.

-    Paēdīšu, kad ieradīšos.

-    Labi, pabarošu bērnus un gaidīšu tevi.

-    Paldies, Paola. Es nekavēšos.

-    Gaidīšu, viņa noteica un nolika klausuli.

Tiklīdz savienojums bija beidzies, viņš piezvanīja uz otro stāvu un pajautāja, vai Bonsvans nav vēl ieradies. Pilots tieši tajā brīdī nāca pa durvīm, un Bruneti palūdza viņu uznākt augšā.

Pēc dažām minūtēm Danilo Bonsvans ienāca Bruneti kabinetā. Spēcīgais un masīvais policists izskatījās pēc cilvēka, kurš dzīvo uz ūdeņiem, bet kuram ne prātā nenāktu to draņķi dzert. Bruneti norādīja uz krēslu pie rakstāmgalda. Bonsvans lēnām sēdās, locītavas pēc gadu desmitiem, kas pavadīji uz klāja un laivās, bija kļuvušas stīvas. Bruneti labi zināja, ka no šī vīra brīvprātīgu informāciju gaidīt velti ne tāpēc, ka viņš nevēlētos to stāstīt, bet gluži vienkārši tāpēc, ka nebija radis runāt, ja vien ar to nevarēja sasniegt kādu praktisku mērķi.

-    Danilo, sieviete ieraudzīja viņu apmēram pussešos, mirušu, bēguma laikā. Dakteris Ričardi sacīja, ka līķis pavadījis ūdenī piecas vai sešas stundas; tik ilgi viņš bija miris. Bruneti apklusa, dodot sarunbiedram laiku iztēloties ūdensceļus netālu no slimnīcas. Kanālā, kur tika atrasts, ierocis nav manīts.

Bonsvans neapgrūtināja sevi ar atbildi. Neviens nesviestu projām labu nazi, īpaši ne tajā vietā, kurā nupat kādu nogalinājis.

Bruneti pieņēma, ka šis jautājums ir izrunāts, un piebilda:

-    Tātad iespējams, ka puisis nogalināts citā vietā.

-    Visticamāk, Bonsvans beidzot pārtrauca klusēšanu.

-    Kur?

-    Piecas sešas stundas? viņš pārjautāja. Kad Bruneti piekrītoši pamāja, pilots atgāza galvu un aizvēra acis, un Bruneti gandrīz varēja redzēt lagūnas uzplūdu un atplūdu karti, ko viņš pētīja. Dažas minūtes Bonsvana poza nemainījās. Reiz viņš īsi papurināja galvu noliegumā, noraidot kādu iespēju, par kuru Bruneti nekad neuzzinās. Beidzot Bonsvans atvēra acis un paziņoja: Ir divas vietas, kur tas varēja notikt. Aiz Sv. Margaritas. Jūs zināt to strupceļu, kas noved pie Sv. Margaritas kanāla, aiz jaunās viesnīcas?

Bruneti pamāja ar galvu. Tā bija klusa vieta, strupceļš.

-    Un otra vieta ir Kokosa iela. Redzēdams Bruneti apjukumu, Bonsvans paskaidroja tuvāk: Tā ir viena no divām aklajām ieliņām, kas atiet no Garās ielas, kur tā iziet uz Campo Santa Maria Formosa. Izbeidzas pašā ūdens malā.

Lai ari pēc Bonsvana apraksta Bruneti saprata, kuru calle viņš domā, pat spēja atsaukt atmiņā tās sākumu, kuram gājis garām simtiem reižu, Bruneti nevarēja atcerēties, ka jebkad būtu gājis pa pašu ieliņu. Neviens neietu, tikai tie, kas tur dzīvoja, jo pa to, kā Bonsvans bija sacījis, nekur nevarēja nokļūt un ieliņa izbeidzās ūdens malā.

-    Abas būtu ideāli piemērotas, Bonsvans izteica savas domas. Ne vienai, ne otrai vietai cilvēki garām nestaigā, vismaz ne tādā stundā.

-    Un paisumi?

-    Pagājušajā naktī tie bija ļoti vāji. Bez īsta spēka. Un līķis visur var aizķerties, tāpēc kustība palēninās. Varētu būt viena no šīm divām vietām.

-    Vēl kāda cita?

-Varētu vēl būt kāda no citām calle, kas iziet pie Sv. Margaritas kanāla, bet tās divas pirmās ir vislabākās vietas, ja mums ir tikai piecas sešas stundas. Likās, Bonsvans savu ir pateicis, tomēr vēl piebilda: Ja vien viņš nebrauca ar laivu, atstājot Bruneti ziņā izsecināt, ka domāts slepkava.

-    Tas ir iespējams, vai ne? Bruneti neiebilda, lai gan tas likās ne visai ticami. Laivas nozīmēja motorus, un vēlu naktī tas nozīmēja dusmīgus cilvēkus, kuri izbāzuši galvas pa logiem, lai redzētu, kas ceļ tādu troksni.

-    Paldies, Danilo. Vai pateiksi, lai nirēji apskata šīs divas vietas tas var pagaidīt līdz rītam un pārmeklē? Un palūdz, lai Vianello aizsūta puišus uz abām vietām pārbaudīt, vai tur nav kādi pierādījumi, ka darbiņš padarīts tur.

Bonsvans, ceļgaliem skaļi krakšķot, slējās kājās. Viņš palocīja galvu.

-    Vai lejā ir kāds, kas var mani aizvest uz Romas laukumu un tad uz kapsētu?

-    Moneti, Bonsvans nosauca vienu no pilotu uzvārdiem.

-    Vai vari pateikt, ka es gribētu izbraukt pēc desmit minūtēm?

Pamājis ar galvu un nomurminājis: Jā, komisār, Bonsvans bija prom.

Bruneti piepeši pamanīja, cik ļoti izsalcis. Kopš paša rīta viņš bija ēdis vienīgi trīs sviestmaizes, patiesību sakot, mazāk, jo vienu no tām bija notiesājis Orso. Viņš atvilka rakstāmgalda apakšējo atvilktni cerībā atrast kaut ko tur, kastīti buranei, S veida cepumiņus, kuri viņam traki garšoja un par kuriem viņš allaž cīnījās ar bērniem, vecu konfekti, vienalga ko, bet atvilktne bija tikpat tukša kā iepriekšējā reizē, kad viņš te ielūkojās.

Nu tad atliek vien kafija. Bet tas nozīmētu likt Moneti apturēt laivu. Aizkaitinājums, ko viņš juta par šo sīko problēmu, bija viņa izsalkuma mērs. Bet tad viņš iedomājās par sievietēm lejā Imigrācijas birojā; viņām parasti kaut kas atradās, kad viņš staigāja, ubagodams ēdienu.

Bruneti izgāja no kabineta un pa aizmugures kāpnēm nokāpa pirmajā stāvā, pagrūda lielas dubultdurvis un iegāja birojā. Silvia, maza un tumsnēja, un Anita, slaida, blonda un satriecoša, sēdēja pie saviem rakstāmgaldiem viena otrai pretī, šķirstot papīrus, kas, šķiet, nekad nepazuda no viņu galdiem.

-Buona sera[4], abas sveicināja, kad ienāca Bruneti, tad atkal noliecās pie dokumentiem zaļajos vākos, kas gulēja atvērti viņu priekšā.

-    Vai jums ir kaut kas ēdams? viņš jautāja, izsalkumam apsteidzot pieklājību.

Silvia pasmaidīja un, neko nesakot, papurināja galvu; te viņš iegriezās tikai izlūgties ko ēdamu vai pateikt, ka viens no viņu darba vai patvēruma meklētājiem ticis apcietināts, var tikt svītrots no sarakstiem un izņemts no kartotēkas.

-    Vai mājās jums ēst nedod? Anita jautāja, bet jau vilka vaļā vienu no rakstāmgalda atvilktnēm. No tās viņa izņēma brūnu papīra turzu. Atvērusi tūtu, viņa izņēma vienu, divus un tad trīs gatavus bumbierus un nolika tos uz sava galda tā, ka Bruneti viegli varēja augļus aizsniegt.

Pirms trijiem gadiem kāds alžīrietis, kuram atteica apmešanās atļauju, zaudēja apjēgu tepat birojā, kad viņam paziņoja šos jaunumus, sagrāba Anitu aiz pleciem un nogrūda uz galda. Viņš turēja sievieti piespiestu galdam un arābu valodā histēriski kliedza viņai kaut ko sejā, kad kabinetā pēc kādas lietas ienāca Bruneti. Bruneti nekavējoties bija ietvēris trakojošā vīrieša kaklu padusē un žņaudzis, līdz tas atlaida Anitu, kas pārbijusies un raudoša sakņupa uz rakstāmgalda.

-    Paldies, Anita, viņš pateicās un paņēma vienU no bumbieriem. Izrāvis kātiņu, viņš iekoda bumbierī, gatavā un nevainojamā auglī. Piecos lielos kumosos bumbieris bija notiesāts, un Bruneti pasniedzās pēc otrā. Ne tik nogatavojies, auglis tomēr bija salds un mīksts. Kratīdams kreisās rokas saujā abas mitrās serdes, viņš paņēma trešo bumbieri, vēlreiz pateicās Anitai un izgāja no biroja, pietiekami spēcinājies braucienam uz Romas laukumu un tikšanās brīdim ar dakteri PItersu. Kapteini Pitersu.

4

Karabinieru iecirkni pie Romas laukuma Bruneti sasniedza bez divdesmit minūtēm septiņos, Moneti viņš atstāja kuteri, lai gaida, līdz priekšnieks atgriežas kopā ar dakteri. Komisārs atskārta, kaut ari tas pilnīgi noteikti liecināja par viņa aizspriedumiem, ka jūtas ērtāk, ja domā par gaidāmo viešņu kā par ārsti, nevis kā par kapteini. Pirms došanās ceļā Bruneti bija piezvanījis, lai informētu karabinierus, ka viņš brauc turp. Iecirkni viņu sagaidīja parastā buķete, vairums dienvidnieku, kas, šķiet, nekad neizgāja no piedūmotā iecirkņa, kura izveidošanas nolūku Bruneti nekad nav varējis izprast. Karabinieri neregulēja satiksmi, bet Romas laukumā, izņemot satiksmi, nekā cita nebija: vieglās automašīnas, treileri, taksometri un īpaši vasarā nebeidzamas rindas autobusu, kas stāvēja tikai tik ilgi, kamēr izvēma smagās tūristu kravas. Tikko aizgājušajā vasarā tiem pievienojās vēl neredzēti braucamrīki, ar dīzeļdegvielu darbināmi, izplūdes gāzes izklepojoši autobusi, kas vienas nakts laikā atgāzās no svaigi atbrīvotās Austrumeiropas un izbēra desmitiem tūkstošu no ceļa grūtībām un bezmiega apdullušu, loti pieklājīgu, ļoti nabadzīgu, ļoti druknu tūristu, kuri Venēcijā pavadīja vienu dienu un aizbrauca, reibdami no skaistuma, ko šajā vienā dienā bija redzējuši. Šeit viņi pirmo reizi nogaršoja uzvarošo kapitālismu un savā apskurbumā neaptvēra, ka nekas daudz vairāk par Taivānā veidotām papjēmašē maskām un Korejā darinātām mežģīnēm tas nebija.

Bruneti iegāja iecirknī un apmainījās draudzīgiem sveicieniem ar abiem dežurējošajiem virsniekiem.

-    Tā La Capitana vēl nav rādījusies, viens no viņiem noziņoja, tad nicīgi iesmējās par faktu, ka sievietei varētu būt virsnieka dienesta pakāpe. Pēc šī komentāra Bruneti apņēmās uzrunāt amerikānieti, nosaucot viņas dienesta pakāpi, un izrādīt visus cieņas apliecinājumus, ko prasīja viņas stāvoklis, vismaz tad, ja viņa pienāks tik tuvu, lai šie divi dzirdētu. Ne jau pirmo reizi viņš pats satrūkās, ieraudzījis citos parādāmies savus aizspriedumus.

Viņš pārmija ar karabinieriem dažas aprautas frāzes. Cik lielas ir Neapoles izredzes uzvarēt šajās brīvdienās? Vai Maradona vēl kādreiz spēlēs? Vai valdība kritīs? Bruneti stāvēja pie stikla durvīm un vēroja, kā pa laukumu viļņiem šūpojas satiksme. Kājāmgājēji dejas solī lavierēja starp vieglajām mašīnām un autobusiem. Gājēju pāreju "zebrām" vai baltajām līnijām, kas paredzētas braukšanas joslu robežu apzīmēšanai, neviens nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Tomēr satiksmes straume plūda nekavēti un raiti.

Kāds gaiši zaļš sedans pāršāvās pāri autobusu joslai un apstājās aiz divām baltzilajām karabinieru automašīnām. Piebraukušais auto bija gandrīz anonīms, tam nebija ne marķējuma, ne bākuguns, vienīgā atšķirības zīme bija numura zīme ar uzrakstu "AFI dienests". Atvērās vadītāja durvis, un parādījās formas tērpā ģērbies karavīrs. Viņš pieliecās, atrāva aizmugurējās durvis un pieturēja tās, no mašīnas izkāpa jauna sieviete tumši zaļā uniformā. Izkāpusi viņa uzlika galvā formas cepuri un paskatījās apkārt, tad pagriezās uz karabinieru iecirkņa pusi.

Neapgrūtinādams sevi ar atvadīšanos no dežurantiem, Bruneti pameta iecirkni un devās pie mašīnas.

-    Daktere Pītersa? viņš tuvojoties noprasīja.

Izdzirdējusi savu vārdu, sieviete pacēla galvu un paspēra

soli pretī no iecirkņa iznākušajam vīrietim. Kad Bruneti pienāca klāt, amerikāniete pastiepa roku un īsi paspieda viņa plaukstu. Viņa bija vecumā starp divdesmit pieci un trīsdesmit, sprogainiem, tumši brūniem matiem, kas negribēja pakļauties formas cepures spiedienam. Acis kastaņbrūnas, un āda bija saglabājusi vasaras brūngano iedegumu. Ja pasmaidītu, kļūtu vēl glītāka. Bet amerikāņu armijas kapteine, lūpas savilkusi saspringtā, taisnā līnijā, paskatījās Bruneti tieši acis un iejautājās:

-    Vai jūs esat policijas inspektors?

-    Komisārs Bruneti. Man te ir laiva. Tā aizvedis mūs uz Sanmikelu. Redzot viņas acis neizpratni, Bruneti paskaidroja: Uz kapsētas salu. Līķis aizvests uz turieni.

Negaidot atbildi, Bruneti ar roku pamāja uz piestātni un, rādot ceļu, gāja pāri ielai. Daktere PItersa pakavējās tikai tik ilgi, lai pateiktu pāris vārdu automašīnas šoferim, tad sekoja Bruneti. Kanāla malā komisārs norādīja uz pietauvoto baltzilo policijas kuteri.

-    Ņāciet šurp, dakter, viņš sacīja, no ietves uzkāpdams uz laivas klāja. Viņa nāca tūlīt aiz komisāra un pieņēma atbalstam pasniegto roku. Formas tērpa svārki sniedzās dažas collas zem ceļa. Kājas bija glītas, iedegušas un muskuļotas, potītes slaidas. Bez šaubīšanās daktere PItersa satvēra Bruneti roku un ļāva sevi uzvilkt uz kutera klāja. Tiklīdz abi bija apsēdušies lejā kajītē, Moneti atstūmās no piestātnes un pagrieza laivu uz Lielā kanāla pusi. Zilajai gaismai rotējot, viņš aizrāva kuteri garām dzelzceļa stacijai un iegriezās pa kreisi Žēlastības kanālā, aiz kura atradās kapsētas sala.

Parasti, kad ar policijas kuteri nācās vest cilvēkus, kuri Venēcijā nedzīvoja, Bruneti centīgi rādīja krastos redzamos skatus vai interesantās vietas. Taču šoreiz viņš apmierinājās tikai ar pašiem formālākajiem vārdiem:

-    Ceru, ka atbraucāt bez starpgadījumiem, dakter.

Viņa skatījās lejup uz zaļā paklāja strēmeli, kas viņus

šķīra, un kaut ko nomurmināja, Bruneti to iztulkoja kā "nē", bet neko vairāk neteica. Viņš ievēroja, ka sieviete laiku pa laikam dziļi ievelk elpu, pūloties nomierināties. Savāda reakcija cilvēkam, kas taču galu galā bija mediķis.

It kā nolasījusi Bruneti domas, daktere Pītersa paskatījās ceļabiedrā, pasmaidīja ļoti glītu smaidu un sacīja:

-    Pazīstamu cilvēku identificēt ir pavisam kas cits. Mācību laikā saskaramies vienīgi ar svešiem cilvēkiem, tādēļ nav grūti ieturēt profesionālu distanci. Pagāja ilgs laiks, līdz viņa no jauna ierunājās: Un mana vecuma ļaudis parasti nemirst.

To nu patiesi nevarēja noliegt.

-    Vai ilgi nostrādājāt kopā? Bruneti painteresējās.

Viņa pamāja un jau gribēja atbildēt, bet nepaguva pateikt ne vārda, kad laiva spēji pagriezās. Viņa ar abām rokām iekrampējās priekšējā sēdekļa atzveltnē un uzmeta Bruneti baiļpilnu skatienu.

-    Mēs izbraucām lagūnā, atklātā jūrā. Neraizējieties, te nav no kā bīties.

-    Es slikti panesu jūru. Esmu dzimusi Ziemeļdakotā, un tur nav diez cik daudz ūdens. Neesmu pat iemācījusies peldēt. Smaids bija vājš, tomēr tas atkal parādījās.

-    Vai jūs ilgi strādājāt kopā ar Fostera kungu?

-    Seržantu, viņa automātiski izlaboja. Jā, kopš es ierados Vičencā, pirms kādiem septiņiem mēnešiem. Viņš īstenībā visu pats nokārto. Viņiem tikai nepieciešams virsnieks, kas oficiāli uzņemtos atbildību. Un parakstītu papīrus.

-    Uzņemtos vainu? Bruneti smaidīdams pajautāja.

-   Jā, jā, laikam jau tā varētu teikt. Bet nekad nekas slikts nav atgadījies. Vismaz ar Maiku. Viņš ļoti labi strādā. Balss skanēja sirsnīgi. Uzslava? Simpātijas?

Pasažieriem zem kājām esošais dzinējs pieklusa līdz līdzenai murrāšanai, tad atskanēja smagi būkšķi, kad laiva ieslīdēja ostā pie kapsētas. Bruneti piecēlās un devās pa šauro gaiteni, kas veda uz klāju, tā galā apstājās, lai pieturētu abpusveramās durvis ārstei. Moneti tina tauvu ap vienu no koka pāļiem, kas neiedomājamā leņķī slējās ārā no lagūnas ūdeņiem.

Bruneti izkāpa krastā un pastiepa roku. Viņa ielika savus pirkstus komisāra plaukstā un, izlecot malā viņam blakus, smagi atspiedās pret to. Bruneti ievēroja, ka amerikānietei nebija ne rokassomiņas, ne portfeļa, varbūt atstājusi to mašīnā vai uz laivas.

Kapsētu slēdza pulksten četros, tādēļ Bruneti vajadzēja paskandināt zvanu, kas stāvēja labajā pusē lielajām koka durvīm. Pēc dažām minūtēm labās puses durvis atvēra vīrietis tumšā formas tērpā, un Bruneti stādījās priekšā. Vīrietis paturēja durvis vaļā, tad aizvēra aiz ienākušajiem. Bruneti pa priekšu devās pa galveno ieeju un apstājās pie sarga būdiņas, kur vēlreiz nosauca savu vārdu un uzrādīja dienesta apliecību. Sargs pamāja, lai viņi iet pa vaļējo arkādi labajā pusē. Bruneti palocīja galvu. Viņš ceļu zināja.

Kad viņi iegāja ēkā, kurā atradās morgs, Bruneti sajuta spēju temperatūras pazemināšanos. Acīmredzot to juta arī daktere Pītersa, jo apņēma plecus ar rokām un nolieca galvu. Gara gaiteņa galā pie vienkārša koka rakstāmgalda sēdēja baltā ģērbies darbinieks. Viņiem tuvojoties, vīrietis piecēlās un rūpīgi nolika grāmatu ar vākiem uz augšu.

-    Komisārs Bruneti? viņš jautāja.

Bruneti piekrītoši pamāja.

-    Šī ir ārste no amerikāņu bāzes, Bruneti piebilda, ar galvas mājienu norādīdams uz jauno sievieti, kas stāvēja blakus. Cilvēkam, kas tik bieži raudzījies nāvei sejā, jauna sieviete militārā formas tērpā nebija nekas ievērības cienīgs, tāpēc morga darbinieks aizsteidzās viņiem pa priekšu un kreisajā pusē atvēra smagas koka durvis.

-    Es zināju, ka jūs ieradīsieties, tāpēc jau izstūmu viņu ārā, viņš teica, vedot apmeklētājus pie metāla ratiņiem, kas bija novietoti telpas vienā malā. Visi trīs saprata, kas atrodas zem baltā pārsega. Kad visi bija sastājušies ap ratiņiem, jauneklis paskatījās uz dakteri Pītersu. Viņa pamāja ar galvu. Morga darbinieks atlocīja palagu, daktere uzmeta skatienu mirušā vīrieša sejai, Bruneti savukārt lūkojās sievietes sejā. Dažas pirmās sekundes tā palika pilnīgi mierīga un neizteiksmīga, tad viņa aizvēra acis un iekoda zobos augšlūpu. Ja viņa tādējādi bija centusies nomākt asaras, tad viņai tas neizdevās, jo sāļās lāses sakrājās acīs un lēnām ritēja lejup.

-    Maik, Maik, viņa nočukstēja un aizgriezās.

Bruneti pamāja sanitāram, kurš atkal apsedza jaunā

vīrieša seju.

Bruneti sajuta sev uz elkoņa dakteres roku, un spiediens bija pārsteidzoši spēcīgs.

-    Kas viņu nogalināja?

Viņš atkāpās, gribēdams pagriezties un izvest dakteri Pītersu no morga, bet pirkstu spiediens pastiprinājās, un balss, atkārtojot jautājumu, skanēja uzstājīgi:

-    Kas viņu nogalināja?

Bruneti uzlika delnu viņas rokai un aicināja:

-    Iziesim ārā.

Pirms viņš paguva attapties, kas amerikānietei padomā, viņa paspraucās garām, satvēra palagu, kas sedza jaunā vīrieša līķi, un norāva, atklājot ķermeni līdz jostasvietai. Sekcijas milzīgais griezums no nabas līdz kaklam bija sašūts lieliem dūrieniem. Salīdzinājumā ar milzīgo autopsijas brūci vaļēja un šķietami nevainīga likās horizontālā svītriņa, kas patiesībā bija vīrieti nogalinājusi.

Sievietes balss ieskanējās kā kluss vaids, viņai atkārtojot mirušā vārdu "Maik, Maik", pamazām skaņas izstiepās garās, skaudrās gaudās. Viņa stāvēja blakus līķim, nedabiski taisni izslējusies un stīva, un pār lūpām nemitējās plūst vaimanas.

Sanitārs aši nostājās viņai priekšā un izveicīgi sakārtoja pārsegu, apklājot abas brūces un ari seju.

Daktere PItersa pagriezās pret Bruneti, un viņš ieraudzīja, ka viņas acis ir pilnas asaru, bet tajās varēja saskatīt vēl kaut ko nepārprotamas bailes, tīri dzīvnieciskas bailes.

-    Vai ar jums viss kārtībā, dakter? viņš klusi pajautāja, sargādamies jebkādā veidā viņai pieskarties vai tuvoties.

Daktere palocīja galvu, un skatiens, lai ko tas pirmīt bija paudis, pagaisa. Viņa spēji apcirtās un devās atpakaļ uz morga durvīm. Dažus soļus no izejas viņa pēkšņi apstājās, paskatījās apkārt kā izbrīnā, ka atrodas tur, kur atrodas, un metās pie izlietnes telpas tālākajā malā. Viņa izvēmās tajā, vairākas reizes norīstījās, tad palika stāvam, ar rokām atbalstījusies pret izlietnes malu, paliekusies uz priekšu, un elsoja.

Sanitārs negaidīti nostājās viņai blakus ar baltu kokvilnas dvieli rokās. Daktere Pītersa, pamājusi ar galvu, paņēma dvieli ,un noslaucīja seju. Ar savādu maigumu sanitārs satvēra nelaimīgās roku un aizveda viņu pie citas izlietnes, dažus metrus tālāk pie tās pašas sienas. Viņš atgrieza karstā ūdens krānu, tad aukstā un turēja plaukstu zem strūklas, līdz ūdens sasniedza viņam pieņemamu temperatūru. Pēc tam viņš pastiepa roku un paturēja dvieli, kamēr daktere Pītersa nomazgāja seju, ar sauju ūdens izskaloja muti vienreiz, tad vēlreiz. Kad viņa bija kārtībā, puisis atkal padeva sievietei dvieli, aizgrieza abus krānus un izgāja no telpas pa durvīm pretējā pusē.

Amerikāniete salocīja dvieli un uzlika to uz izlietnes malas. Ejot atpakaļ pie Bruneti, viņa vairījās skatīties pa kreisi, kur vēl aizvien uz ratiņiem gulēja tagad jau apsegtais līķis.

Kad viņa bija pienākusi tuvāk, Bruneti pagriezās un devās uz durvīm, palaida sievieti pa priekšu un izgāja siltajā vakara gaisā. Ejot pa garo arkādi, daktere Pītersa ierunājās:

-    Atvainojiet. Es nezinu, kādēļ tā notika. Es, protams, esmu redzējusi līķu sekcijas. Esmu tajās pat piedalījusies. Viņa pāris reižu nogrozīja galvu, turpinot ceļu. Bruneti no sava auguma augstumiem, ejot blakus, šo kustību redzēja tikai daļēji.

-    Man jājautā tikai formalitātes dēļ, viņš jautāja. Vai tas bija seržanta Fostera līķis?

-    Jā, viņa atbildēja bez mazākās šaubīšanās, tomēr Bruneti juta, ka viņai tikai ar grūtībām izdodas saglabāt mierīgu un rāmu balsi. Pat gaita likās kļuvusi stīvāka nekā šurpceļā, it kā viņa būtu ļāvusi uniformai ņemt virsroku un noteikt valkātājas kustības.

Kad viņi bija izgājuši pa kapsētas vārtiem, Bruneti veda sievieti uz vietu, kur Moneti bija noenkurojis kuteri. Viņš sēdēja kajītē un lasīja avīzi. Ieraudzījis abus nācējus, pilots laikrakstu salocīja un aizgāja uz pakaļgalu, kur pavilka tauvu, tādējādi pietuvinot laivu krastam, lai Bruneti ar savu viešņu varētu vieglāk tikt uz klāja.

Šoreiz daktere Pītersa uzkāpa uz klāja un nekavējoties pa kāpnēm devās lejup uz kajīti. Apstādamies tikai tik ilgi, cik nepieciešams, lai pačukstētu Moneti:

-    Nesteidzies ar atgriešanos, viņš sekoja Pītersai.

Šoreiz viņa bija apsēdusies tuvāk priekšgalam un pagriezusies tā, lai varētu lūkoties ārā pa priekšējiem logiem. Saule jau bija norietējusi, un atblāzmas gaisma bija pārāk skopa, lai kreisajā pusē varētu redzēt pilsētas panorāmu. Bruneti apsēdās viņai pretī un ievēroja, cik stīvi izslējusies viņa sēž.

-    Mums vēl kārtojamas daudzas formalitātes, bet domāju, ka līķi varēsim atdot rīt.

Daktere pamāja ar galvu par zīmi, ka dzirdējusi teikto.

-    Kā rīkosies armija?

-    Kā, lūdzu?

-     Kā armija rīkojas šādos gadījumos? viņš atkārtoja jautājumu.

-    Mēs mirstīgās atliekas sūtām mājās ģimenei.

-    Nē, es nebiju domājis to, kas notiek ar mirušo. Es domāju izmeklēšanu.

Pie šiem vārdiem Pītersa pagriezās un ielūkojās Bruneti acīs. Neizpratne, viņaprāt, bija mākslota.

-    Es nesaprotu. Kāda izmeklēšana?

-    Lai noskaidrotu, kāpēc seržants nogalināts.

-    Bet man likās tā bija laupīšana, viņa sacīja, gaidot šīs pārliecības apstiprinājumu.

-    Nav izslēgts, Bruneti atteica, tomēr es šaubos.

Kad komisārs to teica, ārste bija novērsusies un lūkojās

ārā pa logu, taču Venēcijas panorāmu jau bija aprijusi nakts, un vienīgais, ko viņa redzēja, bija pašas atspulgs rūtī.

-    Es par to neko nezinu, viņa atbildēja, balss skanēja uzstājīgi.

Bruneti likās, ka Pītersa tic: ja viņa šo frāzi atkārtos pietiekami bieži un uzstājīgi, tā varētu kļūt par patiesību.

-    Kas viņš bija par cilvēku? Bruneti iejautājās.

Kādu brīdi viņa neatbildēja, bet, kad beidzot ierunājās, Bruneti nosprieda, ka atbilde ir savāda.

-    Godīgs. Viņš bija godīgs cilvēks. Dīvaini kaut ko tādu sacīt par tik jaunu vīrieti.

Viņš pagaidīja, vai mirušā vīrieša kolēģe neteiks vēl ko. Neko nesagaidījis, jautāja:

-    Vai jūs viņu labi pazināt?

Viņš vēroja nevis sievietes seju, bet tās atspulgu laivas loga rūtī. Viņa vairs neraudāja, bet vaibstos bija iegulusi nemainīga skumju izteiksme. Dziļi ievilkusi elpu, viņa atbildēja:

-    Es viņu pazinu ļoti labi. Bet tad balss noskaņa mainījās, kļūstot nevērīgāka un paviršāka. Kopā nostrādājām septiņus mēnešus. Neko vairāk viņa nepateica.

-    Kādi bija viņa darba uzdevumi? Kapteinis Dankans teica, ka viņš ir Veselības aizsardzības biroja inspektors, taču jāsaka, ka man nav ne mazākās nojēgas, ko tas nozīmē.

Pītersa ievēroja, ka viņu skatieni satikās stikla rūtī, un pagriezās tieši pret izmeklētāju.

-Viņam vajadzēja inspicēt mūsu dzīvokļus. Tas irmūsu, amerikāņu. Ja kāds no nama īpašniekiem sūdzējās par saviem īrniekiem, viņam bija jāizmeklē šīs lietas.

-    Vēl kas?

-    Viņam vajadzēja apmeklēt vēstniecības, kuras apkalpoja mūsu slimnīca. Ēģiptē, Polijā, Dienvidslāvijā, apskatīt tur virtuves, rūpēties, lai tās ir tīras.

-    Tātad viņš bieži ceļoja?

-Jā, diezgan bieži.

-    Vai viņam patika šis darbs?

Bez svārstīšanās un ar lielu uzsvaru daktere Pītersa sacīja:

-Jā, patika. Viņš savu darbu uzskatīja par ļoti nozīmīgu.

-    Un jūs bijāt viņa priekšniece?

Smaids viņas sejā bija tikko manāms.

-Jā, laikam jau tā var teikt. Patiesībā es esmu pediatre; viņi man tikai iedeva darbu veselības aizsardzībā, lai dabūtu virsnieka un ārsta parakstu vajadzīgajās vietās. Maiks savu biroju vadīja gandrīz patstāvīgi. Šad tad viņš iedeva man parakstīt kādus dokumentus vai palūdza uzrakstīt pieprasījumu kādiem resursiem. Ja lūgumu izsaka virsnieks, tad lietas virzās ātrāk.

-    Vai jūs jebkad šajos ceļojumos, braucienos uz vēstniecībām, devāties kopā?

Ja Pītersai šis jautājums likās dīvains, Bruneti nekādi nevarēja to redzēt, jo daktere novērsās un atkal sāka lūkoties ārā pa logu.

-    Nē, Maiks vienmēr brauca viens.

Bez mazākā brīdinājuma viņa piecēlās un devās uz pakāpieniem kajītes aizmugurē.

-    Vai jūsu šoferis, vai kā lai viņu dēvē, zina ceļu? Šķiet, ka atpakaļ mēs braucam drausmīgi ilgi.

Viņa atvēra vienas no durvīm un vērīgi palūkojās uz abām pusēm, bet nami kanāla abos krastos neko neizteica.

-Jā, atpakaļceļš ir garāks, Bruneti nevērīgi samelojās. Daudzos kanālos ir vienvirziena kustība, tādēļ mums jāmet liels līkums ap iecirkni, lai tiktu Romas laukumā. Viņš redzēja, ka kuteris pašlaik iegriežas Kanaredžio kanālā. Pēc piecām minūtēm, varbūt mazāk, viņi būs galā.

Amerikāniete izspraucās ārā un palika stāvam uz klāja. Pēkšņi uzpūtuši vēja brāzma sašķobīja viņas cepuri, viņa uzspieda to atpakaļ galvā ar vienu roku, bet pēc brīža to noņēma un turēja nolaistā rokā pie sāniem. Kad bija pazudis formas cepures radītais stīvums, par Pītersu varētu teikt, ka viņa ir vairāk nekā glīta.

Bruneti uzkāpa pa kāpnītēm un nostājās ceļabiedrei blakus. Kuteris iegriezās pa labi Lielajā kanālā.

-    Cik skaisti, viņa ieteicās. Tad, mainījusi toni, jautāja: Kāpēc jūs tik labi runājat angliski?

-    Es mācījos šo valodu skolā, arī universitātē un kādu laiciņu padzīvoju Amerikā.

-Jūs runājat ļoti labi.

-    Paldies. Vai jūs runājat itāliski?

-    Un poco", viņa atbildēja, tad pasmaidījusi vēl piebilda: Molto poco[5].

Bruneti jau varēja saskatīt Romas laukuma piestātni. Viņš nostājās priekšā dakterei Pītersai, satvēra tauvu, lai būtu gatavībā, kamēr Moneti apturēja kuteri pie pāļiem. Bruneti apmeta tauvu ap pāli un lietpratīgi sasēja mezglu. Moneti izslēdza dzinēju, un Bruneti izlēca uz piestātnes. Daktere Pītersa bez liekas kautrēšanās saņēma komisāra pastiepto roku un sekoja viņam krastā. Kopā viņi devās pie mašīnas, kas aizvien vēl stāvēja karabinieru iecirkņa priekšā.

Šoferis, ieraudzījis tuvojamies priekšnieci, izrausās no savas vietas, militāri sveicināja un atvēra aizmugures durvis. Viņa piekļāva svārku aizmuguri pie kājām un ieslīdēja mašīnā. Bruneti pastiepa roku noraidošā žestā, neļaujot šoferim aizvērt durvis.

-    Paldies, ka atbraucāt, dakter, viņš sacīja, ar vienu roku atbalstījies pret mašīnas jumtu, ieliecies salonā, lai varētu sarunāties.

-    Ņemiet par labu, viņa atteica un neapgrūtināja sevi ar pateikšanos, ka komisārs aizvedis viņu uz Sanmikelas salu.

-    Priecāšos ar jums tikties Vičencā, Bruneti sacīja, vērojot viņas reakciju.

Reakcija bija negaidīta un spēcīga, viņš redzēja pazibam tās pašas bailes, ko bija pamanījis ārstes sejā tobrīd, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja Fostera nāvējošo brūci.

-    Kādēļ?

Viņa smaids bija mierinošs.

-    Varbūt man izdodas noskaidrot kaut ko vairāk par iemesliem, kāpēc seržants tika nonāvēts.

Viņa pastiepa roku un pavilka uz savu pusi durvis. Nekas cits neatlika; kā atkāpties. Kad durvis aizcirtās, amerikāniete paliecās uz priekšu un kaut ko teica šoferim, tad mašīna sāka braukt. Bruneti stāvēja un noskatījās, kā tā pievienojās satiksmes straumei,''kas izplūda no Romas laukuma augšup pa marķēto ceļu uz dambi. Augšā auto izgaisa Bruneti skatienam, anonīma, gaiši zaļa mašīna, kas atgriežas uz cietzemes pēc īsas viesošanās Venēcijā.

5

Neapgrūtinādams sevi ar iegriešanos karabinieru iecirknī, lai noskaidrotu, vai tur kāds pamanījis viņa un kapteines atgriešanos, Bruneti devās atpakaļ pie kutera un redzēja, ka Moneti atsācis lasīt savu avīzi. Pirms vairākiem gadiem kāds ārzemnieks viņš vairs neatcerējās, kas šis cilvēks bija, izteica piezīmi par to, cik lēni itāļi lasa. Kopš tā laika, kad vien Bruneti ievēroja kādu pasažieri visu ceļu no Venēcijas līdz Milānai auklējamies ar vienu laikrakstu, viņš atcerējās šos vārdus; Moneti neapšaubāmi laika nebija trūcis, bet izskatījās, ka viņš nav ticis tālāk par pirmajām lappusēm. Varbūt garlaicība piespiedusi viņu lasīt avīzi otru reizi.

-    Paldies, Moneti, Bruneti sacīja, uzkāpis uz klāja.

Jaunais policists pacēla galvu un pasmaidīja.

-    Centos braukt, cik lēni iespējams, šef. Bet tas ir traki, visi tie jukušie, kas iesēžas tev astē un lien vai virsū. Kad Bruneti iemācījās vadīt mašīnu, viņam jau bija pāri par trīsdesmit, viņš bija spiests to darīt, jo tika nosūtīts uz trim gadiem darbā Neapolē. Mācījās viņš drebēdams, mašīnu vadīja slikti, piesardzības dēļ braukdams lēni, un par daudz bieži viņu tracināja tie paši maniaki, kuru variatāte stūrēja nevis kuterus, bet automašīnas.

-    Vai tev nav iebildumu aizvest mani uz Sansilvestro? viņš pajautaja.

-    Aizvedīšu jūs līdz pašam calle galam, ja vēlaties.

-    Paldies, Moneti. Neatteikšos.

Bruneti nocēla tauvas cilpu no pāļa un rūpīgi aptina to ap laivas sānā iestiprināto metāla stieni. Viņš aizgāja uz priekšu un nostājās blakus Moneti, kad kuteris uzsāka braukt pa Lielo kanālu. Tas, ko varēja redzēt šajā pilsētas galā, Bruneti interesēja maz, šī apkārtne noteikti līdzinājās graustu rajonam, ja tāds uz šīs salas atrodams. Policijas kuteris pabrauca garām dzelzceļa stacijai, ēkai, kas pārsteidza ar savu vienmuļību.

Bruneti būtu viegli kļūt aklam pret pilsētas skaistumu, staigāt pa to, skatoties un neko neredzot. Bet vienmēr notika tā: viņa redzeslokā parādījās logs, ko viņš nekad agrāk nebija manījis, vai saule apspīdēja arkādi, un viņš no tiesas juta sažņaudzamies sirdi, atsaucoties uz kaut ko, kas bija neizmērojami sarežģītāks par skaistumu. Kādreiz pievērsies šim jautājumam, viņš domāja, ka šāda reakcija kaut kādā veidā saistīta ar valodu, ar faktu, ka pilsētā dzīvo mazāk nekā astoņdesmit tūkstoši iedzīvotāju, un varbūt arī ar to, ka viņa bērnudārzs atradās piecpadsmitā gadsimta palazzo. Kad Bruneti bija izbraucis, viņam pilsētas pietrūka tāpat, kā trūka Paolas, un pilnīgi mierīgs un saskaņā ar sevi viņš jutās tikai šeit. Viens skats, kad viņi tā traucās pa kanālu, apstiprināja tā visa gudrību. Viņš nekad nebija par to runājis. Ārzemnieks nesaprastu; venēcietis uzskatītu par liekvārdību.

Drīz pēc tam, kad viņi bija izbraukuši zem Rialto tilta, Moneti piegrieza kuteri pie labā krasta. Iepretim garajai calle, kurā atradās Bruneti māja, viņš ieslēdza motoru neitrālajā režīmā, pavisam īsu brīdi pakavējās pie krasta, ļaujot komisāram izlēkt malā. Bruneti nepaguva ne pagriezties, lai pateicībā pamātu ar roku, kad Moneti jau traucās projām, apmetās pretējā virzienā un, zilajām gaismām zibsnījot, joņoja uz mājām pusdienot pa to pašu ceļu, pa kuru bija te ieradies.

Bruneti gāja pa calle, kājas bija nogurušas no kāpaļāšanas pa laivām augšup un lejup, šķiet, viņš to darījis visu dienu, kopš pirmais kuteris bija atbraucis viņam pakaļ uz šo pašu vietu vairāk nekā pirms divpadsmit stundām. Komisārs atvēra nama milzīgās durvis un klusiņām aiz sevis aizdarīja. Šaurās kāpnes, kas asiem līkumiem veda augšup uz ēkas pēdējo stāvu, bija ideālas skaņas pastiprinātājas, un viņi, pat četrus stāvus augstāk, skaidri dzirdēja katru reizi, kad durvis tika aizsistas. Četri stāvi. Šī doma kā smaga nasta gūlās uz Bruneti pleciem.

Pēdējā kāpņu pagriezienā viņš sajuta sīpolu smaržu, un tas atviegloja beidzamā kāpņu posma pieveikšanu. Pirms iebāza atslēgu slēdzenē, viņš palūkojās pulkstenī. Pusdeviņi. Kjara vēl būs nomodā, tātad viņš varēs vismaz noskūpstīt meitu pirms gulētiešanas un apvaicāties, vai mājasdarbi izpildīti. Ja Rafaēle būs mājās, tad diez vai viņš riskēs darīt pirmo un otrais būtu veltīgi.

-    Ciao, tēt, uzsauca Kjara no dzīvojamās istabas. Bruneti iekāra žaketi skapī un devās pa gaiteni uz dzīvojamo istabu. Kjara šūpojās šūpuļkrēslā un pacēla skatienu no klēpī atvērtās grāmatas.

Ieejot istabā, Bruneti automātiski ieslēdza apgaismojumu meitai virs galvas.

-    Vai tu gribi kļūt akla? viņš jautāja, droši vien jau kādu septiņsimto reizi.

-    Ak, tēt, lasīšanai man gaismas pietiek.

Viņš pieliecās un noskūpstīja Kjaras pretī pastiepto vaigu.

-    Ko tu lasi, manu eņģei?

-    Šo grāmatu man iedeva mamma. Pasakaina. Tur rakstīts par guvernanti, kas sāk strādāt pie kāda vīrieša, viņi iemīlas, bet viņam bēniņos ieslēgta traka sieva, tāpēc viņš nevar guvernanti precēt, lai arī viņi patiesi viens otru mīl. Es nupat tiku līdz ugunsgrēkam. Cerams, ka viņa sadegs.

-    Kura, Kjara? viņš jautāja. Guvernante vai sieva?

-    Sieva, muļķīt.

-    Kāpēc?

-    Lai Džeina Eira, varones vārdu viņa izrunāja nepareizi, var apprecēties ar misteru Ročesteru, arī ar šo vārdu viņa izrīkojās vardarbīgi.

Bruneti gribēja uzdot nākamo jautājumu, taču Kjara jau bija atgriezusies ugunsgrēka vietā, tādēļ viņš devās uz virtuvi, kur Paola liecās pie atvērtas veļas mazgājamās mašīnas.

-    Ciao, Gvido, viņa izslienoties sacīja. Vakariņas pēc desmit minūtēm. Viņa noskūpstīja vīru un atgriezās pie plīts, kur eļļas lāmā brūninājās sīpoli.

-    Man tikko ar mūsu meitu iznāca diskusija par literāru tēmu. Viņa skaidroja man angļu klasiskās literatūras sižetu. Manuprāt, Kjarai nāktu par labu, ja mēs viņai liktu televīzijā skatīties brazīliešu ziepju operas. Viņa tur iekšā ņemas pa uguni, lai nogalinātu Ročestera kundzi.

-    Ak, liecies mierā, Gvido! Lasot "Džeinu Eiru", visi alkst pēc ugunsgrēka. Paola pamaisīja pannā sīpolus un piebilda: Nu, vismaz, kad lasa pirmo reizi. Cilvēki tikai vēlāk saprot, kāda viltīga, paštaisna maita tā Džeina Eira īstenībā ir.

-    Vai saviem studentiem tu arī stāsti tādas lietas? Bruneti jautāja, atverot skapīti un izņemot pudeli Pinot Noir.

Blakus pannai šķīvi atradās šķēlēs sagrieztas aknas, gatavas cepšanai. Paola ar redeļu lāpstiņu pacēla apmēram pusi no tām un iemeta pannā, tad atkāpās, lai izvairītos no sprakšķošās eļļas. Viņa paraustīja plecus. Pavisam nesen universitātē bija atsākušās nodarbības, un viņa acīmredzot savā brīvajā laikā nevēlējās domāt par studentiem.

Maisot aknas, viņa jautāja:

-    Kāda tad bija ārste kapteine?

Bruneti paņēma divas glāzes un abās ielēja vīnu. Viņš atspiedās pret darba virsmu, pasniedza vienu glāzi sievai un atbildēja:

-    Ļoti jauna un ļoti nervoza. Redzēdams, ka Paola turpina darboties ap pannu, piebilda: Un ļoti glīta.

Izdzirdējusi šos vārdus, Paola nodzēra malciņu no glāzes, ko turēja vienā rokā/un paskatījās uz vīru.

-    Par ko viņa nervozēja? Nodzēra vēl malku vīna, pacēla glāzi pret gaismu un sacīja: Šis nav tik labs kā tas, ko dabūjām no Mario, vai ne?

-    Nē, Bruneti piekrita. Bet tavs brālēns Mario tik ļoti aizrāvies ar vārda iegūšanu starptautiskajā vīna biznesā, ka viņam nav laika krāmēties ar tik maziem pasūtījumiem kā mūsējais.

-    Laiks atrastos, ja mēs laikus samaksātu, viņa noskaldīja.

-    Izbeidz, Paola. Tas bija pirms pusgada.

-    Un vairāk nekā pusgadu mēs likām viņam gaidīt naudu.

-    Piedod, Paola. Man likās, ka esmu samaksājis, un tad aizmirsu. Es viņam atvainojos.

Viņa nolika glāzi un aši apmaisīja aknas. •

-    Paola, tur bija tikai divsimt tūkstoši liru. Tāpēc jau tavam brālēnam Mario nebūtu jānonāk nabagmājā.

-    Kāpēc tu viņu sauc par "manu brālēnu Mario"?

Bruneti tikai par mata tiesu aprāvās, nepateicis: "Tāpēc,

ka viņš ir tavs brālēns un viņu sauc Mario," bet tā vietā viņš nolika glāzi uz galda un apskāva sievu. Ilgi viņa palika neatsaucīga un liecās projām no Gvido. Viņš apskāva Paolu ciešāk, un pēdīgi viņa atslāba, atslīga pret vīru un atspieda galvu pret viņa krūtīm.

Tā viņi stāvēja, līdz Paola iebakstīja Bruneti ribās ar lāpstiņas kātu un teica:

-    Aknas deg.

Viņš palaida sievu vaļā un atkal paņēma glāzi.

-    Nezinu, par ko viņa nervozēja, bet, ieraugot līķi, ļoti uztraucās.

-    Vai tad visi neuztrauktos, ieraugot mirušu cilvēku, īpaši, ja tas bijis pazīstams?

-    Nē, tur bija kas vairāk. Starp viņiem noteikti kaut kas bijis.

-    Kāda veida "kaut kas"?

-    Parastā.

-    Nu, tu pats teici, ka dakterite ir glīta.

Bruneti pasmaidīja.

-    Ļoti. Arī Paola pasmaidīja. Un ļoti, viņš apklusa, meklējot īsto vārdu. īstais vārds neko neizteica. Un ļoti nobijusies.

-    Kāpēc tu tā domā? Paola jautāja, liekot pannu uz keramikas flīzes, kas stāvēja uz galda. Par ko nobijusies? Ka viņu turēs aizdomās par slepkavību?

Bruneti paņēma plītij blakus stāvošo lielo koka gaļas dēli un nolika uz galda. Viņš apsēdās un pacēla dēlim pārklāto trauku dvieli, atsedzot pusi no zeltainā polentas riteņa, tā bija vēl silta un jau sacietējusi. Paola uzlika galdā salātus un pudeli un, pirms apsēdās, ielēja vēl abiem glāzēs vīnu.

-    Nē, šaubos, viņš sacīja un ar karoti krāmēja sev uz šķīvja aknas ar sīpoliem, tad pielika biezu šķēli polentas. Bruneti iedūra dakšiņu aknas gabaliņā, ar nazi pa virsu uzstūma sīpolu ripas un sāka ēst. Kā paradis, viņš neko neteica, līdz šķīvis bija tukšs. Kad aknas bija notiesātas, viņš uzslaucīja mērci ar otrās polentas porcijas atlikumu un beidzot ieteicās:

-    Es domāju, ka daktere varētu zināt vai vismaz nojaust, kas Fosteru nogalināja. Vai arī kāpēc nogalināja.

-    Kāpēc tu tā domā?

-Ja tu būtu redzējusi viņas sejas izteiksmi, ieraugot līķi. Nē, ne tad, kad viņa redzēja, ka viņš miris un ka tas patiesi ir Fosters, bet tad, kad ieraudzīja, kāpēc miris, viņa gandrīz krita panikā. Viņai kļuva slikti.

-    Slikti?

-    Viņa izvēmās.

-    Turpat uz vietas?

-   Jā. Dīvaini, vai ne?

Paola brīdi apdomājās un tikai tad atbildēja. Viņa izdzēra vīnu un vēlreiz pielēja glāzi līdz pusei.

-Jā. Dīvaina reakcija uz nāvi. Un viņa ir ārste? Bruneti piekrītoši pamāja ar1 galvu. Bezjēdzīgi. No kā viņa varētu baidīties?

-    Vai saldajā kaut kas ir?

-    Vīģes.

-    Es tevi mīlu.

-    Tu gribēji teikt, ka mīli vīģes, viņa izlaboja un pasmaidīja.

Galdā tika uzliktas veselas sešas nevainojamas un salda mikluma pilnas vīģes. Bruneti paņēma nazi un sāka vienu mizot. Pēc tam, abām rokām mirkstot sulā, viņš pārgrieza augli divās daļās un lielāko iedeva sievai.

Viņš sastūķēja mutē gandrīz visu gabalu un noslaucīja pa zodu pilošo sulu. Notiesāja šo vīģi, apēda vēl divas, vēlreiz noslaucīja salvetē muti, tad rokas un sacīja:

-Ja tu man iedotu mazu mēriņu portvīna, es no laimes nomirtu.

Ceļoties no galda, Paola sacīja:

-    No kā vēl viņa varētu bīties?

-    Kā jau tu teici, pret viņu varētu vērsties aizdomas, ka viņai ir kaut kāds sakars ar šo lietu. Vai tāpēc, ka arī viņai ir sakars ar to.

Paola nocēla no plaukta vēderainu portvīna pudeli, bet pirms divu mazu vīna glāzīšu piepildīšanas paņēma no galda šķīvjus un ielika izlietnē. Kad tas bija paveikts, viņa ielēja abiem vīnu un nolika glāzītes uz galda. Saldais dzēriens sajaucās ar mutē saglabājušos vīģu garšu. Jāmirst no laimes.

-    Tomēr domāju, ka ne viens, ne otrs nav īstais iemesls.

-    Kāpēc tā?

Viņš paraustīja plecus.

-    fylan viņa neizskatījās pēc slepkavas.

-    Tāpēc, ka glīta? Paola jautāja un iedzēra portvīnu.

Bruneti jau grasījās atbildēt tāpēc, ka viņa ir ārste, -

bet tad atcerējās Ričardi sacīto, ka jaunā vīrieša slepkava zinājis, kur durt.

-    Varbūt, viņš noteica, tad, mainījis sarunas tēmu, pajautāja: Vai Rafi ir mājās? Bruneti ieskatījās pulkstenī. Jau pāri desmitiem. Dēls zināja, ka darbdienu vakaros jābūt mājās līdz desmitiem.

-    Nav, ja vien viņš neienāca, kamēr mēs ēdām, Paola atbildēja.

-    Nē, neienāca, Bruneti atbildēja, pārliecināts par atbildes pareizību, bet nebūdams pārliecināts par to, kā viņš to zina.

Bija vēls, viņi bija izdzēruši pudeli vīna, baudījuši pasakainas vīģes un lielisku portvīnu. Neviens no viņiem negribēja runāt par dēlu. Viņš būs te arī no rīta un vēl aizvien būs viņu dēls.

-    Vai man to visu salikt izlietnē? Bruneti apjautājās, domādams traukus, bet negaidīdams atbildi.

-    Nē. Es to izdarīšu. Ej pasaki Kjarai, ka laiks gulēt. Trauki prasīs mazāk pūļu.

-    Uguns nodzēsta? viņš jautāja, ieejot dzīvojamā istabā.

Kjara viņu nedzirdēja. Viņa bija simtiem jūdžu un simtiem gadu prom no tēva. Viņa sēdēja, zemu sagumusi krēslā, kājas izstiepusi uz priekšu. Uz paroča stāvēja divas ābolu serdes, blakus krēslam uz grīdas mētājās paciņa cepumu.

-    Kjara, viņš atkārtoja, tad skaļāk, Kjara.

Viņa atrāva skatienu no lappuses, kādu brīdi neko neredzēja, tad piefiksēja, ka tur stāv tēvs. Meitene tūlīt atkal pievērsās grāmatai, aizmirsusi par Bruneti.

-    Kjara, laiks gulēt.

Viņa pāršķīra lappusi.

-    Kjara, vai tu mani dzirdi? Laiks gulēt.

Aizvien vēl lasot, viņa ar vienu roku atgrūdās no krēsla. Tikusi līdz lappuses beigām, Kjara no lasīšanas atrāvās tik ilgi, lai paceltu skatienu, iedotu tēvam buču, un prom viņa bija, arvien' vēl pirkstu iespiedusi grāmatā. Viņam pietrūka drosmes likt meitai atstāt romānu te. Nu, ja viņš naktī pamodīsies, tad izslēgs gaismu.

Dzīvojamā istabā ienāca Paola. Viņa pieliecās un izslēdza gaismu pie krēsla, paņēma serdes un cepumu paciņu un devās atpakaļ uz virtuvi. Bruneti nodzēsa istabā gaismu un pa gaiteni aizgāja uz guļamistabu.

6

Nākamajā rītā Bruneti, pa ceļam nopircis laikrakstus, policijas pārvaldē ieradās pulksten astoņos. Slepkavībai bija atradusies vieta Corriere vienpadsmitajā lappusē un arī tikai ar divām fotogrāfijām, La Repubblica tā vispār nebija iekļuvusi, kas ir pilnīgi saprotami, jo bija gadadiena vienai no asiņainākajām sešdesmito gadu teroristu bombardēšanām, toties II Gazzettino bija ieņēmusi otrās daļas pirmo lapu, pa kreisi no raksta, kuru papildināja fotogrāfija par trim jaunekļiem, kas gājuši bojā, ar mašīnu ietriecoties kokā uz valsts nozīmes autoceļa starp Dolo un Mestri.

Avīze rakstīja, ka jaunais vīrietis, kura vārdu tā bija izkropļojusi par Mikēli Fūsteru, acīmredzot ir laupīšanas upuris. Bijušas aizdomas par narkotikām, lai arī raksta autors Gazzettino raksturīgajā manierē nepapūlējās konkretizēt, uz ko aizdomas attiecas. Bruneti reizēm bija prātojis, cik ļoti Itālijai paveicies, ka atbildīgi plašsaziņas līdzekļi nav viena no prasībām, lai iestātos Kopējā tirgū.

Aiz pilsētas policijas pārvaldes lielajām parādes durvīm no Imigrācijas biroja kā čūska izlocījās cilvēku rinda, kurā stāvēja slikti ģērbti un trūcīgi apauti imigranti no Ziemeļāfrikas un nesen atbrīvotās Austrumeiropas. Bruneti nekad nespēja uzlūkot šo rindu bez vēsturiskas ironijas: viņa paša ģimenes trīs paaudzes bija bēgušas no Itālijas, meklējot bagātību tik tālās vietās kā Austrālija un Argentīna. Un nu pēdējo notikumu pārveidotajā Eiropā Itālija bija kļuvusi par Eldorado jauniem vēl nabadzīgāku, vēl tumsnējāku imigrantu uzplūdiem. Daudzi viņa draugi par šiem ļaudīm runāja ar nicinājumu, ar riebumu, pat dusmām, bet Bruneti nekad nespēja uz viņiem paraudzīties, nepielīdzinot tiem izfantazētos senčus, kas stāv tādās pašās rindās, paši slikti ģērbušies un apāvušies, putrojoties valodās. Un, tāpat kā šie nabaga velni, gribēdami vākt mēslus un audzināt bērnus jebkuram, kurš būtu gatavs par to maksāt.

Bruneti uzkāpa piektajā stāvā, kur atradās kabinets, pa ceļam ar pāris cilvēkiem apmainoties ar labrīta vēlējumiem, citiem tikai pamājot ar galvu. Ticis kabinetā, viņš pārbaudīja, vai uz rakstāmgalda nav uzradušies kādi jauni dokumenti. Vēl nekas nebija atnests, tāpēc viņš nolēma, ka drīkst ar savu laiku darīt to, ko uzskata par piemērotāko.

Un tas bija pastiept roku pēc telefona klausules un palūgt savienot ar karabinieru iecirkni amerikāņu karabāzē Vičencā.

Izrādījās, ka šo telefona numuru atrast ir ievērojami vieglāk, un jau pēc dažām minūtēm viņš sarunājās ar majoru Ambrodžani, kurš informēja Bruneti, ka iecelts par Fostera slepkavības itāļu puses izmeklēšanas vadītāju.

-    Itāļu puses? Bruneti pārjautāja.

-    Nu, itāļu tajā nozīmē kā atšķirīgu no izmeklēšanas, ko amerikāņi vadīs paši.

-    Vai no tā izriet, ka būs kādas jurisdikcijas problēmas? Bruneti jautāja.

-    Nē, nedomāju vis, majors atbildēja. Jūs tur, Venēcijā, valsts policija, atbildat par izmeklēšanu tur. Bet jums vajadzēs lūgt atļauju vai palīdzību no amerikāņiem par visu, ko jūs varētu gribēt darīt šeit.

-    Vičencā?

Ambrodžani iesmējās.

-    Nē, negribu, lai jūs mani saprastu nepareizi. Tikai šeit, bāzē. Tik ilgi, kamēr darbojaties Vičencā, pilsētā, noteicēji esam mēs, karabinieri. Bet, tiklīdz ieiesiet bāzes teritorijā, valdīšanu pārņem Viņi un jums palīdzēs amerikāņi.

-Jūsu tonis liek noprast, ka jūs par to šaubāties, major, Bruneti izteica savas domas.

-    Nē, nekādu šaubu. Nekādu.

-    Tad esmu jūs pārpratis. Tomēr viņš tam nepavisam neticēja. Es gribētu aizbraukt un aprunāties ar cilvēkiem, kas pazina upuri, kas strādāja kopā ar viņu.

-    Tie ir amerikāņi, lielais vairākums, Ambrodžani sacīja, atstājot Bruneti ziņā izsecināt, ka viņš runājis par valodas grūtībām.

-    Es normāli runāju angliski.

-    Tad jums nebūs nekādu problēmu ar viņiem aprunāties.

-    Kad es varētu aizbraukt?

-    Šorīt? Pēcpusdienā? Kad vien vēlaties,-komisār.

No apakšējās atvilktnes Bruneti paņēma vilcienu sarakstu un šķirstīja to, meklējot Venēcijas-Milānas līniju. Viens vilciens atgāja pēc stundas.

-    Es varu braukt ar vilcienu deviņos divdesmit piecās.

-    Labi. Aizsūtīšu jums pretī mašīnu.

-    Paldies, major.

-    Nav par ko, komisār. Nav par ko. Gaidu jūs.

Kad abi bija apmainījušies ar savstarpējām laipnībām, Bruneti nolika klausuli. Tūlīt pēc tam viņš piegāja pie skapja, kas stāvēja pie tālākās sienas. Atvēra durvis un sāka rakņāties pa mantām, kas bija sakrautas un samestas uz skapja grīdas: pāris zābaku, trīs spuldzes atsevišķās kastītēs, pagarinātājs, daži veci žurnāli un brūns ādas portfelis. Bruneti paņēma portfeli un ar plaukstu notrausa tam putekļus. Piegājis pie rakstāmgalda, viņš salika portfelī laikrakstus un dažas^ mapītes, kuru saturs viņam tomēr bija jāizlasa. No vidējās atvilktnes viņš izņēma divu nedēļu vecu Panorama numuru un iemeta portfelī.

Ceļš Milānas maršrutā viņam bija pazīstams, abās pusēs sliedēm pletās sausajā vasarā līdz sāpīgam brūnumam izdegušu labības lauku šaha galdiņš. Bruneti sēdēja vagona labajā pusē, lai izvairītos no saules slīpajiem stariem, kas cauri logu rūtīm vēl stipri dedzināja par spīti tam, ka bija jau septembris un niknākais karstuma vilnis jau aiz muguras. Padujā, otrajā stacijā, no vilciena izgāzās desmitiem studentu, kas savas jaunās mācību grāmatas turēja kā talismanus, it kā tie spētu aizvest viņus uz drošu, labāku nākotni. Bruneti atcerējās to sajūtu, šo optimismu, kas katru gadu atdzima, uzplūda, kad viņš studēja universitātē, it kā jaunā mācību gada vēl neskartās piezīmju burtnīcas solītu ražīgāku gadu, spožāku likteni.

Vičencā viņš izkāpa no vilciena un noskatīja peronu, meklēdams kādu formā ģērbušos cilvēku. Nevienu neredzēdams, atbraukušais nokāpa pa kāpnītēm, izgāja cauri tunelim zem sliežu ceļa un devās uz stacijas ēku. Tās priekšā viņš redzēja tumši zilu sedanu ar uzrakstu "karabinieri"; tas bija novietots lecīgi, nevajadzīgi ieslīpi, šoferis bija vienlīdz dziļi aizrāvies ar cigareti un Gazzettino dello Sport sārtajām lappusēm.

Bruneti pabungoja pa mašīnas aizmugurējo logu. Šoferis apātiski pagrieza galvu, nodzēsa cigareti un pastiepās atpakaļ, lai atslēgtu durvis. Verot durvis, Bruneti nodomāja, cik šeit, ziemeļos, tomēr viss ir citādi. Dienviditālijā jebkurš policists, izdzirdējis mašīnas aizmugurē negaidītu troksni, nekavējoties mestos uz grīdas vai ar ieroci rokā sakņuptu uz ietves, varbūt pat izšautu uz trokšņa avotu. Bet te, miegainajā Vičencā, viņš tikai pastiepa roku, lai bez kādiem jautājumiem ļautu iesēsties mašīnā pilnīgi svešam cilvēkam.

-    Inspektors Bonini? šoferis pajautāja.

-    Komisārs Bruneti.

-    No Venēcijas? -Jā-

-    Labrīt. Es jūs aizvedīšu uz bāzi.

-    Vai tas ir tālu?

-    Piecu minūšu brauciens. To pateicis, policists nolika avīzi uz blakussēdekļa, atklājot futbolu mīlošajiem lasītājiem Skilači jaunākā triumfa mirkli, un pārslēdza ātrumu. Neapgrūtinādams sevi ar skatīšanos pa labi vai kreisi, viņš izšāvās no stacijas autostāvvietas, iespraucoties garām plūstošās satiksmes straumē. Viņi nebrauca iekšā pilsētā, bet traucās atpakaļ uz austrumiem, no kurienes Bruneti bija atbraucis.

Bija pagājuši vismaz desmit gadi, kopš Bruneti pēdējo reizi bija Vičencā, bet viņš to atcerējās kā vienu no jaukākajām Itālijas pilsētām, kuras centrā atradās šauru, līkumotu ieliņu mudžeklis, ieliņu abās pusēs drūzmējās renesanses un baroka laiku palazzi, saspiestas kopā, ignorējot jebkādu simetriju, hronoloģiju vai plānu. Viņi nevis iebrauca centrā, bet pajoņoja garām milzīgam betonētam futbola stadionam, pārnesās pāri augstam dzelzceļa tiltam, tad aiztraucās pa vienu no jaunajām maģistrālēm, kas bija savairojušās pa visu Itālijas kontinenta daļu, atzīstot automobiļu galīgo triumfu.

Neieslēdzis virzienu rādītāju, šoferis pēkšņi cirtās pa kreisi un lejup pa šauru ceļu, kuram labajā pusē slējās cementa siena ar stieplēm gar augšmalu. Bruneti redzēja, ka aiz mūra paceļas gigantisks komunikāciju antenas šķīvis. Mašīna iegriezās platā līkumā pa labi, un priekšā pavērās vaļēji vārti, pie kuriem stāvēja vairāki bruņoti sargi. Divi formās tērpušies karabinieri, kuriem pie sāniem nevērīgi šūpojās automāti, un amerikāņu karavīrs kaujas apģērbā. Šoferis piebremzēja, nenoteikti pamāja uz automātiem, kas nolīgojās un noliecās uz leju kā pazīšanās zīme, tad to stobri sekoja mašīnas kustībai bāzes teritorijā. Bruneti ievēroja, ka amerikānis pavadīja viņus ar skatienu, bet apturēt nemēģināja. Ass pagrieziens pa labi, tad vēl viens, un viņi apstājās pie zemas cementa ēkas.

Šis ir mūsu štābs, šoferis paziņoja. Majora Ambrodžani kabinets ir ceturtais labajā pusē.

Bruneti pateicās un iegāja ēkā. Grīda bija no cementa, sienas klāja ziņojumu dēļi, pie kuriem bija piespraustas zīmītes gan angļu, gan itāļu valodā. Kreisajā pusē viņš ieraudzīja uzrakstu "MP iecirknis". Mazliet tālāk uz priekšu bija redzamas durvis un tām blakus kartīte, uz kuras bija uzdrukāts "Ambrodžani". Nekāda amata nosaukuma, tikai vārds. Bruneti pieklauvēja, pagaidīja aicinājumu "Avanti"[6] un gāja iekšā. Rakstāmgalds, divi logi, augs, kas izmisīgi ilgojās pēc ūdens, kalendārs un aiz rakstāmgalda vērsim līdzīgs vīrs, kura kakls atklāti dumpojās pret formas frenča apkaklītes žņaugiem. Platie pleci izspīlēja formas blūzes audumu; pat delnu locītavas cieši apžņaudza piedurkņu gali. Uz pleciem

Bruneti redzēja druknu torni un vienu majora zvaigznīti. Kad ienāca Bruneti, kabineta saimnieks piecēlās, paskatījās rokas pulkstenī, kura siksniņa tik tikko apjoza roku, un jautāja:

-    Komisārs Bruneti? -Jā-

Smaids, kas izpletās par karabiniera seju, savā sirsnība un vienkāršībā bija gandrīz eņģelisks. Mans dievs, vīrietim vaigos bija bedrītes!

-     Priecājos, ka atradāt laiku veikt tālo ceļu no Venēcijas. Pārsteidzoši graciozi viņš apgāja apkārt galdam un pavilka tā priekšā stāvošo krēslu. Lūdzu, sēdieties. Vai gribat kafiju? Lūdzu, lieciet portfeli uz galda. Viņš gaidīja Bruneti atbildi.

-    Jā, no kafijas es neatteiktos.

Majors piegāja pie durvīm, pavēra tās un uzsauca kādam gaitenī:

-    Pino, atnes mums divas kafijas un pudeli minerālūdens.

Majors atgriezās kabinetā un apsēdās savā vietā.

-    Atvainojiet, ka nevarējām aizsūtīt mašīnu jums pakaļ uz Venēciju, bet mūsdienās ir grūti dabūt atļauju izbraukt no provinces. Ceru, ka brauciens bija ērts.

Bruneti no ilgi uzkrātas pieredzes zināja, ka nepieciešams ievērojamu laiku veltīt šādām lietām paošņāties, parakņāties, novērtēt otru cilvēku un vienīgais veids, kā to izdarīt, bija pieklājības frāžu un komplimentu bārstīšana.

-    Ar vilcienu viss bija kārtībā. Precīzi laikā. Padujā mudžēt mudž no studentiem.

-    Man dēls tur mācās, Ambrodžani palepojās.

-    Tiešām? Kurā fakultātē?

-    Medicīnas, Ambrodžani pateica un nogrozīja galvu.

-Vai tā nav laba fakultāte? Bruneti jautāja patiesā

neizpratnē. Viņam vienmēr bija teikts, ka Padujas Universitātē ir vislabākā medicīnas fakultāte visā valstī.

-    Nē, ne jau tas, majors atbildēja un pasmaidīja. Mani neapmierina tas, ka viņš par savu profesiju izvēlējies medicīnu.

-    Kā tā? Bruneti joprojām nesaprata. Tas taču bija jebkura itāļa sapnis: policists, kura dēls mācās medicīnas fakultātē. Kāpēc?

-    Es gribēju, lai viņš kļūst par mālderi. Ambrodžani atkal skumīgi papurināja galvu. Bet viņš grib kļūt par dakteri.

-    Mālderi?

-Jā, majors apstiprināja. Tad, ar smaidu ievilkdams atkal vaigos bedrītes, paskaidroja: Ne jau māju. Viņš pamāja ar roku sev aiz muguras, un Bruneti pamanīja, ka kabineta sienas bija izraibinātas ar nelielām glezniņām; gandrīz visās bija redzamas jūras ainavas, dažās piļu drupas, bet visas izpildītas izsmalcinātā stilā, kas imitēja astoņpadsmit! gadsimta neapoliešu skolu.

-    Jūsu dēla darbi?

-     Nē, Ambrodžani teica, tā tur. Viņš norādīja uz vietu durvju kreisajā pusē, kur Bruneti redzēja vecas sievietes portretu, kura pašapzinīgi raudzījās skatītājā, un rokās viņa turēja pusnomizotu ābolu. Šai glezniņai trūka pārējo darbu izsmalcinātības, lai ari tā nebija slikta tradicionālā nozīmē.

Ja pārējo gleznojumu autors būtu bijis dēls, Bruneti būtu sapratis majora nožēlu par to, ka viņš izvēlējies studēt medicīnu. Bet zēns acīmredzami izdarījis pareizo izvēli.

-    Ļoti laba, viņš meloja. Un pārējās?

-    0, tās ir manas. Bet zīmētas pirms daudziem gadiem, kad studēju. Vispirms bedrītes vaigos, un tagad maigie, smalkie gleznojumi. Varbūt šī amerikāņu bāze piedāvās vēl daudz pārsteigumu.

Pie durvīm atskanēja ašs klauvējiens, un tās atvērās, pirms Ambrodžani paguva atbildēt. Kabinetā ienāca kaprālis ar paplāti, uz kuras bija saliktas divas tases kafijas, divas glāzes un pudele minerālūdens. Nolicis paplāti uz Ambrodžani rakstāmgalda, karavīrs izgāja.

-    Vēl arvien karsts kā vasarā, Ambrodžani izmeta. Labāk dzert daudz ūdens.

Viņš paliecās uz priekšu, pasniedza Bruneti kafijas tasi un tad paņēma ari savējo. Kad tases bija iztukšotas un abi policisti turēja rokā glāzi ar minerālūdeni, Bruneti nolēma, ka var sākt runāt par lietu.

-    Vai par šo amerikāni, seržantu Fosteru, ir kaut kas zināms?

Ambrodžani ar strupu pirkstu iebakstīja plānā mapītē, kas gulēja uz galda, acīmredzot tā bija mirušā amerikāņa personīgā lieta.

-    Nekas. Mēs nezinām. Amerikāņi, protams, nedod mums to, kas viņiem ir par šo puisi. Tas ir, viņš pasteidzās izlabot, ja viņiem kaut kas ir.

-    Kādēļ ne?

-    Tas irgarš stāsts, Ambrodžani mazliet vilcinājās, tā liekot noprast, ka viņš grib, lai Bruneti ir uzstājīgāks.

Arvien gatavs pakalpot, komisārs jautāja:

-    Kāpēc? *

Ambrodžani patrinās uz krēsla, kas viņa augumam nepārprotami bija par mazu. Viņš pabakstīja mapīti, iedzēra malku ūdens, nolika glāzi un piedūra mapītei vēlreiz.

-Jūs saprotat, ka amerikāņi ir šeit kopš kara beigām. Viņi uzturējušies šajā bāzē, tā izaugusi lielāka un turpina augt. Viņu ir tūkstošiem, ar visām ģimenēm. Bruneti gaidīja izskaidrojumu, kādēļ šis garais ievads. Tāpēc, ka viņi te nodzīvojuši tik ilgi, un varbūt tāpēc, ka viņu ir tik daudz, viņi sliecas, nu, sliecas uzskatīt bāzi par savu, lai gan līgumā skaidri un gaiši pateikts, ka šī joprojām ir Itālijas teritorija. Joprojām. Daļa no Itālijas. Viņš atkal patrinās.

-    Vai kādas nepatikšanas? Bruneti jautāja. Ar viņiem?

Pēc ilgas klusēšanas Ambrodžani atbildēja:

-    Nē. Ne gluži nepatikšanas. Jūs taču zināt, kādi ir amerikāņi.

To Bruneti bija dzirdējis neskaitāmas reizes par vāciešiem, slāviem, britiem. Visi uzskatīja, ka citas grupas ir īpatnējas, lai gan, šķiet, nekad nebija vienota sprieduma, kādā tieši veidā. Viņš jautājoši izslēja zodu, mudinot majoru turpināt.

-    Tā nav uzpūtība, tā nevarētu teikt. Nedomāju, ka viņiem piemīt pašpārliecinātība, kas nepieciešama īstai uzpūtībai, tādai kā vāciešiem. Vairāk tāda kā privātīpašnieciska attieksme, it kā viss, visa Itālija kaut kādā veidā piederētu viņiem. It kā ticība, ka viņi to sargā, liktu domāt, ka šī zeme pieder viņiem.

-    Vai viņi patiešām mūs sargā? Bruneti pajautāja.

Ambrodžani iesmējās.

-     Laikam jau tā bija, pēc kara. Un varbūt ari sešdesmitajos gados. Bet šaubos, vai tādā pasaulē, par kādu tā kļuvusi tagad, daži tūkstoši gaisa desantnieku Ziemeļitālijā daudz ko mainītu.

-     Vai tā uzskata daudzi? Bruneti uzdeva nākamo jautājumu. Es domāju par armijniekiem, karabinieriem?

-Jā, manuprāt, jā. Bet jāsaprot arī tas, kā amerikāņi raugās uz dzīvi.

Tas Bruneti bija īsts atklājums dzirdēt kādu cilvēku tā runājam. Valsti, kur lielākā daļa valsts institūciju vairs nebija cieņas vērtas, tikai karabinieriem bija izdevies sevi paglābt, un cilvēki vēl visumā ticēja, ka viņi stāv pāri korupcijai. Par pašsaprotamu tas netika uzskatīts, kad vispārējais viedoklis jau to kompromitēja un bija pārvērtis šos pašus karabinierus par populārā mita izsmiekla objektu, klasiskiem ākstiem, kuri nekad neko nav sapratuši un kuru leģendārais stulbums nodrošināja jautrību visai tautai. Tomēr te sēdēja viens no viņiem un mēģināja izskaidrot cita cilvēka uzskatus. Un acīmredzot viņš tos izprata. Neiedomājami.

-    Kādi armijnieki mums te Itālijā ir? Ambrodžani uzdeva nepārprotami retorisku jautājumu. Mēs, karabinieri, visi esam brīvprātīgie. Bet armija viņi visi ir iesaukti obligātajā dienestā, izņemot tos nedaudzos, kas armiju izvēlējušies par savu profesiju. Viņi ir puišeļi, astoņpadsmit deviņpadsmit gadus veci, un par zaldātiem grib būt ne vairāk kā… Majors apklusa, meklējot atbilstošu salīdzinājumu. Ne vairāk kā mazgāt traukus un klāt savas gultas, un, kamēr viņi dien, tieši tas viņiem jādara, visticamāk, pirmo reizi mūžā. Tas ir gads, pusotra, kas pazaudēts, nomests zemē, kamēr viņi būtu varējuši strādāt vai mācīties. Viņi iziet brutālu, stulbu apmācības kursu, aizvada brutālu un stulbu gadu, ģērbjas noplukušās formās un naudu saņem tik maz, ka pat nespēj sevi apgādāt ar cigaretēm. Bruneti to visu zināja. Viņš bija nodienējis savus astoņpadsmit mēnešus.

Ambrodžani ātri sajuta Bruneti gaistošo interesi.

-    Es to visu stāstu tāpēc, lai parādītu, kā amerikāņi uz mums te raugās. Viņu zēni un meitenes, manuprāt, visi ir brīvprātīgie. Armija ir viņu profesija. Viņiem tā patīk. Viņiem par to maksā pietiekami, lai dzīvotu. Un daudzi ar savu darbu arī lepojas. Un šeit, ko viņi redz šeit? Zēnus, kuri labprātāk spēlētu futbolu vai ietu uz ķinīti, bet kuriem tā vietā jādara darbs, kas viņiem riebj, un tāpēc viņi dara to slikti. Tāpēc viņi mūs uzskata par slinkiem.

-    Tātad? Bruneti pārtrauca šos runas plūdus.

-    Tātad, Ambrodžani atkārtoja, viņi mūs nesaprot, un tādēļ viņi slikti domā par mums tādu iemeslu dēļ, kurus savukārt nesaprotam mēs.

-Jums vajadzētu viņus saprast. Jūs esat karavīrs, Bruneti sacīja.

Ambrodžani paraustīja plecus, it kā ar to gribētu teikt, ka pirmām un galvenām kārtām viņš ir itālis.

-    Vai tas ir neparasti, ka viņi parādītu jums lietu, ja viņiem tāda būtu?

-    Nē. Viņi necenšas mums palīdzēt šādās lietās.

-    Major, es īsti nesaprotu, ko jūs domājat ar "šādām lietām".

-    Noziegumus, kuros viņi iesaistīti ārpus bāzes.

Protams, sacīto varēja attiecināt uz jauno vīrieti, kas

miris gulēja Venēcijā, tomēr šie vārdi Bruneti likās savādi.

-    Vai tā notiek bieži?

-    Nē, ne visai. Pirms dažiem gadiem vairāki amerikāņi bija iesaistīti slepkavībā. Afrikānis. Viņi to bija nosituši ar dēļiem. Visi bija apdzērušies. Afrikānis bija dejojis ar balto sievieti.

-    Aizstāvēja savu sievieti? Bruneti jautāja, nemēģinot slēpt savā balsī skanošo sarkasmu.

-    Nē, Ambrodžani atteica. Viņi bija melnie. Vīrieši, kas nogalināja afrikāni, bija melnie.

-    Kas ar viņiem notika?

-    Divi no viņiem dabūja divpadsmit gadus. Viens tika atzīts par nevainīgu un palaists vaļā.

-    Kas tos tiesāja viņi vai mēs? Bruneti gribēja zināt.

-    Viņiem par laimi, mēs.

-    Kāpēc par laimi?

-Jo viņus tiesāja civiltiesā. Tur sodi ir mīkstāki. Un apsūdzība bija par netīšu nogalināšanu. Upuris esot viņus izprovocējis, sasitis viņu mašīnu un bļaustījies. Tāpēc tiesnesis pieņēma lēmumu, ka slepkavas atbildējuši uz draudiem.

-    Cik viņu bija?

-    Trīs karavīri un viens civilais.

-    Tad nu gan draudi, Bruneti noteica.

-    Tiesneši tā nolēma. Un ņēma to vērā. Amerikāņi būtu iesēdinājuši viņus uz divdesmit trīsdesmit gadiem. Ar militāro tiesu joki mazi. Turklāt viņi bija melnie.

-    Vai tam tagad vēl ir kāda nozīme?

Plecu paraustīšana. Savilkta uzacs.

-    Amerikāņi teiktu, ka nav. Ambrodžani iedzēra vēl malku ūdens. Cik ilgi te paliksiet?

-    Šodien. Rit. Vai vēl bijušas līdzīgas lietas?

-    Šad un tad. Parasti viņi ar noziegumiem bāzē tiek galā paši, ja vien troksnis nesaceļas pārāk liels vai nav pārkāpts Itālijas likums. Tad tiekam iesaistīti mēs.

-    Kā ar direktoru? Bruneti jautāja, atcerējies notikumu, kas kļuva par visas valsts avīžu virsrakstiem, tur bija kaut kas par vidusskolas direktoru, kuru apsūdzēja un notiesāja par pedofiliju, sīkumi gan viņa atmiņā bija saglabājušies neskaidri.

-Jā, kā toreiz. Bet parasti viņi paši tiek ar visu galā. I

-    Šoreiz tā nebūs, Bruneti pavisam vienkārši pateica.

-    Nē, šoreiz tā nenotiks. Tā kā puisis nogalināts Venēcijā, tad viņš ir jūsējais, pilnīgi. Bet viņi gribēs pielikt arī savu roku. ļ

-    Kāpēc?

-    Sabiedriskās attiecības, Ambrodžani izmeta, lietojot angļu vārdus. Un viss mainās. Droši vien viņiem ir aizdomas,.ka ilgi vairs te nepaliks, ne šeit, ne citur Eiropā, tāpēc viņi nevēlas, lai notiek kas tāds, kas šo laiku vēl saīsinātu. Viņiem slikta reputācija nav vajadzīga.

-    Izskatās, kal tā bijusi aplaupīšana, Bruneti noi teica.

Ambrodžani ilgi un rāmi skatījās viesī.

-    Kad pēdējo reizi Venēcijā kāds ticis nogalināts laupīšanas dēļ?

Ja Ambrodžani varēja uzdot šādu jautājumu, viņš zināja atbildi.

-    Goda aizskaršana? Bruneti piedāvāja citu motīvu.

Ambrodžani atkal pasmaidīja.

-    Ja kādu nožmiedz goda aizskaršanas dēļ, tad ne jau simt kilometrus no mājām. To nostrādā guļamistabā vai bārā, lai to izdarītu, nav jābrauc uz Venēciju. Ja tas būtu noticis te, iemesls varētu būt sekss vai nauda. Bet tas nav noticis te, tātad izskatās, ka iemeslam jābūt citam.

-    Slepkavība nevietā? Bruneti pajautāja.

-Jā, nevietā, Ambrodžani atkārtoja, viņam acīmredzot šī frāze patika. Un tādēļ jo interesantāka.

7

Ar strupo pirkstu majors pastūma plāno mapīti tuvāk Bruneti un ielēja sev vēl vienu glāzi minerālūdens.

-    Tas ir viss, ko viņi mums iedeva. Tur ir tulkojums, ja jums nepieciešams.

Bruneti noraidoši papurināja galvu un atvēra mapi. Uz vāka ar sarkaniem drukātiem burtiem bija rakstīts: "Fosters Maikls, dz. 28.09.64., SSN 651 34 1054". Viņš šķīra tālāk un atrada iekšpusē pie vāka piespraustu puiša ģīmetnes kseroksa kopiju. Te viņš bija pilnīgi nepazīstams. Asajām, melnbaltajām kontūrām nebija nekā kopīga ar dzeltenīgo nāves masku, ko Bruneti vakar bija skatījis kanāla krastā. Mapītē bija divas ar mašīnu rakstītas lapas, kurās varēja izlasīt, ka seržants Fosters strādā Veselības aizsardzības birojā, ka reiz saņēmis sodu par neapstāšanos pie STOP zīmes bāzes teritorijā, ka pirms gada paaugstināts seržanta pakāpē un ka viņa ģimene dzīvo Bidefordpūlā, Menas štatā.

Otrajā lapā bija dots kopsavilkums sarunai ar kādu itāļu ierēdni no Veselības aizsardzības biroja apliecinājums, ka Fosters labi satiek ar kolēģiem, labi dara savu darbu, ir pieklājīgs un draudzīgs attiecībās ar itāļu civilpersonām, kas arī strādā birojā.

-    Ne visai daudz, vai ne? Bruneti noteica, aizverot mapi un pastumjot to atpakaļ majoram. Ideāls karavīrs. Strādīgs. Paklausīgs. Draudzīgs.

-    Tomēr kāds viņam iegrūdis dunci ribās.

Bruneti atcerējās dakteri Pītersu un pajautāja:

-    Kā ar sievietēm?

-     Es personiski par to neko nezinu, Ambrodžani atbildēja. Taču tas nenozīmē, ka sieviešu nebija. Fosters bija jauns, ciešami runāja itāliski. Tātad viss ir iespējams. Mirkli paklusējis, Ambrodžani piebilda: Ja vien viņš neizmantoja to, ko var nopirkt pie stacijas.

-    Vai tur viņas pulcējas?

Ambrodžani pamāja.

-    Un kā Venēcijā?

Bruneti papurināja galvu.

-     Kopš valdība aizklapēja bordeļus, tādas lietas vairs nenotiek. Nedaudzas jau ir, bet viņas darbojas viesnīcās un mūs neapgrūtina.

-    Te viņas grozās stacijas priekšā, bet, manuprāt, dažām pienākuši grūti laiki. Mūsdienās ir pārāk daudz sieviešu, kas labprāt atdodas, Ambrodžani izmeta, tad papildināja teikto, izsalkušas pēc mīlestības.

Bruneti meitai pavisam nesen bija apritējuši trīspadsmit gadi, tāpēc viņš nevēlējās domāt par to, ko jaunas sievietes būtu ar mieru dot par mīlestību.

-    Vai varu aprunāties ar amerikāņiem?

-    Domāju, jā, Ambrodžani atbildēja un pastiepa roku pēc tālruņa klausules. Mēs teiksim, ka jūs esat Venēcijas policijas priekšnieks. Viņiem tas postenis patiks, tāpēc viņi ar jums runās. Ar nevērīgu familiaritāti majors grieza numuru un, gaidot, kamēr kāds pacels klausuli, pavilka mapīti atpakaļ pie sevis. Visai pārspīlēti viņš sakārtoja nedaudzās papīra lapas un nolika taisni sev priekšā.

Pa telefonu viņš runāja ar stipru akcentu, taču pareizā angļu valodā.

-    Labrīt, Tifānij. Te majors Ambrodžani. Vai majors ir uz vietas? Ko? Jā, es pagaidīšu. Viņš ar plaukstu aizsedza mikrofonu un atrāva klausuli no auss. Viņš ir konferencē. Šķiet, ka amerikāņi dzīvo vienās konferencēs.

-    Vai varētu būt… Bruneti iesāka, bet aprāvās, kad Ambrodžani pavilka viņa roku.

-Jā, paldies. Labrīt, major Batervērt. Šis vārds bija minēts Fostera lietā, bet Ambrodžani to izrunāja kā "Baser-

vērss".

-Jā, major. Pie manis sēž Venēcijas policijas priekšnieks. Jā, mēs viņu uz šo dienu atvedām šurp ar helikopteru. Sekoja ilgāks klusuma brīdis. Nē, viņš var mums veltīt tikai šo dienu. Viņš ieskatījās pulkstenī. Pēc divdesmit minūtēm? Jā, viņš būs klāt. Nē, piedodiet, major, bet es nevaru. Man jāiet uz konferenci. Jā, paldies. Itālis nolika klausuli, tad precīzi pa diagonāli mapītei novietoja zīmuli un sacīja: Majors pieņems jūs pēc divdesmit minūtēm.

-    Un jūsu konference? Bruneti pajautāja.

Ambrodžani tikai atmeta ar roku.

-fā būtu velta laika šķiešana. Ja viņi patiesi kaut ko zina, tad nesaka, un, ja nezina, tad nevar neko pateikt. Tāpēc neredzu iemeslu, kāpēc man vajadzētu tur tērēt savu laiku. Mainījis sarunas tematu, viņš uzdeva jautājumu: Kā jūs runājat angliski?

-    Normāli.

-    Labi, tas atvieglo situāciju.

-    Kas viņš ir par cilvēku, šis majors?

Ambrodžani atkārtoja amerikāņa uzvārdu, ari šoreiz pārslīdot pāri visiem asākajiem līdzskaņiem.

-    Viņš ir sakaru virsnieks. Vai, kā viņi paši saka, "sakaro", viņš lietoja angļu vārdu, viņus ar mums. Abi pasmaidīja par to, cik viegli angļu valoda ļāva runātājam pārvērst lietvārdu par darbības vārdu, itāļu valoda nekādā gadījumā nepieļautu šādu familiaritāti.

-    Un ko šī "sakarošana" nozīmē?

-    0, viņš nāk pie mums, ja mums rodas problēmas, vai otrādi, ja problēmas gadījušās viņiem.

-    Kāda rakstura problēmas?

-Ja kāds bez kārtīgiem personas dokumentiem cenšas tikt iekšā pa vārtiem. Vai ja mēs pārkāpjam viņu satiksmes noteikumus. Vai ja viņi pajautā karabinierim, kāpēc viņš amīšu lielveikalā pērk desmit kilogramus liellopu gaļas.

-    Lielveikalā? Bruneti nobrīnījās.

-Jā, lielveikals. Un boulinga zāle, viņš atkal izmantoja angļu valodu, un kino, pat "Burger King", šis vārds tika pateikts bez mazākā akcenta.

Kā apburts Bruneti atkārtoja vārdus "Burger King" tādā tonī kā bērns sacītu "ponijs", kad viņam tas apsolīts.

To izdzirdīs, Ambrodžani iesmējās:

-    Iespaidīgi, vai ne? Tur ir pašiem sava pasaulīte, kurai nav nekāda sakara ar Itāliju. Viņš pamāja ar roku uz logu. Tur, ārā, atrodas Amerika, komisār. Manuprāt, tādi mēs visi kļūsim. Vēl pēc īsas pauzītes viņš noteica: Amerika.

Un tieši tā Bruneti tika sagaidīts pēc stundas ceturkšņa, kad viņš atvēra NATO vadības štāba durvis un uzkāpa pa trijiem pakāpieniem līdz vestibilam. Pie sienām karājās attēli ar vārdā nenosauktām pilsētām, kuras, spriežot pēc debesskrāpju augstuma un viendabīguma, noteikti atrodas Amerikā. Nacionālā piederība tika skaļi izkliegta arī daudzajās smēķēšanas aizlieguma zīmēs un uzrakstos, kas klāja pie sienām izkārtotos ziņojumu dēļus. Vienīgā itāliskā izpausme bija marmora grīda. Saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem Bruneti uzkāpa pa kāpnītēm, kas atradās turpat viņam priekšā, pagriezās pa labi un iegāja otrajā kabinetā kreisajā pusē. Telpa, kurā viņš nokļuva, bija sadalīta ar cilvēka auguma paneļiem, un sienas, tāpat kā stāvu zemāk, sedza ziņojumu dēļi un drukātas zīmītes. Pie vienas sienas bija nolikti divi atzveltnes krēsli, pārsegti, cik pa gabalu varēja spriest, ar biezu, pelēku plēvi. Blakus durvīm labajā pusē pie rakstāmgalda sēdēja jauna sieviete, kura varēja būt vienīgi amerikāniete. Viņai bija gaiši mati, īsi apcirpti virs zilajām acīm, bet mugurpusē tie nokarājās teju vai līdz viduklim.

Deguns apbiris vasarraibumiem, zobi tik lieliski, kādi raksturīgi amerikāņiem un turīgākajiem itāļiem. Viņa vērsās pie ienācēja ar mirdzošu smaidu; lūpas kaktiņos savilkās uz augšu, bet acis palika savādi neizteiksmīgas un bezkaislīgas.

-    Labrīt, Bruneti sveicināja, atbildot uz smaidu. Mans vārds ir Bruneti. Majors mani gaida.

Meitene piecēlās no galda, atklājot skatienam augumu, kas bija tikpat nevainojams kā zobi, un izgāja pa spraugu nodalījumā, lai arī tikpat viegli būtu varējusi piezvanīt vai uzkliegt pāri nožogojumam. Bruneti dzirdēja, kā otrpus panelim sekretāres balsij atbildēja dobjāka balss. Pēc dažām sekundēm viņa atkal parādījās spraugā un pamāja apmeklētājam:

-    Lūdzu, nāciet, kungs.

Aiz rakstāmgalda sēdēja jauns gaišmatis, kurš, šķiet, tik tikko pārkāpis divdesmit gadu slieksni. Bruneti paskatījās uz viņu un tikpat ātri novērsās, jo majors gandrīz dzirkstīja, mirdzēja. No jauna pievērsis skatienu virsniekam, Bruneti redzēja, ka tas nebija mirdzums, tikai jaunība, veselība un priekšrocība, ka kāds cits rūpējas par viņa formas tērpu.

-    Policijas priekšnieks Bruneti? viņš jautāja un piecēlies palika stāvam aiz galda. Bruneti izskatījās, ka viņš tikko iznācis no dušas vai vannas: āda bija stingra, spīdoša, it kā viņš skuvekli būtu nolicis tikai tad, kad vajadzēja paspiest Bruneti roku. Kamēr viņi sarokojās, Bruneti ievēroja amerikāņa acis, skaidras, dzidri zilas, tādā krāsā, kādā pirms divdesmit gadiem bija lagūnas ūdens.

-    Ļoti priecājos, ka varējāt ierasties no Venēcijas, lai aprunātos ar mums, virsniek Bruneti vai priekšnieka kungs?

-    Priekšnieka vietnieks, Bruneti izlaboja, piešķirot sev paaugstinājumu cerībā, ka tas dos brīvāku pieeju informācijai. Viņš pamanīja uz majora Batervērta rakstāmgalda kastītes ienākošiem un izejošiem dokumentiem; ienākošo kastīte bija tukša, izejošajiem domātā pilna.

-    Lūdzu, sēdieties, Batervērts uzaicināja un gaidīja, līdz Bruneti apsēžas, tikai tad ieņēma pats savu vietu. No vidējās atvilktnes amerikānis izņēma mapi, šī bija tikai par mata tiesu biezāka par to, kas bija Ambrodžani rīcībā. Jūs šeit esat ieradies sakarā ar seržanta Fostera lietu, vai ne?

-Jā-

-    Ko jūs vēlētos uzzināt?

-    Es vēlētos uzzināt, kas viņu nogalināja, Bruneti bezkaislīgi atbildēja.

Batervērts mirkli šaubījās, nebūdams drošs, kā reaģēt uz šo piezīmi, tad nolēma uzņemt to kā joku.

-Jā, viņš sacīja, iesmejoties tik īsi, ka šīs skaņas tik tikko pārvēlās pār lūpām, to gribētu mēs visi. Bet diemžēl es nedomāju, ka mums būtu informācija, kas varētu palīdzēt to noskaidrot.

-    Kāda informācija ir jūsu rīcībā?

Viņš pastūma mapīti Bruneti. Labi zinādams, ka vāki saturēs to pašu materiālu, ko tikko bija lasījis, Bruneti atvēra mapi un vēlreiz visu pārlasīja. Te esošā fotogrāfija atšķīrās no Ambrodžani materiāliem pievienotās. Pirmo reizi, kaut gan bija redzējis'^mirušā seju un kailo augumu, Bruneti skaidri redzēja, kāds izskatījies Fosters. Šajā attēlā puisis bija glītāks, ar īsām ūsiņām, kuras viņš bija noskuvis īsi pirms nāves.

-    Kad šī fotogrāfija uzņemta?

-    Droši vien, stājoties dienestā.

-    Un kad tas bija?

-    Pirms septiņiem gadiem.

-    Cik ilgi viņš nodzīvojis Itālijā?

-    Četrus gadus. Faktiski viņš pavisam nesen kārtoja dokumentus, lai varētu palikt te.

-    Kā, lūdzu? Bruneti nesaprata.

-    Pagarināja līgumu. Vēl uz trim gadiem.

-    Un viņš būtu palicis šeit?

-Jā.

Atcerējies kādu lietas materiālos lasītu faktu, Bruneti iejautājās:

-    Kā viņš iemācījās itāļu valodu?

-    Kā, lūdzu? Šoreiz nesaprata Batervērts.

-Ja Fosters te strādāja pilnu slodzi, viņam neatlika daudz laika jaunas valodas apgūšanai, Bruneti paskaidroja.

-     Tanti di noi parliamo Italiano,[7]batervērts atbildēja ar šausmīgu akcentu, taču saprotamā itāļu valodā.

-Jā, protams, Bruneti sacīja un pasmaidīja, viņš noprata, ka tieši tādu reakciju uz savu itāļu valodas prasmes demonstrējumu gaidīja majors. Vai viņš šeit dzīvoja? Te ir kazarmas, vai ne?

-Jā, Batervērts atbildēja. Bet seržantam Fosteram bija pašam savs dzīvoklis Vičencā.

Bruneti zināja, ka dzīvoklis noteikti pārmeklēts, tādēļ viņš neapgrūtināja sevi ar jautājumu, vai tas izdarīts.

-    Vai jūs kaut ko atradāt?

-Nē.

-    Vai man būtu iespējams tur ieskatīties?

-     Domāju, ka tas nav nepieciešams, Batervērts steidzās noraidīt lūgumu.

-     Es arī domāju, ka tas nav nepieciešams, Bruneti piekrita ar vieglu smaidu lūpās. Taču es gribētu redzēt, kur upuris dzīvoja.

-    Tas neatbilst parastajai izmeklēšanas procedūrai.

-     Nezināju, ka jums izstrādāta tāda procedūra, Bruneti nobrīnījās. Viņš zināja, ka vai nu karabinieri, vai Vičencas policija bez iebildumiem ļautu viņam apskatīt dzīvokli, bet viņš gribēja vismaz šajā izmeklēšanas stadijā saglabāt iespējami labākas attiecības ar visām iesaistītajām varas iestādēm.

-    To droši vien varēs nokārtot, Batervērts piekāpās.

-    Kad jums būtu izdevīgi?

-    Nekādas steigas nav. Šopēcpusdien. Rit.

-     Nezināju, ka esat paredzējis šeit ierasties ari rit, policijas priekšnieka vietnieka kungs.

-    Tikai tādā gadījumā, ja šodien nepagūšu visu izdarīt, major.

-    Ko vēl jūs gribat darīt?

-     Labprāt aprunātos ar cilvēkiem, kas Fosteru pazina, kas ar viņu kopā strādāja. Starp mapītē saliktajiem papīriem Bruneti bija ievērojis izziņu, ka nelaiķis bāzē bija apmeklējis universitātes nodarbības. Līdzīgi romiešiem, šie jaunās impērijas celtnieki pārvietojoties ņēma savas skolas līdzi.

-     Varbūt ar cilvēkiem, ar kuriem viņš kopā mācījās universitātē.

-    Droši vien kaut ko varēs sarunāt, lai arī man jāatzīst, ka neredzu iemeslu, kāpēc to vajadzētu darīt. Mēs vadīsim izmeklēšanu mūsu pusē. Amerikānis apklusa, it kā gaidot, ka Bruneti iebildis. Taču, kad viņš neko neteica, majors turpināja: Kad jūs gribētu doties uz dzīvokli?

Bruneti iemeta<skatienu pulkstenī. Bija jau gandrīz pusdienas laiks.

-    Varbūt kaut kad pēcpusdienā. Ja jūs man izstāstītu, kur dzīvoklis atrodas, tad es teiktu, lai mans šoferis piebrauc tur pa ceļam uz staciju.

-    Vai gribat, lai braucu jums līdzi, policijas priekšnieka vietnieka kungs?

-Jūs esat ļoti laipns, major, bet diez vai tas ir nepieciešams. Iedodiet man tikai, lūdzu, adresi.

Majors Batervērts pavilka sev tuvāk bloknotu un, pat neieskatījies lietas materiālos, uzrakstīja uz lapiņas adresi un pasniedza Bruneti.

-    Tas nav tālu no šejienes. Esmu pārliecināts, ka šoferim nebūs grūti to atrast.

-    Paldies, major, Bruneti pateicās un piecēlās. Vai jums būtu iebildumi, ja es kādu laiciņu vēl pakavētos te, bāzē?

-    Garnizons, Batervērts steigšus izlaboja. Šis ir garnizons. Bāzes ir gaisa spēkiem. Armijā ir garnizoni.

-    Ak tā, skaidrs. Itāļu valodā abus sauc par bāzēm. Vai es drīkstu te kādu laiciņu pakavēties?

Tikai pavisam īsu brīdi šaubījies, Batervērts atbildēja:

-    Kādēļ ne?

-    Un vēl par dzīvokli, major. Kā es tikšu iekšā?

Majors Batervērts piecēlās un nāca apkārt galdam.

-    Mums tur ir divi cilvēki. Es piezvanīšu un pateikšu, ka jūs būsiet.

-    Paldies, major, Bruneti sacīja un pastiepa roku.

-    Nav par ko. Priecājos, ka varēju palīdzēt. Batervērta rokasspiediens bija spēcīgs un ciešs. Bet, kamēr viņi sarokojās, Bruneti iedomājās, ka amerikānis nebija lūdzis ziņot, ja viņš kaut ko atklāj par mirušo.

Lielajā kabinetā blondīnes pie rakstāmgalda vairs nebija. Vienā galda galā stāvošā datora ekrāns vizēja tikpat neizteiksmīgi, cik iepriekš sekretāres seja.

-    Uz kurieni, priekšniek? jautāja šoferis, kad Bruneti iekāpa mašīnā.

Viņš pasniedza vadītājam lapiņu ar Fostera adresi.

-    Vai jūs zināt, kur tas ir?

-    Borgo Casalel Jā. Tūlīt aiz futbola stadiona.

-    Vai pa to ceļu, pa kuru braucām šurp?

-Jā. Šurpceļā pabraucām stadionam garām. Vai gribat tagad braukt uz turieni?

-    Nē, vēl ne. Vispirms es gribētu kaut ko ieēst.

-    Nekad neesat te bijis?

-    Nē, neesmu. Vai jūs te dzīvojat sen?

-    Sešus gadus. Bet man paveicies, ka esmu nozīmēts uz šejieni. Esmu no Skio, viņš paskaidroja, pieminot pilsētiņu apmēram pusstundas brauciena attālumā.

-    Tās ir ļoti savādas, vai ne? Bruneti jautāja, pamājot ar roku uz apkārtējām ēkām.

Šoferis piekrītoši palocīja galvu.

-    Kas vēl te ir bez birojiem? Majors Ambrodžani pieminēja lielveikalu.

-    Kinoteātris, peldbaseins, bibliotēka, skolas. Vesela pilsēta. Viņiem ir pat pašiem sava slimnīca.

-    Cik amerikāņu te ir? Bruneti jautāja.

-    īsti nezinu. Kādi pieci tūkstoši būs, gan kopā ar sievām un bērniem, tā vismaz es domāju.

-    Vai jums viņi patīk? Bruneti tincināja.

Šoferis paraustīja plecus.

-    Kādēļ ne? Viņi ir draudzīgi. Diez vai šo piezīmi varētu uzskatīt par dedzīgu ieteikumu. Mainot sarunas tematu, policists pajautāja: Gribat ēst te vai ārpus bāzes?

-    Ko ieteiksiet?

-    Vislabākā vieta ir itāļu mensa". Tur var dabūt normāli paēst. Šie vārdi lika Bruneti aizdomāties, nez ko amerikāņi pasniedz savās ēstuvēs. Kniedes? Bet šodien tā ir slēgta. Streiks. Nu, tas apstiprina, ka ēdnīca pieder itāļiem, pat amerikāņu militārā iestādē.

-    Vai ir vēl kāda vietiņa?

Neko neatbildējis, šoferis pagrūda ātrumu pārslēgu un sāka braukt. Pēkšņi viņš apsvieda mašīnu teju vai uz vietas apkārt un traucās atpakaļ uz galveno ceļu, kas sadalīja garnizonu divās daļās. Viņi vairākkārt apbrauca mājas un automašīnas, kaut arī nevienam no šiem manevriem Bruneti neredzēja jēgu, un drīz apstājās kārtējās zemās cementa ēkas priekšā.

Bruneti palūkojās pa mašīnas aizmugures logu un redzēja, ka viņi apstājušies pa diagonāli taisnam stūrim, ko veidoja divi veikali. Virs viena stiklotajām durvīm viņš izlasija uzrakstu "Ēdienu galerija". Vai tas nerimējās ar gaļas rīšanu? Vai tā lauvas neizdarljās ar savu laupījumu? Otrs uzraksts vēstīja "Baskin Robbins". Diez cik optimistiski vis nebija, un Bruneti pajautāja:

-    Kafija?

Šoferis ar galvu norādīja uz otrajām durvīm, skaidri varēja redzēt, ka viņš nevar sagaidīt, kad Bruneti izkāps. Kad viņš to izdarīja, policists paliecās atpakaļ pāri sēdekļa atzveltnei un sacīja:

-    Atgriezīšos pēc desmit minūtēm, tad aizcirta durvis un, spēji uzņemot ātrumu, atstāja Bruneti stāvam uz ietves; pārsteidzoši, bet viņš jutās pamests un neiederīgs. Tikai tagad virs otrajām durvīm labajā pusē viņš pamanīja izkārtni, kuras autors noteikti bijis amerikānis, "Kapučino bārs".

Iegājis iekšā, komisārs palūdza aiz letes stāvošajai sievietei kafiju un, zinādams, ka nav cerību tikt pie pusdienām, ari radziņu. Tas vairāk izskatījās pēc mīklas pikuča, ari pirkstos tas likās kā mikla, bet garšoja pēc kartona. Bruneti uzlika uz letes trīstūkstoš liru banknotes. Sieviete paskatījās uz naudu, tad uz pircēju, paņēma liras un nolika uz letes tādas pašas monētas, kādas viņš bija atradis mirušā Fostera kabatās. Prātā iešāvās doma, vai sieviete nedod kādu mājienu, bet, ciešāk ielūkojoties viņas sejā, bija skaidrs, ka viņa tikai izdod pareizo atlikumu.

Bruneti izgāja no bāra un apstājās ārpusē, apmierināts, ka, gaidot atgriežamies mašīnu, var izjust garnizona vispārējo noskaņu. Viņš apsēdās uz soliņa veikalu priekšā un vēroja garāmejošos ļaudis.

Viens otrs paskatījās uz viņu, cilvēku, kurš uzvalkā un ar kaklasaiti sēž uz soliņa, pilnīgi neiederīgs šo ļaužu vidū. Daudziem no garāmgājējiem gan vīriešiem, gan sievietēm mugurā bija formas tērps. Vairumam no civilā ģērbtajiem kājās bija šorti un tenisa čības, bet daudzas sievietes un visvairāk tieši tās, kurām nevajadzētu, bija uzvilkušas krekliņus ar lencītēm. Izskatījās, ka ļaudis ir sagatavojušies doties vai nu karā, vai uz pludmali. Lielākā tiesa vīriešu bija labā fiziskā formā un spēcīgi; krietna daļa sieviešu bija drausmīgi, biedējoši resnas.

Mašīnas garām brauca lēnām, jo šoferi meklēja vietu, kur apstāties: lielas mašīnas, japāņu mašīnas, mašīnas ar jau redzētajām AFI numura zīmēm. Gandrīz visām logi bija ciet, bet gaisa kondicionētāju atvēsinātajos salonos atšķirīgos decibelos dārdēja rokmūzika.

Ļaudis draudzīgi un laipni staigāja, savstarpēji apsveicinājās, pārmija patīkamus vārdus, pilnīgi jūtoties kā mājās savā mazajā amerikāņu ciematā Itālijā.

Pēc desmit minūtēm tieši pretī Bruneti apstājās mašīna. Viņš iekāpa un apsēdās aizmugurējā sēdeklī.

-    Vai tagad gribat braukt uz to adresi? šoferis jautāja.

-Jā, Bruneti atbildēja, mazliet jau noguris no Amerikas.

Ātrāk par pārējām bāzes mašīnām viņi devās uz galvenajiem vārtiem un izbrauca ārā. Tūlīt aiz tiem pagriezās pa labi un brauca atpakaļ uz pilsētu, atkal šķērsojot dzelzceļa tiltu. Tikuši lejā natilta, viņi pagriezās pa kreisi, tad pa labi un nobremzēja iepretī piecstāvu ēkai, kas stāvēja dažus metrus atstatu no ielas. Viņi redzēja pie vārtiem tumši zaļu džipu, kura priekšējos sēdekļos sēdēja divi karavīri amerikāņu formas tērpos. Bruneti devās pie viņiem. Viens izkāpa no džipa.

-    Esmu komisārs Bruneti no Venēcijas, viņš stādījās priekšā, atgriežoties pie savas dienesta pakāpes, tad piebilda: Majors Batervērts mani atsūtīja apskatīt Fostera dzīvokli. Varbūt tā nebija gluži taisnība, taču katrā ziņā tuvu tai.

Pēc pavirša žesta, kas varēja būt salutēšana, karavīrs iebāza roku kabatā un izvilka atslēgu saišķi.

-    Sarkanā ir no parādes durvīm, komisār, karavīrs skaidroja. 3B dzīvoklis trešajā stāvā. Lifts pa labi no ieejas.

Bruneti iekāpa liftā un jutās iespīlēts un neomulīgi tādā šaurībā. 3B dzīvokļa durvis atradās tieši pretī liftam un bija viegli atslēdzamas.

Bruneti atgrūda durvis un ieraudzīja parastās marmora grīdas. Viņam priekšā atradās gaitenis, kura galā bija vēl vienas durvis, kas stāvēja pusvirus. Telpas labajā pusē bija vannasistaba, bet kreisajā maza virtuvīte. Abas bija tīras, visi priekšmeti atradās savās vietās. Taču komisāram krita acīs, ka virtuvē iespiests milzīgs ledusskapis, prāva četru riņķu plīts, kurai blakus bija novietota tikpat liela apmēra veļas mazgājamā mašīna; abas elektroierīces bija pieslēgtas transformatoram, kas samazināja itāļu 220 voltus uz amerikāņu no voltiem. Vai viņi šo mājsaimniecības tehniku bija veduši visu ceļu no Amerikas? Virtuvē atlika nedaudz vietas nelielam četrstūrainam galdiņam, pie kura stāvēja tikai divi krēsli. Pie sienas bija piestiprināts gāzes sildītājs, kas, šķiet, nodrošināja silto ūdeni gan krānā, gan radiatoros.

Nākamās durvis veda uz divām guļamistabām. Vienā stāvēja divguļamā gulta un apjomīgs skapis. Otra bija pārveidota par darbistabu, tajā bija ielikts galds ar datora tastatūru un monitoru, kas pieslēgts printerim. Plauktos bija saliktas grāmatas un stereoaparatūra, zem kuras rindā glīti izkārtoti kompaktdiski. Bruneti apskatīja grāmatas: vairums izrādījās mācību literatūra, pārējās ceļojumu apraksti un vai tas varētu būt? grāmatas par reliģiju. Dažas viņš izņēma un aplūkoja tuvāk. "Kristieša dzīve šaubu laikmetā", "Garīgā transcendence" un "Jēzus: nevainojama dzīve". Pēdējās grāmatas autors bija mācītājs Maikls Fosters. Nelaiķa tēvs?

Mūzika, cik Bruneti varēja spriest, bija roks. Viņš atcerējās, ka dzirdējis Rafaēli un Kjaru pieminam dažus no redzamajiem vārdiem, bet apšaubīja, vai spētu atpazīt mūziku.

Viņš ieslēdza disku atskaņotāju un nospieda pogu, kas lika atvērties disku nodalījumam. Tas atvērās kā slimnieka mute, kuram ārsts licis parādīt mēli, un lēnām izslidināja disku turētāju. Tukšs. Bruneti to iebīdīja atpakaļ un izslēdza atskaņotāju. Tad ieslēdza pastiprinātāju un lenšu magnetofonu. Uz paneļa iegailējās spuldzītes, apstiprinot, ka abas ierīces darbojas. Bruneti atkal tos izslēdza. Viņš ieslēdza datoru, pagaidīja, līdz uz ekrāna parādās burti, un atkal izslēdza.

Skapī sakārtie apģērbi nebija runīgāki. Komisārs atrada trīs pilnībā nokomplektētus formas tērpus žaketes arvien vēl ķīmiskās tīrītavas plēves maisos, rūpīgi iekārtas skapī blakus tumši zaļām biksēm. Tur bija vēl daži džinsi, kārtīgi pārlocīti pakaramajiem, trīs četri krekli un tumši zils uzvalks no kaut kāda sintētiska auduma. Gandrīz izklaidīgi Bruneti pārbaudīja žaketes un visu bikšu kabatas, bet neko neatrada ne sīknaudu, ne papīrus, ne ķemmi. Vai nu seržants Fosters bijis ļoti kārtīgs jauneklis, vai amerikāņi te bijuši jau pirms Bruneti.

Komisārs iegāja vannasistabā, pacēla poda vāku, ielūkojās tukšajā ūdens tvertnē, tad vāku atkal aizvēra. Atvēris zāļu skapīša spoguļdurtiņas, Bruneti noskrūvēja vāciņus pāris pudelītēm.

Virtuvē viņš ačtaisīja pārmērīgi lielā ledusskapja augšējās daļas durvis. Ledus. Nekas vairāk. Zemāk daži āboli, atkorķēta baltvīna pudele un nedaudz savecējis, plēvē ietīts siera gabaliņš. Cepeškrāsnī atradās tikai trīs tukšas pannas; arī veļas mazgājamā mašīna bija tukša. Bruneti nostājās ar muguru pret darba virsmu un lēnām laida skatienu apkārt pa telpu. Augšējā atvilktnē viņš sameklēja nazi, paņēma vienu no abiem pie galda stāvošajiem krēsliem un nolika zem ūdens sildītāja. Uzkāpis uz krēsla, Bruneti ar nazi atskrūvēja skrūves, kas saturēja sildītāja priekšējo paneli. Kad skrūves kļuva pavisam vaļīgas, viņš sabēra tās žaketes kabatā. Atskrūvējis pēdējo, viņš iebāza kabatā ari nazi un kustināja paneli no vienas puses uz otru, līdz tas nonāca nost. Bruneti nolika to uz krēsla, atbalstot sev pret kāju.

Ūdens sildītājam iekšpusē pie sienas ar līmlenti bija piestiprināti divi plastikāta maisiņi. Tajos atradās smalks, balts pulveris, pēc Bruneti vērtējuma apmēram kilograms. Izņēmis no kabatas mutautiņu, viņš ietina tajā roku un norāva no sienas vispirms vienu, tad otru maisiņu. Lai pilnībā apstiprinātu to, ko viņš jau zināja, Bruneti atvēra vienu maisiņu, apslapināja rādītājpirksta galu un pamērcēja pulverī. Pielicis pirkstu pie mēles, viņš sajuta viegli metālisko, ne ar ko nesajaucamo kokaīna garšu.

Pieliecies viņš nolika abus maisiņus uz letes. Tad pacēla priekšējo paneli, rūpīgi novietodams to vietā tā, lai skrūvju caurumiņi sakrīt. Lēnām viņš ielika četras skrūves un iegrieza atpakaļ. Viņš parūpējās, lai augšējo skrūvju gropes atrastos pilnīgi horizontāli, bet apakšējo tikpat vertikāli.

Bruneti paskatījās pulkstenī. Dzīvoklī viņš bija uzturējies piecpadsmit minūtes. Amerikāņi dzīvokļa pārmeklēša-

*V

nai bija varējuši veltīt pusotru dienu; arī itāļu policijai bija tikpat daudz laika. Tomēr Bruneti abus maisiņus bija atradis nepilnā stundas ceturksnī.

Kad komisārs atvēra viena sienas skapīša durvis, viņš tur ieraudzīja tikai trīs vai četrus pusdienu šķīvjus. Viņš paskatījās zem izlietnes un atrada meklēto divus polietilēna maisiņus. Aizvien vēl turēdams roku aptītu ar kabatlakatu, Bruneti ievietoja katru kokaīna maisiņu lielākajā maisā un pēc tam žaketes iekškabatā. Piedurknē noslaucījis nazi, viņš atlika to atpakaļ atvilktnē, tad izmantoja kabatlakatu, lai no sildītāja virsmas nodzēstu visus pirkstu nospiedumus.

Bruneti izgāja no dzīvokļa un aizslēdza durvis. Ārā viņš vērsās pie džipā sēdošajiem amerikāņu karavīriem, apmierināti viņiem uzsmaidīdams.

-    Paldies, viņš teica un sniedza atslēgas tam, kurš bija viņam tās iedevis.

-    Nu? karavīrs ieprasījās.

Nekā. Es tikai gribēju redzēt, kā viņš dzīvojis. Ja arī karavīru izbrīnīja Bruneti atbilde, viņš to neizrādīja.

Bruneti atgriezās pie mašīnas, iekāpa un teica šoferim, lai ved viņu uz staciju. Viņš paguva uz starppilsētu vilcienu, kas atiet no Milānas trijos piecpadsmit, un sagatavojās pavadīt laiku atceļā uz Venēciju tāpat kā šurpbraucot sēžot, skatoties ārā pa vilciena logu un domājot, kādēļ ticis noslepkavots jaunais amerikāņu karavīrs. Bet tagad viņam bija jauna doma, ko pievienot iepriekšējām: kāpēc dzīvoklī pēc saimnieka nāves ieliktas narkotikas? Un kas tās varēja ielikt?

8

Kad vilciens sakustējās un izbrauca no Vičencas stacijas, Bruneti devās uz priekšu, meklēdams brīvu kupeju pirmās klases vagonos. Abi plastmasas sainīši novilka viņa krūškabatas, un viņš uzmeta kūkumu, mēģinot cik necik nomaskēt to apjomu. Pēdīgi viņš pirmajā vagonā atrada tukšu kupeju un apsēdās netālu no loga, tad atkal piecēlās un aizbīdīja durvis. Nolicis sett blakus uz sola portfeli, viņš strīdējās pats ar sevi pārvietot kokaīnu portfelī vai ne. Komisārs vēl sēdēja un strīdējās, kad durvis spēji atrāva formas tērpā ģērbies vīrietis. Bruneti acu priekšā aizzibēja halucinācija, kurā viņš redzēja pīšļos satriektu karjeru un sevi cietumā, taču ienākušais vīrietis tikai palūdza uzrādīt biļeti, un narkotiku pārvadātājs bija glābts.

Kad konduktors bija aizgājis, Bruneti visiem spēkiem centās atturēties no rokas bāšanas kabatā vai taustīšanas ar elkoni, lai pārbaudītu, vai sainīši vēl ir savā vietā. Nostrādātajos gados viņam reti bija iznācis nodarboties ar narkotikām, taču saprašanai, ka katrā kabatā ved vismaz dažus simtus miljonus liru, viņš zināja pietiekami: jaunu dzīvokli vienā un priekšlaicīgu pensionēšanos otrā kabatā. Tomēr necik pievilcīga šī doma nelikās. Bruneti ar prieku apmainītu abus sainīšus pret informāciju, kurš tos nolicis tur, kur viņš atrada. Viņš gan nezināja, kurš tos nolicis, toties iemesls, kāpēc tas darīts, bija skaidrāks par skaidru: vai pastāvēja labāks slepkavības motīvs par narkotikām un to tirdzniecību, un vai ir labāks pierādījums narkotiku tirdzniecībai, kā uziet veselu kilogramu kokaīna nogalinātā mājā? Un kurš ir vēl piemērotāks atradēja lomai kā policists no Venēcijas, kuram, kaut tikai ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ, nevarēja būt nekādas saistības ar šo noziegumu vai ar mirušo? Un kas tā par ķezu, kurā jaunais karavīrs iekūlies, ja uzmanības novēršanai vajadzīgs vesels kilograms kokaīna?

Padujā kupejā ienāca pavecāka sieviete un sēdēja, lasīdama žurnālu, līdz Mestrei, kur viņa izkāpa, tā arī nepateikuši Bruneti ne vārda, ne apveltījusi ar skatienu. Kad vilciens ieripoja Venēcijas stacijā, Bruneti paņēma portfeli un izkāpa, pirms tam pārbaudīdams, vai kāds no Vičencā iekāpušajiem cilvēkiem neizkāpj te kopā ar viņu. Izgājis no stacijas ēkas, viņš pagriezās pa labi uz pirmā maršruta kutera piestātnes pusi; tur nonācis, viņš apstājās un atskatījās uz pulksteni, kas slējās stacijas otrā pusē. Tad spēji mainīja virzienu un gāja uz stacijas piazza[8] otru malu, uz piestātni, kur pieturēja otrā maršruta kuteris. Sekotāju nebija.

Dažas minūtes vēlāk no labās puses piebrauca kuteris, un Bruneti bija vienīgais pasažieris, kas iekāpa. Puspiecos vakarā uz klāja nebija daudz cilvēku. Viņš nokāpa pa dažiem pakāpieniem, izgāja cauri pakaļgala kajītei un nonāca uz klāja, kur neviena cita nebija. Kuteris atgāja no krastmalas, izbrauca pa Baskāju tilta apakšu un pa Lielo kanālu devās uz Rialto tiltu un maršruta galapunktu.

Cauri stikla durvīm Bruneti redzēja, ka visi četri kajītē sēdošie cilvēki iegrimuši avīžu lasīšanā. Viņš nolika portfeli uz blakuskrēsla, atvēra to, iebāza roku žaketes krūškabatā un izņēma vienu no sainīšiem. Uzmanīgi, pieskaroties tikai stūrīšiem, viņš to atplēsa vaļā. Pagriezies sāniski, lai labāk apskatītu Dabas vēstures muzeja fasādi, Bruneti pabāza roku zem reliņiem un izbēra balto pulveri kanāla ūdeņos. Neuzkrītoši iebāzis tukšo maisiņu atpakaļ portfeli, viņš atkārtoja šo procedūru ar otru paciņu. Republikas zelta laikmetā dodžs katru gadu izpildīja sarežģītu ceremoniju, iemetot Lielā kanāla ūdeņos zelta gredzenu, tādējādi apstiprinot pilsētas un ūdeņu laulību, kas devusi pilsētai dzīvību, bagātību un varenību. Bet nekad agrāk, Bruneti iešāvās prātā, nekādiem ūdeņiem nav tīšuprāt ziedota lielāka bagātība.

No Rialto tilta viņš kājām aizgāja uz policijas pārvaldi un tiešā ceļā devās uz laboratoriju. Bokēze bija tur, stāvēja pie vienas no daudzajām mašīnām, kuras, šķiet, tikai viņš prata darbināt, un asināja šķēres. Ieraudzījis ienākam Bruneti, viņš izslēdza mašīnu un nolika šķēres sev priekšā uz letes.

Bruneti blakus šķērēm novietoja portfeli, atvēra to un, sargādamies, lai pieskartos tikai stūrīšiem, izņēma abus polietilēna maisiņus. Un nolika tos šķērēm otrā pusē.

-Vai varat noskaidrot, vai uz šiem maisiņiem ir amerikāņa pirkstu nospiedumi? viņš jautāja. Bokēze palocīja galvu. Es nonākšu pie jums, un jūs man pateiksiet, labi? Bruneti sacīja.

Tehniķis atkal palocīja galvu.

-    Ak tad tā? -Jā-

-    Vai gribat, lai pēc nospiedumu noņemšanas es maisiņus pazaudēju? Bokēze jautāja.

-    Kādus maisiņus?

Bokēze pastiepa roku pēc šķērēm.

-    Tiklīdz būšu beidzis šo darbiņu, viņš apsolīja. Viņš nospieda slēdzi, un mašīnas ripa atdzīvojusies sāka griezties. Kad Bokēze atsāka asināt šķēres, Bruneti nomurminātais paldies noslīka spalgajā šņirkstoņā, ko radīja metāla trīšanās pret metālu.

Nolēmis, ka labāk būs iet un aprunāties ar Patu nekā gaidīt aicinājumu, Bruneti pa galvenajām kāpnēm uzkāpa līdz priekšnieka kabinetam un apstājās pie durvīm. Viņš pieklauvēja, izdzirda troksni un vēra durvis. Tikai ar novēlošanos viņš atskārta, ka troksnis, ko bija dzirdējis, nebūt nebija aicinājums ienākt.

Aina bija visklišejiskāko karikatūru un visu birokrātu ļaunāko murgu apvienojums: pie loga stāvēja Anita no Imigrācijas biroja, blūzei abas augšējās pogas bija vaļā; soli no viņas atlēcis pietvīkušais priekšnieka vietnieks Pata. Bruneti vienā skatienā ietvēra notiekošo un nometa portfeli, mēģinādams dot Anitai laiku uzgriezt abiem vīriešiem muguru un aizpogāt blūzi. Kamēr viņa to darīja, Bruneti notupās, lai savāktu^no portfeļa izbirušos papīrus, un Pata apsēdās aiz rakstāmgalda. Anitai blūzes aizpogāšanai vajadzēja tikpat daudz laika kā Bruneti papīru savākšanai un sastūķēšanai atpakaļ portfelī.

Kad viss atkal bija savā vietā, Pata, lietodams formālo "lei"[9], sacīja:

-    Paldies, jaunkundz. Tiklīdz būšu dokumentus parakstījis, likšu nonest tos jums lejā.

Anita palocīja galvu un devās uz durvīm. Ejot garām Bruneti, viņa piemiedza ar aci un plati pasmaidīja, Bruneti neatbildēja ne uz acs piemiegšanu, ne smaidu.

Kad sieviete bija pametusi kabinetu, Bruneti piegāja pie Patas rakstāmgalda.

-    Tikko atgriezos no Vičencas, šef. No amerikāņu bāzes.

-    Ak tā? Un ko jūs atradāt? Pata jautāja, viņa seju aizvien vēl klāja pietvīkuma pārpalikumi, Bruneti vajadzēja sevi piespiest tos ignorēt.

-    Neko daudz. Apskatīju viņa dzīvokli.

-    Vai kaut ko tur atradāt?

-    Nē, šef. Neko. Gribētu aizbraukt tur vēl rit.

-    Kāpēc?

-    Lai aprunātos ar cilvēkiem, kas upuri pazinuši.

-    Kāds no tā būs labums? Tāpat skaidrs, ka tā bija piekaušana, kas izgājusi no rāmjiem. Kuru gan interesē viņa paziņas, un kas viņiem sakāms?

Bruneti pazina Patas pieaugošā aizkaitinājuma pazīmes. Ja viņš nedabūs dusmas izlādēt, tad uzvilksies tiktāl, ka aizliegs Bruneti turpināt izmeklēšanu Vičencā. Tā kā parasta izkaušanās bija visizdevīgākais izskaidrojums, tad tieši uz to Pata vērsis savas cerības un gala rezultātā ari izmeklēšanu.

-Jums noteikti taisnība, šef. Bet es tikai domāju, iekams atradīsim vainīgo, nebūtu par sliktu radīt iespaidu, ka nozieguma iemesls atrodas ārpus pilsētas. Jūs taču zināt, kādi ir tūristi. Pat mazākais nieks viņus izbiedēs un iznīdēs vēlēšanos braukt šurp.

Vai pie šiem vārdiem Patas pietvīkums ievērojami samazinājās vai arī Bruneti tikai to iedomājās?

-    Priecājos, ka esat ar mani vienisprātis, komisār. Pēc pauzes, kuru varēja nosaukt tikai par daudznozīmīgu, Pata piebilda: Vienreiz. Viņš pastiepa labi manikirētu roku un pabīdīja mapīti taisnāk galda centrā. Vai, jūsuprāt, te ir kāda saistība ar Vičencu?

Pirms atbildes Bruneti mirkli klusēja, sajūsmināts par to, cik viegli Pata atbildību par lēmumu pārlika uz viņa pleciem.

-    Nezinu, šef. Bet diez vai mums nāks par ļaunu, ja radīsim iespaidu, ka ir.

Pauze, ar kādu priekšnieks uzņēma dzirdēto, bija mākslinieciska, viņa svārstlšanās par katru procedūras pārkāpumu ideāli līdzsvarojās ar alkām patiesības meklējumos neatstāt akmeni uz akmens. Viņš izņēma no krūškabatas pildspalvu "Mont Blanc Meisterstьck", atvēra mapi un parakstīja trīs dokumentus, un, katru reizi atkārtojot savu vārdu, viņam izdevās šo procesu pavadīt ar gremdēšanos pārdomās un vienlaikus ar skaidri redzamu noteiktību.

-    Labi, Bruneti, ja jūs domājat, ka lietu vislabāk nokārtot šādā veidā, brauciet vēlreiz uz Vičencu. Mēs nevaram pieļaut, ka cilvēki baidītos braukt uz Venēciju, vai ne?

-    Nē, šef, Bruneti atbildēja, viņa balss bija pati nopietnība, nekādā gadījumā. Saglabājot to pašu izlīdzināto toni, viņš pajautāja: Vai vēl kaut kas, šef?

-    Nē, tas viss, Bruneti. Iesniedziet man pilnīgu ziņojumu par visu, ko noskaidrosiet.

-    Protams, Bruneti sacīja un pagriezās pret durvīm, domādams, kādu banalitāti Pata izdomās, ko uzsaukt viņa aizejošajai mugurai.

-    Mēs sauksim to cilvēku pie taisnās tiesas, Pata noteica.

-    Mēs to noteikti izdarīsim, šef, Bruneti atsaucās, ārkārtīgi dedzīgi uzsvērdams priekšnieka lietoto daudzskaitļa formu.

Viņš uzkāpa savā kabinetā, izņēma no portfeļa Panorama numuru, izšķirstīja to un deva Bokēzem apmēram pusstundu pirkstu nospiedumu pārbaudīšanai. Kad šis noteiktais laika sprīdis bija beidzies, viņš atkal devās lejā uz laboratoriju. Šoreiz Bokēze pie mašīnas rotējošā diska turēja maizes naža asmeni. Ieraudzījis Bruneti, viņš izslēdza mašīnu, bet nazi paturēja rokā, ar īkšķi pārbaudot tā asumu.

-    Vai tas jums ir papildu darbs? Bruneti iejautājās.

-    Nē. Mana sieva ik pa dažiem mēnešiem lūdz uzasināt dažādus priekšmetus, un tā to var izdarīt vislabāk. Ja jūsu sieva gribētu kaut ko uzasināt, es ar prieku izpalīdzētu.

Bruneti pateicībā palocīja galvu.

-    Kaut ko atradāt?

-    Jā. Uz viena maisiņa ir labi nospiedumi.

-    Viņa. -Jā-

-    Vēl kāda?

-    Ir pa kādam, visticamāk, sievietes.

-    Un otrs maisiņš?

-    Nekas. Tīrs. Noslaucīts vai ņemts ar cimdiem. Bokēze paņēma papīra gabalu un ar maizes nazi nogrieza no tā mazu strēmelīti. Apmierināts viņš nolika nazi uz galda un pagriezās pret Bruneti. Domāju, ka pirmajā maisiņā bijis kaut kas cits pirms… Bokēze aprāvās, nezinādams, ko teikt …pirms tur ielikta tā otrā viela.

-    Kas tur sākumā bijis?

-    Droši apgalvot neņemos, bet iespējams, ka siers. Iekšpusē bija kaut kādi eļļaini atlikumi. Un tas maisiņš ticis lietots vairāk nekā otrs, skaidri redzams, ka bijis saņurcīts, tāpēc es teiktu, ka vispirms tas izmantots citiem nolūkiem un tikai tad-tur iebērts, ē, pulveris.

Tā kā Bruneti neko neteica, Bokēze pavaicāja:

-    Vai jūs tas nepārsteidz?

-    Nē.

Pa kreisi no asināmā aparāta stāvēja papīra tūta, no kuras Bokēze izņēma nazi ar koka spalu un ar īkšķi pārbaudīja tā asmeni.

-    Nu, ja es vēl ko varu izdarīt, tikai dodiet ziņu. Un pasakiet savai sievai par nažiem.

-Jā, paldies, Bokēze, Bruneti pateicās. Ko jūs izdarījāt ar maisiņiem?

Bokēze ieslēdza mašīnu, pielika nazi pie tecīlas un palūkojās uz Bruneti.

-    Kādiem maisiņiem?

9

Bruneti neredzēja jēgu uzkavēties policijas pārvaldē, jo pastāvēja tikai niecīga iespēja saņemt jaunu informāciju, iekams viņš būs atgriezies no Vičencas, tāpēc atlika portfeli atpakaļ skapī un izgāja no kabineta. Ticis laukā pa parādes durvīm, viņš aši palūkojās abos virzienos, meklēdams kādu, kas liktos neiederīgs šajā ainavā. Tad ātrā gaitā aizgāja pa kreisi, uz Campo Maria Formosa un tālāk uz Rialto, izvēloties šauras šķērsieliņas, kas dotu viņam iespēju izbēgt no jebkura sekotāja, ja tāds būtu, tāpat arī no alkainu tūristu bariem, kuri nemainīgi virzīja savus triecienus uz rajonu ap Svētā Marka laukumu. Ar katru gadu kļuva arvien grūtāk saglabāt pacietību, samierināties ar viņu iešanas stilu un pēkšņo apstāšanos, ar viņu neatlaidīgo vēlēšanos slāt blakus trijatā pat pa-šaurākajām calle. Gadījās brīži, kad Bruneti gribēja viņiem uzkliegt, pat pagrūst malā, tomēr viņš apmierinājās, izgāžot savu agresiju ar vienu paņēmienu viņš atteicās apstāties vai mainīt gaitu, lai ļautu tūristiem fotografēt. Viņš bija pārliecināts, ka šī iemesla dēļ viņa augums, mugura, seja vai elkonis redzams simtiem fotoattēlos un videofilmās; reizēm viņš iztēlojās, cik vīlušies ir vācieši, kas, kamēr Ziemeļjūrā plosās vētra, skatās savas vasaras videofilmas un redz apņēmīgu, tumšā uzvalkā ģērbušos itāli soļojam pa priekšu tantei Gerdai vai onkulim Fricim, aizsedzot, kaut arī tikai uz mirkli, saulē iedegušās, ādas biksēs ģērbtās, apaļīgās ciskas, kad viņi pozē pie Rialto tilta, Sv. Marka bazilikas durvju priekšā vai blakus kādam īpaši pievilcīgam kaķim. Sasodīts, viņš te dzīvoja, tādēļ tūristi varēja pagaidīt ar savām stulbajām bildēm, līdz viņš paiet garām, vai arī aizvest mājā attēlu ar īstu venēcieti, kurš būtu visciešākais jēgpilnais kontakts, kādu jebkurš no viņiem varētu nodibināt ar pilsētu. Un, ak jā, vai viņš nebija laimīgs vīrietis, ka varēja iet mājās pie Paolas? īpaši pirmajā nedēļā pēc nodarbību atsākšanās universitātē.

Lai no tā visa izbēgtu, Bruneti iegriezās "Do Mori", savā iecienītākajā bārā, kas atradās tikai dažus soļus no Rialto tilta, un apsveicinājās ar Roberto, bāra sirmo īpašnieku. Kad abi bija pārmijuši dažus vārdus, Bruneti palūdza glāzi kabernē, vienīgo dzērienu, ko viņš patlaban vēlējās baudīt. Kopā ar vīnu viņš pasūtīja ceptas garneles, kuras vienmēr varēja dabūt šajā bārā, tad nolēma apēst tramezzino, biezas sviestmaizes ar šķiņķi un artišokiem. Izdzēris otru glāzi vīna, viņš pirmo reizi šajā dienā sāka justies kā cilvēks. Paola allaž pārmeta, ka viņš kļūstot kašķīgs, ja ilgi neesot ēdis, un viņš sliecās domāt, ka sievai varētu būt taisnība. Bruneti samaksāja rēķinu un devās projām atgriezās atpakaļ uz Rugetu un turpināja ceļu mājup.

Biankata veikala priekšā viņš apstājās, lai papētītu skatlogā izliktos ziedus. Biankata kungs cauri milzīgajai stikla rūtij ieraudzīja komisāru, pasmaidīja un pamāja ar galvu, tādēļ Bruneti gāja iekšā un palūdza desmit zilus īrisus. Saiņojot ziedus, Biankata pļāpāja par Taizemi, no kuras nupat bija atgriezies pēc nedēļu ilgušas orhideju selekcionāru un audzētāju konferences. Bruneti likās savādi tā pavadīt nedēļu, bet tad viņš apdomājās, ka agrāk pats bija braucis gan uz Dalasu, gan Losandželosu uz policijas semināriem. Kas viņš tāds bija, lai teiktu, ka veselu nedēļu runāt par orhideju ir dīvaināk nekā par to, cik procentu geju sastopami sērijveida slepkavu vidū, vai par dažādiem priekšmetiem, kas izmantoti izvarošanās?

Kāpnes uz Bruneti dzīvokli parasti kalpoja par precīzu skalu, ar ko izmērīt viņa noskaņojumu. Kad Bruneti jutās labi, tad kāpnes gandrīz nemaz nemanīja; kad jutās noguris, tad kājas izskaitīja katru no deviņdesmit četriem pakāpieniem. Šovakar kāds nenoliedzami bija pievienojis pāris kāpņu posmu.

Bruneti vēra durvis, gaidīdams, ka saodīs māju, ēdienaaromātu dažādo smaržu, ko viņš bija pieradis saistīt ar šo vietu, kur viņi dzīvoja. Bet tā vietā, ieejot dzīvoklī, viņam nāsis kutināja tikai svaigi vārītas kafijas aromāts, diez vai pēc tādas smaržas ilgojas vīrietis, kas visu dienu pavadījis, strādādams jā Amerikā.

-    Paola? viņš uzsauca un noskatīja koridoru, kas veda uz virtuvi. Sievas balss atskanēja no pretējās puses, no vannasistabas, un tad viņš saoda arī saldo vannas sāļu aromu, kas plūda viņam pretī ar mitra, silta gaisa vilni. Gandrīz astoņi vakarā, un Paola mazgājas vannā?

Bruneti aizgāja pa gaiteni un nostājās pie puspievērtajām durvīm.

-    Vai tu tur esi? viņš vaicāja. Jautājums bija tik stulbs, ka Paola pat nepagodināja to ar atbildi. Bet atjautāja pretī:

-    Vaļ tu vilksi pelēko uzvalku?

-    Pelēko uzvalku? viņš atkārtoja, ieejot ar tvaiku pilnajā telpā. Viņš redzēja sievas dvielī ievīkstīto galvu, kas, atdalīta no ķermeņa, peldēja uz putu mākoņa, it kā to tur būtu nolicis tas, kas galvu nocirtis. Pelēko uzvalku? viņš atkārtoja vēlreiz, nodomādams, cik dīvains pāris viņi būtu: viņš pelēkajā uzvalkā un viņa ziepju putās.

Paolas acis atvērās, galva pagriezās pret Bruneti un apveltīja viņu ar Skatienu, to skatienu, kas viņam allaž lika prātot, vai Paola redz viņam cauri līdz bēniņos noliktajam čemodānam un novērtē, cik daudz laika viņai prasītu to sakārtot. Ar to pietika, lai Bruneti atcerētos, ka šis ir tas vakars, kad viņi iet uz kazino, kur viņus kopā ar Paolas vecākiem uzaicinājis kāds sens ģimenes draugs. Tas nozīmēja vēlas vakariņas, nenormāli dārgas, kuras vēl sliktākas, bet varbūt labākas viņš nekad netika īsti skaidrībā padarīja fakts, ka par to visu maksāja ģimenes draugs ar savu zelta, bet varbūt platīna kredītkarti. Un tad vienmēr sekoja apmēram stundu ilga spēlēšana vai, vēl sliktāk, vērošana, kā spēlē citi.

Tā kā abas reizes, kad kazino tika atklāta dažāda veida piesavināšanās, izmeklēšanu bija vadījis viņš un tā kā abas reizes viņš bija arī izdarījis arestus, tad direktors un personāls pret Bruneti izturējās ar glaimīgu pieklājību, kas viņam dziļi riebās. Ja viņš spēlēja un vinnēja, tad viņu nepameta doma, vai tikai spēle nav bijusi noorganizēta viņam par labu; ja zaudēja, tad viņam vajadzēja apsvērt iespēju, ka atriebība guvusi apmierinājumu. Viens scenārijs vai otrs, Bruneti pat nepieļāva domu par veiksmi.

-    Biju domājis vilkt zilo, viņš sacīja, pastiepjot puķes un noliecoties pie vannas. Atnesu tev šīs.

Skatiens pārvērtās par Smaidu, kurš šad tad pat pēc divdesmit kopā nodzīvotiem gadiem, spēja likt viņa ceļgaliem drebēt. No ūdens iznira plauksta, tad visa roka. Paola pieskārās Bruneti delnas locītavai, atstājot to slapju un siltu, tad pavilka roku atkal zem putām.

-    Pēc piecām minūtēm būšu beigusi. Viņa ieskatījās vīram acīs un nenovērsās. Ja tu būtu atnācis agrāk, arī būtu varējis ieiet vannā.

Viņš iesmējās un izpostīja noskaņu.

-    Bet tad mēs nokavētu vakariņas. Tiesa gan. Tiesa. Bet viņš nolādēja laiku, ko bija izšķiedis vīna dzeršanai. Bruneti izgāja no vannasistabas, pa garo gaiteni devās uz virtuvi, ielika īrisus izlietnē, aiztaisīja noteces caurumu un ielēja tik daudz ūdens, lai kāti būtu apsegti.

Guļamistabā Bruneti redzēja, ka Paola uz gultas izklājusi sarkanu garo kleitu. Viņš to neatcerējās, bet viņš reti atcerējās sievas kleitas un uzskatīja, ka labāk neko neteikt. Ja izrādīsies, ka kleita ir jauna, un viņš izteiks kādu piezīmi, tad izklausīsies, ka, viņaprāt, Paola pārāk bieži pērk sev apģērbu, bet, ja kleita viņai bijusi mugurā jau agrāk, tad šķitīs, ka viņš nepievērš sievai uzmanību, tāpēc nav to pamanījis. Viņš nopūtās par laulības mūžīgo nevienlīdzību, atvēra skapi un nosprieda, ka pelēkais.uzvalks būs piemērotāks. Viņš novilka bikses un žaketi, noņēma kaklasaiti un pētīja spogulī kreklu, nevarēdams izšķirties, var to šovakar vēl vilkt vai ne. Nolēmis, ka tomēr ne, viņš to novilka, uzlika uz krēsla atzveltnes un sāka ģērbties par jaunu, mazliet aizkaitināts, ka tas jādara, tomēr būdams pārlieku itālisks, lai apsvērtu iespēju to nedarīt.

Dažas minūtes vēlāk guļamistabā, ietinusies dvielī, ienāca Paola, zeltainie mati izklaidus pār pleciem, piegāja pie kumodes, kur glabāja veļu un džemperus. Nevērīgi, pa roku galam viņa nosvieda dvieli uz gultas un pieliecās, lai atvērtu atvilktni. Aplikdams zem apkaklītes jaunu kaklasaiti un sākdams to siet, Bruneti pētīja sievu, kā viņa iekāpj melnās biksītēs, tad uzliek krūšturi un aizāķē. Lai izklaidētu sevi, viņš domāja par fiziku, ko bija mācījies universitātē. Viņš šaubījās, ka jebkad spēs izprast sieviešu veļas dinamiskos un sprieguma spēkus: tik daudz lietu, kam jāuztur, jābalsta, jāfiksē. Sasējis kaklasaiti, Bruneti izņēma no skapja žaketi. Kad viņš to bija uzvilcis mugurā, Paola vilka ciet rāvējslēdzēju kleitas sānos un apāva melnu kurpju pāri. Viņa draugi nemitīgi sūdzējās, ka jāgaida vesela mūžība, kamēr viņu sievas saģērbjas vai uzkrāsojas; Paola vienmēr pirmā jau gatava stāvēja pie durvīm.

Viņa iebāza roku savā skapja pusē un izvilka līdz potītēm garu mēteli, kas izskatījās darināts no zivju zvīņām. Uz mirkli Bruneti pieķēra sievu skatāmies uz ūdeļādas kažoku, kas karājās drēbju rindas pašā galā, bet tad viņa novērsās no tā un aizvēra durvis. Kažoku bija uzdāvinājis tēvs kādos Ziemsvētkos, bet Paola nebija to vilkusi mugurā vismaz divus gadus. Bruneti nezināja, vai tas netika valkāts tādēļ, ka jau bija izgājis no modes, viņš pieņēma, ka kažokādas iziet no modes; vismaz itin viss, ko vilka mugurā viņa sieva un meita, izgāja vai tāpēc, ka arvien intensīvāk tika pausti pretkažokādu uzskati gan plašsaziņas līdzekļos, gan pie viņu ģimenes vakariņu galda.

Pirms diviem mēnešiem klusa ģimenes maltīte bija eksplodējusi karstā viedokļu konfrontācijā par dzīvnieku tiesībām, bērni dedzīgi apgalvoja, ka valkāt kažokādas nav pareizi, ka dzīvniekiem ir tādas pašas tiesības kā cilvēkiem un to noliegt ir tas pats, kas nodarboties ar "sugu dīvainībām"; Bruneti bija pārliecināts, ka šo terminu jaunā paaudze bija sagudrojusi uz vietas, lai lietotu strīdā pret viņu. Desmit minūtes viņš bija klausījies, kā strīds skalojās uz priekšu un atpakaļ starp bērniem un Paolu, viņi pieprasīja vienlīdzīgas tiesības visām uz zemes mītošajām dzīvnieku sugām, Paola mēģināja nodalīt dzīvniekus, kas spējīgi uz zināmu saprātīgu rīcību, un tādus, kas nav spējīgi. Pēdīgi, zaudējis pacietību par Paolas mēģinājumiem rast racionālus pretargumentus strīdā, kas, viņaprāt, bija idiotisks, Bruneti bija pastiepis roku pāri galdam un ar dakšiņu iebikstījis vistas kaulos, kas gulēja blakus meitas šķīvim.

"Valkāt mēs viņus nevaram, bet ēst gan, ja?" viņš pajautāja, piecēlās no galda, iegāja istabā lasīt avīzi un iedzert mēriņu grapas.

Lai nu kā tur būtu, ūdeļādas palika skapī un viņi devās uz kazino. '

Viņi izkāpa no kutera San Marcuola piestātnē un kājām gāja pa šaurām ieliņām, šķērsoja kūkumu uzmetušu tiltu, kurš aizveda tieši pie kazino dzelzs vārtiem, kas tagad bija vaļā un piedāvāja viesmīlīgu apskāvienu visiem, kuri gāja iekšā. Uz ārsienas, kura bija redzama no Lielā kanāla puses, bija uzrakstīti vārdi "Non Nobis" "Ne priekš mums", kas Republikas laikā bija pasludinājuši kazino ārpus venēciešu iespējām. Adu dīrāt drīkstēja tikai ārzemniekiem; venēciešiem naudu vajadzēja ieguldīt gudri, nevis izsviest to kauliņu un ruletes spēlei. Šobrīd, kad viņam priekšā bija viss bezgalīgais vakars, Bruneti vēlējās, kaut Republikas likumi aizvien vēl būtu spēkā un atbrīvotu viņu no dažām turpmākajām stundām. Tiklīdz viņi spēra soli uz vestibila marmora grīdas, no savas vietas aiz galda nekavējoties piecēlās smokingā ģērbies vadītāja palīgs un uzrunāja viņu vārdā:

Bruneti kungs! Kundze! Jūtamies pagodināti. Jūsu kompānija ir restorānā. Ar paloclšanos, kas viņa sarkanajā jostā izveidoja akurātu, horizontālu ieloci. Ar rokas mājienu, kas bija tikpat graciozs kā paklanīšanās, viņš norādīja pa labi uz vienīgo liftu, kura kabīne vaļējām durvīm jau gaidīja. Nāciet, lūdzu, šeit, un es jūs pavadīšu.

Paolas pirksti aptvēra vīra plaukstu un to saspieda, neļaujot teikt, ka viņi zina ceļu. Tā visi trīs saspiedās mazajā liftā un apveltīja cits citu ar pieklājīgiem smaidiem, kamēr kabīne lēnām cēlās uz ēkas augšējo stāvu.

Lifts klabēdams apstājās, kazino pārziņa palīgs atvēra divviru durvis un paturēja vaļā, kamēr Bruneti ar Paolu izkāpj, tad ieveda viesus spoži apgaismotā restorāna zālē. Ejot Bruneti skatījās apkārt, ielāgodams tuvāko izeju un visus, kas likās spējīgi uz vardarbību, šādu novērtējumu viņš pilnīgi automātiski deva jebkurai sabiedriskai telpai, kurā bija iegājis. Stūrī netālu no loga, pa kuru varēja redzēt Lielo kanālu, viņš ieraudzīja sievas vecākus un Pastores, pavecāku pāri no Milānas, kas bija arī Paolas krustvecāki un viņas vecāku senākie draugi, tādēļ atradās ārpus jebkādiem pārmetumiem un kritikas.

Kad Bruneti ar Paolu tuvojās apaļajam galdam, abi vecākie vīrieši, ģērbušies tumšos uzvalkos, vienādos pēc kvalitātes, bet atšķirīgos krāsas ziņā, piecēlās. Paolas tēvs uzspieda buču meitai uz vaiga, tad sarokojās ar Bruneti, turpretī dottore Pastore noliecās noskūpstīt Paolai roku, tad apskāva Bruneti un nomutēja viņu uz abiem vaigiem. Tā kā viņš nekad nebija juties brīvi šī vīrieša sabiedrībā, šāda intimitātes demonstrēšana arvien mulsināja Bruneti.

Viena no lietām, kas bojāja šīs vakariņas, šo ikgadējo rituālu, kas bija mantots, apprecot Paolu, bija fakts, ka, ierodoties restorānā, viņš uzzināja: dottore Pastore maltīti jau pasūtījis. Protams, dottore bija gādīgs, uzstāja, ka nevienam, cerams, nav iebildumu, ka viņš atļāvies pasūtīt, bet šī bija tāda sezona un šāda sezona, trifeles bija labākajā kondīcijā, un tikko sākušas parādīties pirmās sēnes. Un viņam alaž bija taisnība, vakariņas vienmēr bija gardas, taču Bruneti kaitināja, ka nav varējis pasūtīt to, ko gribētu ēst, lai arī tas, ko viņš gribēja, izrādītos sliktāks nekā tas, ko viņi ēda. Un katru gadu viņš sev pārmeta stulbumu un ietiepību, tomēr nespēja uzveikt dusmu uzplaiksnījumu, kad ieradās un redzēja, ka maltīte jau saplānota un pasūtīta bez konsultēšanās ar viņu. Vīrieša ego pret vīrieša ego? Noteikti nekas vairāk. Garšas un virtuves jautājumiem ar to nebija nekāda sakara.

Vispirms tika izteikti parastie komplimenti, tad atrisināts jautājums par sēdēšanas kārtību. Galu galā Bruneti dabūja sēdēt ar muguru pret logu, ar dottore Pastori kreisajā pusē un Paolas tēvu tieši pretī.

-    Priecājos jūs atkal redzēt, Gvido, dottore Pastore sacīja. Mēs ar Orācio tikko par jums runājām.

-    Ceru, ka kaut ko sliktu, atsaucās Paola un iesmējās, bet tūlīt pievērsās mātei, kas taustīja viņas kleitas audumu, tā bija zīme, ka kleita acīmredzot ir jauna, un Pastores kundzei, kas sēdēja, arvien vēl turēdama krustmeitu aiz rokas.

Bruneti pievērsa dottore pieklājīgu, jautājošu skatienu.

-    Mēs runājām par to amerikāni. Jūs atbildat par šo lietu, vai ne?

-Jā, dottore.

-    Kādēļ kādam vajadzētu nogalināt amerikāni? Viņš bija armijnieks, vai ne? Laupīšana? Atriebība? Greizsirdība? Nekas cits Pastorem prātā nenāca, jo viņš bija itālis.

-    Iespējams, Bruneti atbildēja ar vienu vārdu uz visiem pieciem jautājumiem. Viņš apklusa, jo galdam tuvojās divi viesmīļi, nesot divus milzīgus šķīvjus ar zivju uzkodām. Viņi piedāvāja ēdienu, apkalpojot viesus pēc kārtas. Dīki, vairāk interesēdamies par slepkavību nekā maltīti, dottore nogaidīja, līdz visi bija apkalpoti, uzklausīja komplimentus par ēdienu un tad atgriezās pie sākotnējā sarunas temata.

-    Vai jums ir kādas idejas?

-    Nekas noteikts, Bruneti atvairījās un iebāza mutē garneli.

-    Narkotikas? Sarunā iesaistījās arī Paolas tēvs, nodemonstrēdams labāku pasaules izpratni nekā viņa draugs.

Bruneti atkārtoja: "Iespējams," un apēda vēl kādas garneles, ar sajūsmu konstatēdams, ka tās ir svaigas un saldas.

Izdzirdējusi vārdu "narkotikas", Paolas māte pievērsās vīriešiem un jautāja, par ko viņi runājot.

-    Par Gvido pēdējo slepkavību, atbildēja viņas vīrs, kaut kādā veidā tas izklausījās, it kā viņš runātu par slepkavību, ko znots izdarījis, nevis to, kuru viņš norīkots atrisināt. Esmu pārliecināts, ka beigu beigās tas izrādīsies huligānisms. Kā to sauc Amerika aptīrīšana? Viņš runāja pārsteidzoši līdzīgi Patam.

Tā kā Pastores kundze par noziegumu neko nebija dzirdējusi, viņas vīram vajadzēja atkārtot visu stāstu, šad tad viņš vērsās pie Bruneti ar jautājumu par detaļām vai apstiprinājumu kādam faktam. Bruneti nebija nekādu iebildumu, jo tādā veidā maltīte pagāja ātrāk nekā parasti. Un tā, runājot par slepkavībām un kautiņiem, viņi notiesāja risoto, grilētu zivju asorti, četru veidu dārzeņus, salātus, tiramisu un izdzēra kafiju.

Kamēr vīrieši dzēra grapu, dottore Pastore kā katru gadu apjautājās dāmām, vai viņas nevēlas piebiedroties viņam lejā, kazino. Piekrišana viņā izraisīja sajūsmu, kas radās katru gadu no jauna, un Pastore izvilka no žaketes iekškabatas trīs nelielus zamša maisiņus un nolika sievietēm priekšā.

Kā katru gadu Paola protestēja:

-    Ak, nevajadzēja, un to viņa kā parasti teica, steidzīgi atverot maisiņu un izberot kazino žetonus. Bruneti ievēroja to pašu kombināciju, ko katru gadu, un zināja, ka kopsummā katrai sievietei žetoni ir divsimt tūkstošu liru vērtībā, pietiekami, lai viņa izklaidētos, kamēr dottore Pastore pavadīja pāris stundu, spēlējot blekdžeku un parasti atvinnējot daudz vairāk, nekā bija izdevis dāmu izklaidei.

Visi trīs vīrieši piecēlās, atvilka sieviešu krēslus, un sešnieks devās uz kazino spēļu zālēm stāvu zemāk.

Tā kā visi viņi liftā satilpt nevarēja, kabīnē tika iesēdinātas sievietes, un vīrieši nolēma pa galvenajām kāpnēm kāpt lejā uz lielo zāli. Gadījās, ka labajā pusē Bruneti gāja grāfs Orācio, tāpēc komisārs centās izdomāt, ko teikt sievastēvam.

Vai jūs zinājāt, ka te miris Rihards Vāgners? viņš pajautāja, aizmirsis, kā pats šādu faktu zina, jo Vāgners nebūt nebija viņa iecienītākais komponists.

-Jā, grāfs atbildēja. Varēja to izdarīt agrāk.

Un tad, par laimi, viņi jau bija galvenajā spēļu zālē, grāfs Orācio devās pie sievas, lai paskatītos, kā viņa spēlē ruleti, atvadoties no Bruneti ar draudzīgu smaidu un tādu kā paloclšanos.

Bruneti pirmo reizi kazino bija bijis nevis savā dzimtajā Venēcijā, kur spēļu galdiem uzmanību pievērsa vienīgi atkarīgie vai profesionālie spēlmaņi, bet pirms daudziem gadiem Lasvegasā, kur viņš bija iegriezies, braucot cauri Amerikai. Tā kā pirmo pieredzi azartspēlēs viņš bija guvis Amerikā, tad šo nodarbi allaž saistīja ar spožām gaismām, trokšņainu mūziku un skaļām uzvarētāju vai zaudētāju emociju izpausmēm. Viņš atcerējās šovu uz skatuves; ar hēliju pildīti baloni sitās pret griestiem, cilvēki bija ģērbušies kokvilnas krekliņos, džinsos un šortos. Tāpēc, lai ari nāca šurp katru gadu, viņš vienmēr brīnījās, ka šeit valdošā atmosfēra atgādina kaut ko vidēju starp mākslas muzeju un, vēl ļaunāk, baznīcu. Tikai retais smaidīja, balsis nekad nepacēlās augstāk par čukstu, un, šķiet, šeit neviens nepriecājās. Šajā svinīguma gaisotnē viņam pietrūka atklāto uzvaras gaviļu vai zaudējuma nožēlas kliedzienu, mežonīgo prieka spiedzienu, kad veiksme mainīja virzienu.

Venēcijā nekā tamlīdzīga nebija. Vīrieši un sievietes, visi labi ģērbušies, pieklusuši cieņpilnā klusumā, sēdēja ap ruletes galdu un krāva žetonus uz filca galda. Klusums, pauze, tad krupjē asi pagrieza riteni, iemeta bumbiņu, un visas acis griezās līdzi metāla un krāsas virpulim kā piekaltas, līdz rats kļuva lēnāks, lēnāks, lēnāks un apstājās. Krupjē grābeklis kā čūska lavījās pa galdu, sagrābjot zaudētāju žetonus un nedaudzus pabīdot tuvāk vinnētājam. Tad atkal tā pati kustība, satraukums, griešanās un tās acis, piekaltas, pienaglotas rotējošajam ratam. Bruneti nesaprata, kāpēc tik daudzi vīrieši valkāja gredzenu uz mazā pirkstiņa.

Bruneti ieklīda blakustelpā, gandrīz nemanīdams, ka vēlmē^novērot atdalījies no savas kompānijas. Iekšējā zālē viņš nejauši uzdūrās kāršu galdiem un ieraudzīja, ka dottore Pastore jau sēž un viņam priekšā ar ķirurģisku precizitāti sakrauta vidēja izmēra žetonu kaudzīte. Kamēr Bruneti skatījās, dottore prasīja kārti, izvilka sešnieku, apstājās, pagaidīja, līdz pārējie spēlētāji paņēma kārtis, tad uzmeta savējās galdā, atklājot septiņnieku un astoņnieku kopā ar sešnieku. Žetonu kaudzīte auga, Bruneti novērsās.

Likās, ka visi smēķēja. Kādam spēlmanim pie bakarā galda priekšā pelnu traukā kūpēja divas cigaretes un trešā vēl karājās mutes kaktiņā. Visur klājās dūmi: tie spiedās Bruneti acīs, degunā, drēbēs; sakrājās mākonī, ko varēja sadalīt un apmaisīt ar roku. Bruneti tuvojās bāram un nopirka glāzīti grapas, nemaz īsti to negribēdams, bet spēles skatīšanās viņam bija apnikusi.

Viņš apsēdās uz grezna samta dīvāna un vēroja telpā esošos spēlmaņus, un palaikam iedzēra malciņu no glāzes. Viņš aizvēra acis un ļāva sev dažas minūtes atslābināties. Tad juta, ka zem viņa sakustas sēdeklis, un, pat neatverot acis vai neatraujot galvu no dīvāna atzveltnes, zināja, ka tā ir Paola. Viņa paņēma no vīra rokas glāzi, iedzēra malciņu un atdeva atpakaļ.

-    Esi noguris? viņa jautāja.

Bruneti pamāja ar galvu, pēkšņi juzdamies tik noguris, ka nevarēja parunāt.

-    Labi. Nāc man līdzi, uzspēlēsim vēl vienu partiju ruletes un tad varēsim iet mājās.

Bruneti pagrieza galvu, atvēra acis un uzsmaidīja sievai.

-    Es mīlu tevi, Paola, viņš sacīja, tad nolieca galvu un iemalkoja grapu. Cik daudz gadu aizritējuši, kopš viņš to teicis? Viņš palūkojās augšup uz sievu, gandrīz sakautrējies. Viņa pasmaidīja, pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

-    Nāc, Paola teica, pieceļoties un pastiepjot roku vīram, lai palīdzētu piecelties arī viņam, nospēlēsim šo naudu un iesim mājās. Viņai rokā bija pieci žetoni, katrs piecdesmit tūkstoš liru vērtībā, tas nozīmēja, ka viņa ir laimējusi. Paola divus iedeva'Bruneti un pārējos paturēja sev.

Galvenajā spēļu zālē viņiem vajadzēja dažas minūtes pagaidīt, iekams varēja izspraukties līdz ruletes galdam; kad viņi bija tikuši klāt, Bruneti dažas kārtas palaida garām, līdz pilnīgi neizskaidrojama iemesla dēļ viņam šķita, ka pienācis īstais brīdis spēlēt. Saspiedis abus žetonus saujā, viņš tos akli uzlika uz galda, tad paskatījās un redzēja, ka trāpījis uz skaitļa 28, šim skaitlim viņa dzīvē nebija nekādas nozīmes. Paola savējos uzlika uz melnā lauciņa.

Grieziens, vērošana, gaidīšana, un, kā jau Bruneti bija zinājis, bumbiņa ieripoja pienācīgajā vietā pie skaitļa 28, tādējādi viņš laimēja vairāk nekā trīs miljonus liru. Gandrīz mēneša alga, vasaras brīvdienas viņiem, dators Kjarai. Viņš skatījās, kā krupjē grābeklis tuvojās, stumjot žetonus pa filcu, līdz iepretī viņam apstājās. Bruneti paņēma laimestu, uzsmaidīja Paolai un iebļāvās angliski, tik skaļš bļāviens kazino daudzus gadus nebija dzirdēts: "Vinnē!"

10

Nākamajā rītā viņš neredzēja jēgu apgrūtināt sevi ar iešanu uz policijas pārvaldi un tāpēc palika mājās līdz laikam, kad bija jāpošas uz Vičencas vilcienu. Taču viņš piezvanīja majoram Ambrodžani un palūdza atsūtīt pretī uz staciju mašīnu.

Kad vilciens pāri uzbērumam brauca ārā no pilsētas, Bruneti palūkojās tālumā un, kas pēdējā laikā gadījās tikai retumis, redzēja kalnus, kuru galotnes gan vēl neklāja sniegs, bet, cerams, drīz klās. Šis bija jau trešais sausais gads, kad pavasarī lija maz, vasarā nemaz un rudenī ienācās slikta raža. Šogad lauksaimnieki bija saistījuši savas cerības ar sniegu ziemā, un Bruneti atmiņā atausa Friuli zemnieku, drūmu, strādīgu ļautiņu, paruna: "Sotto la neve, pane; sotto la pioggia, fame" [10] . Jā, sniegs ziemā nes maizi, jo augšanas sezonas laikā palēnām tiek atbrīvoti ieslodzītie ūdeņi, turpretī lietus, kas ātri aiztecēja, atnesa vienīgi badu.

Šodien Bruneti nebija sevi apgrūtinājis ar portfeli; maz ticams, ka divas dienas pēc kārtas viņš atradīs maisiņus ar kokaīnu, bet stacijā viņš nopirka avīzi un, kamēr vilciens pārveda viņu pāri līdzenumam uz Vičencu, to izlasīja. Mirušais amerikānis nebija pieminēts, viņa vietu bija ieņēmis noziegums Modēnā: kaisles uzplūdā kāds zobārsts bija nožņaudzis sievieti, kura bija atteikusies ar viņu precēties, un pēc tam pats nošāvies. Atlikušo brauciena laiku Bruneti lasīja politiskās ziņas, bet, iebraucot Vičencā, bija tikpat gudrs, cik tad, kad izbrauca no Venēcijas.

Stacijas priekšā Bruneti gaidīja tas pats šoferis, tikai šoreiz viņš izkāpa no mašīnas, lai atvērtu atbraukušajam durvis. Pie bāzes vārtiem viņš bez atgādinājuma piebremzēja un pagaidīja, kamēr karabinieri izraksta apmeklētājam caurlaidi.

-    Uz kurieni jūs aizvest?

-    Kur atrodas Veselības aizsardzības birojs? viņš jautāja.

-    Slimnīcā.

-    Tad braucam uz turieni.

Šoferis veda viņu pa garo bāzes galveno ielu, un Bruneti jutās kā ārzemēs. Gar abām malām auga pīnijas. Aiz loga varēja redzēt šortos ģērbušos vīriešus un sievietes, kas brauca ar velosipēdiem vai stūma bērnu ratiņus. Garām rikšoja skrējēji; vienā malā palika pat peldbaseins, kurā vēl bija ūdens, bet peldētāja gan neviena.

Mašīna apstājās pie kārtējās necilās ēkas. "Vičencas lauku hospitālis" Bruneti izlasīja uz plāksnītes.

-    Ejiet iekšā, sacīja šoferis, iebraucot invalidiem paredzētā stāvvietā un izslēdzot dzinēju.

Iegājis iekšā, Bruneti nonāca pie zemas pusloka reģistrācijas letes. Jauna sieviete pacēla galvu, pasmaidīja un pajautāja:

-    Jā, kungs, kā varu pakalpot?

-    Es meklēju Veselības aizsardzības biroju.

-    Ejiet pa gaiteni man aiz muguras, pagriezieties pa labi, trešās durvis kreisajā pusē, viņa izstāstīja un pievērsās grūtniecei formas tērpā, kas bija ienākusi un nostājusies blakus Bruneti. Viņš atgāja no reģistratūras un devās norādītajā virzienā, neatskatīdamies uz sievieti formas tērpā, grūtnieci formas tērpā.

Bruneti apstājās pie durvīm, uz kurām skaidri un gaiši bija rakstīts "Veselības aizsardzības birojs", un pieklauvēja. Neviens neatsaucās, tāpēc viņš klauvēja vēlreiz. Tā kā atbildes joprojām nebija, viņš satvēra apaļo bumbu, ievērodams, ka tā ir bumba, nevis parasts rokturis, atvēra durvis un iegāja iekšā. Mazajā istabiņā atradās trīs metāla rakstāmgaldi, pie katra no tiem stāvēja krēsls, vēl te bija divi dokumentu skapji, no abiem nokarājās gari -apvītušu augu stublāji, kas prasīt prasījās pēc ūdens un putekļu lupatas. Pie sienas bija piestiprināts, Bruneti tagad jau zināja, ka tādam noteikti jābūt, ar zīmītēm un shēmām izraibināts ziņojumu dēlis. Divus rakstāmgaldus klāja parastā biroja darba nekārtība: papīri, veidlapas, mapes, pildspalvas, zīmuļi. Uz trešā stāvēja dators ar tastatūru, bet kopumā tas bija uzkrītoši tukšs. Bruneti apsēdās krēslā, kas nepārprotami bija paredzēts apmeklētājiem. Viens no telefoniem uz katra galda atradās pa vienam iezvanījās, nozvanīja septiņas reizes, tad apklusa. Bruneti pagaidīja dažas minūtes, tad atkal izgāja gaitenī. Garām gāja medmāsa, un Bruneti pajautāja, vai viņa nezinot, kur palikuši birojā strādājošie cilvēki.

-    Tūlīt vajadzētu būt atpakaļ, viņa atbildēja, ievērojot starptautisko uzvedības kodeksu, kas prasa aizstāvēt kolēģi pret svešiniekiem, kuri varētu būt un varētu ari nebūt atsūtīti neskaidrot, kas bijis darbā un kas nav ieradies. Viņš atgriezās mazajā istabiņā un aizvēra durvis.

Kā jebkurā birojā te starp oficiāliem ziņojumiem bija iespraukušās parastās karikatūras, pastkartes un ar roku rakstītas zīmītes. Karikatūras visas, šķiet, pasmējās par karavīriem un ārstiem, un daudzas pastkartītes attēloja minaretus vai arheoloģiskus izrakumus. Bruneti noņēma pirmo kartīti un uzzināja, ka Bobs sūta sveicienus no Zilās mošejas. Otrā vēstīja, ka Bobam patīk Kolizejs. Bet trešā, ar kamieli uz piramīdu fona, atklāja, kas bija jau krietni interesantāk, ka M. un T. beiguši inspicēt virtuves un atgriezīsies otrdien. Šo pastkarti viņš piesprauda atpakaļ un atgāja no dēļa.

-    Vai varu kā palīdzēt? aiz muguras atskanēja balss.

Bruneti pazina šo balsi, pagriezās, un balss īpašniece

pazina policistu.

-    Bruneti kungs, ko jūs te darāt? Izbrīns bija gan patiess, gan liels.

-    Labrīt, daktere Pītersa. Es jums teicu, ka atbraukšu, lai mēģinātu kaut ko vairāk uzzināt par seržantu Fosteru.

Man sacīja, ka šis esot Veselības aizsardzības birojs, tādēļ atnācu šurp cerībā satikt kādu, ar ko nelaiķis kopā strādājis. Bet, kā redzat, te neviena nav. Bruneti pamāja ar roku uz tukšo telpu un paspēra divus soļus, kas viņu vēl attālināja no ziņojumu dēļa.

-    Visi aizgājuši uz sapulci, ārste paskaidroja. Cenšas izdomāt, kā sadalīt darbus, iekams kādu atsūtīs Maika vietā.

-    Un jums nav tur jāpiedalās? Bruneti gribēja zināt.

Par atbildi viņa no baltā uzsvārča kabatas izvilka steto-

skopu un sacīja:

-    Neaizmirstiet, ka es esmu bērnu ārste.

-    Skaidrs.

-    Viņiem kuru katru mirkli vajadzētu būt atpakaļ, viņa izteica minējumu. Ar ko jūs gribat aprunāties?

-    Nezinu. Ar cilvēku, kurš bija ar viņu saistīts visciešāk.

-    Es jau teicu, ka Maiks ar visu tika galā gandrīz viens pats.

-    Tātad man nav vērts ar kādu runāt?

-    To es nevaru pateikt, Bruneti kungs, jo nezinu, ko jūs vēlaties noskaidrot.

Bruneti pieņēma, ka dakteres dusmas ceļas no nervozitātes, tāpēc viņš mainīja tēmu un apjautājās:

-    Vai jūs zināt, varbūt seržants Fosters dzēra?

-    Dzēra?

-    Alkoholu.

-    Ļoti maz.

-    Un narkotikas?

-    Kādas narkotikas?

-    Nelegālās.

-    Nē. Balss skanēja stingri, pārliecība bija nesatricināma.

-    Izklausās, ka jūs esat pārliecināta.

-    Pilnīgi, jo pazinu viņu, un vēl es esmu pārliecināta tādēļ, ka esmu viņa priekšniece un esmu redzējusi viņa medicīnisko karti.

-    Vai tādas lietas tiktu ierakstītas medicīniskajā kartītē? Bruneti pajautāja.

Viņa palocīja galvu.

-    Mūs, jebkuru armijā dienējošo, jebkurā brīdī var pārbaudīt, vai nelietojam narkotikas. Gandrīz visi reizi gadā nodod urīnu analīzēm.

-    Pat virsnieki?

-    Pat virsnieki.

-    Pat dakteri?

-    Pat dakteri.

-    Un jūs esat redzējusi Fostera analīžu rezultātus? -Jā-

-   j(ad pēdējo reizi tika izdarītas analīzes?

-     Neatceros. Laikam kaut kad vasarā. Pītersa pārlika mapītes no vienas rokas otrā. Nesaprotu, kādēļ jūs to jautājat. Maiks nelietoja narkotikas. Tieši otrādi. Viņš bija pilnīgs narkotiku noliedzējs. Mēs mēdzām par to strīdēties.

-    Ak tā? Kāpēc?

-    Es tur neko sliktu nesaskatu. Mani pašu tādas lietas neinteresē, bet, ja cilvēki grib tās lietot, tad, manuprāt, vajadzētu ļaut. Kad Bruneti neko neteica, ārste turpināja: Klausieties, mans pienākums ir ārstēt mazus bērnus, bet mums trūkst ārstu, tāpēc es bieži uzklausu arī viņu mātes, un daudzas lūdz uzrakstīt kārtējo recepti valiumam vai libriumam. Ja es atsakos, jo uzskatu, ka viņas lieto šīs zāles pāri mēram, viņas pagaida pāris dienu un aiziet pie cita ārsta gaiteņa pretējā pusē, un agrāk vai vēlāk kāds iedod to, ko viņas vēlas. Daudzas no viņām justos labāk, ja šad tad varētu uzsmēķēt zālīti.

Bruneti ieprātojās, kā šādus uzskatus uztvertu gan medicīniskās, gan militārās varas struktūras, taču viņš nolēma šīs domas labāk paturēt pie sevis. Galu galā viņu interesē ne jau dakteres Pītersas viedoklis jautājumā par narkotiku lietošanu, bet vai tās lietojis seržants Fosters. Un, nepavisam ne, starp citu, kāpēc viņa meloja, ka nav ceļojusi kopā ar seržantu.

Pītersai aiz muguras atvērās durvis, un birojā ienāca drukns pusmūža vīrietis zaļā formas tērpā. Likās, ka viņš ir izbrīnīts, ka te atrodas Bruneti, bet dakteri viņš acīmredzot pazina.

-    Vai sapulce beigusies, Ron? viņa iejautājās.

-   Jā, vīrietis atbildēja, apklusa, paskatījās uz Bruneti un, nebūdams drošs, kas tas tāds, piebilda, dakter.

Daktere Pītersa uzrunāja Bruneti:

-    Šis ir vecākais seržants Vulfs, viņa iepazīstināja. Seržant, šis ir komisārs Bruneti no Venēcijas policijas. Viņš ieradies uzdot dažus jautājumus par Maiku.

Pēc tam kad abi vīrieši bija sarokojušies un apmainījušies pieklājības frāzēm, ārste sacīja:

-    Varbūt seržants Vulfs varēs dot jums skaidrāku ieskatu seržanta Fostera darba pienākumos, Bruneti kungs. Viņš ir atbildīgs par visiem kontaktiem, kas hospitālim ir ārpus bāzes. Viņa pagriezās ui durvīm. Atstāšu jūs un atgriezīšos pie saviem pacientiem. Bruneti pamāja ar galvu viņas virzienā, bet ārste jau bija novērsusies un ātri izgāja no biroja.

-    Ko īsti jūs vēlaties zināt, komisār? seržants Vulfs pajautāja, tad mazāk formālā tonī piebilda: Vai gribat nākt uz manu kabinetu?

-    Vai jūs nestrādājat šeit?

-    Nē. Es piederu pie hospitāļa administrācijas. Mūsu kabineti atrodas ēkas otrā pusē.

-    Kas tad te strādā? Bruneti jautāja, norādot uz trijiem rakstāmgaldiem.

-    Šis ir Maika rakstāmgalds. Bija, viņš izlaboja. Otrs ir seržanta Dostija galds, bet viņš patlaban ir Varšavā. Viņiem abiem bija viens dators.

Cik plati gan šis amerikāņu ērglis izpletis savus spārnus.

-    Kad viņš atgriezīsies? Bruneti painteresējās.

-    Šķiet, kaut kad jaunnedēļ, Vulfs atbildēja.

-    Un cik ilgi viņš jau ir projām? Bruneti domāja, ka šādi formulēts jautājums neskanēs tik tieši kā tad, ja vaicātu, kad viņš aizbrauca.

-    Pirms visiem šiem notikumiem, Vulfs sacīja, pilnībā atbildot uz Bruneti jautājumu un izsvītrojot seržantu Dostiju no aizdomās turamo saraksta.

-    Vai iesim uz manu kabinetu?

Bruneti Vulfam aiz muguras sekoja pa hospitāļa gaiteņiem, cenšoties iegaumēt ceļu. Viņi izgāja pa abpusveramām divviru durvīm nevainojami spodrā koridorā, iegāja pa vēl vienām durvīm, un tad Vulfs apstājās kādu vaļēju durvju priekšā.

-    Nekas īpašs, bet es to saucu par mājām, viņš sacīja pārsteidzošā sirsnībā. Viņš pakāpās malā, lai palaistu Bruneti pa priekšu, tad ienāca pats un aizvēra durvis. Negribu, ka mūs traucē, viņš pasmaidīja. Apgājis apkārt rakstāmgaldam, seržants iesēdās ādas imitācijas grozāmkrēslā. Lielāko galda virsmas daļu aizņēma milzīgs kalendārs, uz tā atradās mapes, paplātes "ienākošiem" un "izejošiem" dokumentiem un telefons. Labajā pusē vara rāmī ievietotas austrumnieciska tipa sievietes un trīs mazu bērnu fotogrāfijas, acīmredzot šīs jauktās laulības atvases.

-   Jūsu sieva? Bruneti pavaicāja, apsēžoties krēslā pie rakstāmgalda.

-    Jā, skaista, vai ne?

-    Ļoti, Bruneti piekrita.

-    Un tie ir mūsu trīs bērni. Džošuam ir desmit gadu. Melisai seši un Džesikai tikai gadiņš.

-    Ļoti skaista ģimene, Bruneti uzslavēja.

-Jā. Nezinu, ko iesāktu, ja man nebūtu viņu. Bieži teicu Maikam, ka tieši tas viņam vajadzīgs apprecēties un iekārtoties uz dzīvi.

-    Vai viņam vajadzēja iekārtoties? Bruneti jautāja, ieinteresējies par faktu, ka tieši precēti vīri ar daudziem bērniem to vienmēr iesaka neprecētajiem.

-    Es nezinu, Vulfs atteica, paliecoties uz priekšu un atspiežot elkoņus uz galda. Viņam kā nekā bija divdesmit pieci gadi. Laiks dibināt ģimeni.

-    Vai viņam šim nolūkam bija padomā draudzene? Bruneti sirsnīgi apjautājās.

Vulfs paskatījās viņā, tad novērsa skatienu uz rakstāmgaldu.

-    Es vismaz par to neko nezinu.

-     Vai viņam patika sievietes? Ja Vulfs saprata, ka šī jautājuma būtība bija, vai Fosteram patika vīrieši, viņš to nekādi neizrādīja.

-    Domāju, jā. Es patiesi viņu tik labi nepazinu. Tikāmies tikai darbā.

-    Vai kāds no šejieniešiem bija viņam tuvs draugs? Kad Vulfs papurināja galvu, Bruneti piebilda: Daktere Pītersa ļoti pārdzīvoja, kad redzēja līķi.

-    Nu, viņi kopā bija nostrādājuši kādu pusgadu. Vai jūs nedomājat, ka ir normāli pārdzīvot?

-Jā, laikam jau ir, Bruneti piekrita, neko tuvāk nepaskaidrojot. Vai vēl kāds?

-    Nē, nevaru iedomāties.

-    Varbūt man pajautāt Dostija kungam, kad viņš atgriezīsies?

-    Seržantam Dostijam, Vulfs nedomājot izlaboja.

-    Vai viņš labi pazina seržantu Fosteru?

-    Patiešām nezinu, komisār. Bruneti šķita, ka šis cilvēks vispār neko daudz nezina par to, ar kuru kopā nostrādājis…

-    Cik ilgi seržants Fosters strādāja pie jums? viņš pajautāja.

Vulfs atgāzās krēslā, paskatījās uz sievas fotogrāfiju, it kā viņa varētu pateikt priekšā, tad atbildēja: •

-    Trīs gadus, kopš es šeit ierados.

-    Skaidrs. Un cik ilgi seržants Dostijs ir šeit?

-    Apmēram četrus gadus.

-    Kas viņš bija par cilvēku, seržant Vulf? Bruneti pagrieza sarunu atpakaļ pie nogalinātā.

Šoreiz pirms atbildes sniegšanas Vulfs konsultējās ar bērniem.

-    Viņš bija teicams karavīrs. To jūs izlasīsiet viņa lietā. Viņš sliecās turēties nomaļus, bet tas varbūt bija tādēļ, ka viņš mācījās un izturējās pret visu ļoti nopietni. Vulfs apklusa, it kā meklējot, ko jēdzīgāku varētu pateikt. Viņš bija ļoti līdzjūtīgs cilvēks.

-     Kā, lūdzu? Bruneti pārjautāja, pilnīgi apjucis. Līdzjūtīgs? Kam Fosters juta līdzi? Baidos, ka es nesaprotu.

Vulfs ar prieku paskaidroja.

-    Saprotiet, tas, ko jūs, itālieši, saucat par simpatico.

-    Ak tā, Bruneti noburkšķēja. Cik savādā valodā šie cilvēki runāja. Un tiešāk pajautāja: Vai jums viņš patika?

Karavīru šis jautājums acīmredzami izbrīnīja.

-    Nūjā, laikam gan. Nu, mēs nebijām nekādi draugi, bet viņš bija patīkams puisis.

-    Kādi bija viņa tiešie pienākumi? Bruneti gribēja zināt un izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu.

-    Nu, seržants Vulfs iesāka, aizāķējot rokas aiz galvas un ērtāk atgāžoties pret krēsla atzveltni, viņam vajadzēja pārraudzīt dzīvošanas apstākļus, lai saimnieki ievērotu noteiktos standartus. Nu, saprotiet, pietiekami daudz karstā ūdens, normāla apkure ziemā. Un vēl viņam vajadzēja raudzīties, lai mēs, kad īrējam mitekļus, nenodarītu postījumus dzīvokļiem vai mājām. Ja saimnieks mums piezvana un saka, ka īrnieks rada draudus veselībai, mēs dodamies izmeklēt apstākļus.

-    Kādi bija šie draudi veselībai? Bruneti no tiesas netika gudrs.

-    Ak, visdažādākie. Atkritumu neiznešana vai to atstāšana pārāk tuvu mājai. Vai nesatlrot pēc dzīvniekiem. Tādas lietas notiek bieži.

-    Un ko jūs darāt?

-    Mums ir atļauja, nē, mums ir tiesības ieiet mājās.

-    Pat tad, ja iedzīvotāji iebilst?

-    īpaši tad, ja viņi iebilst, Vulfs sacīja, viegli iesmejoties. Tā parasti ir droša zīme, ka tur valdīs haoss.

-    Un ko tad jūs darāt?

-    Mēs pārbaudām māju, vai tur nav kaut kas tāds, kas apdraud veselību.

-    Vai tā notiek bieži?

Vulfs jau grasījās atbildēt, tad pārdomāja, un Bruneti saprata, ka viņš apsver, cik daudz var stāstīt itālim, kā viņš reaģēs uz šādām ar amerikāņiem saistītām lietām.

-    Šad un tad, viņš neitrāli atteica.

-    Un tad?

-    Mēs liekam visu sakopt, ziņojam šī cilvēka komandierim, un viņam tiek dots zināms laiks sakopšanai.

-    Un ja viņi to nedara?

-    Tad viņi dabū 15. pantu.

Bruneti pasmaidīja savu veco, piemīlīgo smaidu.

-15. pantu?

-    Tas ir oficiāls rājiens. Tas tiek reģistrēts cilvēka lietā un var radīt krietni daudz nepatikšanu.

-    Piemēram?

-    Tas var maksāt viņiem mēneša algu vai pazeminājumu pakāpē, vai dažreiz pat draud padzīšana no armijas.

-    Par to, ka mājās nav kārtības? Bruneti nespēja noslēpt izbrīnu.

-     Bruneti kungs, ja jūs būtu redzējis dažus no šiem dzīvokļiem, jūs gribētu izraidīt viņus no valsts. Mirkli klusējis, viņš atsāka: Un viņam vajadzēja braukt pārbaudīt vēstniecību virtuves, īpaši, ja tur kāds saslima vai, vēl ļaunāk, ja saslima vairāki cilvēki. Mums pagājušajā gadā Belgradā izcēlās dzeltenās kaites uzliesmojums un Fosteram vajadzēja braukt tur visu pārbaudīt.

-    Vēl kas? Bruneti jautāja.

-    Nē, nekas svarīgs.

Bruneti pasmaidīja.

-    Pašreizējā situācijā es neesmu drošs, kas ir svarīgs un kas nav, seržant Vulf, bet es gribētu gūt skaidru ieskatu nelaiķa darba pienākumos.

Seržants Vulfs atbildēja uz smaidu.

-    Protams. Es saprotu. Viņam arī vajadzēja pārbaudīt, lai bērniem skolā būtu atbilstošas vakcīnas. Jūs zināt, pret masalām un vējbakām. Vēl viņa pienākumos ietilpa raudzīties, lai atbrīvojas no stariem un līdzīgām lietām, no kurām mēs nevarējām tikt vaļā parastajā kārtībā. Un bija ari krietns daudzums sabiedrības veselības informācijas, par kuru bijām atbildīgi. Viņš pacēla skatienu, beidzis uzskaitījumu. Šķiet, tas nu gan ir viss.

-    Stari? Bruneti atkal nesaprata.

-Jā, rentgenuzņēmumi no zobārstniecības klīnikas un pat daži no mūsu pašu hospitāļa. No tiem jāatbrīvojas īpašā veidā. Nevar tos vienkārši izmest atkritumos.

-    Un kā notiek atbrīvošanās?

-    0, mums ir līgums ar kādu itāļu atkritumu savācēju, kas ierodas reizi mēnesi un visu aizved. Maikam vajadzēja parūpēties un pārbaudīt, vai konteineri tiek aizvesti. Vulfs pasmaidīja. Tas viss.

Bruneti ari pasmaidīja un piecēlās.

-    Paldies, seržant Vulf. Jūs man ļoti palīdzējāt.

-    Nu, es ceru, ka šis tas noderēja. Mums visiem patika Maiks, un mēs noteikti gribam, lai jūs dabūtu ciet to cilvēku, kas viņu nogalināja.

-Jā. Protams, Bruneti sacīja, pastiepjot roku. Negribu jūs ilgāk aizkavēt, seržant.

Amerikānis piecēlās, lai paspiestu Bruneti roku. Viņa rokasspiediens bija stingrs un pašpārliecināts.

-    Priecājos, ka biju noderīgs. Ja jums rodas vēl kādi jautājumi, nāciet un jautājiet.

-    Paldies, seržant. Varbūt vēl izmantošu jūsu laipnību.

Atkal izgājis gaiteni, Bruneti atrada ceļu atpakaļ uz

Veselības aizsardzības biroju un atkal pieklauvēja pie durvīm. Dažas sekundes pagaidīja, tad, nekādus trokšņus iekšā nedzirdējis, iegāja birojā. Kā jau viņš paredzēja, Zilā mošeja un Kolizejs bija savā vietā. Piramīdas bija pazudušas.

11

Atgriezies atkal gaitenī, Bruneti pajautāja pirmajam garāmgājējam, jaunai, tumšādainai sievietei medmāsas formā, kur varētu satikt dakteri PItersu. Viņa atbildēja, ka ejot uz B palātu, kur strādā daktere Pītersa, un aizvedīšot viņu turp. Šoreiz viņi pagriezās pa gaiteni pretējā virzienā, izgāja cauri kārtējām dubultdurvīm, taču šoreiz pretimnākošie cilvēki bija ģērbušies baltos uzsvārčos vai gaiši zaļos operāciju kombinezonos, nevis tumši zaļajās militārajās uniformās. Viņi pagāja garām durvīm, uz kurām plāksnīte vēstīja, ka tā ir rehabilitācijas palāta, tad labajā pusē Bruneti izdzirda zīdaiņu spalgo brēkšanu. Viņš palūkojās lejup uz māsiņu, kura pasmaidīja un pamāja ar galvu:

-    Trīs gabali, visi dzimuši šajā nedēļā.

Bruneti šķita, ka te, militārā iestādē, kur apkārt ieroči, uniformas un galvenā interese ir nogalināšana, nav īstā vieta, kur bērniem nākt pasaulē. Bet tad atcerējās, ka līdz šim šajā pašā militārajā iestādē viņš bija redzējis bibliotēku, kapelu, peldbaseinu un "Baskin Robbins" saldējuma kafejnīcu, tad varbūt tomēr bija kāda jēga, ka šeit dzima arī bērni. Faktiski daļai no tā, ko viņš bija te redzējis, bija maz sakara ar karu, nogalināšanu vai dienestu armijā. Vai amerikāņi apjēdza, Bruneti domāja, kur paliek viņu nauda? Vai viņi aptvēra netikumību, ar kādu tā tika tērēta? Būdams itālis, viņš pieņēma, ka viņa valsts vadītāji nopietni uztvēra tikai naudas izsviešanu parasti savu draugu virzienā, bet viņam nekad nebija nācis prātā, ka Amerikas valdība tikpat dedzīgi varētu darīt to pašu.

Te ir dakteres PItersas kabinets. Domāju, ka viņa pašlaik ir pie slimnieka, bet drīz viņai jābūt atpakaļ. Māsiņa pasmaidīja un atstāja Bruneti stāvam gaitenī, tā arī nepapūlējusies noskaidrot, kas viņš ir vai ko grib.

Kabinets izskatījās tieši tāds pats kā jebkurš cits ārsta kabinets, kurā viņš līdz šim bijis. Vienu sienu aizņēma apjomīgas grāmatas ar vēl apjomīgākiem nosaukumiem; vienā stūrī stāvēja svari un sabīdāms metāla stienis auguma mērīšanai. Bruneti uzkāpa uz svariem un pabīdīja metāla atsvaru pa horizontālo stieni, līdz tas noklikšķēja pie 193. Parēķinājis galvā, izdalot iegūto skaitli ar 2,2, viņš nopūtās par rezultātu. Pēc tam komisārs izmērīja augumu piecas pēdas desmit collas, bet viņš nekad nebija spējis izdarīt pārrēķinu bez zīmuļa un papīra. Turklāt viņš pieņēma, ka auguma garums nebūs tik nodevīgs kā svars.

Pie sienas bija piesprausti daži plakāti: viena no Fulvio Roitera neiztrūkstošajām Karnevāla fotogrāfijām; reprodukcijas no Sv. Vitāles baznīcas mozaīkām Ravennā; kalnu, kas izskatījās pēc aszobainajiem Dolomītiem, palielināta fotogrāfija. Sienu labajā pusē, kā daudzos ārstu kabinetos, klāja ierāmēti diplomi, it kā mediķi bītos, ka neviens viņiem neticēs, ja pie sienas tā, lai visi var redzēt, nebūs piestiprināti taustāmi pierādījumi par viņu izglītību. "Emorijas Universitāte". Bruneti tas neko neizteica. "Phi Beta Kappa". Tas arī neko neizteica. "Summa Cum Laude". Nu, tas gan ir kaut kas.

Uz rakstāmgalda gulēja aizvērts žurnāls. Family Practice Journal. Bruneti to paņēma un pašķirstīja, tad palika pie raksta, kuru papildināja fotogrāfijas, kurās bija attēlotas, viņaprāt, cilvēka pēdas, līdz nepazīšanai sakropļotas, pirksti auga katrs uz savu pusi, pirksti, kas sačokurojušies augšup un lejup, vai, vēl ļaunāk, pirksti, kas liecās atpakaļ pie pēdas. Kādu bridi Bruneti skatījās bildēs, tad, tajā brīdi, kad sāka lasīt rakstu, blakus sajuta kustību un, pacēlis skatienu, ieraudzīja pie pašām durvīm stāvam dakteri Pītersu. Bez kāda ievada viņa izņēma nelūgtajam viesim no rokām žurnālu, aizcirta to ciet un nolika galda otrā galā.

-    Ko jūs šeit darāt? viņa noprasīja, neslēpjot ne pārsteigumu, ne dusmas.

Bruneti piecēlās.

-    Atvainojos, ka aizskāru jūsu lietas, dakter. Atnācu aprunāties, ja jums ir laiks. Ieraudzīju žurnālu un gaidot to paskatījos. Ceru, ka jums nav iebildumu.

Ārste acīmredzami saprata, ka rīkojusies pārsteidzīgi. Bruneti skatījās, kamēr viņa centās atgūt pašsavaldīšanos. Pēdīgi viņa apsēdās krēslā, kas stāvēja rakstāmgalda priekšā, un, pūloties pasmaidīt, teica:

-    Labāk tā nekā manu pastu. Pēc šiem vārdiem viņas smaids, šķiet, kļuva,patiess. Viņa norādīja uz tagad aizvērto žurnālu. Tā notiek ar veciem cilvēkiem. Viņi kļūst pārāk stīvi, lai pieliektos un nogrieztu kājām nagus, bet tie turpina augt, un, kā jūs redzējāt, pēdas briesmīgi deformējas.

-    Tad labāk pediatrija, Bruneti noteica.

Ārste atkal pasmaidīja.

-    Jā, daudz labāk. Es uzskatu, ka savu laiku labāk ieguldīt bērnos. Pītersa uzlika stetoskopu uz žurnāla un sacīja: Šaubos, vai jūs atnācāt šurp apspriest manas karjeras izredzes, komisār. Ko jūs gribētu zināt?

-    Es gribētu zināt, kāpēc jūs melojāt, apgalvojot, ka nebijāt kopā ar seržantu Fosteru Kairā.

Viņš ievēroja, ka Pītersa nelikās pārsteigta, varbūt pat bija šo atmaskošanu gaidījusi. Viņa pārlika .vienu kāju pār otru, formas svārku mala tikai mazliet atklāja ceļus zem baltā uzsvārča.

-    Tātad jūs lasāt manu pastu? viņa pajautāja. Kad viņš neko neteica, turpināja: Es negribēju, lai te kāds zinātu par notikušo.

-    Dakter, jūs atsūtāt uz šejieni kartīti ar jūsu abu vārdiem, nu, vismaz iniciāļiem. Te diez vai kādam būtu noslēpums, ka jūs kopā devāties uz Kairu.

-    Lūdzu, jūs taču saprotat, ko es domāju. Es negribēju, lai te kāds zina, kas notika, viņa atkārtoja. Jūs bijāt klāt, kad es ieraudzīju viņa līķi. Tātad jūs zināt.

-    Kāpēc jūs negribat, lai te kāds zina? Vai esat precējusies?

-    Nē, viņa sacīja un, nogurusi no Bruneti nespējas saprast, papurināja galvu. Tas vēl nebūtu tik ļauni. Bet es esmu virsniece, un Maiks ir iesauktais. Viņa redzēja Bruneti neizpratni. To sauc par brāļošanos, un tā ir viena no lietām, kas mums aizliegtas. Viņa ilgu laiku klusēja. Viena no daudzajām.

-    Kas notiktu, ja viņi uzzinātu? Bruneti jautāja, uzskatīdams, ka nav jāprecizē, ko viņš domā ar vārdu "viņi".

Daktere PItersa paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas. Ar vienu no mums tiktu runāts, varbūt mēs saņemtu sodu. Varbūt pat pārceltu uz citu vietu. Bet tagad par to vairs nav vērts domāt, vai ne? Viņa ieskatījās Bruneti tieši acīs.

-     Nē, diemžēl nav vis. Vai tas vēl var kaitēt jūsu karjerai?

-    Pēc sešiem mēnešiem es armiju pametīšu, Bruneti kungs. Viņi vairs neietu ķēpāties, bet, ja tomēr, šaubos, vai mani tas vairs uztrauktu. Es negribu veidot nekādu karjeru, katrā ziņā ne armijā, bet es vēl negribu, lai viņi to zina. Gribu vienīgi tikt projām un atgriezties savā dzīvē. Viņa brīdi paklusēja, uzmeta Bruneti vērtējošu skatienu, tad turpināja: Armija mani izskoloja medicīnas fakultātē. Es nemūžam nebūtu varējusi pati to atļauties, un mana ģimene arī ne. Tā viņi piešķīra man sešus gadus skolā, un es dodu viņiem četrus darba gadus. Kopā desmit gadi, Bruneti kungs, desmit gadi. Laikam jau man pat nevajadzētu teikt, ka gribu atgriezties savā dzīvē. Es gribu sākt savu dzīvi.

-    Ko jūs plānojat darīt? Es domāju ar šo dzīvi.

Viņa saknieba lūpas un sarauca uzacis.

-    Nezinu. Esmu aizsūtījusi pieteikumus uz vairākām slimnīcām. Vienmēr pastāv privātprakses iespēja. Varu ari atgriezties fakultātē. Es par to daudz nedomāju.

-    Vai tāpēc, ka seržants Fosters ir miris?

Viņa ar vienu pirkstu urbināja stetoskopu, lūkojās uz Bruneti, tad atkal pievērsās rokai.

-     Daktere Pītersa, viņš iesāka, kaunēdamies par to, cik angļu valodā viņa vārdi skanēs līdzīgi svinīgai runai. Es īsti nezinu, kas te notiek, bet zinu, ka seržantu Fosteru nenogalināja kāds huligāns vai kādā nejaušā aplaupīšanas mēģinājumā. Viņš tika noslepkavots, un tas, kas to izdarīja, ir saistīts vai nu ar amerikāņu armiju, vai Itālijas policiju. Un es jūtu, ka jūs zināt kдut ko par to, kādēļ viņš tika nogalināts. Es gribētu, lai jūs man pasakāt, ko zināt vai ko turat aizdomās. Vai no kā jūs baidāties. Vārdi viņa paša ausīs skanēja samāksloti un smagi kā svins.

Sieviete skatījās uz Bruneti, kamēr viņš to visu teica, un viņš ārstes acīs redzēja atspulgu no tā, ko bija redzējis tajā vakarā Sanmikelas salā. Viņa pavēra muti, aprāvās un atkal pievērsa skatienu stetoskopam. Pēc ilga laika viņa papurināja galvu un sacīja:

-Jūs droši vien pārspīlējat manas reakcijas nozīmi, Bruneti kungs. Nezinu, ko jūs domājat, kad sakāt, ka es no kaut kā baidos. Un tad, lai pārliecinātu abus, piebilda: Es nezinu neko par to, kāpēc Maiku noslepkavoja vai kurš būtu to gribējis.

Bruneti palūkojās lejup uz ārstes roku un redzēja, ka melno gumijas caurulīti, kuras galā atradās plakanais disks, viņa salocījusi tik stipri, ka tā izskatījās pelēka. Viņa izsekoja policista acu skatienam, pavērās lejup uz savu roku un lēnām atlaida instrumentu, līdz caurulīte atkal kļuva par taisnu, melnu gumiju.

-    Un tagad, ja atvainosiet, mani gaida nākamais pacients.

-    Protams, dakter, Bruneti atsaucās, apzinādamies, ka zaudējis. Ja jums ienāk prātā kaut kas, ko gribat man pateikt, vai gribat ar mani parunāt, atradīsiet mani policijas pārvaldē Venēcijā.

-    Pateicos, viņa sacīja, piecēlās un devās uz durvīm. Vai gribat izlasīt rakstu līdz galam?

-    Nē, viņš teica, pierausdamies kājās un arī ejot uz durvīm. Bruneti pastiepa roku. Ja kaut kas ienāk prātā, dakter^

Viņa paspieda vīrieša roku, pasmaidīja, bet neko neteica. Bruneti noskatījās, kā ārste aizsoļo pa gaiteni un ieiet pa kreisi nākamajā istabā, no kuras atskanēja klusa, dudinoša sievietes balss, viņa droši vien runāja ar slimu bērnu.

Ārā Bruneti gaidīja žurnāla lasīšanā nogrimušais šoferis. Kad komisārs atvēra mašīnas aizmugurējās durvis, vadītājs pacēla galvu.

-    Uz kurieni?

-    Vai tā ēdnīca šodien ir vaļā? Viņš jutās stipri izsalcis, tikai tagad aptverdams, ka pulkstenis jau pāri vieniem.

-    Jā. Streiks savu panācis.

-    Kas tad streikoja?

-    CGL, šoferis paskaidroja, nosaukdams lielāko no komunistu darba apvienībām.

-    CGL? Bruneti izbrīnījies atkārtoja. Amerikāņu militārajā bāzē?

-Jā, šoferis attrauca un iesmējās. Pēc kara viņi pieņēma darbā cilvēkus, kas cik necik runāja angliski, un ļāva viņiem veidot arodbiedrības, nepievēršot tām nekādu uzmanību. Bet, kad amlšiem pielēca, ka CGL ir komunistu organizācija, viņi atteicās pieņemt darbā tās biedrus. Taču no tiem, kas jau pieņemti, vaļā tikt vairs nevar. Daudzi no viņiem strādā ēdnīcā. Ēdiens tur labs.

-    Labi, vediet mani turp. Cik tālu tas ir?

-    O, apmēram divu minūšu brauciens. Vadītājs, sākdams braukt un asi iegriezdams mašīnu šaurā U veida pagriezienā, aiztraucās pa ielu, kas, Bruneti par to nešaubījās, bija vienvirziena kustības.

Kreisajā pusē palika divas statujas, lielākas par cilvēka augumu, kuras iepriekš Bruneti nebija ievērojis.

-    Kas tie divi tādi ir? viņš painteresējās.

-    Es nezinu, kā sauc eņģeli ar zobenu, bet otra ir Svētā Barbara.

-    Svētā Barbara? Ko tā te dara?

-    Viņa ir artilēristu aizbildne. Atcerieties, viņas tēvu nospēra zibens, kad viņš gribēja Barbarai nocirst galvu.

Lai ari audzināts par katoli, Bruneti nekad nebija īpaši interesējies par reliģiju, tāpēc viņam bija grūti atšķirt dažādos svētos, viņš bijā pārliecināts, ka arī pagāniem bijis grūti pateikt, kurš svētais par ko atbildējis. Turklāt viņam vienmēr bija šķitis, ka svētie vispār pārāk daudz laika veltīja dažādu ķermeņa daļu pārvietošanai: acis, krūtis, rokas un tagad, gadījumā ar Svēto Barbaru, galva.

-    Es nezinu šo leģendu. Kas tur notika?

Šoferis apbrauca STOP zīmi, iegrieza ap stūri, atskatījās uz Bruneti un sāka stāstīt:

-    Viņas tēvs bija pagāns, bet viņa kristiete. Tēvs gribēja, lai viņa iziet par sievu pie pagāna, bet viņa gribēja palikt jaunava. Čukstus viņš piebilda: Muļķa skuķis. Viņš no jauna pievērsa skatienu ceļam, tieši laikā, lai spēji nobremzētu, citādi viņi ietriektos kādā smagajā mašīnā. Tāpēc tēvs nolēma meitu sodīt, nocērtot viņai galvu. Viņš atvēzējās ar zobenu, dodot nabadzītei vēl pēdējo iespēju paklausīt, tad blaukš!zibens iespēra zobenā, un vecis bija pagalam.

-    Kas notika ar Barbaru?

-    0, tādas lietas leģendās nestāsta. Lai nu kā, zibens spēriena dēļ viņa kļuva par artilērijas aizbildni. Viņš nobremzēja pie kārtējās zemās ēkas. Klāt esam, kungs. Tad neizpratnē piebilda: Man brīnums, ka jūs to nezinājāt. Par Svēto Barbaru.

-    Es šo lietu neizmeklēju, Bruneti atteica.

Pēc pusdienām viņš lika šoferim vest viņu uz Fostera dzīvokli. Tie paši divi karavīri sēdēja džipā pie mājas. Kad Bruneti tuvojās, viņi abi izkāpa no mašīnas un gaidīja, kad viņš pienāks klāt.

-    Labdien, komisārs, laipni smaidīdams, sveicināja. Gribētu vēlreiz ieskatīties dzīvoklī, ja tas iespējams.

-    Vai runājāt par to ar majoru Batervērtu? tas, kuram bija vairāk svītriņu uz formas, pajautāja.

-    Nē, šodien ne. Bet viņš man atļāva vakar.

-    Vai jūs varētu pateikt, kādēļ gribat iet tur vēlreiz?

-    Mana piezīmju grāmatiņa. Vakar pierakstīju Fostera grāmatu nosaukumus un droši vien noliku savu blociņu plauktā. Kad iekāpu vilcienā, pamanīju, ka man tā nav, un seržanta dzīvoklis bija pēdējais, kur tiku iegriezies. Bruneti, redzēja, ka karavīrs grasās atteikt, un piebilda: Ja gribat, nāciet man līdzi. Neko citu man nevajag, tikai paņemt piezīmju grāmatiņu, ja tā tur ir. Nedomāju, ka dzīvoklis man kaut kādā veidā varētu palīdzēt izmeklēšanā, bet bloknotā esmu pierakstījis šo to citu, kas man ir svarīgi. Viņš saprata, ka runā par daudz.

Abi sargi pārmija skatienus, un viens no viņiem acīmredzot nolēma, ka tas nebūtu nekas slikts. Tas, ar ko Bruneti bija runājis, padeva savu šauteni biedram un teica:

-   Ja nāksiet man līdzi, es jūs ielaidīšu dzīvoklī.

Pateicībā pasmaidīdams, Bruneti sekoja karavīram uz galveno ieeju un tālāk liftā. Ne viens, ne otrs neko neteica īsajā sprīdi, kamēr viņi uzbrauca ceturtajā stāvā, ne ari tajā, kamēr karavīrs atslēdza durvis. Viņš pakāpās atpakaļ, palaida Bruneti pa priekšu dzīvoklī, tad aizvēra aiz sevis durvis.

Bruneti iegāja dzīvojamā istabā un devās pie grāmatplaukta. Viņš izlikās, ka meklē piezīmju grāmatiņu, kas glabājās viņa žaketes kabatā, pat pieliecās un palūkojās zem krēsla, kas stāvēja blakus plauktam.

-    Savādi. Te man grāmatiņa noteikti bija. Bruneti pavilka dažas grāmatas uz priekšu un palūkojās aiz tām. Nekā. Viņš apstājās, prātodams, kur vēl būtu varējis to nolikt. Virtuvē es iedzēru ūdeni, viņš sacīja karavīram. Varbūt noliku to tur. Tad, it kā tikai nupat iedomājies, iejautājās: Vai varētu būt, ka kāds te bijis un to atradis?

-    Nē. Kopš jūsu aizbraukšanas te neviens nav bijis.

-    Labi, viņš atbildēja ar visdraudzīgāko smaidu, tad tai jābūt šeit. Viņš karavīram pa priekšu devās uz virtuvi un piegāja pie letes ar izlietni. Palūkojās apkārt, noliecās, lai paskatītos zem virtuves galda, tad izslējās. To darot, viņš ar augumu aizsedza ūdens sildītāju. Priekšējā paneļa skrūves, kuras viņš vakar ieskrūvējot bija atstājis precīzās horizontālās un vertikālās rievās, visas bija izkustinātas un mazliet šķības. Tātad kāds to pārbaudījis un konstatējis, ka maisiņi pazuduši.

-    Izskatās, ka piezīmju grāmatiņas te nav, komisār.

-Jā, laikam gan, Bruneti piekrita balsi, kurā viņš atspoguļoja patiesu apjukumu. Ļoti savādi. Te man grāmatiņa noteikti bija.

-    Varbūt tā izkritusi mašīnā, karavīrs ieteicās.

-    Šoferis man būtu pateicis, Bruneti sacīja, tad, it kā prātā būtu iešāvusies spēja doma, piebilda, ja viņš būtu to atradis.

Labāk pārbaudiet mašīnu.

Abi kopā izgāja no dzīvokļa, un karavīrs rūpīgi noslēdza durvis. Braucot lejup liftā, Bruneti nosprieda, ka tā būtu pārāk neticama sagadīšanās, ja viņš piezīmju grāmatiņu atrastu aizkritušu aiz mašīnas aizmugurējā sēdekļa. Tādēļ, kad viņi iznāca no ēkas, viņš pateicās pavadonim par palīdzību un atgriezās pie mašīnas.

Nebūdams īsti drošs, vai amerikānis dzird, ko viņš runā, un vai saprot itāliski, Bruneti nospēlēja lomu līdz galam un pajautāja šoferim, vai viņš nav atradis mašīnā piezīmju grāmatiņu. Protams, nebija. Bruneti atvēra aizmugures durvis, aizbāza roku aiz sēdekļa un pačamdījās pa tukšo vietu. Un nemaz nejutās pārsteigts, ka neko neatrada. Tad izlīda no mašīnas un pagriezās pret džipu. Viņš noplātīja rokas tukšā, zīmīgā žestā, iesēdās aizmugurējā sēdeklī un lika šoferim vest viņu atpakaļ uz staciju.

12

Vienīgais vilciens, kas šajā stundā atgāja no pilsētas, bija vietējais, kas pieturēja visās stacijās starp Vičencu un Venēciju, bet, tā kā Milānas ekspresis būtu jāgaida vēl četrdesmit minūtes, Bruneti izvēlējās vietējo vilcienu, lai gan viņam riebās šī bezgalīgā apstāšanās, kad nemitīgi mainījās pasažieri un Padujas stacijā izplūda un ieplūda milzīgais studentu vilnis.

Ēdnīcā viņš no galdiņa, pie kura ieturēja maltīti, bija paņēmis pamestu laikrakstu angļu valodā. Tagad viņš izvilka avīzi no iekškabatas un sāka lasīt. The Stars and Stripes lepni vēstīja sarkani burti, acīmredzot šo izdevumu publicēja Eiropā bāzētā amerikāņu armija. Pirmajā lapā bija raksts par viesuļvētru, kas izbrāzusies cauri kādai apdzīvotai vietai, kuru sauca Bilaksi, pilsētai, kas, pēc Bruneti domām, atradās Bangladešā. Tomēr nē, Amerikā, bet kā lai izskaidro šī nosaukuma cilmi? Laikraksts bija publicējis lielu attēlu ar mājām un apgāztām mašīnām, citu citam virsū sakritušiem kokiem. Bruneti pāršķīra lapu un izlasīja, ka Detroitā bulterjers nokodis aizmigušam bērnam roku, šī pilsēta pavisam noteikti atradās Amerikā. Pie raksta attēla nebija. Aizsardzības ministrs centās pārliecināt Kongresu, ka visi būvuzņēmēji, kas krāpuši valsti, tiks saukti pie atbildības pēc visas likuma bardzības. Cik pārsteidzoši līdzīga ir amerikāņu un itāļu politiķu retorika. Bruneti ne mirkli nešaubījās, ka šī solījuma iluzorā daba abās valstīs ir vienāda.

Trijās lapās bija publicētas karikatūras, no kurām Bruneti nesaprata itin neko, sešas lapas aizpildīja sporta ziņas, no kurām viņš saprata vēl mazāk. Vienā no karikatūrām kāds alu cilvēks bija atvēzējies ar vāli un vīrietis svītrainā tērpā darīja to pašu. Viss pārējais Bruneti skatījumā bija viena vienīga mistika. Pēdējā lapā bija ievietots turpinājums atstāstam par viesuļvētru, bet tajā brīdī vilciens ieripoja Venēcijas stacijā, un Bruneti to neizlasīja. Viņš atstāja avīzi uz sola; varbūt kāds no tās gūs lielāku labumu nekā viņš.

Bija jau septiņi, kad vilciens iebrauca Venēcijā, taču debesis aizvien vēl bija gaišas. Šajā nedēļas nogalē, kad pulksteņa rādītājus pagriezīs vienu stundu atpakaļ, tam tiks pielikts punkts, viņš nodomāja, jo satumsīs agrāk. Vai arī otrādi, un gaišs būs ilgāk? Bruneti cerēja, ka vairumam cilvēku šo aprēķinu veikšana katru gadu prasa tikpat daudz laika, cik viņam. Šķērsojis Baskāju tiltu, viņš ienira trušu alu labirintam līdzīgajā ieliņu mudžeklī un likumu līkumiem gāja uz savu dzīvokli. Pat šajā stundā garām pagāja tikai nedaudzi cilvēki, jo lielākā tiesa uz dzelzceļa staciju vai autoostu pie Piazzale Roma brauca ar laivu. Parasti, tā ejot, viņš noskatīja namu fasādes, pavērās augšup uz logiem, nolūkojās uz šaurajām ieliņām, allaž modri vērodams, vai neieraudzīs ko agrāk nepamanītu. Līdzīgi daudziem venēciešiem, Bruneti nekad neapnika pētīt pilsētu, ik pa brīdim sajūsminoties par agrāk neievērotiem atklājumiem. Gadu gaitā viņš bija izstrādājis sistēmu, kas paredzēja apbalvojumu par katru jaunatklājumu: neredzēts logs nopelnīja tasi kafijas; neredzēta svētā statuja, lai cik sīka, nodrošināja glāzi vīna; un reiz, pirms vairākiem gadiem, uz sienas, kurai kopš bērnu dienām bija gājis garām piecas reizes nedēļā, viņš pamanīja akmeni ar gravējumu par piemiņu Aldu izdevniecībai, vecākajai Itālijā, kas dibināta četrpadsmitajā gadsimtā. Lai arī bija desmit no rīta, viņš bija pagriezies ap stūri, iegājis kādā bārā Sv. Lūkas laukumā un pasūtījis sev Aleksandra brendiju, izpelnoties no bārmeņa savādu skatienu, kad tas nolika glāzi viņam priekšā.

Taču šovakar ielām komisāra uzmanību piesaistīt neizdevās; viņš aizvien vēl atradās Vičencā, vēl aizvien redzēja, kā rievas getrām skrūvēm, kas pieturēja ūdens sildītāja priekšējo paneli Fostera dzīvoklī, bija pagrieztas mazliet citādā stāvoklī attiecībā pret precīzajām līnijām, kādas Bruneti bija tās atstājis iepriekšējā dienā, un katra no tām ziņoja par meliem, kad karavīrs apgalvoja, ka pēc Bruneti dzīvoklī neviens neesot bijis. Tātad tagad viņi lai kas šie "viņi" būtu zināja, ka Bruneti paņēmis no dzīvokļa narkotikas, bet neko nav teicis.

Viņš iegāja ēkā, atslēdza pastkastīti un tikai tad aptvēra, ka Paola jau pirms vairākām stundām būs atgriezusies mājās un izņēmusi pastu. Sācis kāpienu augšup, viņš jutās pateicīgs, ka pirmais kāpņu posms ir zems un lēzens atliekas no piecpadsmitā gadsimta palazzo. Augšā kāpnes pagriezās pa kreisi un virzījās divos stāvos kāpņu posmos uz nākamo stāvu. Tur viņu gaidīja durvis, kuras komisārs atslēdza un aizvēra aiz sevis. Nākamais posms bīstams un stāvs. Vidū kāpnes pagriezās atpakaļ un uznesa Bruneti pēdējos divdesmit piecus pakāpienus līdz viņa dzīvoklim. Viņš atslēdza durvis un iegāja iekšā beidzot mājās.

Bruneti apsveica ēdiena gatavošanas smaržas, aromāti jaucās cits ar citu. Šovakar viņš varēja saost kabaču vieglo smaržu, kas nozīmēja, ka Paola gatavo risotto con zucca*, tas iespējams tikai šajā sezonā, kad no Kjodžas otrpus lagūnai tika vesti strupie, tumši zaļie barucca kabači. Un tālāk? Liellopa plecs vai teļa gaļa? Cepti ar olīvām baltvīnā?

Iekāris žaketi skapī, Bruneti devās uz virtuvi. Telpā valdīja lielāks karstums nekā parasti, tas nozīmēja, ka ieslēgta cepeškrāsns. Uz plīts stāvēja liela panna, kurā, kad viņš pacēla vāku, atklājās koši oranži zucca gabaliņi, kas lēnām cepās kopā ar kapātiem sīpoliem. No režģa blakus izlietnei viņš paņēma glāzi un no ledusskapja pudeli Ribolla. Ielēja glāzē mazliet vairāk nekā vienu malku, pagaršoja, izdzēra visu, tad pielēja glāzi pilnu un pudeli atlika atpakaļ ledusskapī. Viņu arvien vairāk apņēma virtuves karstums. Palaidis vaļīgāk kaklasaites mezglu, viņš izgāja atpakaļ gaitenī.

-    Paola?

-    Esmu šeit, iekšā, bija dzirdams sievas atbildes sauciens.

Viņš klusēdams iegāja garajā dzīvojamā istabā un tai cauri uz balkona. Šī, viņaprāt, bija dienas labākā daļa, jo no sava dzīvokļa terases varēja redzēt rietumu pusē rietam sauli. Skaidrākajās dienās pa mazo virtuves lodziņu bija iespējams saskatīt Dolomītu kalnus, bet šodien jau bija pārāk vēls, virsotnēm jau bija uzgūlusi dūmaka un padarījusi tās neredzamas. Bruneti palika uz terases, elkoņiem atspiedies uz margām, pētot jumtus un torņus, kuri viņam nekad neapnika. Viņš dzirdēja gaitenī Paolas soļus, kad viņa atgriezās virtuvē, dzirdēja nošķindam katlus, bet Bruneti palika turpat, klausoties, kā Sv. Pāvila baznīca iezvana astoto stundu, kā tai dažas sekundes vēlāk atsaucas Sv. Marka baznīca, ierasti nodimdinot pār visu pilsētu. Kad zvani bija apklusuši,

" Risoto ar kabačiem. (Itāfu vai.) 140

viņš atgriezās dzīvokli, pieaugošo vakara vēsumu atstājot aiz balkona durvīm.

Paola stāvēja virtuvē pie plīts, maisot risoto un laiku pa laikam ielejot pannā buljonu.

-    Glāzi vīna? viņš piedāvāja. Paola, aizvien vēl maisot, noraidoši papurināja galvu. Bruneti pagāja sievai garām, apstājoties tikai tik ilgi, lai noskūpstītu viņu uz skausta, un ielēja sev vēl vienu glāzi vīna.

-    Kā gāja Vičencā?

-    Labāk būtu jautājusi, kā gāja Amerikā.

-    Jā, es saprotu, viņa sacīja. Neticami, vai ne?

-    Vai tu esi tur bijusi?

-    Pirms daudziem gadiem. Kopā ar Alvizi. Redzot neizpratni vira sejā, Paola paskaidroja sīkāk: Ar pulkvedi, kad viņš bija aizkomandēts uz Paduju. Tur, virsnieku klubā, bija kaut kāda ballīte itāļu un amerikāņu virsniekiem. Pagājuši turpat vai desmit gadi.

-    Neatceros.

-    Protams, jo tevis tur nebija. Tu tolaik biji Neapolē. Es vismaz tā domāju. Vai tur vēl aizvien izskatās tāpat?

-    Tas atkarīgs no tā, kā tur izskatījās toreiz. Viņš pasmaidīja.

-    Neesi nu tāds pārgudrelis, Gvido. Kā tur ir?

-    Tīrs un visi nepārtraukti smaida.

-    Labi, viņa atkal apmaisīja sautējumu. Tad nekas nav mainījies.

-    Nevaru saprast, kāpēc viņi vienmēr tā smaida. Bruneti katru reizi, kad bija Amerikā, ievēroja vienu un to pašu.

Paola novērsa skatienu no risoto un palūkojās virā.

-    Kas viņiem ko nesmaidīt, Gvido? Padomā pats. Viņi ir bagātākie cilvēki pasaulē. Politikā visiem ar viņiem jārēķinās, un viņiem kaut kā ir izdevies sev iestāstīt, ka visam, ko viņi darījuši savas ļoti īsās vēstures laikā, nav bijis cita nolūka, kā vien vairot cilvēces vispārējo labumu. Kāpēc lai viņi nesmaidītu? Paola no jauna pievērsās ēdiena gatavošanai un dusmīgi kaut ko norūca, kad atklāja, ka rīsi pielipuši pannai. Viņa pielēja vēl mazliet buljona un kādu laiku enerģiski maisīja.

-    Vai sākusies šūniņas sapulce? viņš mīlīgi apjautājās. Lai arī abi Bruneti politikas jautājumos visumā bija vienisprātis, Gvido vēlēšanās allaž savu balsi atdeva par sociālistiem, bet Paola nikni balsoja par komunistiem. Bet tagad līdz ar sistēmas sabrukumu un partijas bojāeju viņš bija sācis piesardzīgi raidīt pa lodei Paolas virzienā.

Viņa pat neapgrūtināja sevi ar atbildi.

Bruneti ņēma no plaukta šķīvjus, lai saklātu galdu.

-    Kur bērni?

-    Abi pie draugiem. Tad, pirms viņš paguva pajautāt, piebilda: Jā, viņi abi piezvanīja un palūdza atļauju. Viņa nogrieza liesmu zem risoto pannas, iemeta sautējumā krietnu piku sviesta, kas stāvēja turpat uz skapīša, un iebēra nelielu bļodiņu smalki sarīvēta Parmigiano Reggiano siera. Tad maisīja tik ilgi, līdz gan izkusušais sviests, gan siers sajaucās ar rīsiem, ielika risoto bļodā un cēla to galdā. Viņa atvilka krēslu, apsēdās un pavērsa pret Bruneti karoti, sacīdama:

-Mangia, tifa bene![11]cik vien bruneti spēja atcerēties, šī komanda bija pildījusi viņu ar prieku.

Viņš pamatīgi piekrāva savu šķīvi. Smagi strādājis, visu dienu pavadījis svešā zemē, un kāda kuram daļa, cik daudz risoto viņš apēda? Sākot no centra, viņš ar dakšiņu izbīdīja rīsus kārtīgos koncentriskos apļos uz šķīvja malām, lai tie ātrāk atdzistu. Divreiz pacēla pie mutes dakšiņu ar rīsiem, apmierinājumā nopūtās un turpināja ēst.

Kad Paola redzēja, ka vīrs ticis pāri bada robežai un nu ēd baudas dēļ, viņa ierunājās:

-    Tu neesi man pastāstījis, kā tev gāja ceļojumā pa Ameriku.

Bruneti atbildēja ar risoto pilnu muti:

-    Mulsinoši. Amerikāņi ir ļoti pieklājīgi, visi to vien saka, ka grib man palīdzēt, bet, šķiet, ka neviens nezina neko tādu, kas man noderētu.

-    Un daktere?

-    Tā smukā? Viņš pasmaidīja.

-   Jā, Gvido, smukā.

Redzēdams, ka šajā jautājumā uzskrējis sēklī, viņš vienkārši sacīja:

-    Es joprojām domāju, ka viņa ir cilvēks, kas zina to, ko es gribu zināt. Bet viņa klusē. Pēc sešiem mēnešiem viņa pametīs armiju, atgriezīsies Amerikā un visa šitā jezga paliks viņai aiz muguras.

-    Un nogalinātais bija viņas mīļākais? Paola pajautāja, nosprauslājusies, lai parādītu, ka viņa atsakās ticēt tam, ka daktere palīdzētu, ja vien spētu.

-    Tā liekas.

-    Tad es neesmu tik droša, ka viņa saliks savas mantiņas un aizmirsīs par puisi.

-    Varbūt tas ir kas tāds, ko viņa nevēlas zināt.

-    Piemēram, kas?

-    Nekas. Nu, nekas tāds, ko es varētu paskaidrot. Bruneti bija nolēmis sievai neko neteikt par abiem plastmasas maisiņiem, ko bija atradis Fostera dzīvoklī; tādas lietas nebija jāzina nevienam. Izņemot to cilvēku, kurš bija atvēris ūdens sildītāju, redzējis, ka maisiņi pazuduši, un tad piegriezis skrūves. Viņš pavilka tuvāk risoto bļodu. Vai drīkstu izēst? viņš jautāja, kaut arī nevajadzēja būt detektīvam, lai zinātu atbildi.

-    Uz priekšu. Man nepatīk, ka paliek pāri, un tev arī ne.

Kamēr Bruneti ēda pēdējo risoto, Paola paņēma bļodu no

galda un ielika izlietnē. Viņš pabīdīja pa galdu divus pītus

katlu paliktņus, lai Paolai būtu, kur uzlikt pannu, ko viņa izņēma no cepeškrāsns.

-    Ko tu darīsi?

-    Nezinu. Paskatīšos, ko iesāks Pata, viņš atbildēja, nogriezdams liellopu gaļas šķēli un uzlikdams to viņai uz šķīvja. Ar roku viņa pamāja, ka pietiks. Sev viņš nogrieza divus pamatīgus gabalus, paņēma maizi un atkal ķērās pie ēšanas.

-    Kāds tam sakars ar Patas rīcību? viņa jautāja.

-    Ak, saldā nevainība, viņš novilka. Ja šefs mēģinās mani novirzīt no šis lietas, tad es zināšu, ka kāds grib to noklusēt. Un, tā kā mūsu pārvaldes priekšnieka vietnieks atbild tikai tām balsīm, kas atskan no augstiem plauktiem jo augstāks plaukts, jo ātrāk viņš kustas -, tad es zināšu, ka tam, kas vēlas šo lietu slēgt, ir zināma vara rokās.

-    Piemēram?

Bruneti paņēma vēl maizes šķēli un izslaucīja no šķīvja mērci.

-    Tu zini tikpat, cik es, bet man kļūst stipri neomulīgi, domājot, kas tie varētu būt.

-    Un kas? '

-    Nezinu, vismaz konkrēti. Bet, ja iejaukta amerikāņu armija, tad skaidrs kā diena, ka lieta ir politiska un tas nozīmē valdību. Viņējo. Un arī mūsējo.

-    Un no tā izriet telefona zvans Patam? -Jā-

-    Un no tā izriet nepatikšanas?

Bruneti nebija tas cilvēks, kas runās par pašsaprotamām lietām.

-    Un ja Pata nemēģinās tevi apturēt?

Bruneti paraustīja plecus. Pagaidīs un tad jau redzēs.

Paola noņēma no galda šķīvjus.

-    Saldo?

Viņš papurināja galvu.

-    Cikos bērni būs mājās?

Rosoties pa virtuvi, viņa atbildēja:

-    Kjara ap deviņiem. Rafaēlem teicu, lai atgriežas līdz desmitiem. Atšķirīgais tonis, kā viņa to noziņoja, izteica visu.

-    Tu runāji ar viņa skolotājiem? Bruneti jautāja.

-    Nē. Šogad vēl par agru.

-    Kad ir pirmā vecāku sapulce?

-    Nezinu. Man te kaut kur ir vēstule no skolas. Laikam oktobrī.

-    Kā viņam iet? Bruneti vēl nebija izteicis šos vārdus, kad jau cerēja, ka Paola vienkārši atbildēs uz jautājumu, nevis prasīs, ko viņš īsti domā, jo to viņš nezināja.

-    Nezinu, Gvido. Viņš man neko nestāsta ne par skolu, ne draugiem, ne to, ko viņš dara. Vai viņa vecumā tu arī biji tāds?

•a.

Viņš centās atcerēties sevi sešpadsmit gadu vecumā un to, kā viņš tad jutās.

-    Nezinu. Laikam gan. Bet tad es atklāju meitenes un aizmirsu par dusmām, apjukumu vai kas nu tas ir. Es tikai gribēju viņām patikt. Nekas cits man nebija svarīgs.

-    Vai tev viņu bija daudz? sieva vaicāja.

Bruneti paraustīja plecus.

-    Un tu viņām patiki?

Viņš pasmaidīja.

-    Ak, Gvido, ej projām un atrodi sev kādu nodarbošanos. Skaties televīziju.

-    Es neciešu televīziju.

-    Tad palīdzi man nomazgāt traukus.

-    Man ļoti patīk televizors.

-    Gvido, viņa atkārtoja, ne gluži izmisusi, bet uz to pusi, celies augšā un atstāj mani vienu.

Viņi abi izdzirdēja, ka durvīs pagriežas atslēga. Tā bija Kjara, kas ar troksni atgrūda durvis un, ienākusi dzīvoklī, nometa kādu skolas grāmatu. Viņa ienāca virtuvē, noskūpstīja abus vecākus un apstājās blakus Bruneti, aplikusi roku viņam ap pleciem.

-    Mamm, vai ir ko ēst? viņa jautāja.

-    Vai Luīzas mamma jūs nepabaroja?

-    Pabaroja, bet tas bija pirms vairākām stundām. Es mirstu no bada.

Bruneti apņēma meitu ap vidu un iecēla klēpī. Sliktā kruķa balsī viņš sacīja:

-    Labi, nu tu esi man rokā. Atzīsties. Kur tu to noliki?

-    Ak, papu, izbeidz, viņa teica, sajūsmā grozīdamās. Es to vienkārši apēdu. Bet tad man atkal sagribējās ēst. Vai tev tā nav?

-    Tavs tēvs, Kjara, parasti gaida vismaz stundu. Tad laipnāk Paola pajautāja: Augļus? Sviestmaizi?

-    Abus, Kjara lūdzās.

Kad Kjara bija apēdusi sviestmaizi ar šķiņķi, tomātiem un majonēzi; notiesājusi divus ābolus, visiem bija laiks iet gulēt. Rafaēle tā arī nepārnāca līdz pusvienpadsmitiem, bet Bruneti, naktī pamodies, dzirdēja atveramies un aizveramies durvis un dēla soļus gaitenī. Pēc tam viņš iegrima dziļā miegā.

13

Parasti sestdienās Bruneti uz darbu negāja, bet šorīt gāja, vairāk lai paskatītos, kurš vēl atnācis, nekā cita iemesla dēļ. Viņš nemaz necentās ierasties pārvaldē laikus, dīkā solī šķērsoja Sv. Lūkas laukumu, kafejnīcā "Rosa Saiva" izdzēra kapučino; Paola apgalvoja, ka šajā bārā gatavo vislabāko kafiju pilsētā.

Viņš turpināja ceļu uz pārvaldi paralēli Sv. Marka laukumam, no paša laukuma izvairoties. Ieradies darbā, viņš uzkāpa trešajā stāvā, kur atrada Rosi sarunājamies ar Riverri, policistu, kurš, kā viņam likās, bija slims. Kad Bruneti iegāja iekšā, Rosi ar mājienu aicināja viņu pie sava rakstāmgalda.

-    Priecājos, ka esat ieradies, komisār. Mums ir jaunumi.

-    Kādi?

-    Ielaušanās. Pie Lielā kanāla. Tā varenā palazzo, kuru nesen atjaunoja, pie San Stae.

-    Tā, kuras īpašnieks ir milānietis?

-Jā. Kad viņš vakarnakt atgriezies mājās, atradis tur saimniekojam divus vīrus, varbūt, viņš nav īsti pārliecināts.

-    Kas notika?

-    Vianello ir slimnīcā, runājas ar viņu. Manā rīcībā ir tās ziņas, ko es saņēmu no vīriem, kas devās uz izsaukumu un aizveda cietušo uz slimnīcu.

-    Ko tie saka?

-    Viņš mēģinājis aizlaisties, bet iebrucēji viņu notvēruši un pārmeklējuši. Uz slimnīcu viņu vajadzēja vest, taču nekā nopietna nav. Daži pušumi un zilumi.

-    Un tie trīs vīrieši? Vai divi?

-    No viņiem ne ziņas, ne miņas. Izsauktie policisti, aizveduši saimnieku uz slimnīcu, atgriezās pilī. Izskatās, ka laupītāji pievākuši pāris gleznu un šo to no kundzes dārglietām.

-    Vai ir kāds vainīgo apraksts?

-    Cietušais nebija zagļus skaidri saskatījis, tāpēc neko daudz nevar pateikt, tikai to, ka viens bijis ļoti garš un, kā viņam liekoties, vienam bijusi bārda. Bet, Rosi piebilda, paceļot galvu un pasmaidot, kanāla malā sēdēja pārītis tūristu, un viņi redzējuši no palazzo iznākam trīs vīriešus. Viens no viņiem nesis čemodānu. Tie jaunieši vēl bija uz vietas, kad ieradās mūsējie, un aprakstīja laupītājus. Rosi apklusa un smaidīja, it kā būtu pārliecināts, ka Bruneti priecāsies par nākamo ziņu. Viens pēc apraksta atbilst Rufolo.

Bruneti reaģēja nekavējoties:

-    Man likās, ka viņš sēž.

-    Sēdēja jau ar', bet pirms divām nedēļām iznāca brīvībā.

-    Vai parādījāt viņiem fotogrāfijas?

-Jā, komisār. Un viņi domā, ka tas ir viņš. Ievērojuši lielās ausis.

-    Un kā ar pils īpašnieku? Vai viņam fotogrāfijas rādījāt?

-    Vēl ne. Tikko atgriezos no sarunas ar jaunajiem beļģiem. Man izklausās, ka tas ir Rufolo.

-    Un abi pārējie? Vai beļģu jauniešu apraksts saskan ar īpašnieka doto?

-    Nu, komisār, bija tumšs, un viņi īpaši nepievērsa uzmanību.

-Bet?

-    Bet viņi ir stipri pārliecināti, ka bārdas nav bijis nevienam.

Bruneti bridi apdomāja dzirdēto, tad teica Rosi:

-    Aizvediet fotogrāfiju uz slimnīcu un noskaidrojiet, vai cietušais viņu pazīst. Vai milānietis var parunāt?

-    0 jā. Ar viņu viss kārtībā. Daži sasitumi, zila acs, bet nekas vairāk. Pils ir pilnībā apdrošināta.

Kāpēc gadījumos, ja māja apdrošināta, noziegums liekas mazāk nopietns?

-Ja viņš apstiprinās, ka viens no zagļiem bijis Rufolo, dariet man zināmu, un es aiziešu pie viņa mātes pajautāt, vai viņa nezina, kur ir dēls.

Izdzirdējis to, Rosi iespurcās.

-    Zinu, zinu. Viņa melotu pat pāvestam, ja tā varētu glābt savu mazo Pepino. Nu kurš var viņai to pārmest? Rufolo ir viņas vienīgais dēls. Turklāt labprāt atkal satiktu veco amazoni; šķiet, esmu viņu redzējis tikai pāris reižu kopš Rufolo pēdējā aresta.

-    Viņa toreiz metās jums virsū ar šķērēm, vai ne? Rosi jautāja.

-    Nu, viņa jau to nedomāja nopietni, un Pepīno viņu atturēja. Viņš plati pasmaidīja par šīm atmiņām, par vienu no muļķīgākajiem atgadījumiem viņa darba gaitās. Tās jau bija tikai manikīra šķērītes.

-    Končeta nu gan ir īsta vellata.

-    Tiesa, Bruneti piekrita. Un norīko kādu, lai patur acis Rufolo draudzeni. Kā viņu sauca?

-    Kaut kāda Ivana.

-    Jā, viņu.

-    Vai gribat, lai mēs ar viņu aprunājamies?

-     Nē, viņa teiks, ka nav savu dārgumiņu redzējusi. Parunā ar tiem cilvēkiem, kas dzīvo vienu stāvu zemāk. Pagājušajā reizē viņi nosūdzēja Rufolo. Varbūt viņi atļaus kādam pasēdēt savā dzīvokli, līdz Rufolo parādīsies. Pajautā viņiem.

-Jā-

-    Vēl kaut kas?

-    Ņē, vairāk nekas.

-    Kādu stundu būšu savā kabinetā. Informējiet mani, kas notiek slimnīcā un vai tas tiešām ir Rufolo. Viņš jau devās prom, kad Rosi nosauca pakaļ:

-    Vēl viena lieta, komisār, jums vakar vakarā zvanīja.

-    Kas?

-     Nezinu. Dispečers sacīja, ka zvanīts ap vienpadsmitiem. Sieviete. Viņa prasījusi jūs pēc vārda, bet itāliski nerunājusi vai runājusi ļoti slikti. Viņš vēl kaut ko teica, bet es neatceros, ko.

-     Pa ceļam ieiešu pie viņa un pajautāšu, Bruneti teica un izgāja. Viņš nedevās uz kāpnēm, bet gaiteņa galā iegriezās nodalījumā, kur pie telefona sēdēja dispečers. Tas bija jauns policists, ar svaigu sejas krāsu, visticamāk, tikko astoņpadsmit gadus vecs. Bruneti neatcerējās viņa vārdu.

Ieraudzījis Bruneti, policists pielēca kājās, velkot līdzi vadu, kas savienoja austiņas ar pulti.

-    Labrīt, komisār.

-    Labrīt. Lūdzu, sēdieties.

Jaunais cilvēks paklausīja, nervozi uzmetoties uz pašas krēsla maliņas.

-    Rosi teica, ka man vakarvakarā esot zvanīts.

-Jā, komisār, atbildēja policists, cīnīdamies ar dziņu pielēkt kājās, runājot ar virsnieku.

-    Vai jūs bijāt pie telefona?

-Jā. Tad, lai Bruneti nevajadzētu jautāt, kāpēc viņš divpadsmit stundas vēlāk vēl ir te, jauneklis paskaidroja: Es pildu Moniko maiņu. Viņš ir slims.

Bruneti šādi sīkumi neinteresēja, un viņš jautāja:

-    Ko viņa sacīja?

-    Viņa prasīja jūs. Bet itāliski viņa runāja ļoti slikti.

-    Vai atceraties precīzi, ko viņa teica?

-Jā, komisār, puisis atbildēja, taustoties pa papīriem, kas stāvēja uz galda pults priekšā. Es te kaut kur pierakstīju. Viņš pabīdīja papīrus malā un izvilka vienu lapu, no kuras nolasīja: Viņa prasīja jūs, bet savu vārdu vai ko citu nenosauca. Es jautāju, kā viņu sauc, bet viņa neatbildēja vai ari nesaprata. Es teicu, ka jūs neesat uz vietas, bet viņa prasīja atkal.

-    Vai viņa runāja angliski?

-    Man tā liekas, komisār, bet viņa pateica tikai dažus vārdus, un es nesapratu viņu. Teicu, lai viņa runā itāliski.

-    Ko vēl viņa sacīja?

-    Kaut ko, kas izklausījās pēc "basta", bet tas varēja būt ari "pasta" vai "posta".

-    Vēl kas?

-    Nē. Neko vairāk. Un tad viņa nolika klausuli.

-    Kāda viņa izklausījās?

Puisis kādu brīdi domāja un pēdīgi atbildēja:

-    Nekā īpaši, komisār. Es teiktu, ka viņa bija vīlusies, jo nevarēja jūs sazvanīt.

-    Labi. Ja viņa vēlreiz zvana, tad savienojiet ar mani vai Rosi. Viņš runā angliski.

-Jā, jauneklis atbildēja. Kad Bruneti pagriezās, lai ietu ārā, kārdinājums izrādījās neapslāpējams, puisis pielēca kājās un salutēja komisāra aizejošajai mugurai.

Sieviete, kas ļoti slikti runā itāliski. "Molto poco" viņš atcerējās dakteres vārdus. Viņš atcerējās arī, ko tēvs reiz bija viņam teicis par makšķerēšanu, kad lagūnā vēl varēja to darīt, ka nevajag raustīt ēsmu, jo tā aizbiedē zivis. Tāpēc viņš pagaidīs. Viņa jebkurā gadījumā ieradusies te uz sešiem mēnešiem, un viņš arī nekur negrasās braukt. Ja Pītersa klusēs, tad viņš pirmdien zvanīs uz hospitāli un palūgs, vai nevar ar viņu aprunāties.

Un tagad Rufolo ir ārā no cietuma un atkal ķēries pie darba. Pēdējo desmit gadu laikā sīkajam zaglim un laupītājam Rufolo brīvība mijās ar ieslodzījumu cietumā, divas reizes viņu bija iesēdinājis Bruneti. Viņa vecāki pirms daudzien^ gadiem bija ieradušies no Neapoles, atvedot līdzi savu mazgadīgo likumpārkāpēju. Tēvs nodzērās un nomira, pirms tam paguvis iepotēt savam vienīgajam dēlam principu, ka Rufolo dzimta nav paredzēta tādām vienkāršām lietām kā darbs, amats vai pat mācības. Būdams kauls no tēva kaula, Džuzepe nekad nebija strādājis, vienīgais amats, ko viņš jebkad piekopis, bija zagtu priekšmetu tirdzniecība, un vienīgais, ko viņš jebkad studējis, bija veidi, kā vislabāk atmūķēt vai uzlauzt durvis. Ja viņš tik drīz pēc atbrīvošanas ķēries pie lietas, tad divi ieslodzījumā pavadītie gadi acīmredzot nav zemē nomesti.

Tomēr Bruneti neko nevarēja ar sevi padarīt, viņam patika gan māte, gan dēls. Pepīno, šķiet, neuztvēra personīgi to, ka Bruneti viņu arestējis, un Končetas kundze, kad gadījums ar manikīra šķērītēm bija aizmirsts, jutās pateicīga par Bruneti tiesā doto liecību, ka apsūdzētais, darot savus noziedzīgos darbus, nav lietojis ne spēku, ne draudus. Visticamāk, ka tieši šī liecība palīdzēja mīkstināt sodu par laupīšanu tikai līdz diviem gadiem ieslodzījumā.

Bruneti nebija nekādas vajadzības pieprasīt no arhīva Rufolo lietu. Agrāk vai vēlāk Džuzepe parādīsies savas mātes vai Ivanas dzīvoklī un drīz vien atkal būs aiz restēm, lai slīpētu savu noziedzīgo meistarību un apliecinātu sev lemto likteni.

Ticis savā kabinetā, Bruneti sāka meklēt Ričardi ziņojumu par jaunā amerikāņa līķa sekciju. Kad viņi bija runājuši, patologanatoms neko nebija minējis par narkotiku klātbūtni asinīs, un Bruneti sekcijas laikā nebija īpaši jautājis. Ziņojumu viņš atrada uz galda, atvēra un sāka šķirstīt lapas. Kā jau Ričardi bija draudējis, ziņojuma valoda bija faktiski nesaprotama. Komisāram šķita, ka otrajā lappusē atradis meklēto, lai arī šajā latīņu terminoloģijas un sarežģītās sintakses jūklī bija grūti to apgalvot. Bruneti šo vietu pārlasīja trīs reizes un tad jutās puslīdz drošs, ka te rakstītais patiesi nozīmē to, ka asinīs nav nekādu narkotiku pēdu. Viņš brīnītos, ja sekcijā būtu atklājies kas cits.

Iedūcās telefona iekšējo sakaru zummers. Viņš atbildēja nekavējoties:

-Jā, šef.

Pata neapgrūtināja sevi ar jautājumu, kā Bruneti zinājis, kas zvana, un tā bija droša zīme, ka atgadījies kas svarīgs.

Es gribētu ar jums aprunāties, komisār. Tas, ka tika lietots amata nosaukums, nevis vārds, pasvītroja zvana nozīmību.

Bruneti teica, ka bez kavēšanās došoties lejā pie pārvaldes priekšnieka vietnieka. Patas arsenālā bija ierobežots skaits noskaņu, un katra no tām bija skaidri nolasāma, šī bija tāda, kas Bruneti bija jālasa piesardzīgi.

Ieejot Patas kabinetā, Bruneti atrada priekšnieku saliktām rokām sēžam pie tukša rakstāmgalda. Parasti Pata centās radīt iespaidu par čaklumu, ja neko citu, tad nolika sev priekšā tukšus vākus. Šodien nekā nebija, tikai nopietna, varētu pat teikt, svinīga sejas izteiksme un saliktas rokas.

No Patas plūda kāda kopdzimuma odekolona asā smarža, un seja šorīt šķita ieziesta ar eļļu, nevis skūta. Bruneti piegāja pie rakstāmgalda un apstājās, prātodams, cik ilgi Pata klusēs, šo metodi viņš izmantoja bieži, kad gribēja uzsvērt sava sakāmā nozīmību.

Pagāja vismaz minūte, iekams Pata ierunājās:

-    Sēdieties, komisār. Amata atkārtotā piesaukšana ziņoja Bruneti, ka tas, ko viņš tūlīt dzirdēs, būs kaut kas nepatīkams un ka Pata to zina.

-    Gribu aprunāties ar jums par to laupīšanu, Pata sacīja bez kāda ievada, tiklīdz Bruneti bija apsēdies.

Bruneti bija aizdomas, ka priekšnieks nedomā pēdējo gadījumu pie Lielā kanāla, kaut arī cietušais bija rūpnieks no Milānas. Parasti ar uzbrukumu tik nozīmīgai personai pilnīgi pietiktu, lai novestu Patu līdz pārmērībām čakluma izrādl|anā.

-Jā, šef, Bruneti sacīja.

-    Šodien uzzināju, ka jūs vēlreiz bijāt devies uz Vičencu.

-    Jā, šef.

-    Kāpēc tas bija nepieciešams? Vai jums trūkst darba šeit, Venēcijā?

Bruneti saņēmās, zinādams, ka viņam atkal vajadzēs skaidrot no jauna, lai arī viss tika izrunāts iepriekšējā sarunā.

-    Gribēju aprunāties ar cilvēkiem, kas bija pazinuši nogalināto.

-    Vai pirmajā reizē jūs to nedarījāt?

-    Nē, šef, man nebija laika.

-    Kad tajā pēcpusdienā atgriezāties, jūs par atkārtotu braukšanu neko neminējāt. Kad Bruneti neko neteica, Pata vaicāja: Kāpēc jūs to neizdarījāt pirmajā dienā?

-    Nebija laika, šef.

-Jūs atgriezāties ap sešiem. Laika jums būtu vairāk, nekā vajag, lai paliktu tur un visu padarītu līdz galam.

Tikai ar grūtībām Bruneti noslēpa pārsteiguma izpausmes par to, ka Pata spējis atcerēties tādu sīkumu kā laiku, cikos Bruneti atgriezies no Vičencas. Galu galā šis bija cilvēks, uz kuru nevarēja paļauties, ka viņš atcerētos divus trīs savu policistu uzvārdus.

-    Tiktāl es nemaz netiku.

-    Kas notika, kad jūs bijāt bāzē otrreiz?

-    Es runāju ar Fostera tiešo priekšnieci un ar vienu no vīriem, ar kuru viņš kopā strādāja.

-    Un ko jūs uzzinājāt?

-    Neko ievērības cienīgu, šef.

Pata nikni palūrēja viņā pāri rakstāmgaldam.

-    Kā tas būtu jāsaprot?

-    Es neuzzināju, kāpēc kāds būtu gribējis amerikāni nogalināt.

Pata pameta rokas gaisā un bezspēcībā smagi nopūtās:

-    Tur jau tā lieta, Bruneti. Nevienam nav nekāda iemesla vēlēties viņu nogalināt, tāpēc jūs tādu neatradāt. Un, ja drīkstu piebilst, ari neatradīsiet. Jo iemesla nav. Puisi nogalināja naudas dēļ, un to pierāda fakts, ka pie viņa netika atrasts kabatas portfelis.

-    Netika atrasta arī viena no viņa sporta kurpēm. Vai tas nozīmē, ka jauno vīrieti novāca 11. izmēra Reebok apavu dēļ?

Pata atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni un izņēma dažas papīra lapas.

-    Manuprāt, esat izšķiedis pārāk daudz laika, dzenoties uz Vičencu, Bruneti. Man nepatīk, ka jūs šajā lietā traucējat amerikāņus. Noziegums izdarīts šeit, un ari slepkava tiks atrasts šeit. Pēdējam teikumam Pata lika izskanēt nepārprotami galīgi. Viņš paņēma vienu no lapām un uzmeta tai skatienu. Gribētu, lai turpmāk jūs savu laiku izmantotu lietderīgāk.

-    Un kā es to varētu darīt, šef?

Pata paskatījās viņā, tad atkal pievērsa skatienu papīram.

-    Nozīmēju jūs izmeklēt ielaušanos pie Lielā kanāla. Bruneti nešaubījās, ka nozieguma izdarīšanas vieta un tas, kas tika ziņots par cietušā mantisko stāvokli, bija vairāk nekā pietiekami, lai Patam šķistu daudz svarīgāks par kaut kādu tur slepkavību, īpaši, ja upuris nav bijis pat virsnieks.

-    Un kā paliek ar amerikāni, šef?

-    Mēs veiksim parastās procedūras. Paskatīsimies, vai kādi no mūsu sliktajiem zēniem runās par to, vai viņiem pēkšņi parādīsies vairāk naudas.

-    Un ja tā nenotiks?

-    Ari amerikāņi izmeklē šo lietu, pēc Patas balss varēja šķist, ka ar to būtu izteikts viss.

-    Kā, lūdzu? Kā amerikāņi var kaut ko izmeklēt Venēcijā?

Pata samiedza acis.

-Viņiem ir savas metodes, Bruneti. Savas metodes.

Par to Bruneti nešaubījās, taču viņš šaubījās, vai šīs metodes noteikti tiks vērstas uz to, lai atrastu slepkavu.

-    Es labāk turpinātu izmeklēšanu. Neticu, ka tā bija aplaupīšana.

-    Es, komisār, esmu nolēmis, ka tā bija aplaupīšana, un tā mēs pret to izturēsimies.

-    Ko tas nozīmē, šef?

Pata izmēģināja izbrīnu.

-    Tas nozīmē, komisār, un es gribu, lai jūs to iegaumētu, tas nozīmē tieši to, ko es teicu, ka mēs to traktēsim kā slepkavību laupīšanas mēģinājuma laikā.

-    Oficiāli?

-    Oficiāli, Pata atkārtoja, tad ar īpašu uzsvaru noteica: Un neoficiāli.

Bruneti vairs nebija vajadzības jautāt, ko tas nozīmē.

Savā uzvaras augstsirdībā Pata sacīja:

-    Protams, jūsu interesi un entuziasmu šajā jautājumā amerikāņi novērtēs atzinīgi. Bruneti nodomāja, ka lielāka jēga viņiem būtu atzinīgi novērtēt sekmīgu izmeklēšanu, bet šis nu nebija viedoklis, ko varēja izteikt patlaban, kad Pata bija visbruņnieciskākajā noskaņojumā, tādēļ pret viņu vajadzēja izturēties ārkārtīgi smalkjūtīgi.

-     Nu, es gan neesmu par to pārliecināts, Bruneti sacīja, ļaujot balsī parādīties šaubu un padevības cīņai. Bet laikam jau tas ir iespējams. Katrā ziņā es neatradu neko tādu, kas liktu domāt par citādu risinājumu. Tas ir, ja viņš neņēma vērā dažus simtus miljonus vērtu kokaīna daudzumu.

-    Priecājos, ka to saprotat, Bruneti. Manuprāt, tas pierāda, ka policijas darbu sākat redzēt reālāk. Pata palūkojās lejup uz galda gulošajos papīros. Viņiem bija Gvardi.

Bruneti, kas nespēja izsekot sava šefa kalnu kazas cienīgam lēcienam no vienas tēmas uz citu, varēja tikai pajautāt:

-Kas?

-    Gvardi, komisār. Frančesko Gvardi. Biju domājis, ka būsiet vismaz dzirdējis šo vārdu: viņš ir viens no jūsu, venēciešu, ievērojamākajiem gleznotājiem.

-    Ak, atvainojiet, šef. Man likās, ka tā ir vācu televīzija.

Pata apveltīja padoto ar neatzinīgu "nē", pirms atkal pievērsās papīriem. '*

-    Man no Viskardi kunga ir tikai saraksts. Gvardi, Monē, Gogēns.

-    Vai šis Viskardi kungs aizvien vēl atrodas slimnīcā? Bruneti jautāja.

-    Jā, laikam gan. Kāpēc jūs tas interesē?

-Viņš šķiet stipri pārliecināts par to, kuras gleznas nozagtas, lai gan vīriešus, kas tās nozaga, nav redzējis.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Neko, šef, Bruneti atbildēja. Varbūt viņam bija tikai trīs gleznas. Bet, ja viņam būtu bijušas tikai trīs gleznas, tad šī lieta nebūtu tik strauji izvirzījusies Patas prioritāšu saraksta augšgalā. Ko Viskardi kungs dara Milānā, ja drīkstu vaicāt?

-    Viņš ir vairāku fabriku vadītājs.

-    Vadītājs vai īpašnieks un vadītājs?

Pata nemaz necentās slēpt savu aizkaitinājumu.

-    Viņš ir ievērojams pilsonis un iztērējis milzīgu naudas summu palazzo restaurēšanai. Viņš ir ieguvums pilsētai, un es domāju, ka mums vajadzētu parūpēties vismaz par to, lai šis cilvēks jūtas drošībā, kamēr uzturas šeit, ja neko vairāk.

-    Viņš un viņa īpašums, Bruneti piebilda.

-Jā, un viņa īpašums, Pata atkārtoja vārdus, bet ne sauso toni. Gribu, lai jūs, komisār, parūpētos par izmeklēšanu, un sagaidu, ka pret Viskardi kungu izturēsies ar viņam pienākošos cieņu.

-     Protams, šef. Bruneti piecēlās, lai dotos projām. Vai jūs zināt, kādas fabrikas viņš vada?

-    Manuprāt, tās ražo bruņojumu.

-    Paldies, šef.

-    Un es gribu, lai jūs vairs netraucējat amerikāņus, Bruneti. Vai skaidrs?

-Jā, šef. Tas pavisam noteikti bija skaidrs, taču par iemeslu to nevarēja teikt.

-    Labi, tad ķerieties pie darba. Gribu, lai tas tiktu nokārtots, cik drīz vien iespējams.

Bruneti pasmaidīja un izgāja no Patas kabineta, lauzīdams galvu, kādas aukliņas pavilktas un kas to darījis. Attiecībā uz Viskardi to izdomāt nebija grūti: ieroči, pietiekami daudz naudas, lai nopirktu un restaurētu palazzo Lielā kanāla malā, kopā sajaukusies naudas un varas smaka dvesa no katras Patas izrunātās frāzes. Attiecībā uz amerikāņiem aromātus līdz to avotiem izsekot nebija tik viegli, bet šīs grūtības nepadarīja tās mazāk taustāmas. Bija skaidrs, ka Pata saņēmis ziņu: amerikāņa nāve jāparāda kā laupīšana, kas izgājusi no rāmjiem, nekas vairāk. Bet no kā šī ziņa nākusi?

Bruneti devās nevis augšā uz savu kabinetu, bet nokāpa lejā un iegāja galvenajā birojā. Vianello bija atgriezies no slimnīcas un sēdēja pie sava galda, atgāzies krēslā, telefona klausuli piespiedis pie auss. Ieraudzījis ienākam Bruneti, viņš sarunu pārtrauca un nolika klausuli.

-Jā? viņš jautāja.

Bruneti atspiedās pret Vianello galdu.

-    Šis Viskardi, kāds viņš liekas sarunā?

-    Satraukts. Visu nakti viņš pavadījis palātā, tikko nokārtojis, ka viņu ievieto privātā istabā…

Bruneti viņu pārtrauca:

-    Kā viņam tas izdevās?

Vianello paraustīja plecus. Kazino nebija vienīgā sabiedriskā institūcija pilsētā, uz kuras fasādes atradās zīme "Non Nobis". Slimnicas uzraksts, lai arī redzams tikai bagātajiem, nebija mazāk reāls.

-    Laikam jau viņš tur kādu pazīst vai zina kādu, kam piezvanīt. Tādi cilvēki kā viņš vienmēr zina. No Vianello balss toņa neizklausījās, ka Viskardi būtu izpelnījies policista simpātijas. •

-    Kāds viņš ir? Bruneti gribēja zināt.

Vianello pasmaidīja, tad saviebās.

-     Nu, ziniet. Tipisks milānietis. Nepateiks "r" pat tad, ja citu burtu tajā vārdā nebūtu, viņš sacīja, neizrunājot nevienu "r" visā teikumā, nevainojami atdarinot šo milāniešu māžošanos valodā, kas ir tik populāra arriviste[12] politiķu un komiķu vidū, kuri ar prieku viņus kariķēja. Pats pirmais, viņš man paziņoja, cik svarīgas ir šīs gleznas, kas, manuprāt, nozīmē to, cik svarīgs ir viņš. Tad viņš žēlojās, ka visu nakti vajadzējis pavadīt kopējā palātā. Laikam tas nozīmēja, ka viņš baidās dabūt kādu zemo slāņu slimību.

-    Vai viņš raksturoja zagļus?

-    Viņš teica, ka viens esot bijis ļoti garš, garāks par mani. Vianello bija viens no garākajiem vīriem policijā. Un otram bijusi bārda.

-    Cik viņu bijis divi vai trīs?

-    Viņš īsti nezināja. Tie sagrābuši Viskardi, kad viņš gājis iekšā, un viņš bijis tik pārsteigts, ka nav redzējis vai neatceras.

-    Cik nopietni viņš ievainots?

-    Ne pietiekami, lai gulētu privātā palātā, Vianello nosmīkņāja, nemaz nepūlēdamies slēpt savu nepatiku.

-    Vai tu nevarētu izteikties konkrētāk? Bruneti pasmaidīja.

Vianello neņēma ļaunā un atbildēja:

-    Viņam ir zila acs. Šodien tā kļūs vēl melnāka. Kāds viņam pamatīgi iebelzis. Pārsista lūpa un daži zilumi uz rokām.

-    Un viss? -Jā-

-    Piekrītu, diez vai šadi ievainojumi prasa privātu palatu. Vai slimnīcu vispār.

Vianello nekavējoties atsaucās Bruneti tonim.

-    Vai jūs domājat to pašu, ko es, šef?

-    Priekšnieka vietnieks zina, kuras ir trīs nozagtās gleznas. Cikos tika izsaukta policija?

-    Tūlīt pēc pusnakts.

Bruneti ieskatījās pulkstenī.

-    Divpadsmit stundas. Gvardi, Monē un Gogēna gleznas.

-    Piedodiet, šef, par tādām lietām es neko nezinu. Bet vai šie vārdi nozīmē naudu?

Bruneti uzsvērti piekrītoši palocīja galvu.

-    Rosi man teica, ka pils esot apdrošināta. Kā viņš to zina?

-    Apmēram desmitos mums piezvanīja apdrošināšanas aģents un prasīja, vai viņš drīkstot iet apskatīt palazzo.

Vianello paņēma no galda paciņu cigarešu un aizsmēķēja.

-     Rosi teica, ka, pēc beļģu jauniešu domām, viens esot bijis Rufolo. Bruneti pamāja ar galvu. Rufolo taču ir tikai tāds punduris, vai ne, šef? Nepavisam nav garš. Viņš izpūta tievu dūmu strūkliņu un ar roku to aizgaiņāja.

-    Un, būdams cietumā, viņš noteikti nav uzaudzējis bārdu, Bruneti sacīja.

-    Tas nozīmē, ka neviens no vīriem, kurus Viskardi redzējis, nevar būt Rufolo, vai ne, šef?

-    Tā jau izskatās gan, Bruneti piekrita. Liku Rosi braukt uz slimnīcu un Viskardi parādīt Rufolo bildi, vai viņš pazīst uzbrucēju.

-    Droši vien nepazīs, Vianello lakoniski pareģoja.

Bruneti atgrūdās no galda.

-    Iešu šur tur piezvanīt. Atvaino.

-    Protams, šef, Vianello sacīja un vēl atgādināja: Nulle divi, nosaucot Milānas kodu.

14

Savā kabinetā Bruneti paņēma ar spirāli sastiprinātu bloknotu un sāka šķirstīt. Gadiem ilgi viņš bija sev sacījis, vēlāk pat solījis, kā viendien ņems un te pierakstītos vārdus un tālruņa numurus sakārtos kaut kādā secībā. Šo svinīgo solījumu viņš atjaunoja ik reizi, kā tagad, kad vajadzēja dzīt pēdas numuram, kuru nebija uzgriezis vairākus mēnešus vai pat gadus. Piezīmju grāmatiņas šķirstīšana zināmā mērā atgādināja soļošanu cauri muzeja zālēm, kurās viņš redzēja daudzas pazīstamas gleznas, katrai ļaujot atsaukt atmiņā kādu mirkli, pirms devās tālāk meklēt to, kā dēļ bija šurp nācis. Pēdīgi viņš to atrada, Rikardo Fosko, liela nedēļas žurnāla finanšu redaktora, mājas tālruņa numuru.

Vēl pirms nedaudziem gadiem Fosko bija plašsaziņas līdzekļu spožā bāka, viņš uzraka finansiālus skandālus visneiedomājamākajās vietās un viens no pirmajiem bija sācis uzdot jautājumus par Ambroziano banku. Žurnālista darba kabinets bija kļuvis par centru tīklam, kas vāca informāciju par Itālijā notiekošo darījumu īsto dabu, viņa rakstos varēja lūkoties pēc pirmajām norādēm, ka ar kādu firmu, iespējams, kaut kas nav kārtībā, arī par izpirkšanu vai pārņemšanu. Pirms diviem gadiem Fosko piecos pēcpusdienā iznāca no darbavietas, lai dotos ar draugiem pasēdēt pie glāzītes, kad no stāvošas mašīnas uz viņu tika atklāta automāta uguns, stobrs bija nomērķēts precīzi uz žurnālista ceļgaliem, lodes tos abus sadragāja, un tagad viņa darbavieta bija viņa mājas un staigāt viņš spēja tikai ar divu spieķu palīdzību; viens celis palicis neatgriezeniski stīvs, otra kustību spējas saglabājās trīsdesmit grādu rādiusā. Par šā nozieguma izdarīšanu neviens netika arestēts.

-    Fosko, viņš kā vienmēr, paceļot klausuli, sacīja.

-    Ciao, Rikardo. Te Gvido Bruneti.

-    Ciao, Gvido. Sen neesmu tevi dzirdējis. Vai tu aizvien vēl centies atrast naudu, lai glābtu Venēciju?

Tas bija vecs joks, tā viņi abi mēdza pasmieties par ātrumu, ar kādu UNESCO Venēcijas "glābšanai" piešķirtie vairāki miljoni dolāru neviens nezināja, cik tieši, pazuda to "projektu" radītāju, kas pēc postošajiem 1966. gada plūdiem traucās piedāvāt savus plānus un programmas, kabinetos un dziļajās kabatās. Tika nodibināts fonds ar pilnu strādājošo štatu, pastāvēja skicēm piebāzts arhīvs, ziedojumu vākšanai pat tika rīkoti galā koncerti un balles, bet naudas vairs nebija, un paisumi, neviena nekavēti, turpināja darīt ar pilsētu, ko vēlējās. Šis stāsts, no kura pavedieni veda uz ANO un Kopējo tirgu, uz dažādu valstu valdībām, izrādījās pārāk sarežģīts pat Fosko, kurš par to nekad neko neuzrakstīja, jo baidījās, ka lasītāji sāks pārmest viņam pievēršanos daiļliteratūrai. Savukārt Bruneti strādāja, balstoties uz pieņēmumu, ka, tā kā vairums no projektos iesaistītajiem cilvēkiem bija venēcieši, tad nauda patiesi aizgājusi pilsētas glābšanai, lai arī varbūt ne tādā veidā, kā sākumā iecerēts.

-    Nē, Rikardo, mani interesē viens no tavējiem, kāds milānietis. Viskardi. Es pat nezinu viņa vārdu, bet viņš ražo ieročus un tikko iztērējis veselu bagātību, pie mums restaurējot palazzo.

-    Augusto, Fosko nekavējoties pateica priekšā, tad atkārtoja, izbaudot katru šā vārda skaņu: Augusto Viskardi.

-    Tas gan bija ātri, Bruneti sacīja.

-    0 jā. Viskardi kunga vārdu es dzirdu visai bieži.

-    Un par kādām lietām tu dzirdi?

-     Munīcijas fabrikas ir ārpus pilsētas, Moncā. Pavisam četras. Klīst baumas, ka viņam esot noslēgti milzīgi līgumi ar Irāku, faktiski ar vairākām Tuvo Austrumu valstīm. Kaut kā viņam izdodas turpināt piegādes pat kara laikā, domājams, caur Jemenu. Fosko mirkli paklusēja, tad sacīja: Bet esmu dzirdējis, ka kara laikā viņam gadījušās nepatikšanas.

-    Kādas? Bruneti gribēja zināt konkrētāk.

-    Nu, nekas tik nopietns, lai jūtami kaitētu, tā vismaz man nācis ausis. Neviena no šīm fabrikām kara laikā nav slēgta, un es nerunāju tikai par Viskardi fabrikām. Cik esmu dzirdējis, visa zona'»turpinājusi ražošanu pilnā apjomā. Vienmēr atradīsies kāds, kas pirks to, ko viņi saražo.

-    Bet kādas nepatikšanas viņam bija?

-    īsti nezinu. Vajadzētu šur tur piezvanīt. Bet baumo, ka viņš dabūjis pa krietnam. Vairums šo darboņu pārliecinās, ka maksājumi kādā drošā vietā, piemēram, Panamā vai Lihtenšteinā, tiek izdarīti pirms piegādes, bet Viskardi jau tik ilgi darbojies šajā laukā man liekas, viņš pat dažas reizes bija turp aizbraucis, runājis ar galveno viņš lieki sevi neapgrūtināja, būdams pārliecināts, ka viņam tiks nodrošināti vislabākie nosacījumi.

-    Un tā vis nenotika?

-     Nē, nenotika. Daudz kas uzgāja gaisā, vēl pirms sūtījumi sasniedza mērķi. Ja nemaldos, Līcī pirāti nozaga veselu kuģi. Ļauj man mazliet piezvanīt, Gvido. Drīz, stundas laikā, atzvanīšu.

-    Vai zināms ari kaut kas personisks?

-    Neesmu gan dzirdējis, bet es pajautāšu.

-    Paldies, Rikardo.

-    Vai vari pateikt, ap ko lieta grozās?

Bruneti neredzēja iemeslu klusēt.

-   Vakarnakt tika aplaupīta Viskardi pils, un viņš atgriezās laupīšanas bridi. Zagļus aprakstīt viņš nespēja, bet zināja, kuras trīs gleznas viņi pievākuši.

-    Izklausās pēc Viskardi, Fosko sacīja.

-    Vai tad viņš ir tik stulbs?

-    Nē, viņš nav stulbs, nepavisam. Bet viņš ir iedomīgs

un labprāt riskē. Tieši pateicoties šim divām īpašībām, viņš

nopelnījis lielu naudu. Fosko balss tonis mainījās. Piedod,

Gvido, man zvana otrs telefons. Piezvanīšu vēlāk, labi? i

-    Paldies, Rikardo, Bruneti atkārtoti pateicās, bet, pirms viņš paguva piebilst: "Es augstu vērtēju tavas pūles," klausulē jau valdīja klusums.

Bruneti zināja, ka policijas panākumu atslēga slēpjas nevis spožās dedukcijas metodēs vai psiholoģiskās manipulācijās ar aizdomās turētajiem, bet vienkāršajā faktā, ka cilvēciskas būtnes savu inteliģences līmeni sliecas uzskatīt par normu, standartu un darbojas saskaņā ar šo pieņēmumu. Rezultātā muļķi tika noķerti ātri, jo viņu uzskats par to, kas ir viltīgi gājieni, bija tik nožēlojami iztēles nabagi, ka padarīja viņus par acīmredzamiem upuriem. Šis pats likums diemžēl krietni sarežģīja izmeklētāja darbu, kad viņš nonāca saskarē ar noziedzniekiem, kuriem piemita inteliģence vai drosme.

Nākamās stundas laikā Bruneti nogāja lejā pie Vianello un noskaidroja tā apdrošināšanas aģenta vārdu, kurš bija lūdzis atļauju apskatīt nozieguma vietu. Kad pēc vairākkārtīgiem pūliņiem viņam beidzot izdevās sadzīt šī cilvēka pēdas viņa birojā, aģents apgalvoja, ka visas gleznas bijušas oriģināli un laupīšanas rezultātā pazudušas. Kamēr viņi sarunājās, uz rakstāmgalda gulēja dokumenti, kas apstiprināja mākslas darbu autentiskumu. Trīs gleznu pašreizējā vērtība? Nu, tās apdrošinātas par kopējo summu pieci miljardi liru, bet pašreizējā tirgus vērtība pēdējā gada laikā, iespējams, cēlusies, jo impresionistu darbiem pieaugušas cenas. Nē, šajā pili nekad agrāk laupīšana nav notikusi. Nozagtas ari šādas tādas dārglietas, bet salīdzinājumā ar gleznām tas ir nieks: daži simti miljoni liru. Ak, cik brīnišķīga ir pasaule, kurā daži simti miljoni liru tiek uzskatīti par nieku.

Līdz tam laikam, kad Bruneti bija pabeidzis sarunu ar apdrošināšanas aģentu, no slimnīcas bija atgriezies Rosi un pastāstīja, ka Viskardi kungs, skatoties Rufolo fotogrāfiju, esot ļoti brīnījies. Taču viņš ātri nomācis šis jūtas un sacījis, ka attēlā redzamais vīrietis ne tuvu nelīdzinoties kādam no tiem diviem, kurus viņš redzējis, un nu jau pēc nopietnām pārdomām pilnīgi droši varot apgalvot, ka laupītāji bijuši tikai divi.

-    Ko tu par to domā? Bruneti gribēja zināt.

Atbildot Rosi balsī nebija ne vēsts no šaubām:

-    Melo. Nezinu, cik daudz, bet par to, ka nepazīst Rufolo, viņš gan pūš pīlītes. Viskardi nevarētu vairāk brīnīties, ja es viņam būtu parādījis viņa paša mātes bildi.

-    Tas laikam nozīmē, ka man jāiet pārmīt kādu vārdiņu ar Rufolo māti, Bruneti secināja.

-    Vai gribat, lai es jums no noliktavas atnesu bruņuvesti? Rosi nosmējās.

-    Nē, Rosi, mums ar atraitni tagad ir vislabākās attiecības. Pēc tam kad es aizstāvēju viņas dēliņu tiesā, viņa nolēmusi visu piedot un aizmirst. Viņa pat pasmaida, kad satiekamies uz ielas. Viņš noklusēja, ka pēdējo divu gadu laikā pāris reižu apciemojis šo sievieti, acīmredzot vienīgais, kurš to darījis.

-    Laimīgais. Vai viņa ar jums arī runā? -Jā-

-    Siciliano?

-    Šaubos, vai viņa prot kā citādi.

-    Un cik daudz jūs no tā saprotat?

-    Apmēram pusi, Bruneti atzinās, tad taisnības labad piebilda, bet tikai tad, ja viņa runā ļoti, ļoti lēnām. Lai arī nevarētu teikt, ka Rufolo kundze būtu iedzīvojusies Venēcijā, viņa zināmā mērā bija kļuvusi par pilsētas policijas leģendu, sievieti, kura, lai aizsargātu savu dēlu, uzbrukusi policijas komisāram.

Drīz pēc tam, kad Rosi bija aizgājis, piezvanīja Fosko.

-    Gvido, parunājos ar dažiem vietējiem. Klīst baumas, ka Līča karā viņš zaudējis kaudzi naudas. Kuģis ar pilnu kravu un neviens nezina, kas tā bija par kravu, pazuda, droši \(ien pirāti nolaupīja. Pašreizējā boikota dēļ viņš nevarēja dabūt apdrošināšanu.

-    Tā viņš pazaudēja visu? -Jā-

-    Vai tev ir kāda nojausma, cik?

-    To neviens īsti nezina. Esmu dzirdējis dažādus aprēķinus no pieciem līdz piecpadsmit miljardiem, bet neviens nav varējis man pateikt precīzus skaitļus. Katrā ziņā runā, ka kādu laiciņu viņam izdevies noturēties, bet tagad radušās nopietnas problēmas ar naudas plūsmu. Mans draugs no Corriere sacīja, ka Viskardi patiesībā neesot par ko raizēties, jo viņš iesaistījies kaut kādā valdības kontraktā. Un viņam piederot īpašumi citās valstīs. Mana kontaktpersona nezināja, kurās. Vai gribi, lai uzzinu vēl kaut ko?

Bruneti arvien vairāk izklausījās, ka Viskardi kungs pieder pie tiem jaunās paaudzes uzņēmējiem, kuri smagu darbu aizvieto ar bezkaunību un godīgumu ar sakariem.

-    Nē, diez vai, Rikardo. Es tikai gribēju noskaidrot, vai viņš mēģinātu darīt ko tādu.

-Un?

-    Nu, pēc šībrīža situācijas izskatās, ka viņš varētu pamēģināt, vai ne?

Fosko vēl papildināja dzirdēto:

-    Baumo, ka viņam esot ļoti labi sakari, bet cilvēks, ar ko runāju, nezināja, kādās aprindās. Vai gribi, lai ievācu ziņas par to?

-    Vai izklausās pēc mafijas? Bruneti pajautāja.

-    Tā rādās. Fosko rezignēti nosmējās. Bet vai tad kādreiz bijis citādi? Taču šķiet, ka viņam ir sakari ari valdībā.

Tagad Bruneti apspieda kārdinājumu pavaicāt, vai kādreiz bijis citādi, un uzdeva nākamo jautājumu:

-    Kā ar viņa personisko dzīvi?

-    Viņam ir sieva un divi sīkie. Viskardi kundze ir tāda kā Maltas bruņinieku ordeņa māte nu, zini, labdarības balles un slimnīcu apmeklējumi. Un mīļākā Veronā; man liekas, ka Veronā. Kaut kur nomalē.

-    Tu teici, ka viņš ir iedomīgs.

-Jā. Daži cilvēki saka, ka pat vairāk.

-    Ko tas nozīmē? Bruneti nesaprata.

-    Divi izteica domu, ka viņš varot kļūt bīstams.

-    Pats personiski?

-    Tu domā, vai viņš vicinātos ar dunci? Fosko iesmējās.

-    Kaut kas uz to pusi.

-    Nē, man tā nelikās. Katrā ziņā ne pats savām rociņām. Taču viņam patīk riskēt, vismaz tā ļaudis runā. Un, kā jau teicu, viņš ir ļoti labi nodrošinājies un ne mirkli nešaubīsies lūgt palīdzību saviem draugiem. Pēc brītiņa Fosko turpināja: Kāds cilvēks, ar kuru es aprunājos, izteicās pat spēcīgāk, taču tāpat neko konkrētu nepasacīja. Tikai izmeta, ka ikvienam, kas vēlas kontaktēties ar Viskardi, jābūt ļoti piesardzīgam.

Pret pēdējo piezīmi Bruneti nolēma izturēties bezrūpīgi un teica:

-    Es no dunčiem nebaidos.

Fosko reaģēja momentāni:

-    Agrāk es nebaidījos arī no automātiem, Gvido. Tad, sakautrējies par savu jūtu izvirdumu, noteica: Es runāju nopietni, Gvido, esi uzmanīgs.

-    Labi, būšu. Un paldies, viņš pateicās un turpināja: Es vēl aizvien neesmu neko uzzinājis, bet, kad būšu, informēšu tevi. Gandrīz visi policisti, kas pazina Fosko, bija darījuši zināmu, ka viņus interesē, kas bijis šāvējs un kas pasūtītājs, bet, lai kas bijis šis cilvēks, viņš bija ļoti piesardzīgs, jo Fosko popularitāte policistu vidū viņam nebija noslēpums, un tā klusumā bija aizritējuši jau vairāki gadi. Bruneti nešaubījās, ka tas ir bezcerīgi, tomēr aizvien vēl uzdeva pa jautājumam, šur tur deva mājienus, miglaini runāja ar aizdomās turētajiem par iespēju izsist kādu labumu apmaiņā pret viņam nepieciešamo informāciju. Bet visos šajos gados viņš nekur tālāk nebija ticis.

-    Es augstu vērtēju tavas pūles, Gvido. Bet diez vai tas vairs ir svarīgi. Ko viņš šajos vārdos saklausīja gudrību vai rezignāciju?

-    Kāpēc tā?

-    Es precos. Tātad mīlestība augstāka par visu.

-    Apsveicu, Rikardo. Ar ko?

-    Domāju, ka tu viņu nepazīsti, Gvido. Viņa strādā mūsu žurnālā, gan tikai mazliet ilgāk par gadu.

-    Kad būs kāzas?

-    Nākamajā mēnesī.

Bruneti neapgrūtināja sevi ar liekulīgiem solījumiem pacensties ierasties uz ceremoniju, bet viņš runāja no sirds, kad teica:

-    Es ceru, ka jūs būsiet laimīgi, Rikardo.

-    Paldies, Gvido. Paklau, ja padzirdēšu vēl ko par to zelli, es piezvanīšu, labi?

Paldies. Izteicis vēl dažus laimīgas nākotnes vēlējumus un atvadījies, Bruneti nolika klausuli. Vai tas varētu būt tik vienkārši? Vai naudas zaudējums varējis pamudināt Viskardi uz tik nepārdomātu rīcību kā inscenēta laupīšana? Tikai cilvēks, kam Venēcija sveša, šādam nolūkam izraudzītos Rufolo, jaunu cilvēku, kuram nesalīdzināmi labāk padodas krist policijas nagos nekā būt par noziedznieku. Bet varbūt par pietiekamu rekomendāciju kalpojis fakts, ka puisis nupat iznācis no cietuma?

Šajā jautājumā šodien vairs nekas nebija darāms, un Pata būtu pirmais, kas sāktu klaigāt par policijas brutalitāti, ja vienā dienā miljonāru pratinātu trīs policisti, īpaši, ja tas notiktu, kamēr upuris vēl atrodas slimnīcā. Uz Vičencu nebija jēgas braukt dienā, kad amerikāņu biroji ir slēgti, lai gan neievērot Patas pavēli būtu vieglāk, ja viņš turp dotos savā brīvajā laikā. Nē, lai dakterīte lēnām tuvojas ēsmai līdz nākamajai nedēļai, kad viņam nebūs grūti vēlreiz paraustīt auklu. Šodien viņš izmetīs makšķeri Venēcijas ūdeņos un dzīsies pakaļ citam lomam.

Končeta Rufolo kopā ar dēlu Džuzepi tajos īsajos periodos, kad viņš neatradās ieslodzījumā, dzīvoja divistabu dzīvoklī netālu no Sv. Boldo laukuma, pilsētas rajonā, ko varēja raksturot ar šīs baznīcas nošķeltā torņa tuvumu un to, ka tuvumā nebija nevienas izdevīgas tvaikonīša pieturas, un, ja kāds vēlas, var paplašināt vārda "tuvums" saturu līdz Mazajai Sv. Sīmaņa baznīcai, kur svētdienas mesa, atklāti protestējot pret jēdzieniem "modernisms" vai "būtiskais", vēl arvien tiek noturēta latīņu valodā. Atraitnes mājoklis piederēja sabiedriskajam fondam "IRE", kurš savus daudzos dzīvokļus izīrē cilvēkiem, kas novērtēti kā pietiekami trūcīgi, lai tos saņemtu. Bieži šos mitekļus piešķīra venēciešiem; kā pie tā tikusi Rufolo kundze, palika noslēpums, lai arī viņas patiesā trūkuma realitāti nesedza nekāds noslēpums.

Šķērsojis Rialto tiltu, Bruneti kādu gabalu gāja pa San Cassiano, tad pagriezās pa kreisi un drīz vien labajā pusē ieraudzīja San Boldo strupo torni. Viņš iegriezās šaurā calle un palika stāvam zemas mājas priekšā. Pa labi no zvana bija piestiprināta metāla plāksnīte, uz kuras glītiem burtiem bija iegravēts vārds "Rufolo"; gan no zvana, gan plāksnītes lejup stīdzēja rūsaina ūdens urdziņas, bojājot apmetumu, kas lēnām lobījās no ēkas fasādes. Bruneti piezvanīja, bridi pagaidīja, piezvanīja atkal, gaidīja atkal un zvanīja trešo reizi.

Aizritēja veselas divas minūtes pēc pēdējā zvana izskanēšanas, kad viņš izdzirdēja otrpus durvīm izteiktu jautājumu:

-    Si, chie?

-    Tas esmu es, Končetas kundze. Bruneti.

Durvis tika ātri atdarītas, un, paveroties tumšajā gaiteni, Bruneti radās parastā sajūta, ka viņš skatās uz mucu, nevis sievieti. Končetas kundze, kā stāstīja viņas ģimenes vēsture, pirms četrdesmit gadiem bijusi Kaltanisetas skaistuma karaliene. Jaunekļi, kā tika apgalvots, stundām ilgi staigājuši šurpu turpu pa Vitorio Emanuēla bulvāri cerībā kaut tikai uzmest skatienu daiļajai Končetai. Viņa būtu varējusi izvēlēties labu labo precinieku, sākot ar mēra dēlu un beidzot ar ārsta jaunāko brāli, bet viņa palika pie trešā dēla no ģimenes, kas reiz ar dzelzs dūri bija valdījusi pār visu provinci. Apprecoties Končeta bija kļuvusi par Rufolo, un, kad Annuciato parādi padzina tos no Sicīlijas, viņa bija kļuvusi par svešzemnieci šajā aukstajā un neviesmīlīgajā pilsētā. Pēc tam cits citam ātri sekojoši notikumi Končetu padarīja par atraitni, kas dzīvo no valsts pensijas un vira ģimenes žēlastības dāvanām, un tad, pirms Džuzepe paguva pabeigt skolu, ari par māti kriminālnoziedzniekam.

No dienas, kad nomira virs, Končeta, kuras emociju dziļums bija neaptverams pat viņas dēlam un varbūt ari viņai pašai -, ģērbās tikai atturīgi melnās drānās: kleita, kurpes, zeķes, ari šalle tajās dienās, kad atraitne izgāja no mājām. Kaut gan, gadiem ritot, Rufolo kundze kļuva apaļīgāka un bēdas par dēla dzīvi iegrauza viņas sejā jaunas rievas, melnais apģērbs palika nemainīgs: viņa to valkās līdz kapa malai, varbūt vēl ilgāk.

-    Buon giorno, Končetas kundze, Bruneti sacīja, pasmaidot un pastiepjot sveicienam roku.

Bruneti vēroja sievietes seju un lasīja dažādās izteiksmes kā bērns, kas ātri pāršķirsta komiksa lapas. Pirmajā mirklī vaibsti apliecināja, ka viņa pazīst viesi, tad neviļus parādījās riebums pret viņa pārstāvēto iestādi, pēdīgi viņš redzēja, ka Končeta atceras laipnību, kādu komisārs bija izrādījis viņas dēlam, viņas gaišumiņam, viņas saulītei, un tajā brīdī sejas izteiksme atmaiga un lūpas izliecās patiesa prieka smaidā.

-    Ak, kungs, jūs atkal esat ieradies mani apciemot. Cik jauki, cik jauki. Bet jums vajadzēja iepriekš piezvanīt, lai varu kārtīgi iztīrīt māju un uztaisīt svaigus cepumus. Bruneti saprata vārdus "zvanīt", "māja", "tīrīšana" un "cepumi", un no tiem viņš rekonstruēja visu sacīto.

-    Kundze, neko vairāk kā uz tasīti jūsu brīnišķās kafijas es neuzdrīkstos cerēt.

-    Nāciet iekšā, nāciet iekšā, viņa aicināja, saņemot Bruneti pie elkoņa un velkot sev klāt. Viņa atmuguriski kāpās iekšā savā dzīvoklī, neatlaižot roku, kā bīdamās, ka viņš varētu mēģināt aizbēgt.

Arī iekšā mājasmāte ar vienu roku vēra ciet durvis, ar otru turpināja vilkt Bruneti. Dzīvoklītis bija tik mazs, ka tur nebija iespējams apmaldīties, taču Rufolo kundze neatlaida tvērienu un ieveda viesi šaurā dzīvojamā istabā.

-    Sēdieties, kungs, viņa teica, pievedot Bruneti pie pārāk cieši polsterēta atzveltnes krēsla, kas pārklāts ar spīdīgu oranžu audumu, un tad beidzot palaida vaļā. Kad viņš kavējās, saimniece uzstāja: Sēdiet, sēdiet. Uzvārīšu mums kafiju.

Viņš paklausīja pavēlei, slīgstot arvien zemāk un zemāk, līdz zods atradās teju vienā līmenī ar ceļgaliem. Viņa iededza lampu, kas stāvēja blakus krēslam; Rufolo dzīvoja pirmo stāvu mūžīgajā puskrēslā, bet pat apgaismojums dienas vidū zaudēja cīņā ar mitrumu.

Nekustieties, Končeta nokomandēja un aizgāja istabas otrā malā, atvilka puķainu aizkaru, aiz kura atradās izlietne un plīts. No savas vietas Bruneti varēja redzēt, kā mirdzēja krāni, plīts virsma bija tik balta, ka gandrīz izstaroja gaismu. Viņa atvēra skapīša durvis un izņēma augstu cilindriskas formas espresso kafijas kannu, kura Bruneti allaž saistījās ar dienvidiem, viņš pats nezināja, kāpēc. Viņa noskrūvēja vāku, izskaloja kannu, izskaloja vēlreiz, tad pielēja ar ūdeni un izņēma stikla trauku, pilnu ar kafiju. Ar kustībām, kas, daudzus gadus atkārtojoties, bija kļuvušas ritmiskas, viņa piepildīja kannu, aizdedza plīti un uzlika kannu uz uguns.

Kopš pēdējās reizes, kad Bruneti te viesojās, istabā nekas nebija mainījies. Pie ģipša Madonnas statujas kājām stāvēja dzeltenas plastmasas puķes; visas horizontālās virsmas klāja izšūti mežģīņu ovāli, taisnstūri un apļi; uz tiem sarindotas ģimenes fotogrāfijas, un visās bija redzams Pepīno: Pepīno apģērbts kā mazs jūrnieciņš, Pepīno spoži baltās pirmās komūnijas drānās; Pepīno smaidot, par spīti bailēm, sēž ēzelīša mugurā. Visos attēlos varēja redzēt bērna lielās ausis, kas padarīja viņu gandrīz līdzīgu multiplikācijas filmas varonim. Vienā istabas stūrī atradās tas, ko nekā citādi kā par svētnīcu mirušajam vīram nosaukt nevarēja: kāzu fotogrāfija, kurā Bruneti redzēja Končetas sen aizgājušo skaistumu; pašā kaktā iesliets vīra spieķis, kura ziloņkaula rokturis spoži mirdzēja pat šajā drūmajā apgaismojumā; viņa lupara[13]tās nāvējoši īsais stobrs tika spodrināts un eļļots vairāk nekā desmit gadus pēc īpašnieka aiziešanas aizsaulē, it kā pat nāve nebūtu viņu atbrīvojusi no vajadzības dzīvot atbilstoši Sicīlijas vīrieša kodeksam vienmēr būt gatavam ar ieroci aizstāvēt savu godu un ģimeni.

Bruneti turpināja vērot, kamēr saimniece, šķietami nepievēršot viesim uzmanību, sameklēja paplāti, šķīvīšus, no cita skapīša izņēma metāla kārbu un to ar nazi atvēra. Viņa ņēma un ņēma no kārbas cepumus, kraujot tos augstā kaudzē uz viena no šķīvjiem. Uz otra šķīvja viņa no citas kārbas sabēra konfektes agresīvas krāsas folijas papīriņos. Kafija uzmeta burbuli, Končeta aši satvēra kannu, ar vienu strauju kustību apgāza to kājām gaisā un nesa paplāti uz lielo galdu, kas aizņēma lielāko tiesu no vienas istabas daļas. Kā kāršu dalītāja viņa izlika šķīvjus, tasītes, apakštasītes un karotītes, rūpīgi novietoja uz plastikāta galdauta un devās atpakaļ pie plīts pēc kafijas kannas. Kad viss bija padarīts, viņa pagriezās pret Bruneti un ar rokas mājienu aicināja pie galda.

Bruneti vajadzēja stipri atspiesties uz roku balstiem, lai tiktu ārā no zemā krēsla. Kad viņš pienāca pie galda, namamāte atvilka viņam krēslu un, kad komisārs apsēdās, ieņēma vietu viņam pretim. Kapodimontes porcelāna tasītēs no malām uz vidu tiecās mata tievuma plaisiņas kā sausās krunciņas, kuras viņš atcerējās redzējis vecmāmiņas vaigos. Karotītes mirdzēja, un blakus šķīvim bija nolikta linu salvete, izgludināta perfektā taisnstūri.

Rufolo kundze salēja abās tasītēs kafiju, vienu nolika priekšā Bruneti un blakus viņa šķīvim novietoja sudraba cukurtrauku. Ar sudraba knaiblītēm viņa sakrāva viesim uz šķīvja sešus aprikozes lieluma cepumus, tad ar tām pašām knaiblītēm pievienoja vēl četras konfektes.

Bruneti iebēra kafijā cukuru un nodzēra malciņu.

Garšīgākā kafija Venēcijā, kundze. Un jūs aizvien vēl negribat atklāt savu noslēpumu?

Par šiem vārdiem viņa pasmaidīja, un Bruneti redzēja, ka sieviete zaudējusi vēl vienu zobu pašā priekšā. Viņš nokoda cepumu un juta mutē ieplūstam cukuru. Maltas mandeles, cukurs, vissmalkākā cepumu mīkla un atkal cukurs. Nākamajā bija maltas pistācijas. Trešais bija šokolādes cepums, bet ceturtais izjuka krēma pildījumā. Viņš nokoda no piektā un pusi atlika atpakaļ uz šķīvja.

-    Ēdiet. Jūs esat pārāk kārns, kungs. Cukurs dod enerģiju. Un nāk par labu asinīm. Teiktā jēgu varēja izlobīt tikai no lietvārdiem.

-    Cepumi ir pasakaini, Končetas kundze. Bet es nesen paēdu pusdienas un, ja ēdīšu par daudz saldumu, nedabūšu iekšā vakariņas, un par to mana sieva būs dusmīga.

Rufolo kundze palocīja galvu. Sievu dusmas viņa saprata.

Bruneti izdzēra kafiju un nolika tasīti uz apakštasītes. Nepagāja ne trīs sekundes, kad namamāte bija kājās, aizsteidzās pāri istabai un atgriezās ar slīpētu stikla karafi un divām olīvas lieluma glāzītēm.

-     Maršala. No mājām, viņa sacīja, ielejot Bruneti uzpirksteņa devu. Viņš paņēma glāzi, pagaidīja, kamēr viņa ielēja ne vairāk par dažām pilītēm dzēriena sev, pieskandināja viņas glāzei un iedzēra malciņu. Dzēriens garšoja pēc saules, jūras un dziesmām, kas stāsta par mīlestību un nāvi.

Bruneti nolika glāzīti, paskatījās pāri galdam Rufolo kundzē un sacīja:

-    Končetas kundze, es pieņemu, ka jūs saprotat, kādēļ esmu atnācis.

Viņa pamāja.

-    Pepīno?

-Jā, kundze.

Viņa pacēla roku, plaukstu pagriezusi pret policistu, it kā atvairītu viņa vārdus vai sargātu sevi no malocchio*.

-    Kundze, es domāju, ka Pepīno iepinies kādā ļoti sliktā lietā.

' Ļauna acs. (Itāļu vai.)

-    Bet šoreiz… viņa iesāka, tad atcerējās, kas īsti ir Bruneti, un tikai noteica, viņš nav slikts zēns.

Bruneti gaidīja, bet, kad saprata, ka Rufolo māte negrasās vairs neko sacīt, turpināja:

-    Kundze, es šodien runāju ar kādu savu draugu. Viņš man teica, ka vīrietis, kurš, manuprāt, ir Pepīno, varētu būt sapinies ar kādu ļoti sliktu cilvēku. Vai jūs kaut ko par to zināt? Par to, ko Pepīno dara, par cilvēkiem, ar kuriem viņš satiekas, kopš… Viņš nezināja, kā lai to pasaka. Kopš atgriezies mājās?

Rufolo kundze pirms atbildēšanas ilgi domāja.

-    Pepīno tajā vietā bija kopā ar ļoti sliktiem cilvēkiem. Pat tagad, pēc tik daudziem gadiem, viņa nespēja piespiest sevi izteikt to vārdu. Viņš stāstīja par tiem.

-    Ko viņš teica, kundze?

-    Ka viņi bijuši ļoti svarīgi un ka turpmāk viņam smaidīšot veiksme. Jā, to Bruneti atcerējās: Pepīno vienmēr gaidīja, ka nākotnē viņam smaidīs veiksme.

-    Vai vairāk viņš jums neko nestāstīja, kundze?

Viņa papurināja galvu. Tas bija noliegums, taču viņš nesaprata, ko viņa "noliedz. Bruneti arī nekad agrāk nebija ne jausmas, cik daudz Končetas kundze zināja par to, ko patiesībā darīja viņas dēls. Viņš iedomājās, ka sieviete zina krietni vairāk, nekā izrāda, bet baidījās, ka, visticamāk, viņa to slēpa pat no sevis.

-    Vai esat ar kādu no viņiem tikusies, kundze?

Viņa nikni papurināja galvu.

-    Viņš nevestu tādus ļaudis šurp, uz manu māju. Un tas, bez šaubām, bija tiesa.

-    Kundze, mēs tagad meklējam Pepīno.

Viņa aizvēra acis un nolieca galvu. Dēls tikai divas nedēļas kā iznācis no turienes, un policija jau atkal viņu meklē.

-    Ko viņš izdarījis, kungs?

-    īsti nezinām, kundze. Mēs gribam ar viņu aprunāties. Daži cilvēki apgalvo, ka redzējuši viņu vietā, kur pastrādāts noziegums. Bet viņi redzējuši tikai Pepīno fotogrāfiju.

-    Tad jau tas varbūt nemaz nav mans dēls?

-    Mēs nezinām, kundze. Tieši tāpēc gribam ar viņu aprunāties. Vai jūs zināt, kur viņš ir?

Končeta papurināja galvu, un atkal Bruneti netika gudrs, vai viņa tādā veidā grib sacīt, ka nezina vai ka neteiks.

-   Kundze, ja runājat ar Pepīno, vai jūs manā vārdā pateiksiet viņam divas lietas?

-Jā, kungs.

-    Lūdzu pasakiet, ka mums vajag aprunāties. Un vēl pasakiet, ka šie cilvēki ir slikti un var kļūt bīstami.

-    Kungs, jūs esat viesis manā mājā, tāpēc man nevajadzētu jums to jautāt.

-    Ko tad, kundze?

■9.

-    Vai tā ir taisnība vai tikai smalks triks?

-    Kundze, pasakiet, pie kā man zvērēt, un es zvērēšu, ka tā ir taisnība.

Bez kādas svārstīšanās viņa pieprasīja:

-    Vai varat zvērēt pie savas mātes sirds?

-    Kundze, pie savas mātes sirds es zvēru, ka tā ir taisnība. Pepīno jānāk pie mums aprunāties. Un viņam pret šiem cilvēkiem jāizturas ļoti piesardzīgi.

"Iā arī neiedzērusi ne malciņu, Rufolo kundze nolika savu glāzīti.

-    Pamēģināšu ar viņu parunāt, kungs. Bet varbūt šoreiz būs citādi? Viņa nevarēja noslēpt cerību, kas skanēja balsī. Bruneti saprata, ka Pepīno sastāstījis mātei krietni daudz par saviem ietekmīgajiem draugiem, par šo jauno iespēju, kad viss būs citādi un viņi beidzot kļūs bagāti.

-    Man žēl, kundze, viņš no visas sirds teica. Tad piecēlās kājās. Paldies par kafiju un cepumiem. Neviens Venēcijā neprot tos cept tik gardus kā jūs.

Viņa uzslējās kājās un pagrāba sauju konfekšu, ieslidināja tās Bruneti žaketes kabatā.

-Jūsu bērniem. Viņi aug. Cukurs viņiem nāks par labu.

-Jūs esat ļoti laipna, kundze, viņš pateicās, līdz sāpēm izjuzdams, cik tas ir patiesi.

Viņa pavadīja Bruneti līdz durvīm, atkal vedot pie rokas, it kā viņš būtu akls vai varētu viegli apmaldīties. Pie durvīm viņi oficiāli paspieda viens otram roku, un Rufolo kundze palika stāvam, noskatoties, kā Bruneti aiziet.

15

Nākamais bija svētdienas rīts, diena, no kuras Paola baidījās, jo šajā dienā viņa pamodās blakus svešam cilvēkam. Laulības gados viņa pamazām bija pieradusi pamosties reizē ar savu vīru, drūmu, nekrietnu radījumu, kurš nebija spējīgs uz pieklājīgu rīcību vismaz stundu pēc acu atvēršanas, īgnu būtni, no kuras varēja sagaidīt vienīgi rūkšanu un niknus skatienus. Iespējams, tas nebija labākais gultas partneris, bet vismaz lika Paolai mieru un ļāva gulēt. Taču svētdienās šī radījuma vietā stājās cilvēks, kas, viņa nīda šo vārdu, vīteroja. Brīvs no darba un atbildības, parādījās pilnīgi cits vīrietis: draudzīgs, rotaļīgs, bieži noskaņots uz mīlēšanos. Paola šo vīrieti neieredzēja.

Tosvētdien Bruneti pamodās septiņos un sāka prātot, ko iesākt ar kazino laimēto naudu. Varētu aizsteigties priekšā sievastēvam un nopirkt Kjarai datoru. Vai iegādāties sev jaunu ziemas mēteli. Varbūt janvāri visa ģimene varētu pavadīt nedēļu kalnos. Bruneti nogulēja pusstundu, tērēdams naudu šā un tā, līdz beidzot no gultas viņu izdzina kāre pēc kafijas.

Dungodams Bruneti aizgāja uz virtuvi, paņēma lielāko katlu, pielēja ar ūdeni, uzlika uz plīts, uz bkkusriņķa uzlika kastrolīti ar pienu un, kamēr tie sila, gāja uz vannasistabu. Kad viņš atgriezās, zobus iztīrījis, sejai kvēlojot no auksta ūdens šalts, kafija jau meta burbuli, pildot dzīvokli ar stipru aromātu. Viņš ielēja kafiju divās lielās krūzēs, piebēra cukuru, pievienoja pienu un devās atpakaļ uz guļamistabu. Nolicis krūzes uz galdiņa pie gultas, Bruneti atkal palīda zem segas, pacīnījās ar spilvenu, līdz tas pieņēma tādu formu, ka varēja sēdēt pietiekami augstu, lai dzertu kafiju. Viņš iestrēba malku karstā dzēriena, iekārtojās ērtāk un klusi nočukstēja:

-    Paola.

Blakus gulošais garenais vīstoklis viņa labākā puse nekādi nereaģēja.

-    Paola, Bruneti atkārtoja, šoreiz nedaudz skaļāk. Klusums. Mmm, cik garda kafija. Laikam iedzeršu vēl vienu malciņu. Un viņš to darīja skaļi. No vīstokļa izlīda roka, savilkās dūrē un iebelza Bruneti pa plecu. Burvīga, burvīga kafija. Laikam iedzeršu vēl vienu malciņu. Atskanēja nepārprotami draudīga skaņa. Bruneti to ignorēja un turpināja malkot kafiju. Zinādams, kas turpmāk sekos, viņš nolika krūzi, lai tā neizšļakstītos, uz galdiņa pie gultas. Mmm, vairāk izteikt viņš nepaguva, kad vīstoklis uzsprāga un Paola atmetās uz muguras kā liela zivs, izstiepjot kreiso roku pāri vīra krūtīm. Pagriezies viņš paņēma no galdiņa otru krūzi, ielika to Paolai rokā, tad paņēma atpakaļ un paturēja, līdz viņa atspiedās uz spilveniem.

Šī aina pirmo reizi bija norisinājusies viņu laulības otrajā nedēļā, viņi vēl baudīja savu medus mēnesi, kad viņš pieliecās pie aizmigušās sievas, lai paskrubinātu viņas ausi. Tēraudcietā balss, kas tobrīd atskanēja: "Ja tu to neizbeigsi, es izraušu tev aknas un tās apēdīšu," bija vēstījusi, ka medus mēnesis beidzies.

Lai kā viņš centās, neteiksim, ka ļoti stipri, viņš nekad nespēja saprast sievas iejūtības trūkumu pret to, ko viņš neatlaidīgi uzskatīja par savu īsto "es". Svētdiena bija vienīgā diena nedēļā, kas viņam bija, vienīgā diena, kad nevajadzēja tieši saskarties ar nāvi un katastrofām, tātad cilvēks, kas pamodās, kā viņš apgalvoja, bija īstais cilvēks, īstais Bruneti, un varēja pasūtīt tālāk to otro, ļauno līdzinieku, kas nekādā veidā nepārstāv viņa garu. Paola to nepieņēma.

Kamēr viņa maziem malciņiem dzēra kafiju un pūlējās atdarīt acis, Bruneti ieslēdza radio un klausījās rīta ziņas, lai ari labi zināja, ka tās bojās viņa noskaņojumu, līdz tas līdzināsies sievas omai. Vēl trīs slepkavības Kalabrijā, visi upuri mafijas locekļi, viens no tiem meklēts slepkava (viens nulle mūsu labā, Bruneti nodomāja); pļāpāšana par nenovēršamo valdības atkāpšanos (kad tā nav bijusi nenovēršama?); Dženovas ostā piestājis kuģis ar toksiskiem atkritumiem, atdzīts no Āfrikas (un kāpēc ne?); savā dārzā ar astoņiem šāvieniem galvā nogalināts priesteris (vai uzlicis kādam pēc grēksūdzes pārāk smagu grēku izpirkšanu?). Komisārs izslēdza radio, kamēr vēl bija cerība kaut nedaudz saglabāt labo garastāvokli, un pagriezās pret Paolu.

-    Pamodies?

Viņa pamāja a'r galvu, aizvien vēl nespēdama parunāt.

-    Ko mēs darīsim ar naudu?

Degunu iebāzusi kafijas garaiņos, viņa papurināja galvu.

-    Vai tu kaut ko gribētu?

Viņa izdzēra kafiju, nesakot ne vārda, atdeva vīram krūzi un atkal atkrita uz spilvena. Skatoties Paolā, Bruneti nezināja, kas viņai nepieciešams vēl kafija vai mākslīgā elpināšana.

-    Vai bērniem kaut ko vajag?

Aizvērtām acīm viņa purināja galvu.

-    Tu noteikti zini, ka neko nevēlies?

Lai arī tas prasīja pārcilvēciskas pūles, viņa tomēr izmocīja vārdus:

Ej projām uz kādu stundu, tad atnes man radziņus un vēl kafiju. To pateikusi, viņa apmetās uz vēdera un bija aizmigusi, pirms Bruneti paguva iziet no istabas.

Viņš ilgi dušojās, skujoties zem karstā ūdens strūklām, un priecājās, ka nevajag bīties, kā uz to reaģēs citi ģimenes locekļi, kas izteiktu dažādus ekoloģiski saprātīgus aizrādījumus un allaž būtu gatavi nopelt to, ko viņi uzskatīja par dabas resursu šķērdēšanu vai nepareizu izmantošanu. Bruneti bija pārliecināts, ka ir cilvēks, kura ģimene vienmēr izvēlējās savam entuziasmam tādus mērķus, kas tiešā veidā pastiprināja viņa neērtības. Citiem vīriešiem pilnīgi noteikti bija bērni, kuri apmierinājās ar raizēšanos par lietām, kas atradās kaut kur tālu projām tropu mežiem, kodolizmēģinājumiem, kurdu postu. Un te bija viņš, pilsētas ierēdnis, cilvēks, kuru reiz pat slavēja avīzēs, bet viņam bija liegts (un aizliedzēji bija paša ģimenes locekļi) pirkt minerālūdeni plastmasas pudelēs. Tāpēc nācās pirkt ūdeni stikla pudelēs un stiept šis pudeles pa deviņdesmit četriem pakāpieniem augšā un lejā. Un, ja viņš uzkavējās dušā ilgāk, nekā normālam cilvēkam klātos, lai nomazgātu rokas, tad viņam bija jāklausās nebeidzamas apsūdzības par Rietumu pasaules neapdomību un par to, kā tā aprij pasaules dabas resursus. Bērnībā izšķērdēšana bija nosodāma, jo viņi bija nabadzīgi, tagad tā bija nosodāma, jo viņi bija bagāti. Šajā bridi Bruneti atklāja, cik smaidot ir grūti skūties, tāpēc atmeta savu nelaimju uzskaitījumu un pabeidza mazgāšanos dušā.

Divdesmit minūtes vēlāk iznākot no mājas, Bruneti konstatēja, ka viņu pārņēmusi nekonkrēta sajūsma. Lai ari rīts bija vēss, diena izvērtīsies silta un kļūs par vienu no tām brīnišķīgajām, saulainajām dienām, kas aplaimoja pilsētu rudenī. Gaiss tik sauss, ka grūti bija noticēt, ka pilsēta celta uz ūdens, lai gan skatiens pa labi, ejot garām jebkurai no sānieliņām pa ceļam uz Rialto tiltu, vairāk nekā pietiekami apstiprināja šo faktu.

Pienācis pie lielā krustojuma, viņš pagriezās pa kreisi un devās uz zivju tiigu, tas tagad svētdienā bija slēgts, taču aizvien vēl nedaudz bija jaušama smaka no zivīm, kas te pārdotas simtiem gadu. Viņš šķērsoja tiltu, pagriezās pa kreisi un iegāja pasticceria*. Pasūtīja duci maizīšu. Pat ja viņi visas nenotiesās brokastīs, tad Kjara dienas gaitā tās pieveiks. Visticamāk, jau rīta pusē. Balansēdams izstieptajā rokā taisnstūraino turzu, Bruneti devās atpakaļ uz Rialto tiltu, pagriezās pa labi un gāja tālāk uz Sv. Pāvila baznīcu. Iepretī SantAponal apstājās pie kioska un nopirka divus laikrakstus Corriere un 11 Manifesto -, viņš domāja, ka tos Paola šodien vēlēsies lasīt. Kad tika līdz mājai, tad šķita, ka uz dzīvokli vispār nav kāpņu.

Bruneti satika Paolu virtuvē, kafija tieši cēlās uz augšu līdz katliņa malām. Viņš dzirdēja, ka gaiteņa galā Rafaēle cauri vannasistabas durvīm kliedz uz Kjaru:

-    Nu ātrāk taču. Tu tur tupi jau visu ritu. Ahā, ūdens policija atgriezusies pie saviem pienākumiem.

Nolicis sainīti uz galda, viņš atplēsa balto papīru. Smalkmaizīšu kalns mirdzēja izkusušā cukurā, un mazliet smalkā pūdercukura bija/izbiris uz tumšā koka galda. Bruneti paņēma gabalu ābolu štriceles un nokoda kumosu.

-    Kur tu tās pirki? Paola jautāja, lejot kafiju.

-    Bodītē pie Carampane.

-    Tu biji aizgājis tik tālu?

-    Ārā ir skaista diena, Paola. Iesim pēc brokastīm pastaigāties. Pusdienās varam aizbraukt uz Burāno. Nu brauksim. Ideāla diena ekskursijai. Jau tikai doma par garo braucienu ar laivu uz salu, kad, tuvojoties tai, saule apspīd nenormāli izlaidīgi krāsaino māju lupatu deķi, lika garastāvoklim uzlaboties.

-    Laba doma, Paola piekrita. Kā ar bērniem?

-    Paprasi viņiem. Kjara gribēs braukt.

-    Labi. Varbūt arī Rafi.

Varbūt.

Paola pastūma Manifesto vīram un pati paņēma Corriere. Nekas netiks darīts, neviens solis netiks sperts, lai izbaudītu So pasakaini skaisto dienu, iekams viņa nebūs izdzērusi vēl divas krūzes kafijas un izlasījusi avīzes. Bruneti vienā rokā paņēma avīzi, otrā kafijas krūzi un cauri dzīvojamai istabai gāja uz terasi. Nolicis nesamo uz balkona, viņš atgriezās istabā un iznesa krēslu ar taisnu atzveltni, kuru nolika pareizajā attālumā no reliņiem. Viņš apsēdās, atgāzās ar visu krēslu un atstutēja kājas uz margām. Paņēmis avīzi, viņš to atlocīja un sāka lasīt.

Skanēja baznīcu zvani, saule bagātīgi lija viņam sejā, un Bruneti izbaudīja absolūta miera brīdi.

Terases durvīs iestājās Paola.

-    Ģvido, kā sauca to dakteri?

-    To smuko? viņš pārjautāja, neatraujot skatienu no avīzes un īpaši nepievēršot uzmanību sievas sacītajam.

-    Gvido, kā viņu sauca?

Bruneti nolaida avīzi un pagriezās pret sievu. Ieraudzījis Paolas seju, viņš nolika kājas uz zemes un iztaisnoja krēslu.

-    Pītersa. Viņa uz mirkli aizvēra acis un sniedza komisāram Corriere, atšķirtu kaut kur vidū.

"Amerikāņu ārste pārdozējusi narkotikas," viņš izlasīja. Rakstiņš bija mazs, to viegli varēja palaist garām neievērotu, tikai kādas sešas vai septiņas rindiņas. Sestdienas pievakarē savā dzīvoklī Due Ville, Vičencas provincē, ticis atrasts kapteines Terijas Pītersas, ASV armijas pediatres, līķis. Dakteri Pītersu, kura strādāja armijas hospitālī Caserme Ederle kazarmās, atradusi viņas draudzene, kas atnākusi noskaidrot, kādēļ ārste no rīta nav bijusi darbā. Netālu no mirušās ķermeņa atrasta izlietota šļirce, kā arī citi pierādījumi par narkotiku un alkohola lietošanu. Izmeklēšanu vada karabinieri un amerikāņu militārā policija.

Bruneti izlasīja rakstiņu vēlreiz, tad vēlreiz. Viņš izskatīja savu avīzi, bet II Manifesto šo notikumu nepieminēja.

-    Vai tas iespējams, Gvido?

Viņš noraidoši papurināja galvu. Nē, pārdozēšana bija izslēgta, bet ārste bija mirusi; to apstiprināja laikraksts.

-    Ko tu darīsi?

Viņš paskatījās uz Sv. Pāvila tuvākās baznīcas zvanu torni. Viņam nebija ne jausmas. Pata notikušo uzskatīs par nesaistītu ar Fostera slepkavību vai, ja tomēr saistītu, tad vai nu par nelaimīgu sagadīšanos, vai sliktākajā gadījumā par pašnāvību. Tā kā vienīgi Bruneti zināja, ka Pītersa iznīcinājusi no Kairas sūtīto pastkarti, un tikai viņš redzēja sievietes reakciju, ieraugot mīļotā līķi, tad nebija itin nekā, kas saistītu šos divus cilvēkus citādi kā vien kolēģus, un tas nu, protams, nebija iemesls pašnāvībai. Narkotikas, alkohols un sieviete, kas dzīvo viena; ar to pietika, lai saprastu, kā prese traktēs šo notikumu ja vien, ja vien tas pats telefona zvans, kāds, Bruneti nešaubījās, atskanēja Patas kabinetā, nav atskanējis arī redaktoru kabinetos. "Ridā gadījumā šī lieta nomirs tikpat ātri kā daudzas citas. Kā daktere Pītersa.

-     Nezinu, viņš sacīja, pēdīgi atbildot uz Paolas jautājumu. Pata mani brīdināja neturpināt šo lietu, teica, lai nebraucot uz Vičencu.

-    Bet tagad taču situācija mainījusies.

-    Ne Patam. Pārdozēšana. To nokārtos karabinieri un amerikāņu militārā policija. Viņi izdarīs sekciju un pēc tam aizsūtīs mirstīgās atliekas uz Ameriku.

-    Tāpat kā pirmo upuri, Paola noteica, skaļi izsakot vīra domas. Kāpēc vajadzēja novākt viņus abus?

Bruneti papurināja galvu.

-    Nav ne jausmas. Bet viņš zināja. Viņa ir apklusināta. Nevērīgā piezīme, ka narkotikas viņu nesaistot, nebija meli: doma par pārdozēšanu bija absurda. Viņa tika nogalināta tādēļ, ka kaut ko zināja par Fosteru, tādēļ, ka kaut kāda iemesla dēļ saliekusies skrēja pāri telpai, projām no sava mirušā mīļākā. Nogalināta ar narkotikām. Galvā iešāvās doma, vai tikai tas nav vēstījums viņam, tomēr viņš noraidīja to kā iedomību. Lai kas būtu nogalinājis dakteri, šim cilvēkam nebija laika organizēt nelaimes gadījumu, otra slepkavība būtu pārāk acīs krītoša, pašnāvību nevarētu izskaidrot, un tādēļ tā izskatītos aizdomīga. Tāpēc nejauša pārdozēšana bija lielisks risinājums: viņa to izdarīja pati, nekur nav jāmeklē, vēl viens strupceļš. Un Bruneti pat nezināja, vai tā bija viņa, kas piezvanīja, lai pateiktu: "Basta."

Paola pienāca tuvāk un uzlika roku viņam uz pleca.

-    Man žēl, Gvido. Viņas žēl.

-    Trīsdesmit viņai vēl nevarēja būt, viņš noteica. Visi ilgie mācību gadi un šis darbs. Bruneti neizskaidrojamā veidā šķita, ka jaunās sievietes nāve nebūtu tik netaisnīga, ja viņa būtu izbaudījusi vairāk prieka. Ceru, ka viņas ģimene tam netic.

Paola skaļi pauda vīra domas:

-   Ja tev kaut ko saka policija vai armija, tu it kā tam notici. Nešaubos, ka viss izskatās ļoti patiesi, ļoti pārliecinoši.

-    Nabaga cilvēki, viņš novilka.

-    Vai tu varētu… Paola aprāvās, atcerējusies, ka Pata licis Bruneti turēties pa gabalu no šīs lietas.

-    Ja varēšu. Jau gana slikti, ka viņa mirusi. Viņiem nav jātic šādam iemeslam.

-    No apziņas, ka viņa noslepkavota, vieglāk nekļūs, Paola sacīja.

-    Vismaz to neizdarīja viņa.

Abi palika uz terases rudens saulē, domādami par vecākiem un, paši būdami vecāki, par to, ko vecāki vēlas un ko viņiem vajadzētu zināt par saviem bērniem. Viņam nebija ne jausmas, kas būtu labāk, kas sliktāk. Ja tu zini, ka tavs bērns ir noslepkavots, tad vismaz tu dzīvo ar drūmu cerību, ka kādudien tev būs iespēja nogalināt cilvēku, kurš šo nelietību pastrādājis, bet diez vai tas bija kāds mierinājums.

-    Man vajadzēja viņai piezvanīt.

-    Gvido, Paola sacīja arvien stingrākā balsī. Nesāc. Jo tas nozīmē tikai to, ka tev vajadzēja būt telepātam. Un tu tāds neesi. Tāpēc met tādas domas no galvas ārā. Bruneti izbrīnīja patiesās dusmas sievas balsī.

Viņš apņēma Paolas vidukli un pievilka viņu sev klāt. Tā viņi palika, neko nerunājot, līdz Sv. Marks nodimdināja desmit reizes.

-    Ko tu grasies darīt? Brauksi uz Vičencu?

-    Nē, vēl ne. Es nogaidīšu.

-    Kā tu to domā?

-    To, ko viņi zināja, viņi zināja tāpēc, ka strādāja savā darbavietā. Tāda ir viņu saistība. Jābūt vēl kādiem cilvēkiem, kuri zina, kuriem ir aizdomas vai kuriem ir pieeja tai informācijai, ko bija uzzinājuši viņi. Tāpēc es pagaidīšu.

-    Gvido, tagad tu gribi, lai citi cilvēki prastu lasīt domas. Kā viņi var zināt, ka jāvēršas pie tevis?

-    Es aizbraukšu uz turieni, bet pēc nedēļas, un tad es vērsīšu uz sevi uzifnanību. Aprunāšos ar majoru, ar seržantu, kas ar viņiem kopā strādāja, ar citiem ārstiem. Viņu pasaulīte nav liela. Cilvēki sarunāsies, viņi kaut ko uzzinās. Un Pata lai brauc uz elli.

-    Aizmirsīsim par Burāno, labi, Gvido?

Viņš palocīja galvu un piecēlās.

-    Es iziešu pastaigāties. Atgriezīšos uz pusdienām. Viņš paspieda sievas elkoni. Man jāpastaigājas. Gvido pāri jumtiem palūkojās uz pilsētu. Cik savādi dienas burvība nebija mazinājusies. Zvirbuļi lidinājās un spēlēja "sunīšus" gandrīz viņa rokas stiepiena attālumā, sajūsmā čivinādami par lidojumu. Un tālumā Sv. Marka baznīcas zvanu torņa virsotnē stāvošā eņģeļa zeltītie spārni zaigoja saulē, apliedami visu pilsētu ar vizošu svētību.

16

Pirmdienas rītā Bruneti aizgāja uz darbu parastajā laikā un vairāk nekā stundu nostāvēja, lūkojoties uz Sv. Lorenco baznīcas fasādi. Visā šajā laikā viņš neredzēja ne zīmes, kas liecinātu par kustēšanos un darbošanos ne uz sastatnēm, ne uz jumta, kur kaudzēs sakrautas stāvēja terakotas flīzes. Divas reizes dzirdēja kabinetā ienākam cilvēkus, bet, tā kā neviens viņu neuzrunāja, viņš nepapūlējās pagriezties, un tie aizgāja, droši vien kaut ko nolikuši uz rakstāmgalda.

Pusvienpadsmitos iezvanījās telefons, un Bruneti novērsās no loga, lai paceltu klausuli.

-    Labrīt, komisār. Šeit majors Ambrodžani.

-    Labrīt, major. Priecājos, ka piezvanījāt. Patiesību sakot, pēcpusdienā pats taisījos jums zvanīt.

-    Viņi to izdarīja šorīt, Ambrodžani bez ievada sacīja.

-    Un? Bruneti jautāja, zinādams, ko viņa sarunbiedrs bija gribējis teikt.

-    Heroīna pārdozēšana, ar devu pietiktu, lai nogalinātu divreiz lielāku cilvēku par viņu.

-    Kurš taisīja sekciju?

-    Dakteris Frančesko Urbāni. Mūsējais.

-Kur?

-    Tepat Vičencas hospitālī.

-    Vai kāds no amerikāņiem ari bija klāt?

-     Viņi bija norīkojuši vienu no saviem ārstiem. No Vācijas. Šim ārstam bija pulkveža pakāpe.

-    Vai viņš piedalījās vai tikai skatījās?

-    Tikai skatījās.

-    Kas ir Urbāni?

-    Mūsu patologanatoms.

-    Uzticams?

-    Visādā ziņā.

Apzinādamies nākamā jautājuma neskaidrību, Bruneti to pārfrāzēja:

-    Ticams. -Jā-

-    Tātad tas nozīmē, ka nāves cēlonis patiesi bija pārdozēšana?

-Jā, baidos, ka tā.

-    Ko vēl viņš atklāja?

-    Urbāni? -Jā-

-    Dzīvoklī nekas neliecināja par vardarbību. Nebija arī pierādījumu par iepriekš lietotām narkotikām, taču uz apakšdelma un ari uz kreisās plaukstas locītavas bija zilums. Tika izteiktas aizdomas, ka šie zilumi radušies kritiena rezultātā.

-    Kas tā teica?

Pauzes garums pirms Ambrodžani atbildes droši vien nozīmēja pārmetumu par to, ka Bruneti uzdrīkstējies uzdot šādu jautājumu.

-    Amerikāņu ārsts. Pulkvedis.

-    Un kāds bija daktera Urbāni uzskats?

-    Ka zilumi nav nesavienojami ar kritienu.

-    Vēl kādas adatu pēdas?

-    Nē, nekur citur.

-Tātad viņa pārdozēja pirmajā narkotiku lietošanas reizē?

-    Dīvaina sagadīšanās, vai ne? Ambrodžani jautāja.

-    Vai jūs viņu pazināt?

-    Nē. Bet viens no maniem vīriem strādā kopā ar amerikāņu policistu, kura dēls bijis viņas pacients. Viņš saka, ka viņa ļoti labi sapratusies ar zēnu. Puišelis pagājušajā gadā salauzis roku un sākumā ticis slikti ārstēts. Ārsti un māsiņas steigušies, bijuši pārāk aizņemti, lai pastāstītu mazajam, ko viņi dara; pats saprotat, tāpēc zēns sācis baidīties no ārstiem, baidīties, ka viņi atkal darīs sāpes. Daktere Pītersa pret puiku izturējusies ļoti laipni, veltījusi viņam daudz laika. Izskatās, ka viņa šim zēnam vienmēr paredzējusi divu pacientu laiku, lai nevajadzētu steigties.

-   Tas vēl nenozīmē, ka viņa nelietoja narkotikas, major ir, Bruneti aizrādīja, cenšoties to pateikt tā, lai izklausītos ticami.

-    Nē, nekādā gadījumā, vai ne? Ambrodžani piekrita.

-    Kas vēl rakstīts ziņojumā?

-    Nezinu. Neesmu to redzējis.

-    Tad kā jūs zināt to, ko man pastāstījāt?

-    Es zvanīju Urbāni.

-    Kāpēc?

-    Bruneti kungs, Venēcijā nogalināts amerikāņu karavīrs. Nepilnu nedēļu pēc tam viņa tiešā priekšniece mirst mīklainos apstākļos. Es būtu muļķis, ja man nerastos aizdomas, ka starp šiem diviem gadījumiem ir kāda saistība.

-    Kad jūs saņemsiet sekcijas rezultātu kopiju?

-    Droši vien šodien. Vai gribat, lai jums piezvanu?

-Jā. Es būtu pateicīgs, major.

-    Vai, jūsuprāt, man kaut ko vajadzētu zināt? Ambrodžani pajautāja.

Ambrodžani bija tur, katru dienu kontaktējās ar amerikāņiem. Viss, ko Bruneti viņam pateiktu, kļūtu par plaši pieejamu preci.

-    Viņi bija mīļākie, un, ieraudzījusi Fostera līķi, dakterīte ļoti izbijās.

-    Redzēja viņa līķi?

-Jā. Viņa tika atsūtīta to identificēt.

Ambrodžani klusēšana liecināja, ka ari viņš šo faktu uzskata par īpaši smalku gājienu.

-    Vai jūs ar viņu pēc tam runājāt? viņš pēdīgi pajautāja.

-Jā un nē. Mēs abi ar kuteri atgriezāmies pilsētā, bet viņa nevēlējās par notikušo runāt. Tajā laikā man likās, ka viņa no kaut kā baidās. Un reakcija bija tāda pati, kad satiku viņu bāzē.

-    Vai tad, kad bijāt šeit atbraucis? Ambrodžani precizēja.

-    Jā. Piektdien.

-    Vai jums ir kāda nojauta, no kā viņa baidījās?

-    Nē. Ne mazākā. Iespējams, ka viņa mēģinājusi mani sazvanīt piektdienas vakarā. Policijas pārvaldē man tika atstāts ziņojums no kādas sievietes, kura nerunāja itāliski. Dispečers, kas atbildēja, nerunā angliski un sapratis tikai to, ka viņa teikusi: "Basta."

-    Vai jūs domājat, ka zvanītāja bija viņa?

-    Nav izslēgts. Tiešām nezinu. Bet no ziņojuma nav nekādas jēgas. Bruneti iedomājās par Patas pavēli un pajautāja: Kas tur pie jums tagad notiks?

-    Militārā policija mēģinās noskaidrot, kur ārste ņēmusi heroīnu. Pie viņas atrada vēl citus pierādījumus par narkotiku lietošanu, marihuānas cigarešu izsmēķus, mazliet hašiša. Un sekcija uzrādīja, ka viņa lietojusi alkoholu.

-     Viņi nu gan neatstāj vietas šaubām, vai ne? Bruneti jautāja.

-    Nav nekādū'norādījumu, ka injekciju viņa izdarījusi piespiedu kārtā.

-    Un zilumi? Bruneti ieprasījās.

-    Nokritusi.

-    Tātad izskatās, ka viņa pati to izdarījusi?

-Jā. Viņi abi kādu brīdi klusēja, līdz Ambrodžani iejautājās: Vai brauksiet šurp?

-    Man lika netraucēt amerikāņus.

-    Kas to lika?

-    Venēcijas policijas pārvaldes priekšnieks.

-    Un ko jūs taisāties darīt?

-    Dažas dienas, varbūt nedēļu nogaidīšu un tad gribētu aizbraukt pie jums un aprunāties. Vai jūsu vīri kontaktējas ar amerikāņiem?

-    Ne visai. Mēs turamies katrs par sevi. Bet es raudzīšu kaut ko uzzināt par viņu.

-    Vai pie viņiem strādā kādi itālieši?

-    Nedomāju gan. Kādēļ jūs to jautājat?

-    īsti nezinu. Bet viņiem abiem, īpaši Fosteram, darba l.iutājumos vajadzēja ceļot, braukāt šurpu turpu uz tādām vietām kā Ēģipte.

-    Narkotikas? Ambrodžani jautāja.

-    Iespējams. Bet tikpat labi tas varēja būt kas cits.

-Kas?

-    Nezinu. Narkotikas kaut kā nešķiet īstais iemesls.

-    Un kas šķiet?

-    Es nezinu. Bruneti pacēla skatienu un ieraudzīja kabineta durvīs stāvam Vianello. Paklausieties, major, man ir apmeklētājs. Piezvanīšu jums pēc pāris dienām. Tad nolemsim, kad man vislabāk aizbraukt.

-    Sarunats. Paskatīšos, ko varu uzzināt.

Bruneti nolika klausuli un ar rokas mājienu aicināja Vianello iekšā kabinetā.

-    Kaut kas jauns par Rufolo? viņš minēja.

-    Jā. Cilvēki, kas dzīvo vienu stāvu zem viņa draudzenes dzīvokļa, teica, ka viņš pagājušonedēļ tur grozījies. Redzējuši puisi dažas reizes trepēs, taču trīs četras dienas vairs nav manīts. Vai gribat, lai es ar meiču aprunājos?

-Jā, varbūt tā būtu labāk. Pasaki, ka šoreiz ir citādi. Viskardi nodarīti miesas bojājumi, un tas visu maina, īpaši attiecībā uz Rufolo, ja viņa slēpj savu draugu vai zina, kur viņš ir.

-    Vai jūs domājat, ka tas atstās vajadzīgo iespaidu?

-    Uz Ivanu? Bruneti sarkastiski pārjautāja.

-    Nē, laikam jau ne, Vianello piekrita. Tomēr es pamēģināšu. Turklāt es labāk runāju ar viņu nekā ar Rufolo māti. Vismaz es saprotu, ko viņa saka, kaut ari katrs vārds ir salti meli.

Kad Vianello bija aizgājis mēģināt iztaujāt Ivanu, Bruneti atgriezās pie loga, bet pēc dažām minūtēm konstatēja, ka tas viņu neapmierina, un atkal apsēdās pie galda. Ignorēdams mapes, kas tur bija sakrājušās rīta cēliena laikā, Bruneti sēdēja un apsvēra dažādās iespējas. Pirmo, ka nāves cēlonis bijis narkotiku pārdozēšana, viņš noraidīja bez garas domāšanas. Ari pašnāvība nebija iespējama. Savā mūžā viņš bija saticis izmisušus mīlētājus, kas neredzēja iespēju turpināt dzīvi bez otra cilvēka, bet daktere PItersa nebija no tiem. Ja šis divas iespējas izslēdza, tad vienīgā, kas palika pāri, bija slepkavība.

Taču tās īstenošanai bija nepieciešama vismaz kaut kāda plānošana, jo viņš šādās lietās sagadīšanos noraidīja pilnīgi. Vispirms zilumi ne uz sekundi Bruneti neticēja versijai par kritienu kāds varēja turēt dakteri, kamēr viņai tika izdarīta injekcija. Sekcija parādīja, ka viņa lietojusi alkoholu; cik daudz jāizdzer, lai gulētu tik cieši, ka nejūt adatas dūrienu, vai būtu tik apreibis, lai nespētu pretoties? Bet vēl svarīgāk ar ko viņa varēja dzert, kāda cilvēka sabiedrībā viņa justos tik brīvi? Tas nebija mīļākais; viņš tikko bija nogalināts. Tātad draugs;*-un kas ir ārzemēs dzīvojošu amerikāņu draugi? Kam viņi uzticas, ja ne citiem amerikāņiem? Visi pavedieni atgriezās pie bāzes un hospitāļa, jo Bruneti bija pārliecināts, ka atbilde, lai kāda tā būtu, slēpās tieši tur.

17

Aizritēja trīs dienas, kuru laikā Bruneti tikpat kā neko nedarīja. Policijas pārvaldē viņš veica ierastos darbus: lasīja ziņojumus, parakstīja tos, veidoja personāla projektu nākamajam gadam, pat nedomādams, ka faktiski tas būtu Patas pienākums. Mājās viņš runājās ar Paolu un bērniem, kas bija tik aizņemti ar jaunā mācību gada sākumu, ka nemaz nemanīja, cik neuzmanīgs klausītājs viņš ir. Pat Rufolo pēdu dzīšana viņu īpaši neinteresēja, jo viņš nešaubījās, ka tik neapķērīgs un pārsteidzīgs cilvēks drīz noteikti pieļaus kļūdu, kas to kārtējo reizi novedis policistu rokās.

Viņš nezvanīja Ambrodžani un tikšanās reizēs ar Patu nepieminēja slepkavības: ne to, ko tik ātri bija aizmirsusi prese, ne to, kura par slepkavību vispār nebija atzīta; viņš nerunāja arī par militāro bāzi Vičencā. Viņš tik bieži domās izspēlēja ainiņas ar jauno ārsti, atmiņās tvēra viņas atplaiksnījumu, ka tā jau kļuva gandrīz par apmātību: kā viņa izkāpa no kutera un sniedza Bruneti roku; pret izlietnes malu atspiestās rokas morgā un šoka spazmu raustītais augums; smaids, kad viņa sacīja, ka pēc sešiem mēnešiem sāks jaunu dzīvi.

Policista darba raksturs nosaka, ka Bruneti nekad nebija pazīstams ar upuriem, kuru nāves apstākļus izmeklēja. Lai cik daudz intīma viņš uzzināja par mirušajiem, par to, kādi viņi bijuši darbā, gultā un nāvē, viņš nekad nevienu nebija pazinis vēl dzīvu un tāpēc ar dakteri Pītersu jutās īpaši saistits, un šīs saistības dēļ viņš jutās īpaši atbildīgs, lai slepkava tiktu atrasts.

Ceturtdienas rītā, ieradies policijas pārvaldē, Bruneti izjautāja Vianello un Rosi, bet no Rufolo vēl nebija ne miņas. Iesniedzis abu vīriešu aprakstu viens ļoti garš, otrs ar bārdu gan apdrošināšanas kompānijai, gan policijai, Viskardi bija atgriezies Milānā. Izskatījās, ka viņi palazzo ielauzušies ar spēku, jo sāndurvju slēdzene bija atlauzta un priekškaramā atslēga, kas neļāva atvērt metāla restes, bija pārvīlēta. Lai gan Bruneti nebija pārmijis ne vārda ar Viskardi, pietika aprunāties ar Vianello un Fosko, lai rastos pārliecība, ka nekas nav nolaupīts, ja nu vienīgi apdrošinātāju nauda.

Dažas minūtes pēc desmitiem viena no lejasstāva sekretārēm uznesa augšējā stāva kabinetiem domāto pastu un uz Bruneti rakstāmgalda nolika dažas vēstules un žurnāla lieluma Manilas aploksni.

Vēstuļu saturs bija parastais: uzaicinājumi uz konferencēm, mēģinājumi pārdot viņam īpašu dzīvības apdrošināšanas polisi, atbildes uz jautājumiem, kurus viņš bija izsūtījis uz policijas pārvaldēm citos valsts rajonos. Izlasījis tās, Bruneti paņēma lielo aploksni un sāka pētīt. Gar augšējo malu stiepās šaura svītriņa marku: vismaz divdesmit. Uz tām visām bija mazs amerikāņu karodziņš un vērtības atzīme divdesmit deviņi centi. Sūtījums bija adresēts viņam, tur bija rakstīts viņa vārds, taču citas adreses kā "Policijas pārvalde, Venēcija, Itālija" nebija. Viņš nespēja iedomāties nevienu, kas varētu viņam rakstīt no Amerikas. Arī atpakaļadreses nebija.

Bruneti atplēsa aploksni, iebāza tajā roku un izvilka žurnālu. Pametis skatienu uz vāku, viņš redzēja medicīnisko mēnešrakstu, ko daktere Pītersa bija izrāvusi viņam no rokām, kad ieraudzīja to lasām viņas kabinetā. Viņš aši pāršķirstīja izdevumu, mirkli pakavējās pie kroplīgajiem attēliem, tad turpināja šķirt lapas. Žurnāla beigās viņš atrada starp lappusēm noslēptas trīs papīra lapas, kas acīmredzot bija kserokopijas no kāda cita oriģināla. Viņš tās izņēma un nolika uz rakstāmgalda.

Lapas augšējā malā viņš izlasīja vārdus "Medicīniskais protokols" un zem tā bija rūtiņas, kurās vajadzēja minēt slimnieka vārdu, vecumu un dienesta pakāpi. Protokolā bija ierakstīts Daniela Keimana vārds un dzimšanas gads 1984. Tālāk sekoja trīs lapas no viņa slimības vēstures, sākot ar 1989. gadā izslimotām masalām, vairākkārtēju deguna asiņošanu 1990. gada ziemā, lauztu pirkstu 1991. gadā. Pēdējās divās lappusēs bija aprakstītas vairākas vizītes, kas sākušās pirms diviem mēnešiem, kad pacients griezies pie ārsta ar sūdzību par izsitumiem uz kreisās rokas. Lasot Bruneti uzzināja, ka izsitumi pletās plašumā, gāja dziļumā un kļuva .iizvien neizprotamāki trijiem ārstiem, kuri bija mēģinājuši likt galā ar šo problēmu.

8. jūlijā zēnu pirmo reizi apskatīja daktere Pītersa. Viņas akurātais, slīpais rokraksts vēstīja, ka izsitumi ir "nenoskaidrotas izcelsmes" un parādījušies pēc tam, kad zēns atgriezies mājās no piknika, kur bijis kopā ar vecākiem. Izsitumi klaja rokas iekšpusi no delnas locītavas līdz elkonim, bija tumši violetā krāsā, bet niezes nebija. Noteiktā ārstēšana bija medicīniska ziede.

Pēc trijām dienām zēns atkal bija pie ārsta un slimība izrādījās progresējusi. Tagad no skartā rajona sūcās dzeltens šķidrums, parādījušās sāpes un zēnam bija augsta temperatūra. Daktere Pītersa ieteica konsultāciju pie dermatologa vietējā Vičencas slimnīcā, bet vecāki atteicās vest bērnu pie itāļu ārsta. Viņa izrakstīja jaunu ziedi, šoreiz tās sastāvā bija kortizons un antibiotikas temperatūras mazināšanai.

Pagāja tikai divas dienas, kad zēns atkal tika atvests uz hospitāli, un tagad viņu izmeklēja ārsts Žirārs, kas slimības vēsturē ierakstīja, ka zēns cieš ievērojamas sāpes. Izsitumi izskatījās kā apdegums, un skartā vieta paplašinājusies līdz plecam. Roka bija pietūkuši un sāpēja. Temperatūra nebija kritusies.

Kāds ārsts Grenčeks, acīmredzot dermatologs, bija apskatījis mazo pacientu un ieteicis nekavējoties viņu pārvest uz armijas hospitāli Landštūlē, Vācijā.

Nākamajā dienā pēc šīs vizītes zēns ar hospitāļa lidmašīnu tika aizgādāts uz Vāciju. Medicīniskajā kartē vairāk ierakstu nebija, bet dakteres Pītersas kārtīgajā rokrakstā ar zīmuli malā, blakus apgalvojumam, ka izsitumi sāk izskatīties pēc apdeguma, bija uzmesta īsa piezīme. Tur bija rakstīts "PHB" un pēc tam "FPJ, marts".

Bruneti pārbaudīja datumu, bet jau pirms paskatīšanās zināja, kāds tas būs. Family Practice Journal, marta numurs. Atvēra žurnālu un sāka lasīt. Viņš ievēroja, ka redakcijas kolēģijas sastāvā ir gandrīz vienīgi vīrieši, ka lielākā tiesa no rakstu autoriem ir vīrieši un ka satura rādītājā minētie temati aptver plašu tēmu loku, sākot ar rakstu par kājām, kurš viņu bija tik ļoti šausminājis, un beidzot par tuberkulozes izplatību AIDS epidēmijas rezultātā. Žurnāls rakstīja pat par parazītu pārceļošanu no mājdzīvniekiem pie bērniem.

Redzēdams, ka no satura rādītāja nekādu skaidrību negūs, Bruneti sāka lasīt no pirmās lappuses, arī visas reklāmas un redaktora sleju. 62. lappusē viņš uzdūrās īsai atsaucei uz gadījumu Ņuarkā, Ņūdžersijas štatā, ka mazs bērns, meitene, spēlējoties tukšā autostāvvietā, iekāpusi, pēc viņas domām, no pamestas mašīnas iztecējušas eļļas peļķē. Šķidrums uzšļakstījies uz kurpes un izsūcies tai cauri zeķē. Nākamajā dienā uz kājas parādījušies izsitumi, kas drīz vien mainījušies, skartajam rajonam bijušas visas apdegumam raksturīgās pazīmes, un tas pakāpeniski izpleties līdz pat celim. Bērnam bijusi augsta temperatūra. Visas ārstēšanas metodes izrādījušās neefektīvas, līdz kāds valsts veselības aizsardzības organizācijas ierēdnis devies uz stāvlaukumu un paņēmis šķidruma paraugu; izrādījās, ka tam ir augsts PHB saturs un šķidrums izlijis no pamestajām toksisko atkritumu mucām. Lai arī apdegums pēdīgi sadzijis, bērna ārsti raizējās, vai pacienti nākotnē nepiemeklēs neiroloģiski un ģenētiski bojājumi, kādi bieži fiksēti izmēģinājumu dzīvniekiem eksperimentos ar vielām, kas satur PHB.

Bruneti nolika žurnālu un atkal paņēma medicīnas karti, lai izlasītu to vēlreiz. Simptomi bija identiski, taču nekur netika minēts, kur un kādā veidā bērns pirmo reizi saskāries ar vielu, kas izraisījusi izsitumus. "Pēc piknika, kur bijis kopā ar vecākiem" ziņojumā nekas vairāk nebija rakstīts. Tāpat medicīnas kartē nebija ierakstu par ārstēšanas gaitu Vācijā.

Tad komisārs sāka pētīt aploksni. Markas bija dzēstas ar apaļu zīmogu, kura vidū bija izlasāmi vārdi "Armijas pasta sistēma" un sestdienas datums. Tātad kaut kad piektdien vai sestdien daktere Pītersa bija izsūtījusi šo materiālu komisāram un pēc tam mēģinājusi viņu sazvanīt. Viņa nebija teikusi "Basta" vai "Pasta", bet "Posta", lai paziņotu par sūtījuma pienākšanu. Kāds notikums bija viņu brīdinājis? Kas licis viņai šo žurnālu sūtīt uz Venēciju?

Atmiņā atausa piezīme, ko Batervērts bija teicis par Fosteru: viņa darba pienākumos bija uzmanīt, lai no hospitāļa liktu aizvestas izlietotās rentgena plates. Viņš kaut ko bija minējis arī par citiem priekšmetiem un vielām, bet neko neteica par to, kas tie tādi ir vai kur tos izmet. Amerikāņiem noteikti to vajadzētu zināt.

Šis, bez šaubām, ir vienojošais posms, kas saista abus nāves gadījumus, jo citādi Pītersa nebūtu sūtījusi Bruneti žurnālu un tad vēl mēģinājusi sazvanīt. Viņa bija bērnu ārstējusi, bet, kad viņš aizvests uz Vāciju, tad medicīniskie ieraksti izbeidzās. Bruneti zināja zēna uzvārdu, un Ambrodžani noteikti ir pieejami bāzē izvietoto amerikāņu saraksti, tātad nebūs grūti noskaidrot, vai zēna ģimene vēl atrodas tepat. Un ja nu neatrodas?

Bruneti pacēla klausuli un lūdza savienot ar majoru Ambrodžani amerikāņu militārajā bāzē Vičencā. Gaidot savienojumu, viņš mēģināja izprātot veidu, kā visus faktus sasaistīt, cerot, ka tie aizvedīs pie cilvēka lai kas viņš būtu -, kurš iedūra adatu jaunās ārstes vēnā.

Ambrodžani atbildēja, nosaucot savu vārdu. Uzzinājis, kas zvana, viņš izbrīnu neizrādīja, tikai klausījās un pēc tam ļāva klusumam ieilgt.

-    Vai jums tur lietas ir pavirzījušās uz priekšu? Bruneti pamudināja.

-    Izskatās, ka viņi no jauna sākuši veselu sēriju narkotiku analīžu. Tām pakļauti visi, pat hospitāļa priekšnieks. Runā, ka viņam vajadzējis iet uz mazmājiņu un nodot urīna paraugu, kamēr aiz durvīm gaidījis dakteris. Acīmredzot viņi šonedēļ paņēmuši pāri par simts paraugiem.

-    Ar kādiem rezultātiem?

-    0, pagaidām nekādiem. Visi paraugi jāsūta uz Vāciju, uz turienes slimnīcām, kas taisa analīzes. Tad apmēram pēc mēneša tiek atsūtītas atbildes.

-    Un uz tām var paļauties? Bruneti jautāja, dziļi izbrīnīts par to, ka jebkāda organizācija spētu paļauties vai paļaujas uz rezultātiem, kas gājuši caur tik daudzām rokām tik ilgā laika posmā.

-    Viņi, šķiet, tic. Ja rezultāts izrādījies pozitīvs, viņi tevi vienkārši izsviež pa durvīm.

-    Kas tiek pārbaudīti?

-    Nekādas sistēmas nav. Mierā viņi atstāj vienīgi tos, kas atgriežas no Tuvajiem Austrumiem.

-    Tāpēc, ka viņi ir varoņi? Bruneti minēja.

-    Nē, tāpēc, ka pārbaudītāji baidās no pārlieku lielā pozitīvā iznākuma skaita. Tajā pasaules daļā tikt pie narkotikām ir tikpat viegli kā kādreiz Vjetnamā, un viņi acīmredzot bīstas, ka radīsies slikta slava, ja visi varoņi atgriezīsies mājās ar zināmiem suvenīriem savā asinsritē.

-    Vai aizvien vēl pastāv uzskats, ka daktere mirusi no pārdozēšanas?

-    Nekas nav mainījies. Viens no maniem vīriem stāstīja, ka viņas ģimene atteikusies braukt šurp pēc mirstīgajām atliekām.

-    Un kas tad notika?

-    Līķis tika aizsūtīts uz mājām. Bet tas aizbrauca viens pats.

Bruneti sev sacīja, ka tas nav svarīgi. Mirušajiem nerūp tādas lietas; kāda nozīme, kā dzīvie pret viņiem izturas un ko par viņiem domā. Bet viņš pats tam neticēja.

-    Es gribētu, lai jūs pamēģinātu noskaidrot vienu lietu, major.

-Ja tas būs manos spēkos. Ar lielāko prieku.

Es gribētu zināt, vai bāzē ir reģistrēts karavīrs, vārdā Ki'imans. Lai Ambrodžani labāk saprastu, Bruneti nosauca uzvārdu pa burtiem. Viņam ir dēls, deviņus gadus vecs puika, kurš ārstējās pie dakteres PItersas. Bērns tika aizsūtīts 11/ Vāciju Landštūli. Es gribētu uzzināt, vai vecāki aizvien vēl Ir te, un, ja ir, tad es labprāt ar viņiem aprunātos.

-    Tas viss ir neoficiāli?

-    Augstākajā mērā.

-    Vai varat man pateikt, ap ko lieta grozās?

-   īsti nezinu. PItersa atsūtīja man zēna medicīniskās karies kopiju un rakstu par PHB.

-    Par ko?

-   Tās ir toksiskas ķimikālijas. Man nav skaidrs, no kā tās uisitas un kāds no tām labums, bet zinu, ka no tām grūti likt vaļā. Un tās ir korozivas. Bērnam uz rokām parādījās izsitumi, visticamāk, pēc saskares ar šim vielām.

-    Kāds tām sakars ar abiem amerikāņiem?

-    Nezinu. Tāpēc jau gribu aprunāties ar zēna vecākiem.

-    Labi. Tūlīt ķeršos pie šī jautājuma risināšanas un šopēcpusdien piezvanīšu.

-    Vai varat viņu atrast tā, ka amiši neko neuzzina?

-    Domāju, jā, Ambrodžani atbildēja. Mums ir transportlīdzekļu numuru sarakstu kopijas, un viņiem gandrīz visiem ir mašīnas, tā ka es varu apskatīties, vai viņš ir te, nevienam neko nejautājot.

-    Lieliski, Bruneti nopriecājās. Labāk būs, ja viss paliks starp mums.

-    Jūs domājat, amerikāņiem nezinot?

-    Pagaidām jā.

-   Jauki. Piezvanīšu, kad būšu apskatījis sarakstus.

-    Paldies, major.

-    Džankarlo, policists izlaboja. Ja mēs grasāmies darīt tādas lietas, tad domāju, ka varam uzrunāt viens otru vārdā.

Piekritu, Bruneti sacīja, priecīgs, ka atradis sabiedroto. Gvido.

Kad klausule bija nolikta, Bruneti aptvēra, ka vēlētos patlaban atrasties Amerikā. Viens no lielajiem atklājumiem, kad viņš tur viesojās, bija sabiedrisko bibliotēku sistēma: cilvēks varēja vienkārši ieiet lasītavā un uzdot jautājumus, paņemt jebkuru grāmatu pēc izvēles, viegli tikt pie žurnālu kataloga. Te, Itālijā, vajadzīgo grāmatu vajadzēja pirkt vai iet uz universitātes bibliotēku un arī tad vajadzīgo dabūt nevarēja, ja nebija pareizo karšu, atļauju un personas dokumentu. Tātad kā lai uzzina par PHB, kas tās tādas ir, no kurienes nāk un ko nodara, nonākot saskarē ar cilvēka miesu?

Bruneti pameta skatienu pulkstenī. Ja pasteigtos, tad vēl būtu laiks tikt līdz grāmatu veikalam Sv. Lūkas laukumā; tur varēja nopirkt tādas grāmatas, kādas Bruneti šobrīd bija nepieciešamas.

Viņš iegāja veikalā piecpadsmit minūtes pirms slēgšanas un izklāstīja savu vajadzību pārdevējam. Tas pastāstīja, ka par ķīmiskajām vielām un piesārņojumu ir divas galvenās grāmatas, lai gan vienā vairāk rakstīts par izmešiem, kas nonāk tieši atmosfērā. Esot vēl trešā grāmata, kaut kas līdzīgs vispārējam ceļvedim ķīmijas pasaules lajiem. Izskatījis piedāvājumu, Bruneti iegādājās pirmo un trešo, tad pievienoja pirkumam vēl biedējoša izskata tekstu, ko izdevusi Zaļo partija, ar nosaukumu "Globālā pašnāvība". Viņš cerēja, ka temata iztirzāšana būs nopietnāka, nekā nosaukums vai vāka noformējums solīja.

Bruneti iegāja restorānā, ieturēja kārtīgas pusdienas, tad atgriezās savā kabinetā un atvēra pirmo grāmatu. Pēc trijām stundām viņš ar augošām šausmām un šoku sāka saskatīt tās problēmas apmērus, ko industriālais cilvēks bija sagādājis pats sev un, vēl ļaunāk, tiem, kas uz šīs planētas dzīvos pēc viņa.

Izskatījās, ka šis vielas bija būtiska sastāvdaļa daudzos procesos, kas mūsdienu cilvēkam absolūti nepieciešami, piemēram, saldēšanā, jo tās kalpoja par dzesētāju mājas ledusskapjos un gaisa kondicionētājos. Tas izmantoja ari transformatoru eļļā, bet PHB bija tikai sīks ziediņš tajā nāvējošajā buķetē, ko rūpniecība bija sniegusi cilvēcei. Vielu nosaukumus viņš lasīja ar grūtībām, formulas ar neizpratni. Atmiņā palika tikai skaitļi, kas apzīmēja minēto vielu pussabrukšanas periodus. Viņaprāt, tas nozīmēja laiku, kas paiet, līdz viela kļūst uz pusi mazāk nāvējoša nekā tad, kad tikusi mērīta. Dažos gadījumos šis periods bija simtiem gadu, dažos tūkstoši. Un tieši šīs vielas industrializētā pasaule ražoja milzīgos kvantumos, traucoties pretī nākotnei.

Gadu desmitiem ilgi Trešā pasaule industriālajām valstīm kalpoja par atkritumu izgāztuvi, to kuģi veda šurp toksiskās vielas^ kas tika izkaisītas pampās, savannās un plakankalnēs, un atstāja savu kravu apmaiņā pret pašreizējo bagātību, ne reizi nedomājot par cenu, kas tiks prasīta nākotnē, un par pēcteču paaudzēm, kas to maksās. Un tagad, kad dažas Trešās pasaules valstis atteicās turpināt uzņemt Pirmās pasaules atkritumus, industriālās valstis bija sākušas izgudrot dažādas atkritumu iznīcināšanas sistēmas, no kurām daudzas bija postoši dārgas. Rezultātā pa Itālijas pussalu šurpu turpu braukāja spoku mašīnu flotiles ar viltotām pavadzīmēm, meklējot un atrodot vietas, kur izgāzt savas letālās kravas. Bet varbūt no Dženovas vai Taranto izbrauca kuģi, kuru tilpnes bija pilnas ar šķīdinātāju un ķimikāliju mucām un, Dievs vien zina, ar ko vēl, un, kad tie ieradās gala ostās, šīs mucas vairs nebija uz kuģa, it kā Dievs, kas zināja, ko tajās ved, būtu tās ņēmis pie sevis. Šad tad mucas tika izskalotas krastā Ziemeļāfrikā vai Kalabrijā, bet, protams, nevienam nebija ne jausmas, no kurienes tās nākušas, ne arī kāds ievēroja, kad tās tika atdotas atpakaļ viļņiem, kas mucas izmetuši liedagā.

Zaļo partijas izdotās grāmatas tonis Bruneti kaitināja, fakti šausmināja. Viņi minēja sūtītājus, nosauca firmas, kas maksāja pārvadātājiem, un, visļaunākais, parādīja to vietu fotogrāfijas, kur tikušas atrastas nelegālās izgāztuves. Retorika bija apsūdzoša, un vainīga saskaņā ar autoru spriedumu bija visa valdība, kas sadarbojoties kā cimds ar roku ar šādus produktus ražojošām firmām, un likums tām nespiežot atskaitīties par kaitīgo vielu izmešanu. Grāmatas pēdējā nodaļa bija veltīta Vjetnamai un rezultātiem, kas nupat sāka parādīties ģenētiskajā aprēķinā par tām dioksīna tonnām, kuras šajā valstī tika izmestas laikā, kad tā karoja ar ASV. Iedzimtu defektu apraksti, pieaugošs spontāno abortu skaits un nezūdoša dioksīna klātbūtne zivīs, ūdenī, pat zemē bija skaidri un, pat ierēķinot nenovēršamos autoru pārspīlējumus, satriecoši fakti. Šīs pašas ķimikālijas, autori apgalvoja, katru dienu tika izgāztas Itālijā, un tas tika uzskatīts par ikdienišķa ražošanas procesa sastāvdaļu.

Beidzis lasīt, Bruneti saprata, ka ar viņu manipulē, ka visu grāmatu autoru uzskatos ir lielas kļūdas, ka autori uzņēmās saistības, kuras nevarēja pierādīt, un vainoja tos, pret kuriem trūkāpierādījumu. Bet viņš saprata arī to, ka viens no galvenajiem pieņēmumiem, ko pauda visas grāmatas, droši vien atbilst patiesībai: likuma pārkāpšana, tik plaši izplatīta un nesodīta un valdības atteikšanās pieņemt stingrākus likumus prasīt prasījās cieši saistīt likumpārkāpējus ar valdību, kuras pienākums bija nebūšanas novērst vai pārkāpējus sodīt. Vai tādā muklājā bija iekūlušies tie divi vientieši no amerikāņu militārās bāzes, kur viņus bija aizvedis bērns ar izsitumiem uz rociņas?

18

Ambrodžani atzvanīja ap pieciem un pastāstīja, ka zēna tēvs, seržants, kas strādā līgumu nodaļā, vēl aizvien dzīvo Vičencā; vismaz viņa automašīna ir te, jo tikai pirms divām nedēļām atjaunots tās reģistrācijas numurs, un, tā kā šim procesam nepieciešams transportlīdzekļa īpašnieka paraksts, tad visai droši varēja pieņemt, ka arī viņš pats vēl ir Vičencā.

-    Kur viņš dzīvo?

-    Es nezinu, atzinās Ambrodžani. Uz dokumentiem ir tikai pasta adrese, pastkastītes numurs bāzē, bet ne mājas adrese.

-    Vai vari to dabūt?

-    Tā, lai viņi neuzzina, ka mani tas interesē, nevaru.

-    Nē. To es negribu, Bruneti sacīja. Bet es gribu aprunāties^ ar viņu ārpus bāzes.

-    Dod man vienu dienu laika. Likšu kādam no savējiem aiziet pie viņa uz darbu un noskaidrot, kas viņš tāds ir. Par laimi, viņiem visiem pie formas blūzes piesprausta birka ar vārdu. Tad parūpēšos, lai viņam paseko. Tas nevarētu būt grūti. Piezvanīšu tev rīt, un tad varēsi padomāt, kā sarunāt randiņu ar to puisi. Vairums no viņiem dzīvo ārpus bāzes. Patiesību sakot, ja viņam ir bērni, tad viņš noteikti dzīvo ārpus bāzes. Rīt tev piezvanīšu un paziņošu, ko man izdevies noskaidrot, labi?

Neko labāku Bruneti nespēja izdomāt. Viņš apjauta, ka ļoti gribas nekavējoties sēsties vilcienā uz Vičencu, parunāt ar zēna tēvu un sākt veidot bildi, kā pikniks, izsitumi un ar zīmuli rakstītā piezīme uz medicīniskās kartes malas noveduši līdz divu jaunu cilvēku nonāvēšanai. Daži kopainas gabaliņi viņam jau bija; zēna tēva īpašumā noteikti ir vēl viens; agrāk vai vēlāk, saliekot gabaliņus kopā un izpētot, pārmainot vietām, viņš noteikti ieraudzīs sistēmu, kas pagaidām viņa acīm ir slēpta.

Citu risinājumu neredzēdams, Bruneti piekrita Ambrodžani priekšlikumam pagaidīt līdz nākamajai dienai, kad sabiedrotais piezvanīs. Viņš atkal atvēra trešo grāmatu, izņēma no rakstāmgalda tīru papīra lapu un sāka veidot divus sarakstus: vienā uzskaitīti visi uzņēmumi, par kuriem bija aizdomas, ka tie izgāž vai izved toksiskos atkritumus bez kārtīgas dokumentācijas, un otrā iekļuva tie uzņēmumi, kuri jau bija oficiāli apsūdzēti nelegālā atkritumu izgāšanā. Lielākā daļa no tiem atradās ziemeļos, un savukārt lielākā tiesa no tiem bija izvietota Lombardijā, valsts rūpnieciskajā centrā.

Bruneti ieskatījās grāmatas pasītē un redzēja, ka tā iznākusi tikai pērn, tātad saraksts bija visai svaigs. Viņš atšķīra pēdējo vāku un atrada reģionos sadalītu karti ar atzīmētām visām vietām, kur atrastas nelegālās izgāztuves. Vičencas un Veronas provinces bija stipri sapunktotas, īpaši abu pilsētu ziemeļu pusē, un punkti virzījās uz Alpu piekāji.

Viņš aizvēra grāmatu un rūpīgi ielika tajā sarakstu. Kamēr nebūs runājis ar zēna tēvu, viņš neko nevarēja iesākt, taču Bruneti aizvien vēl dega nepacietībā doties turp tūlīt, lai cik nepiepildāma šī vēlēšanās bija.

Iedūcās iekšējo sakaru iekārta.

-    Bruneti, viņš atbildēja.

-    Komisār, atskanēja Patas balss, lūdzu, nekavējoties atnāciet uz manu kabinetu.

Vienu garāmslīdošu mirkli Bruneti iešāvās prātā, vai tikai Pata nenoklausās viņa telefonsarunas, vai nereģistrē visus zvanus un tāpēc kaut kādā veidā zina, ka viņš vēl aizvien uztur sakarus ar amerikāņu bāzi. Bruneti zināja, ka pat jaunā informācija par indīgajām vielām nenovirzīs viņa priekšnieku no vēlmes visu noklusēt. Un tajā mirklī, kad Pata uzzinās, ka Bruneti tur aizdomās tik cēlu iestādi, kuru var pagodināt ar vārdu "firma", Pata noteikti draudēs komisāram izteikt oficiālu rājienu, ja viņš nerimsies izzināt, kas noticis. Ja likuma spēks nepiekāpsies biznesa vēlmju priekšā, t.id Republika noteikti ir apdraudēta.

Viņš bez kavēšanās devās lejup uz Patas kabinetu, pieklauvēja un sagaidīja aicinājumu ienākt. Pata pozēja pie rakstāmgalda, izskatījās, ka viņš nupat būtu atnācis no kinoprovēm. Veiksmīgām. Brīdī, kad Bruneti gāja iekšā, Pata cītīgi mēģināja ielikt vienu no krievu cigaretēm oniksa iemutī, turēdams abus priekšmetus tālu no galda, lai tikai tabakas šķiezniņa neuzkristu un nesabojātu renesanses mēbeles perfekti mirdzošo virsmu. Tā kā cigarete negribēja padoties, Pata lika Bruneti gaidīt, līdz viņam izdevās to rūpīgi iestiprināt iemuta zelta aplī.

-    Bruneti, viņš iesāka, aizsmēķēdams cigareti un ievilkdams pāris piesardzīgu, pētniecisku dūmu, varbūt gribēdams izbaudīt zelta garšu, man bija ļoti satraucoša telefona saruna.

i

-    Ceru, ka ne ar jūsu kundzi, šef, Bruneti sacīja, viņš cerēja, ka balss izklausās nīkulīga.

Pata atbalstīja cigareti pret malahīta pelnutrauka malu un steigšus to satvēra, kad smagais iemutis vilka cigareti atpakaļ uz galda. Viņš to novietoja no jauna, šoreiz horizontāli, degošais gals un iemutis balstījās uz apaļā trauka pretējām malām. Tiklīdz viņš atrāva roku, smagais iemutis cigareti ielauza. Gals noslīdēja un kopā ar visu iemuti, skaļi noklikšķot, iekrita pelnutraukā.

Bruneti salika rokas aiz muguras un vērās ārā pa logu, pāris reižu pašūpojoties uz pirkstgaliem. Kad viņš atkal pagriezās pret Patu, cigarete bija nodzēsta un iemutis pazudis.

-    Sēdieties, Bruneti.

-    Paldies, viņš kā vienmēr pieklājīgi pateicās un apsēdās savā parastajā vietā krēslā pie rakstāmgalda.

-     Man, Pata sāka vēlreiz, bija telefona saruna. Viņš ieturēja pauzi, pietiekami ilgu, lai mudinātu Bruneti atkārtot savu pieņēmumu, tad ieminējās: Man zvanīja Viskardi kungs no Milānas. Kad Bruneti neko nejautāja, priekšnieks turpināja: Viņš man zvanīja, lai pateiktu, ka jūs aptraipāt viņa labo vārdu. Bruneti nemetās sevi aizstāvēt, tāpēc Pata bija spiests paskaidrot: Viņš sacīja, ka esot zvanīts viņa apdrošināšanas firmas aģentam, un to darījāt jūs, es varētu piebilst, un jautāts, kā viņš tik īsā laikā esot spējis noteikt, kas no palazzo pazudis. Ja Pata būtu iemīlējies pasaules iekārojamākajā sievietē, viņš nespētu izčukstēt palazzo vārdu ar lielāku pielūgsmi, ar kādu tagad izdvesa priekšpēdējo vārdu. Vēl vairāk, Viskardi kungs, uzzinājis, ka Rikardo Fosko, plaši pazīstams kreiso uzskatu aizstāvis, ko gan tas nozīmē, Bruneti domās iebilda, valstī, kur Ministru kabineta prezidents ir komunists, uzdevis divdomīgus jautājumus par Viskardi kunga finansiālo situāciju.

Te Pata apklusa, lai dotu Bruneti iespēju sevi aizstāvēt, bet apsūdzētais klusēja.

-    Viskardi kungs, Pata turpināja, un viņa balss arvien skaidrāk pauda bažas, ko viņš juta, pats to neteica; man vajadzēja uzdot ļoti specifiskus jautājumus, lai noskaidrotu, kā šeit pret viņu ieturējušies. Bet viņš teica, ka policists, kurš viņu izjautājis, otrais pēc kārtas, es gan neredzu iemeslu, kādēļ vajadzēja sūtīt divus, ka šis policists, šķiet, nav noticējis visam, ko cietušais sacījis. Saprotams, ka Viskardi kungs, labi pazīstams uzņēmējs un starptautiskā Rotari kluba biedrs, nebija nepieciešams konkretizēt, kurš vēl ir šīs organizācijas biedrs, uzskatīja šo situāciju par aizskarošu, īpaši tik drīz pēc brutālā uzbrukuma, kad viņa namā ielauzās trīs vīrieši un aizbēga ar vērtīgām gleznām un dārglietām. Vai jūs klausāties, Bruneti? pēkšņi Pata noprasīja.

-    0 jā, šef.

-    Tad kāpēc jums nekas nav sakāms?

-    Es gaidīju, kad jūs stāstīsiet par nepatīkamo telefona sarunu.

-    Pie velna, Pata iekliedzās, ar roku uzsizdams pa galdu. Tā jau bija šī nepatīkamā saruna. Viskardi kungs ir ievērojams cilvēks gan šeit, gan Milānā. Viņam ir liela politiskā ietekme, un es nepieļaušu, lai viņš domā un saka, ka šīs pilsētas policija pret viņu slikti izturējusies.

-    Es nesaprotu, kādā veidā slikti.

-Jūs neko nesaprotat, Bruneti. Pata izspieda starp dusmās cieši sakniebtām lūpām. Jūs zvanāt šī cilvēka apdrošināšanas aģentam tajā pašā dienā, kad izdarīts pieprasījums, it kā ar to kaut kas nebūtu kārtībā. Un divi policisti iet uz slimnīcu, rāda ievainotajam cilvēku fotogrāfijas, kuriem nav nekāda sakara ar noziegumu.

-    Vai viņš jums tā teica?

-Jā, kad bijām kādu brīdi parunājušies un es iegalvoju, ka viņam pilnībā uzticos.

-    Ko tieši viņš teica par fotogrāfijām?

-    Ka otrais policists rādījis viņam attēlu ar jaunu noziedznieku un, šķiet, nav ticējis, kad Viskardi kungs apgalvojis, ka šo vīrieti nepazīstot.

-    Kā viņš zināja, ka attēlā redzamais ir noziedznieks?

-Ko?

Bruneti atkārtoja jautājumu:

-    Kā viņš zināja, ka fotogrāfijā, ko viņam parādīja, redzamais vīrietis ir noziedznieks? Tas taču varēja būt jebkurš, piemēram, policista dēls.

-    Komisār, kā fotogrāfijas vēl lai policisti rādītu, ja ne noziedznieku? Kad Bruneti neatbildēja, Pata atkārtoja savu aizkaitināto nopūtu. Jūs kļūstat smieklīgs, Bruneti. Bruneti gribēja kaut ko teikt, bet Pata viņu pārtrauca: Un nemēģiniet aizstāvēt savus vīrus, kad zināt, ka viņi rīkojušies nepareizi. Kad Pata tik uzstājīgi apgalvoja, ka vainīgie policisti ir "viņa", komisāra acu priekšā parādījās aina, kā Pata ar sievu mēģina izkalkulēt, cik daudz atbildības katram no viņiem jāuzņemas par kļūdām abu dēlu audzināšanā.

"Mans" dēls ieguvis balvu skolā, bet "tavējais" necienīgi izturas pret skolotājiem vai izkrīt eksāmenā.

-    Vai jums ir ko teikt? pēdīgi Pata pajautāja.

-    Viņš nevarēja pastāstīt, kā izskatījās uzbrucēji, bet zināja, kuras gleznas viņi paņēmuši.

Un atkal Bruneti nepiekāpība nepanāca neko citu, kā vien atklāja Patam, cik trūcīga ir viņa padotā darbinieka izglītība.

-Jūs acīmredzot neesat pieradis, ka mājās ir vērtīgas lietas, Bruneti. Ja cilvēks gadiem ilgi dzīvo kopā ar priekšmetiem, kuriem ir liela vērtība, un šeit es domāju estētiskā, nevis materiālā, viņa tonis mudināja Bruneti pastiprināt savas iztēles spējas, lai ietvertu šo jēdzienu, tad viņi izjūt šos priekšmetus kā savus ģimenes locekļus. Tāpēc pat vienā zibenīgā mirklī un pat tik satraucošos apstākļos, kādus piedzīvoja Viskardi kungs, viņš pazītu šīs gleznas, tāpat kā savu sievu. Spriežot pēc Fosko stāstītā, Bruneti bija aizdomas, ka gleznas Viskardi noteiktu vieglāk.

Pata tēvišķīgi paliecās uz priekšu un jautāja:

-    Vai jūs spējat no tā visa kaut ko saprast?

-    Es sapratīšu daudz vairāk, kad būšu aprunājies ar Rufolo.

-    Rufolo? Kas tas tāds?

-    Fotogrāfijā redzamais jaunais noziedznieks.

Pata neteica neko vairāk kā vien Bruneti vārdu, bet viņš to izdvesa tik klusi, ka prasījās pēc paskaidrojuma.

-    Uz tilta sēdēja divi tūristi un redzēja no pils iznākam trīs vīriešus ar čemodānu rokā. Abi jaunieši fotogrāfijā atpazina Rufolo.

Tā kā Pata nebija apgrūtinājis sevi ar šīs lietas atskaites lasīšanu, viņš nejautāja, kāpēc ziņojumā par to nekas nav teikts.

-    Tas puisis varbūt slēpās ārpusē, viņš izteica minējumu.

-   Pilnīgi iespējams, Bruneti piekrita, lai arī daudz ticamāk šķita, ka Rufolo bijis iekšā un nemaz nav slēpies.

-    Un kas ar to Fosko? Ko teiksiet par viņa zvanīšanos?

-    Viss, ko es zinu par Fosko, ir tas, ka viņš ir finanšu nodaļas redaktors vienā no ietekmīgākajiem valsts žurnāliem. Es viņam piezvanīju, lai gūtu priekšstatu, cik nozīmīga persona ir Viskardi kungs. Lai zinātu, kā izturēties. Teiktais tik precīzi atspoguļoja Patas domāšanas stilu, ka viņš varēja neapšaubīt Bruneti patiesumu. Bruneti nedomāja, ka nepieciešams kāds aizbildinājums nopietnībai, ar kādu policists uzskatījis par vajadzīgu iztaujāt Viskardi. Tāpēc viņš teica: Mums tikai vajag dabūt savos nagos šo Rufolo, un viss noskaidrosies. Viskardi kungs atgūs savas gleznas, apdrošināšanas aģentūra mums izteiks pateicību, un Gazzettino ievietos rakstu otrās daļas pirmajā lappusē. Galu galā Viskardi kungs ir ievēro|ams cilvēks, un, jo ātrāk viss tiks nokārtots, jo labāk mums visiem. Pēkšņi Bruneti juta, kā viņam uzveļas riebuma vilnis par to, ka katru reizi, runājot ar priekšnieku, jāspēlē si komēdija. Viņš novērsās, tad atkal palūkojās uz Patu.

Patas smaids bija plats un patiess. Vai tiešām Bruneti beidzot kļūst prātīgāks, sācis pievērst uzmanību politiskajai realitātei? Ja tā, pēc Patas domām, pateicība taisnīgi pienākas viņam. Šie venēcieši bija stūrgalvīgi ļaudis, kas pieķērušies savam novecojušajam dzīves stilam. Viņiem veicies, ka Patas iecelšana policijas pārvaldes priekšnieka vietnieka amatā pavērusi viņiem skatu uz plašāku, modernāku pasauli, rītdienas pasauli. Bruneti taisnība. Viņiem tikai jāatrod tas tips Rufolo, jādabū bildes atpakaļ, un Viskardi sniegs nopietnu atbalstu.

-    Labi, viņš runāja aprauti, kā policisti amerikāņu filmās, dariet man zināmu, tiklīdz Rufolo būs aizturēts. Vai jums vajadzīgi vēl papildspēki?

-    Nē, šef, Bruneti atteica pēc pārdomu pilnas pauzes.

Manuprāt, pašlaik man vīru pietiek. Atliek tikai gaidīt, līdz

tas zellis spers kādu kļūdainu soli. Un tas noteikti notiks pavisam drīz.

Patu absolūti neinteresēja, kas tagad darāms. Viņš gribēja arestu, gleznu atdošanu un Viskardi atbalstu gadījumā, ja izlemtu balotēties pilsētas padomnieka amatam.

-    Jauki, informējiet mani, kad jums kaut kas būs, viņš teica, ar balss toni, ja ne ar vārdiem atlaižot Bruneti. Pata pastiepa roku pēc nākamās cigaretes, un Bruneti, nevēlēdamies gaidīt un noskatīties šajā ceremonijā, atvainojās un devās lejup aprunāties ar Vianello.

-    Vai kaut kas zināms par Rufolo? Bruneti jautāja, iegājis kabinetā.

-    Gan jā, gan nē, Vianello atbildēja, minimāli paslienoties no krēsla, tādējādi izrādot cieņu pret priekšnieku, tad atkal apsēdās.

-    Proti?

-    Proti, viņš gribētu aprunāties.

-    No kurienes šādas ziņas?

-    No kāda, kas pazīst kādu, kurš pazīst viņu.

-    Un kurš sarunājās ar šo kādu?

-    Es. Tas ir viens no Burāno puišeļiem. Nu, no tiem, kas pērn nospēra zvejas laivu. Tā kā mēs pievērām uz to acis, es iedomājos, ka viņš palicis man parādā, tāpēc vakar aizbraucu pārmīt kādu vārdu ar viņu. Atcerējos, ka viņi ar Rufolo mācījās vienā skolā. Un pirms stundas viņš man piezvanīja. Nekādu jautājumu. Tikai teica, ka šis otrs cilvēks bija runājis ar kādu, kas redzējis Rufolo, un tas gribot ar mums runāt.

-    Ar kuru konkrēti?

-    Ar jums, šef, gan laikam ne. Galu galā jūs viņu divas reizes iesēdinājāt.

-    Vai tu to gribi izdarīt, Vianello?

Policists paraustīja plecus.

-    Kāpēc ne? Man tikai nepatiktu, ja tas būtu apgrūtinoši. Pēdējos divos gados viņam nav bijis ko darīt tikai sēdēt i lētumā un skatīties amerikāņu policijas filmas, tāpēc viņš droši vien gribēs satikties pusnaktī kādā laivā lagūnā.

-   Vai kapos, saulei lecot, stundā, kad vampīri lido atpakaļ uz savām migām.

-    Kāpēc viņš nevarētu vienkārši atnākt uz bāru, lai varam Justies ērti un iedzert glāzi vīna?

-    Nu, lai kur viņš gribētu, ej aprunājies ar viņu.

-    Vai man viņu arestēt?

-    Nē, nemēģini. Tikai pajautā, ko viņš grib mums pastāstīt, un paskaties, kādu darījumu viņš vēlas ar mums noslēgt.

-    Vai gribat, lai uzsēdinu kādu viņam astē?

-    Nē. To viņš droši vien gaida. Un, ja viņam liksies, ka kāds seko, puika kritīs panikā. Tikai noskaidro, ko viņš grib. Ja viņš neprasa pārlieku daudz, noslēdz darījumu.

-Jūs domājat, ka viņš pastāstīs par Viskardi?

-   Nav jau cita iemesla, kāpēc viņš varētu vēlēties ar mums parunāt, vai ne?

-    Nē, laikam jau nav gan.

Kad Bruneti jau bija pagriezies, lai ietu projām, Vianello pajautāja:

-    Kā ar vienošanos? Vai mēs savu solījumu turēsim?

Izdzirdējis jautājumu, Bruneti pagriezās atpakaļ un ilgi

skatījās uz Vianello.

-    Pats par sevi saprotams. Ja noziedznieki vairs nevarēs ticēt nelegālam līgumam ar policiju, kam tad lai viņi tic?

19

Tajā pēcpusdienā Ambrodžani nepiezvanīja un arī Vianello neizdevās sazināties ar zēnu no Burāno. Nākamajā rītā Bruneti saņēma ziņu, ka viņam neviens nav zvanījis, un nekas nebija mainījies līdz brīdim, kad viņš atgriezās no pusdienām. Apmēram piecos ienāca Vianello un pateica, ka zvanījis zēns un tikšanās norunāta sestdienas pēcpusdienā Romas laukumā. Pēc Vianello, kurš nedrīkstot vilkt formas tērpu, atbraukšot mašīna, un viņš tikšot aizvests pie Rufolo. Izstāstījis noteikumus Bruneti, Vianello pasmaidīja un noteica:

-    Holivuda.

-    Tas gandrīz droši nozīmē, ka mašīnu viņiem vajadzēs nozagt.

-    Un uz kādu graķīti arī laikam nav ko cerēt, Vianello, samierinājies ar likteni, novilka.

-    Žēl, ka nojaukts Pulmana bārs; tā tu vismaz pirms braukšanas varētu vienu ieraut.

-    Kur nu tāda laime. Man jāstāv tur, kur pietur piektais autobuss. Viņi piebrauks, un man jākāpj iekšā.

-    Kā viņi tevi pazīs?

Vai Vianello nosarka?

-    Man jātur rokā sarkanu neļķu pušķis.

To Bruneti vairs nespēja izturēt un sāka skaļi smieties.

-    Sarkanas neļķes? Tev? Mans dievs, cerams, ka neviens pazīstams tevi neredzēs stāvam pie ārpilsētas autobusu pieturas ar sarkanu neļķu pušķi rokā.

-    Es sievai visu izstāstīju. Viņai tas nepatika, nepavisam, it īpaši tas, ka man jāziedo sestdienas pēcpusdiena. Mēs esam ielūgti vakariņās, un es to dabūšu klausīties vēl mēnešiem ilgi.

-    Vianello, sarunājam tā. Aizej uz tikšanos, mēs pat samaksāsim par neļķēm, tikai tev jāsaglabā čeks, bet izdari to, un es izmainīšu dežūru grafikus, lai nākamā piektdiena un sestdiena tev būtu brīva, labi? Tas šķita pats mazākais, kā Bruneti varēja atlīdzināt cilvēkam, kurš bija ar mieru nodot sevi pazīstamu noziedznieku rokās un, izrādot vēl lielāku drosmi, bija ar mieru sadusmot savu sievu.

-    Būs jau labi, šef, lai gan man tas viss nepatīk.

-    Paklau, tu vari to nedarīt, Vianello. Agrāk vai vēlāk viņš tāpat kritīs mūsu nagos.

-    Būs labi, šef. Tas puika nekad nav bijis tik stulbs, lai piedurtu pirkstu kādam no mums. Un es viņu pazīstu no iepriekšējās reizes.

Vianello, kā Bruneti atcerējās, bija divi bērni, un sieva gaidīja trešo.

-Ja viss izdosies, tu saņemsi pateicību. Un tas nāks par labu paaugstinājuma iegūšanai.

-    Ak, nu labi, bet kā tas patiks viņam? Vianello nolaida skatienu lejup, norādot uz Patas kabinetu. Kā viņam patiks, ka mēs arestēsim viņa draugu Politiski Nozīmīgo Viskardi kungu?

-    Nu beidz, Vianello, tu zini, ko viņš darīs. Kad Viskardi būs aiz restēm un pierādījumi izskatīsies gana stipri, Pata stāstīs, ka viņam jau no paša sākuma bijušas aizdomas, bet viņš pret Viskardi izturējies draudzīgi tikai tāpēc, lai ātrāk ievilinātu viņu lamatās, kuras pats izgudrojis. Abi policisti no ilgās pieredzes zināja, ka tā būs.

Turpmāku prātujošanu par priekšnieka uzvedību pārtrauca Vianello telefona zvans. Vianello pacēla klausuli, nosauca savu vārdu un brīdi klausījās, tad sniedza klausuli Bruneti.

-Jums, šef.

-   Jā, viņš sacīja, bet, kad pazina Ambrodžani balsi, juta uzbangojam satraukumu.

-    Viņš vēl ir te. Viens no maniem vīriem izsekoja viņu līdz mājām; viņš dzīvo Griziņjano, apmēram divdesmit minūšu brauciena attālumā no bāzes.

-    Tur ir vilciena stacija, vai ne? Bruneti jautāja, jau kaldams plānus.

-    Tikai vietējiem vilcieniem. Kad gribi ar viņu satikties?

-    Rīt no rīta.

-    Pagaidi mazliet, man ir saraksts. Gaidot Bruneti dzirdēja, kā Ambrodžani uz brīdi nolika klausuli, tad atkal atskanēja viņa balss: Viens vilciens no Venēcijas atiet astoņos un iebrauc Griziņjano astoņos četrdesmit trijās.

-    Un pirms tam?

-    Sešos divdesmit četrās.

-    Vai vari atsūtīt man kādu pretī?

-    Gvido, vilciens pienāk pusastoņos, Ambrodžani sacīja, balsī skanēja gandrīz vai lūgums.

-    Gribu ar viņu aprunāties pie mājām un tādēļ nevēlos, ka viņš aiziet, pirms man bijusi tāda izdevība.

-    Gvido, tu nevari lauzties iekšā cilvēku mājās pusastoņos no rīta, pat ja viņi ir amerikāņi.

-    Ja tu man iedosi adresi, tad man varbūt izdosies dabūt mašīnu uz vietas. Sakot šos vārdus, Bruneti skaidri apzinājās, kas tas nav iespējams; ziņas par šāda lūguma izteikšanu noteikti atgrieztos pie Patas, un tas savukārt radītu vienīgi nepatikšanas.

-    Tu gan esi viens tiepša, vai ne? Ambrodžani noprasīja, taču. balss vairāk pauda cieņu nekā dusmas. Labi, es tevi sagaidīšu. Braukšu ar savu mašīnu; tā mēs varēsim apstāties pie viņa mājas, lai visi kaimiņi nesāk brīnīties, ko mēs te darām. Bruneti, kuram mašīnas bija svešķermeņi, nepazīstamas lietas, nebija pakavējies pie domas, ka mašīna, kas nepārprotami pieder vai nu karabinieriem, vai policijai, pilnīgi noteikti satrauktu nelielā ciematiņa iedzīvotājus.

-    Paldies, Džankarlo. Es protu to novērtēt.

-    Es ceru. Pusastoņos sestdienas rītā, Ambrodžani noteica neticības pilnā balsī un nolika klausuli, pirms Bruneti paguva vēl ko piebilst. Viņam vismaz nav jāņem līdzi ducis sarkanu neļķu.

Nākamajā rītā viņam izdevās tikt stacijā laikus, lai pirms vilciena atiešanas pagūtu izdzert tasi kafijas, tāpēc viņš puslīdz pieklājīgi izturējās pret Ambrodžani, kas sagaidīja viesi mazajā Griziņjano stacijā. Majors izskatījās pārsteidzoši svaigs un možs, it kā būtu nomodā jau vairākas stundas, un pašreizējā noskaņojumā Bruneti tas mazliet krita uz nerviem. Abi policisti iegāja bārā pretī stacijai, katrs paņēma pa kafijai un radziņam, majors ar galvas mājienu deva ziņu bārmenim, ka vēlas, lai viņa kafijai piešauj kādu malku grapas.

-    Tas nav tālu no šejienes, Ambrodžani stāstīja. Tikai daži kilometri. Viņi dzīvo vienā no dvīņu mājām. Otrā dzīvo mājas īpašnieks ar ģimeni. Redzot Bruneti jautājošo skatienu, Ambrodžani paskaidroja tuvāk: Biju atsūtījis vienu vīru ievākt šādu tādu informāciju. Nekā daudz nav ko teikt. Trīs sīkie. Viņi te nodzīvojuši trīs gadus, īri vienmēr samaksājuši laikā, labi satiek ar īpašnieku. Sieva ir itāliete, tā var labāk saprasties ar apkārtējiem.

-    Un zēns?

-    Viņš ir atpakaļ mājās no Vācijas.

-    Un kā viņam ir?

-    Јeptembrī sāka iet skolā. Liekas, ka puikam nekas nekaiš, kāda kaimiņiene teica, ka bērnam uz rokas esot briesmīga rēta. Kā pēc apdeguma.

Bruneti izdzēra kafiju, nolika tasīti uz letes un sacīja:

-    Laižam uz viņa māju, un es izstāstīšu visu, ko zinu.

Braucot pa miegainām ieliņām, kokiem apaugušiem

ceļiem Bruneti paskaidroja Ambrodžani, ko bija uzzinājis no izlasītajām grāmatām, izstāstīja par Keimanu dēla medicīniskās kartes kopiju un par rakstu žurnālā.

-     Izklausās, ka to visu savākusi vai nu daktere, vai Fosters. Tomēr tas vēl neizskaidro, kāpēc viņi abi nogalināti.

-    Tātad arī tu domā, ka nogalināti? Bruneti jautāja.

Ambrodžani novērsās no ceļa un paskatījās uz līdzbraucēju.

-     Es nekad neesmu ticējis, ka Fosteru piebeiguši laupītāji, un neticu arī pārdozēšanai. Lai cik smalki abas lietiņas nostrādātas.

Ambrodžani iegrieza mašīnu vēl šaurākā ieliņā nekā iepriekš un apstājās simts metrus no metāla žoga, kas ietvēra netālu no ceļa uzbūvētu baltu cementa māju. Dvīņu mājas abas ieejas durvis atradās uz lieveņa, kas bija uzsliets virs divu garāžu durvīm. Piebraucamajā ceļā blakus viens otram mētājās divi velosipēdi, kas izskatījās tik pamesti, tā var izskatīties vienīgi velosipēdi.

-     Pastāsti man par tām ķimikālijām, Ambrodžani lūdza, kad bija izslēdzis motoru. Vakarvakarā centos uzzināt par tām kaut ko tuvāk, bet neviens no cilvēkiem, kuriem jautāju, neko konkrētāk nezināja, vienīgi to, ka tās ir bīstamas.

-    Šaubos, vai no izlasītā esmu uzzinājis ko vairāk, Bruneti atzinās. Šo vielu klāsts ir plašs, īsts nāves kokteilis. Tās viegli iegūt, un gandrīz visām fabrikām tās vajadzīgas, vai arī viņi tās saražo, darot to, ko nu katra no viņām dara, bet nelaime sākas tur, ka nevar tikt no šīm ķimikālijām vaļā. Agrāk tās drīkstēja izgāzt gandrīz visur, kur vien ienāca prātā, bet tagad situācija sarežģījusies. Pārāk daudz cilvēku sūdzējušies, ka tās izgāztas viņu durvju priekšā.

-    Vai pirms dažiem gadiem avīzēs nerakstīja par kuģi "Karen B" vai kādu citu, kas aizkūlies līdz Āfrikai, bet tur to neņēma pretī!'un ceļojums galu galā beidzās Dženovā?

Kad Ambrodžani par to ieminējās, arī Bruneti atcerējās presē redzētos virsrakstus "Indes kuģis": tas bija kravinieks, kas mēģināja no savas kravas atbrīvoties kādā Āfrikas ostā, bet nesaņēma atļauju izmest enkuru. Tā kuģis, šķiet, vairākas nedēļas braukāja pa Vidusjūru, plašsaziņas līdzekļiem šī padarīšana patika tikpat lielā mērā kā apjukušie delfīni, kas ik pa pāris gadiem mēģina peldēt augšup pa Tibru. Pēdīgi "Karen B" piestāja Dženovā, un ar to viss bija beidzies. Tikpat mērķtiecīgi, kā kuģis malās pa Vidusjūras ūdeņiem, tas pazuda no laikrakstu lappusēm un Itālijas televīzijas ekrāniem. Un inde, ko tas bija vedis, pilnas tilpnes ar nāvējošām vielām, tāpat bija pazudusi bez pēdām, neviens nezināja un nejautāja kā. Vai kur.

-Jā. Bet es neatceros, kas tā bija par kravu, Bruneti

sacīja.

-    Mums te nekad nav bijusi tāda lieta, Ambrodžani noteica, viņam nelikās nepieciešams paskaidrot, ka "mēs" ir karabinieri un "lieta" ir nelegāla atkritumu izgāšana. Es pat nezinu, vai mūsu pienākumos ietilpst to meklēt un vainīgo arestēt.

Neviens no abiem vīriem negribēja pārtraukt klusumu, pie kura noveda šī doma. Beidzot Bruneti tomēr ieteicās:

-    Interesanti, vai ne?

-    Ka neviens it kā neatbild par likumu ievērošanu? Ja tādi ir? Ambrodžani jautāja.

-Jā-

Pirms viņi paguva turpināt sarunu, novērojamās mājas durvis kreisajā pusē atvērās un uz lieveņa iznāca vīrietis. Viņš nokāpa lejā, atgrūda garāžas durvis, tad pieliecās, lai no ceļa ievilktu zālē abus velosipēdus. Kad viņš iegāja garāžā, Bruneti un Ambrodžani izkāpa no mašīnas un tuvojās mājai.

Tajā brīdī, kad viņi bija tikuši līdz vārtiem, no garāžas lēnām atmuguriski brauca ārā mašīna. Tā apstājās pie žoga, vīrietis, neizslēdzis dzinēju, izkāpa no mašīnas un gāja atvērt vārtus. Viņš vai nu neredzēja tur stāvam divus vīriešus, vai nepievērsa viņiem uzmanību. Viņš atgrūda aizbīdni, atvēra vārtus un devās atpakaļ uz vaļā palikušajām mašīnas durvīm.

-    Seržants Keimans? Bruneti pārkliedza motora rūkoņu.

Izdzirdējis savu vārdu, vīrietis pagriezās un paskatījās

uz abiem svešiniekiem. Policisti paspēra soli uz priekšu, bet apstājās pie vārtiem, sargājoties neaicināti ieiet svešā īpašumā. To redzot, vīrietis aicinoši pamāja un ieliecās mašīnā, lai izslēgtu motoru.

Viņš bija gara auguma gaišmatis ar nelielu kūkumiņu, kas agrāk droši vien tika uzmests, lai cilvēks neliktos tik garš, bet nu jau kļuvis par ieradumu. Keimans kustējās ar brīvību, kas tik raksturīga amerikāņiem, brīvību, kas labi piedienēja nevērīgi ģērbtam cilvēkam, bet darīja neveiklu uniformā tērpušos. Viņš tuvojās policistiem ar atklātu un jautājošu izteiksmi sejā, smaidīt gan nesmaidīja, taču arī aizdomas tajā pavisam noteikti nemanīja.

-Jā? viņš angliski jautāja. Vai jūs meklējat mani?

-    Seržants Edvards Keimans? Ambrodžani atbildēja ar pretjautājumu.

-Jā. Ar ko varu pakalpot? Vēl ir diezgan agrs, vai ne?

Bruneti pagāja uz priekšu un izstiepa roku.

-    Labrīt, seržant. Es esmu Gvido Bruneti no Venēcijas policijas.

Amerikānis paspieda Bruneti roku, tvēriens bija spēcīgs un stingrs.

-    Esat tālu braucis, vai ne, Bruneti kungs? viņš jautāja, pēdējo "t" pārvēršot par "d".

Šī piezīme bija domāta kā pieklājības frāze, tāpēc Bruneti pasmaidīja.

-    Tā sanāk. Bet es gribētu uzdot jums dažus jautājumus, seržant. Ambrodžani pasmaidīja un pamāja ar galvu, bet nemaz nemēģināja stādīties priekšā, atstājot sarunu kolēģa ziņā.

-    Nu, jautājiet vien, sacīja amerikānis, tad piebilda: Atvainojiet, ka nevaru jūs, kungi, ieaicināt mājā uz tasi kafijas, bet mana sieva vēl guļ, un viņa mani nogalinātu, ja es pamodinātu bērnus. Sestdiena ir vienīgā diena, kad viņa var izgulēties.

-    Es jūs saprotu, Bruneti teica. Tas pats notiek arī manā mājā. Šorīt man vajadzēja izzagties no mājas kā laupītājam. Viņi pasmaidīja par aizmigušu sieviešu nesaprātīgo tirāniju, un Bruneti sāka iztaujāšanu: Es gribētu šo to uzzināt par jūsu dēlu.

-    Par Dānieļu? amerikānis pajautāja.-

-Jā.

-    Tā jau domāju.

-Jūs, šķiet, tas nemaz nepārsteidz, Bruneti piebilda.

Pirms atbildes karavīrs atkāpās un atspiedās pret mašīnu, svaru atbalstot pret to. Bruneti izmantoja izdevību pagriezties pret Ambrodžani un itāliski pajautāja:

-    Vai tu saproti, ko mēs runājam? Policists piekrītoši pamāja.

Amerikānis sakrustoja kājas pie potītēm un no krekla kabatas izvilka paciņu cigarešu. Viņš pastiepa paciņu uz itāliešu pusi, bet abi noraidoši papurināja galvu. Keimans aizsmēķēja cigareti ar šķiltavām, rūpīgi aizsedzot liesmiņu ar delnām pret neeksistējošu vēju, tad paciņu un šķiltavas ieslidināja kabatā.

-    Runa ir par dakteri, vai ne? viņš jautāja, atgāžot galvu.un izpūšot dūmu strūkliņu.

-    Kāpēc jūs tā domājat, seržant?

-     Sevišķa gudrība nav vajadzīga, vai ne? Viņa ārstēja Deniju un bija pilnīgā šokā, kad dēla rokas stāvoklis tik ļoti pasliktinājās. Viņa mūs tincināja par to, kas noticis, un tad tas viņas draugs, tas, kuru Venēcijā nogalināja, nāca man virsū ar saviem jautājumiem kā negaisa mākonis.

-Jūs zinājāt, ka viņš ir ārstes draugs? Bruneti no tiesas brīnījās.

-    Nu, tikai pēc viņa nāves sāka runāt visu ko, bet man ir aizdomas, ka ne viens vien to bija zinājis jau agrāk. Vismaz es nezināju, bet es taču nestrādāju kopā ar viņiem. Klau, mēs te esam tikai daži tūkstoši, kas dzīvojam un strādājam plecu pie pleca. Nevienam neizdodas saglabāt noslēpumus, katrā ziņā ne uz ilgu laiku.

-    Kādus jautājumus viņš jums uzdeva?

-    Kur Denijs tajā dienā pastaigājies. Ko vēl mēs tur esam redzējuši. Tamlīdzīgas lietiņas.

-    Un ko jūs viņam atbildējāt? .

-    Teicu, ka nezinu.

-    Un nezinājāt?

-    Nu, ne gluži. Todien mēs bijām uzbraukusi virs Aviano, netālu no Barčis ezera, bet atceļā no kalniem apstājāmies vienā citā vietā, tur ari ēdām. Denijs uz bridi viens pats bija iegājis mežā, bet viņš neatcerējās, kur tieši bija pakritis. Es visu izstāstīju Fosteram, mēģināju aprakstīt to vietu, bet īsti skaidri neatcerējos, kur todien noliku mašīnu. Kad jāpatur acīs trīs bērneļi un suns, tādām lietām uzmanību nepievērš.

-    Ko viņš darīja, kad jūs teicāt, ka neatceraties?

-    Nu, viņš gribēja, lai es kādu sestdienu kopā ar viņu braucu uz kalniem meklēt šo vietu, varbūt ieraugot es to atcerētos.

-    Un jūs braucāt.

-    Pilnīgi izslēgts. Man ir trīs bērni, sieva un, ja paveicas, nedēļā viena brīva diena. Es netaisos to ziedot, lai skraidītu pa kalniem un meklētu pļaviņu, kur reiz esam piknikojuši. Turklāt tajā laikā Denijs bija slimnīcā, man ne prātā nenāca pamest sievu uz visu dienu vienu pašu un dzīt pēdas vējam.

-    Ko Fosters darīja, kad jūs noraidījāt viņa lūgumu?

-    Nu, es redzēju, ka viņš saniknojās, bet es tikai pateicu, ka vienkārši nevaru to darīt, un viņš, kā likās, nomierinājās. Viņš vairs neaicināja mani līdzi, bet domāju, ka viņš brauca viens pats vai varbūt ar dakteri Pītersu.

-    Kas jums liek tā domāt?

-    Fosters bija runājis ar manu draugu, kurš strādā zobārstniecībā. Draugs ir rentgena tehniķis, un viņš man stāstīja, ka kādu piektdienas pēcpusdienu Fosters iegājis pie viņa laboratorijā un lūdzis, vai viņš uz nedēļas nogali nevarot aizdot viņam savu plāksnīti.

-    Ko tādu?

-    Plāksnīti. Vismaz tā viņš to sauc. Jūs zināt, tādu mazu kartīti, ko valkā cilvēki, kas strādā ar rentgenstariem. Ja jūs saņemat radiāciju, tā maina krāsu. Es nezinu, kā to sauc. Bruneti palocīja galvu, zinādams, par ko Keimans runā. Nu, mans draugs viņam to uz brīvdienām aizdeva un pirmdienas rītā, kad vajadzēja sākties darbam, dabūja atpakaļ. Kā solīts.

-    Un sensors?

-    Nebija mainījies. Tādā pašā krāsā kā piektdien.

-    Kāpēc jūs domājat, ka Fosters to aizņēmās tādam nolūkam?

-Jūs viņu nepazināt, vai ne? Keimans uzdeva jautājumu, un Bruneti papurināja galvu. Viņš bija jocīgs tips. Tads nopietns. Ļoti nopietni izturējās pret savu darbu, patiesībā pret visu. Domāju, ka viņš bija ticīgais, bet ne tāds kā tie atdzimušie, kas ir pilnīgi nojūgušies. Ja viņš izdomāja, ka kaut kas ir pareizi, tad nekas nevarēja atturēt viņu to izdarīt. Un viņš bija ieņēmis galvā, ka… amerikānis aprāvās. Es īsti nezinu, ko viņš bija ieņēmis galvā, bet viņš gribēja noskaidrot, kur Denijs pieskārās tam draņķim, kas izraisīja alerģiju.

-    Tātad tur tā vaina? Alerģija?

-    Tā man vismaz pateica, kad puika atgriezās no Vācijas. Viņa roka izskatījās drausmīgi, bet Vācijas dakteri sacīja, ka viss sadzīšot tīri labi. Varbūt paiešot gads, bet rēta izzudīšot vai vismaz krietni izbalēšot.

Pirmo reizi ierunājās Ambrodžani:

-    Vai viņi pateica, pret ko zēnam ir alerģija?

-    Nē, to viņi nevarēja noskaidrot. Visticamāk, tā esot kāda tajos kalnos augoša koka sula. Viņi iztaisīja visādas analīzes. Keimana sejas vaibsti pēkšņi atmaiga un acīs pazibēja patiess lepnums. Puika pat neiepīkstējās, ne reizīti. Dienās būs īsts vīrs. Es ļoti lepojos ar viņu.

-    Bet viņi tā arī nepateica, pret ko viņš ir alerģisks? karabinieris atkārtoja savu jautājumu.

-    Nē. Un tad tie sasodītie dunduki pazaudēja Denija medicīnisko kartīti, vismaz ar ierakstiem no Vācijas.

Izdzirdējuši to, Bruneti un Ambrodžani saskatījās, un Bruneti jautāja:

-    Vai Fosters atrada to vietu?

-    Nav ne jausmas. Viņu nogalināja divas nedēļas pēc tam, kad viņš aizņēmās sensoru, un man negadījās ar viņu vēlreiz aprunāties. Tāpēc es nezinu. Man žēl, ka tā notika. Viņš bija normāls čalis, un man žēl, ka viņa draudzene daktere to uzņēma tik smagi. Nezināju, ka viņi ir tik… Viņš nevarēja atrast īsto vārdu, tāpēc teikumu nepabeidza.

-    Vai cilvēki domā, ka daktere Pītersa pārdozēja narkotikas Fostera dēļ?

Šoreiz bija karavīra kārta brīnīties.

-     Citādi taču nevar būt, vai ne? Viņa kā nekā bija ārste. Ja kāds vispār zina, cik daudz tā mēsla jāievelk špricē, tad tā ir viņa.

-   Jā, laikam gan, Bruneti novilka, bet pats savos vārdos saklausīja neticību.

-    Tomēr jocīgi, amerikānis turpināja. Ja nebūtu tik ļoti raizējies par Deniju, varbūt padomātu, vai kaut ko nepastāstīt Fosteram. Varbūt palīdzētu sameklēt to vietu.

-    Ko tad jūs teiktu? Bruneti centās jautājumu izteikt nevērīgi.

-     Kad todien bijām kalnos, redzēju piebraucam divas fūres, redzēju tās griežamies iekšā pa zemesceļu, labu gabalu lejpus pakalnam, uz kura mēs sēdējām. Tad, kad Fosters man jautāja, es par to neiedomājos. Žēl gan. Varbūt aiztaupītu viņam liekas rūpes. Viņam tikai vajadzētu aiziet pie Gambereto kunga un pajautāt, kur todien bija viņa furgoni, un viņš atrastu to vietu.

-    Gambereto? Bruneti pieklājīgi pārjautāja.

-   Jā, tas ir vīrs, kuram ar bāzi noslēgts līgums par atkritumu izvešanu. Viņa mašīnas iebrauc bāzē divas reizes nedēļā un aizved bīstamos atkritumus. Nu, zināt, medicīniskos no hospitāļa un zobārstniecības. Domāju, ka viņš savāc ari to, kas nāk no mehānikas parka. Eļļu no transformatoriem un ari nomainīto eļļu. Uz mašīnām nav viņa vārda vai kādas citas zīmes, bet visapkārt furgonam ir sarkana svītra, un tādas mašīnas es todien redzēju pie Barčis ezera. Keimans apklusa un kļuva domīgs. Nezinu, kāpēc neiedomājos par to todien, kad Fosters man jautāja. Bet Denijs tikko bija aizvests uz Vāciju, un laikam jau galva labi nedarbojās.

-Jūs strādājat līgumu nodaļā, vai ne, seržant? Ambrodžani jautāja.

Ja amerikānim likās savādi, ka itāļu policists zina šādu faktu, viņš nekādi to neizrādīja. -Jā-

-    Vai jums kādreiz ir iznācis runāt ar Gambereto kungu?

-    Nav gan. Neesmu viņu pat redzējis. Zinu tikai viņa vārdu, jo darbā redzēju līgumu.

-    Vai tad viņš nenāk līgumus parakstīt? Ambrodžani gribēja zināt.

-    Nē, viens no mūsu darbiniekiem dodas pie viņa uz biroju. Domāju, ka kurjers par to dabū brīvas pusdienas, tad viņš atgriežas ar parakstītu līgumu un mēs to apstrādājam. Bruneti nevajadzēja skatīties uz Ambrodžani, lai zinātu, ka, viņaprāt, kāds no Gambereto dabū daudz ko vairāk nekā brīvas pusdienas.

-    Vai tas ir vienīgais līgums ar Gambereto?

-    Nē. Viņš noslēdzis līgumu par jauna hospitāļa celtniecību. Darbiem jau sen vajadzēja sākties, bet izcēlās Līča karš, un visi celtniecības projekti tika apturēti. Nu izskatās, ka viss puslīdz nomierinājies, un domāju, ka darbi sāksies pavasarī, tiklīdz zeme būs atkususi.

-    Vai līgums ir par lielu summu? Bruneti jautāja. Tā vismaz izklausās, kā nekā hospitālis.

-    Precīzus skaitļus neatceros, pagājis jau krietni daudz laika, kopš apstrādājām līgumu, bet, šķiet, tuvu pie desmit miljoniem dolāru. Bet tas bija pirms trim gadiem, kad līgums tika parakstīts. Domāju, ka tagad summas būs pamatīgi pieaugušas.

-Jā, par to es nešaubos, Bruneti noteica. Pēkšņi visi pagriezās, jo no mājas atskanēja briesmīga riešana. Viņiem skatoties, durvis pavērās mazā spraudziņā un pa to izsprāga liels, melns suns un metās lejup pa kāpnītēm. Riedams kā traks, suns metās tieši pie Keimana un lēca viņam virsū, tiecoties nolaizīt seju. Kuce pagriezās pret abiem vīriešiem, apostīja viņus, tad paskrēja gabaliņu nostāk zālienā, pietupās un atvieglojās. To paveikusi, viņa metās atpakaļ pie Keimana, lēkāja, cenšoties nolaizīt viņam degunu.

-    Mierā, Kitiketa, viņš apsauca suni, lai gan balsī nebija ne vēsts no stingrības. Viņa atkal palēcās un pieskārās saimniekam. Paliec mierā, meitēn. Izbeidz. Viņa neklausījās, paskrēja nostāk, lai uzņemtu ātrumu nākamajam lēcienam, pagriezās un joņoja atpakaļ. Slikts suns, Keimans sacīja tonī, kas pauda pretējo. Viņš atgrūda dzīvnieku ar abām rokām un ieķērās kakla spalvās, tad sāka to kasīt. Atvainojiet. Gribēju aizbraukt bez viņas. Ja viņa redz, ka iekāpju mašīnā un neņemu viņu līdzi, viņa jūk prātā. Traki patīk braukt ar mašīnu:/

-    Negribu jūs ilgāk kavēt, seržant. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Bruneti pastiepa roku. Suns ar acīm sekoja rokai, mēle karājās ārā no mutes. Keimans atbrīvoja vienu roku un paspieda Bruneti delnu, bet tas iznāca neveikli, jo viņš aizvien vēl bija noliecies pie suņa. Paspieda arī Ambrodžani roku, tad, kamēr abi policisti devās uz vārtiem, viņš atvēra mašīnas durvis un ļāva sunim ielēkt pirmajam.

Kad mašīna sāka ripot atmuguriski, Bruneti nostājās pie metāla vārtiem. Viņš pamāja seržantam Keimanam, ka aiztaisīs vārtus, un to arī izdarīja. Amerikānis pagaidīja, lai redzētu, ka vārti aizvērti, tad pārslēdza ātrumu un lēnām uzņēma gaitu. Pēdējais, ko viņi redzēja, bija suņa galva, kas, izbāzta pa mašīnas aizmugurējo logu, ošņāja vēju.

20

Kad suņa galva attālinājās un beidzot pazuda šaurā ceļa galā, Ambrodžani pagriezās pret Bruneti un izmeta:

-Nu?

Bruneti devās pie stāvošās mašīnas. Kad abi bija iekāpuši un aizvēruši durvis, Ambrodžani sēdēja pie stūres, bet dzinēju neiedarbināja.

-    Pamatīgs darbiņš tāda hospitāļa celtniecība, pēdīgi klusumu pārtrauca Bruneti. Pamatīgs darbiņš Gambereto kungam.

-    Visnotaļ, otrs policists piekrita.

-    Vai šis vārds tev kaut ko izsaka? Bruneti jautāja.

-    0 jā, Ambrodžani atbildēja un piebilda, tas ir cilvēks, no kura mums pieteikts turēties pa gabalu.

Kad Bruneti uzmeta kolēģim neizpratnes pilnu skatienu,

•V

viņš paskaidroja tuvāk:

-    Nu, pavēle jau nav dota tā tās lietas nedara -, bet no augšas līdz mums nonākusi ziņa, ka Gambereto kuhgu un viņa darījumus pētīt tuvāk nebūtu ieteicams.

-    Citādi? Bruneti gribēja zināt.

-    0, Ambrodžani rūgti iesmējās, tik rupji nekad nekas nav teikts. Tas ir tikai ieteikums, un visi, kam ir kaut mazliet smadzeņu galvā, saprot, ko tas nozīmē.

-    Un turas pa gabalu no Gambereto kunga?

-    Tieši tā.

-    Interesanti, Bruneti novilka.

-    Ārkārtīgi.

-    Tātad jūs pret viņu izturaties kā pret jebkuru uzņēmēju, kurš darbojas šajā rajonā?

Ambrodžani palocīja galvu.

-    Un, šķiet, arī pie Barčis ezera.

-Jā, tā šķiet, vai ne?

-    Kā tu domā, vai vari par viņu ko. noskaidrot?

-    Nu, es varu pamēģināt.

-    Un tas būtu?

-    Tas būtu, ja viņš ir vidēja izmēra zivs, es par viņu šo to uzzināšu. Bet, ja viņš ir liela zivs, es neuzzināšu neko. Vai ari uzzināšu tikai to, ka viņš ir cienījams vietējais uzņēmējs, kuram ir labi sakari politiķu aprindās. Tas vienīgi apstiprinās to, ko mēs jau zinām, ka Gambereto ir vīrs ar Draugiem Augstās Vietās.

-    Mafija?

Ambrodžani par atbildi paraustīja vienu plecu.

-    Pat šeit?

-    Kāpēc ne? Viņiem taču kaut kur jāpaliek. Dienvidos viņi nedara neko citu kā apkauj cits citu. Cik slepkavību šogad jau bijis? Divi simti? Divi simti piecdesmit? Tāpēc viņi sākuši virzīties uz šo pusi.

-    Valdība?

Ambrodžani izdvesa to īpašo nicinājuma spurdzienu, ko itālieši pataupījuši lietošanai, ja runā par savu valdību.

-    Kurš vairs var to nodalīt mafiju no valdības?

Šis redzējums bija skarbāks par Bruneti uzskatiem, bet iespējams, ka valsti aptverošajam karabinieru tīklam ir pieejama izsmeļošāka informācija nekā viņam.

-    Un kā ar tevi? Ambrodžani painteresējās.

-    No Venēcijas varu šur tur piezvanīt. Palūgt dažus pakalpojumus. Viņš neminēja Ambrodžani tā viena cilvēka vārdu, kuram zvanot, pēc viņa domām, būs vislielākais labums, un te nu nav ne runas par pretpakalpojumu, drīzāk otrādi.

Abi policisti nosēdēja ilgu laiku. Beidzot Ambrodžani paliecās uz priekšu un atvēra sīkumu nodalījumu. Viņš šķirstīja karšu kaudzīti, kas tur atradās, un pēdīgi izvilka vienu.

-    Vai tev ir laiks? viņš pajautāja.

-Jā. Cik ilgi līdz turienei jābrauc?

Ambrodžani atbildes vietā atlocīja karti un izklāja sev priekšā uz stūres. Ar strupo pirkstu viņš braukāja pa karti, līdz atrada meklēto.

-Te. Barčis ezers. Pirksts līkloču līnijā aizslīdēja uz labo pusi no ezera, tad asi aizšāvās pa taisni uz Pordenoni.

Pusotra stunda. Varbūt divas. Gandrīz viss ceļš iet pa autostrada'. Ko teiksi?

Par atbildi Bruneti pastiepa roku uz aizmuguri, pārvilka drošības jostu pāri krūtīm un noklikšķināja starp sēdekļiem novietoto slēdzi.

Divas stundas vēlāk viņi līkumoja pa ceļu, kas veda uz Barčis ezeru; viņu auto bija viens no vismaz divdesmit iestrēgušām mašīnām aiz milzīgas kravinieces, kas veda granti, viņi rāpoja ar ātrumu apmēram desmit kilometri stundā, Ambrodžani bija spiests nepārtraukti pārslēgties no otrā ātruma uz pirmo, jo pagriezienos vajadzēja apstāties, lai ļautu smagajai mašīnai izmanevrēt. Laiku pa laikam pa kreiso pusi viņiem garām patraucās kāda mašīna un iespraucās starp divām automašīnām, kas bija saspiedušās aiz kravinieces, ar priekšgalu un signāltauri varmācīgi pieprasot paplašināt spraugu, kur iebraukt. Šad tad kāds transportlīdzeklis asi nogrieza malā pa labi, meklējot apstāšanās vietu uz pārāk šaurās apmales. Šoferis izlēca no mašīnas, pacēla motora pārsegu un dažreiz pieļāva kļūdu, atverot radiatoru.

Bruneti gribēja ieteikt nobraukt malā, jo viņi nesteidzās, viņiem nebija noteikta mērķa, bet, kaut arī pats nekāds drošais braucējs nebija, tomēr tik daudz prāta viņam piemita, lai priekšlikumus paturētu pie sevis. Apmēram pēc divdesmit minūtēm smagā mašīna nogriezās no ceļa garā stāvvietā, kura, bez šaubām, bija iekārtota tieši ar šādu nolūku, un vieglās mašīnas šāvās garām, daži šoferi pamāja paldies, bet daži sevi ar pateikšanos neapgrūtināja. Vēl pēc desmit minūtēm viņi iebrauca mazajā Barčis pilsētiņā un Ambrodžani pagriezās pa kreisi uz ceļa, kas veda lejup uz ezeru.

Ambrodžani izsvempās no mašīnas, brauciens viņu acīmredzami bija satracinājis.

-    Iedzersim kaut ko, viņš teica, ejot uz kafejnīcu, kas aizņēma milzīgu verandu vienā no ezera krastā esošajām ēkām. Viņš atvilka krēslu no saulsarga apjumtā galdiņa un smagi iezvēlās tajā. Policistu priekšā stiepās ezers ar pārdabiski zilu ūdeni, un aiz tā debesīs dūrās kalni. Pienāca viesmīlis, pieņēma pasūtījumu un pēc dažām minūtēm atgriezās ar divām tasēm kafijas un divām glāzēm minerālūdens.

Kad Bruneti bija izdzēris savu kafiju un malciņu ūdens, viņš pārtrauca klusumu:

-Nu?

Ambrodžani pasmaidīja.

-    Skaists ezers, vai ne?

-    Jā, skaists. Kas mēs esam, tūristi?

-    Laikam. Žēl, ka nevaram te palikt un visu dienu skatīties uz ezeru, vai ne?

Bruneti darīja nemierīgu tas, ka viņš nesaprata, vai kolēģis runā nopietni. Bet jā, tas būtu jauki. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka abiem jaunajiem amerikāņiem te, cerams, izdevies pavadīt nedēļas nogali neatkarīgi no viņu ceļojuma mērķa. Ja viņi bija iemīlējušies, šī ir skaista vieta. Būdams pats sev redaktors, Bruneti izlaboja, ka jāsaprot tā: ja viņi bija iemīlējušies, visur bija skaisti.

Bruneti pasauca viesmīli un samaksāja. Šurpceļā viņi bija nolēmuši nepiesaistīt sev uzmanību, uzdodot jautājumus par smagajām mašīnām ar sarkanām svītrām, kas iegriežas sānceļos. Viņi bija tūristi, kaut ari ģērbušies žaketēs un kaklasaitēm ap kaklu, un tūristiem noteikti bija tiesības apstāties piknika vietā un paskatīties uz kalniem, kamēr garām plūst satiksmes straume. Tā kā nebija zināms, cik ilgi viņi būs projām, Bruneti piegāja pie letes un palūdza bārmenim sagatavot dažas sviestmaizes līdzņemšanai. Vislabāk viņam patiktu ar šķiņķi un sieru. Ambrodžani piekrītoši pamāja, teica, lai uztaisa četras maizītes, paņem pudeli sarkanvīna un divas plastmasas glāzītes.

Nodrošinājušies ar pārtikas krājumiem, abi policisti atgriezās pie Ambrodžani mašīnas un brauca lejup no kalna atpakaļ uz Pordenoni. Kādus divus kilometrus no Barčis viņi ceļa labajā pusē ieraudzīja plašu stāvvietu un iegriezās tajā. Ambrodžani apgrieza mašīnu tā, lai varētu redzēt ceļu, nevis kalnus, izslēdza dzinēju un noteica:

-    Klāt esam.

-    Ne jau tā biju iedomājies pavadīt sestdienu, Bruneti atzinās.

-    Man ir gadījies arī ļaunāk, Ambrodžani sacīja un pastāstīja par reizi, kad bija norīkots meklēt Aspromontē nolaupītu bērnu un viņam trīs dienas nācies pavadīt kalnos, guļot uz zemes un ar binokli vērojot cilvēkus, kas gāja iekšā un nāca ārā no gana būdas.

-    Un kas notika? Bruneti gribēja zināt.

-     Ak, mēs dabūjām viņus rokā. Tad Ambrodžani iesmējās. Bet tas izrādījās kāds cits, ne tas, ko mēs meklējām. Nolaupītās meitenes ģimene nebija mums zvanījusi, nebija pieteikusi viņas pazušanu. Viņi bija ar mieru maksāt izpirkšanas maksu, tikai mēs pasteidzāmies, pirms viņi paguva iedot kaut liru.

-    Un kas notika ar to otro? To, kuru jūs meklējāt?

-    Viņi to nogalināja. Mēs līķi uzgājām nedēļu pēc meitenes atrašanas. Viņi bija pārgriezuši puisim rīkli. Smaka mūs ari aizveda pie līķa. Un putni.

-    Kāpēc viņi tā darīja?

-    Laikam jau tāpēc, ka mēs atradām meiteni. Mēs brīdinājām ģimeni, kad vedām nolaupīto atpakaļ, lai nevienam neko nesaka. Bet kāds bija piezvanījis presei, un avīžu pirmās lappuses bija pilnas ar notikumu izklāstu. Tu jau zini, "Laimīgā atbrīvošana" un, protams, bilde, kur redzama meitene kopā ar māti, ēdot pirmo porciju makaronu divu mēnešu laikā. Viņi noteikti to bija izlasījuši, izdomājuši, ka mēs viņus meklējam un esam jau tikpat kā dabūjuši rokā. Tā viņi to nogalināja.

-    Kāpēc nevarēja puisi palaist vaļā? Tad Bruneti pajautāja, jo stāstā šis fakts nebija pieminēts: Cik viņam bija gadu?

-    Divpadsmit. Sekoja ilgs klusums, tad Ambrodžani atbildēja uz pirmo jautājumu: Vaļā palaišana nozīmētu, ka darbs padarīts slikti. H citi uzzinātu: ja mēs piekļūstam pietiekami tuvu, tad viņiem ir cerība. Ar nogalināšanu vēstījums pateikts skaidri un gaiši: mēs darām nopietnu darbu, un, ja jūs nemaksājat, mēs nogalinām.

Ambrodžani attaisīja pudeli un ielēja vīnu plastmasas glāzītēs. Viņi katrs apēda pa sviestmaizei, tad, tāpēc ka nekā cita, ko darīt, nebija, apēda vēl pa vienai. Visu laiku Bruneti neļāva sev skatīties pulkstenī, apzinādamies, jo ilgāk gaidīs, jo vēlāks būs. Nespēdams vairs atturēties, viņš paskatījās. Pusdienas laiks. Stundas vilkās lēnām. Viņš nolaida mašīnas logu un krietnu laiku lūkojās uz kalniem. Novērsis skatienu, ieraudzīja, ka Ambrodžani, galvu atbalstījis pret logu kreisajā pusē, aizmidzis. Bruneti vēroja mašīnas braucam augšup un lejup pa stāvo nogāzi. Viņam visas izskatījās gandrīz vienādas, tikai krāsas atšķīrās un, ja brauca lēnām, tad arī numura zīmes.

Pēc stundas satiksme kļuva retāka, jo visi bija kaut kur apstājušies ieturēt maltīti. Drīz vien pēc tam Bruneti izdzirdēja smagās mašīnas bremžu izspiestā gaisa troksni un ieraudzīja braucam lejup no kalna milzīgu mašīnu ar sarkanu svītru uz sāniem.

Viņš piebikstīja Ambrodžani pie rokas. Policists nekavējoties pamodās, un pirksti jau grieza aizdedzes atslēgu. Viņš izbrauca uz ceļa un sekoja smagajai mašīnai. Apmēram pēc diviem kilometriem, vietā, kur viņi bija stāvējuši, mašīna parādīja pagriezienu un iegriezās pa labi, pazūdot šaurā zemesceļā. Viņi brauca tālāk, turpinot ceļu lejup, bet Bruneti redzēja, ka Ambrodžani pastiepj roku un attin kilometru rādītāju atpakaļ uz nulli. Kad viņi bija nobraukuši veselu kilometru, viņš nogriezās no ceļa un izslēdza motoru.

-    Kāds numurs?

-    Vičencas, Bruneti atbildēja un izņēma piezīmju grāmatiņu, lai ierakstītu numuru, kamēr skaitļi vēl saglabājušies atmiņā. Ko tu par to domā?

-    Paliekam te, kamēr mašīna atgriežas, nogaidām pusstundu un braucam atpakaļ.

Pēc pusstundas milzu furgons nebija pabraucis garām vietai, kur viņi gaidīja, tāpēc Ambrodžani devās atpakaļ uz turieni, kur smagā mašīna bija nogriezušies no šosejas. Viņi pabrauca garām ceļa galam un apstājās labajā pusē mazliet tālāk, apturot mašīnu starp diviem cementa nožogojuma stabiņiem.

Ambrodžani izkāpa un aizgāja pie bagāžnieka. Viņš to atvēra un ieliecās iekšā. Blakus rezerves riepai bija paslēpta liela kalibra pistole, kuru viņš piestiprināja pie bikšu jostas.

-    Tev ierocis ir? viņš pajautāja.

Bruneti noraidoši papurināja galvu.

-    Šodien nepaņēmu līdzi.

-    Man te ir vēl viens. Gribi?

Bruneti atkal noraidoši papurināja galvu.

Ambrodžani aizcirta bagāžnieku, viņi kopā pārgāja pāri ceļam un devās tālāk pa zemesceļu, kas veda uz kalniem.

Smagā mašīna bija atstājusi zemē dubultas risēs; līdz ar pirmo lietusgāzi ceļš pārvērtīsies dubļos, un tāda izmēra transporta līdzekļiem, kādu viņi redzēja te iegriežamies, tas vairs nebūs izbraucams. Pēc dažiem simtiem metru ceļš mazu drusciņu paplašinājās un, izmetis līkumu, gāja gar upīti, kas droši vien iztecēja no ezera. Drīz vien ceļš pagriezās pa kreisi, projām no upītes, un tagad veda līdztekus garai koku rindai. Priekšā ceļš vēlreiz strauji pametās pa kreisi, uzrāpās stāvā uzkalnā un likās, ka tur arī izbeidzās. Bez kāda brīdinājuma Ambrodžani paslēpās aiz kāda koka un aizvilka līdzi Bruneti. Ar vienu kustību policists pabāza roku zem žaketes, izvilka ieroci un ar otru tik stipri iegrūda Bruneti mugurā, ka viņš, zaudējis līdzsvaru, sagrīļojās.

Bruneti kūla ar rokām gaisu, nespēdams apturēt kritienu uz priekšu. Uz mirkli viņš karājās starp kustību un sabrukšanu, bet tad zeme aizslīdēja un viņš saprata, ka krīt. Tajā brīdī viņš pagrieza galvu un redzēja Ambrodžani ar pistoli rokā nākam viņam tieši virsū. Sirds sarāvās pēkšņās bailēs. Viņš bija uzticējies šim vīrietim, ne mirkli neiedomādamies, ka cilvēks amerikāņu militārajā bāzē, kas, uzzinājis par Fostera ziņkārību un dakteres Pītersas dēku ar viņu, tikpat labi var būt itālis, kā amerikānis. Un viņš pat bija piedāvājis Bruneti ieroci.

Komisārs nogāzās zemē, satriekts, bez elpas. Viņš mēģināja uzslieties uz ceļiem, viņš domāja par Paolu un ievēroja, cik spoža saules gaisma valda visapkārt. Ambrodžani nokrita viņam blakus, uzlika roku uz muguras un nogrūda atpakaļ zemē.

Guli. Necel galvu augšā, viņš čukstēja Bruneti ausī, guļot viņam daļēji blakus, daļēji virsū.

Bruneti gulēja zemē, ar nagiem ieurbies zālē, acis aizvēris, viņš juta tikai sev uz muguras Ambrodžani rokas smagumu un sviedrus, kas klāja visu ķermeni. Cauri mežonīgi joņojošā pulsa sitieniem viņš sadzirdēja smagās mašīnas motora rūkoņu, tā tuvojās viņiem no ceļa gala. Ieklausījies viņš dzirdēja to aizrībinām garām, tad troksnis kļuva vājāks, jo furgons atgriezās uz šosejas. Kad mašīna bija projām, Ambrodžani smagi uzslējās uz ceļiem un sāka tīrīt sev drēbes.

-    Piedod, viņš atvainojās, uzsmaidot Bruneti un pastiepjot roku. Es rīkojos, man nebija laika domāt. Vai ar tevi viss kārtībā?

Bruneti saņēma viņa roku, uzvilka sevi augšā un, ceļiem nevaldāmi drebot, nostājās blakus otram policistam.

-    Protams, kārtībā, viņš teica un pieliecās, lai notrauktu lielo vairumu smilšu no biksēm. Veļa lipa pie ādas, pēkšņi uzbangojušā dzīvniecisku baiļu viļņa samērcēta.

Ambrodžani pagriezās un devās atpakaļ uz ceļu, pilnīgi nemanīdams Bruneti bailes vai smalkjūtīgi izlikdamies tās nemanām. Bruneti beidza purināt putekļus, pāris reižu dziļi ievilka elpu un sekoja druknajam itālim lejup pa ceļu līdz vietai, kur tas sāka iet kalnup. Ceļš nevis izbeidzās, bet spēji pagriezās pa labi un aprāvās nelielas kraujas malā. Abi vīri kopā aizgāja līdz malai un palūkojās lejā. Tur pletās klajums, apmēram tik liels kā puse no futbola laukuma, gandrīz viss apaudzis ar staipekņiem, kas, iespējams, sakuplojuši šajā pašā vasarā. Skatītājiem tuvākajā galā, pie kraujas, uz kuras viņi stāvēja, atradās apmēram simts metāla mucu, kurās agrāk noteikti bijusi petroleja. Tām pa vidu mētājās lieli, melni plastmasas maisi, rūpnieciski izturīgi, vienā galā aizlīmēti. Kaut kad te bija strādājis buldozers, jo tālākajā galā mucas pazuda zem vīnstīgām apaugušas zemes kaudzes. Nebija iespējams noteikt, cik tālu sniedzās apraktās mucas, nebija nekādu cerību tās saskaitīt.

-    Nu, izskatās, ka mēs esam atraduši to, ko meklēja amerikānis, Ambrodžani izdarīja secinājumu.

-    Domāju, ka ari viņš atrada.

Ambrodžani piekrītoši pamāja.

-    Citādi nebija nekādas vajadzības viņu novākt. Kā tu domā, ko viņš darīja: gāja tieši pie Gambereto?

-     Nezinu, Bruneti atbildēja. Tik asa reakcija būtu bezjēdzīga. Kas pašā ļaunākajā gadījumā varēja notikt ar Gambereto? Jāmaksā soda nauda? Viņš, protams, visu noveltu uz šoferiem, varbūt pat samaksātu vienam no viņiem, lai saka, ka darījis to uz savu galvu. Diez vai Gambereto zaudētu hospitāļa celtniecības kontraktu, ja arī tiktu atklāts kaut kas tāds; Itālijas likumi šo pārkāpumu traktētu tikai kā mazliet nopietnāku par ikdienišķu nepaklausību. Daudz nopietnākas nepatikšanas uzņēmējam draudētu, ja viņš tiktu pieķerts braucam ar nereģistrētu automobili. Tāda rīcība galu galā tieši laupītu valdībai ienākumus, bet šis tikai piesārņoja zemi.

-    Vai mēs varam tikt tur lejā? viņš jautāja.

Ambrodžani neizpratnē pavērās kolēģi.

-    Tu gribi iet apskatīt tos mēslus?

-    Gribu redzēt, kas rakstīts uz mucām.

-    Varbūt mums jāpaiet pa kreisi, tur, Ambrodžani norādīja uz šauru taciņu, kas veda lejup uz izgāztuvi. Kopā viņi kāpa lejup pa stāvo nogāzi, šad tad paslīdot smiltīs, turoties viens pie otra, lai nenošļūktu zemē. Pēdīgi tikuši lejā, viņi atradās tikai dažus metrus no pirmajām mucām.

Bruneti paskatījās uz zemi. Te, izgāztuves malā, smiltis bija sausas un irdenas; tālāk likās, ka tās kļūst mitras un līdzinās mīklai. Uzmanīgi skatīdamies, kur liek kāju, viņš devās pie mucām^ Uz sāniem nebija nekādu uzrakstu: ne etiķešu, ne uzlīmju, itin nekādu pazīšanās zīmju. Virzīdamies gar izgāztuves ārējo malu, uzmanīdamies, ka nepieiet par tuvu, Bruneti pētīja mucu virsas un redzamās daļas. Metāla konteineri sniedzās viņam gandrīz līdz gurniem, katram cieši ar āmuru bija uzsists vāks. Cilvēks, kurš mucas te izmeta, vismaz bijis tik piesardzīgs, ka novietojis tās vertikāli.

Kad Bruneti bija sasniedzis atklāto mucu rindas galu un nebija redzējis nekādas piederības zīmes, viņš atskatījās gar rindu, gar kuru bija šurp atnācis, meklējot vietu starp tām, pietiekami lielu, lai varētu tur ieiet. Viņš pagāja dažus metrus atpakaļ un atrada spraugu, kur varētu iespraukties. Pamats zem kājām bija kļuvis par mīklu; augsne bija pārvērtusies par plānu, eļļainu dubļu kārtiņu, kas viņam gar zolēm spiedās uz augšu. Bruneti gāja tālāk starp mucām, laiku pa laikam noliecoties, meklējot kādu zīmi, kas liecinātu par īpašnieku. Kāja atsitās pret vienu no melnajiem plastmasas maisiem. No mucas, pret kuru tas balstījās, nokarājās papīra lapa. Ar kabatlakatu Bruneti saņēma lapu un pagrieza otrādi. "ASV Gaisa spēki. Ramšt…" Vārda beigas bija norautas, bet, tā kā Itālijas Gaisa spēku vienības lidmašīnas bija nežēlīgi triekušās cita pret citu, sējot nāvi uz simtiem Vācijas un Amerikas pilsoņu tur apakšā, ikviens Itālijā zināja, ka lielākā Amerikas militārā gaisa bāze Vācijā atradās Ramšteinā.

Bruneti iespēra maisam. Tas apgāzās uz sāniem, un pēc formām, kas spiedās cauri celofānam, šķita, ka tas pildīts ar nelieliem konteineriem. Viņš izņēma no kabatas atslēgas un atrāva maisam vaļā vienu sānu. Izbira bundžas un kartona kastes. Kāda bundža ripoja Bruneti virsū, un viņš instinktīvi atrāvās.

Aiz muguras stāvošais Ambrodžani uzsauca:

-    Kas ir?

Bruneti pamāja ar roku virs galvas, liekot saprast, ka ar viņu viss kārtībā, un noliecās izpētīt uzrakstus uz kārbām un kastēm. "Valdības īpašums. Nav pārdodams vai izmantojams privāti" tā uz dažām bija rakstīts angļu valodā. Vairākas kastes bija aplīmētas ar etiķetēm vācu valodā. Lielākā tiesa bija apzīmēta ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem, kas brīdināja par indi vai citām briesmām. Bruneti pacēla kāju un pabikstīja bundžu. Etiķete arī angliski vēstīja: "Ja atrodi, ziņo savam KBĶ virsniekam. Neaizskart."

Bruneti pagriezās un uzmanīgi laipoja uz izgāztuves malu, šoreiz vēl piesardzlgāk izvēlēdamies vietu, kur likt kāju. Dažus metrus no kraujas viņš nometa kabatlakatu. Kad Bruneti iznāca no mucu lauka, viņam tuvojās Ambrodžani.

-    Nu? viņš mudināja.

-    Etiķetes drukātas angļu un vācu valodā. Dažas ir no kādas gaisa spēku bāzes Vācijā. No kurienes ir pārējais, man nav ne jausmas. Viņi sāka iet projām. Kas ir KBĶ virsnieks? Bruneti jautāja, cerot, ka Ambrodžani to zinās.]

-    Kodolenerģija, bioloģiskie un ķīmiskie ieroči.

-    Ak kunga māte, Bruneti nočukstēja.

Fosteram nemaz nevajadzēja iet pie Gambereto, lai apdraudētu savu dzīvību. Viņš bija jauns cilvēks, kas savā plauktā glabāja tādas grāmatas kā "Kristīgā dzīve šaubu laikmetā". Viņš droši vien izdarīja to, ko būtu darījis jebkurš vientiesīgs jauns karavīrs, ziņojis par atradumu savam augstākstāvošajam virsniekam. Amerikāņu atkritumi. Amerikāņu militārie atkritumi. Atvesti uz Itāliju, lai no tiem atbrīvotos. Slepeni.

Viņi gāja atpakaļ pa ceļu, bet nevienu kravas mašīnu vairs nesatika. Kad viņi pienāca pie savas automašīnas, Bruneti apsēdās sēdeklī, kājas aizvien vēl atstājis ārpusē. Ar divām ašām kustībām viņš noāva kurpes un aizspēra tās tālu ceļmalas zālē. Uzmanīgi turēdams pie augšējās malas, viņš novilka zeķes un aizlidināja tās pakaļ kurpēm. Pagriezies pret Ambrodžani, viņš sacīja:

-    Vai pa ceļam uz staciju varēsim piestāt pie kāda apavu veikala? -t

21

Atceļā uz Mestres dzelzceļa staciju Ambrodžani apgaismoja Bruneti, kā šāda izgāšana vispār iespējama. Kaut arī Itālijas muitas policijai ir tiesības pārbaudīt ikvienu kravas auto, kas ierodas amerikāņu bāzē no Vācijas, to bijis tik daudz, ka dažas mašīnas palikušas neapskatītas nemaz, bet tās, kuras apskatītas, labākajā gadījumā pavirši. Par lidmašīnām vispār nav vērts runāt, tās paceļas un nolaižas Villafranka un Aviano kara lidostās, kad grib, iekrauj un izkrauj, ko grib. Kad Bruneti apjautājās, kāpēc notiek tik dzīva transporta kustība, Ambrodžani pastāstīja tuvāk, kā Amerika rūpējas, lai tās karavīri un lidotāji, viņu sievas un bērni justos apmierināti. Saldējums, saldētas picas, spageti mērce, čipsi, alkoholiskie dzērieni, Kalifornijas vīni, alus: visas šīs preces un vēl daudz ko piegādā ar lidmašīnām, lai piekrautu lielveikalu plauktus, nemaz nerunājot par veikaliem, kur pārdod stereoiekārtas, televizorus, sacīkšu velosipēdus, augsni puķu podiem, veļu. Tad vēl transports, kas atgādā smago tehniku, tankus, džipus. Ambrodžini atcerējās jūras spēku bāzi Neapolē un Livornā; ar kuģi varēja atvest jebko.

-    Izklausās, ka piemēslošana viņiem nesagādā nekādas grūtības, Bruneti secināja.

-    Bet kāpēc vest to šurp? Ambrodžani nesaprata.

Bruneti tas šķita pavisam vienkārši.

-    Vācieši šādās lietās ir piesardzīgāki. Viņiem vides aizstāvji ir nopietns spēks. Ja Vācijā kādam nāktu ausis tādas lietas, izceltos skandāls. Tagad, kad abas valstis apvienojušās, kāds vēl sāktu runāt, ka amerikāņi jāsviež laukā, ka nav ko gaidīt, līdz viņi paši aizvāksies. Bet te, Itālijā, nevienam nerūp, kas kur tiek izmests, tāpēc viņiem atliek tikai novākt piederības zīmes. Tad, ja atkritumi tiktu atrasti, tos nevarētu saistīt ar īpašnieku, visi varētu noliegt, ka kaut ko zina, un nevienam tas neliktos tik svarīgi, lai pūlētos noskaidrot. Un te neviens nesāks klaigāt par amerikāņu izsviešanu.

-    Visas piederības zīmes viņi tomēr nav novākuši, Ambrodžani atgādināja.

-    Varbūt viņi domāja, ka pagūs aprakt, pirms kāds to draņķi ieraudzīs. Nav grūti atvest buldozeru un sastumt virsū zemi. Taču izskatās, ka te viņiem sāk pietrūkt vietas.

-    Kāpēc nevest to atpakaļ uz Ameriku?

Bruneti ilgi skatījās kolēģi. Viņš taču nevar būt tāds vientiesis.

-    Mēs savus mēslus cenšamies uzgrūst Trešās pasaules valstīm, Džankarlo. Amerikāņu acīs, iespējams, mēs esam Trešās pasaules valsts.

Ambrodžani kaut ko nopurpināja pie sevis.

Priekšā, autostrada galā pie maksas punktiem, satiksme kļuva lēnāka. Bruneti sameklēja naudasmaku, iedeva Ambrodžani desmit tūkstošus liru, tad ielika kabatā izdoto sīknaudu un arī maku. Izbraucis cauri trešajiem vārtiem, Ambrodžani pagriezās pa labi un pievienojās haotiskajai sestdienas pēcpusdienas transportlīdzekļu plūsmai. Cīnoties ar dažādu autovadītāju agresiju, viņi vilkās uz Mestres staciju. Ambrodžani izbrauca starp mašīnām un apturēja ietves malā, ignorējot zīmi "Stāvēt aizliegts" un dusmīgo kādas citas mašīnas taurēšanu, tā gribēja nostāties aiz viņa.

-    Nu? viņš jautāja, paskatoties uz Bruneti.

-    Palūkojies, ko vari uzzināt par Gambereto, un es aprunāšos ar dažiem vietējiem cilvēkiem.

-    Vai man tev piezvanīt?

-    Tikai ne no bāzes. Bruneti uzrakstīja savu mājas telefona numuru uz lapiņas un pasniedza to kolēģim. Tas ir mans mājas numurs. Vari mani sazvanīt vai nu agri no rīta, vai vēlu vakarā. Domāju, būs labāk, ja izmantosi sabiedrisko telefonu.

-   Jā, Ambrodžani piekrita, balss viņam skanēja drūmi, it kā šis nelielais ieteikums pēkšņi būtu modinājis viņā atskārsmi par to, cik nopietnā lietā viņi abi iesaistījušies.

Bruneti atvēra durvis un izkāpa no mašīnas. Apgājis tai apkārt, viņš pieliecās pie vaļējā loga.

-    Paldies, Džankarlo.

Policisti, vairs nesakot ne vārda, sarokojās caur logu, un Bruneti gāja pāri ceļam uz staciju, bet Ambrodžani aizbrauca.

Kamēr Bruneti tika mājās, jaunās kurpes, kuras Ambrodžani bija nopircis kādā šosejas malas veikalā, bija viņam galīgi nospiedušas kājas. Simt sešdesmit tūkstoši liru un spiež! Iegājis dzīvokli, viņš uzreiz noāva kurpes, tad devās uz vannasistabu, pa ceļam velkot nost drēbes un atstājot tās aiz sevis zemē. Viņš ilgi stāvēja dušā, vairākkārt ieziepējās, ar frotē cimdu berza pēdas un pirkstu starpas, atkal un atkal skalojās un mazgājās. Noslaucījies Bruneti apsēdās uz vannas malas, lai tuvāk appētītu kājas. Tās bija sarkanas no karstā ūdens un bēršanas, bet nekādas pazīmes, kas liecinātu par izsitumiem vai apdegumu, viņš nemanīja; viņš juta tās kā kājas, kaut arī nezināja, kā kājām jājūtas.

Ietinies otrā dvielī, Bruneti gāja uz guļamistabu. Ejot viņš dzirdēja no virtuves skanam Paolas balsi:

-    Mums nav kalpones, Gvido. Viņa centās pārkliegt veļas mazgājamās mašīnas rūkoņu.

Viņš laida sievas sacīto gar ausīm, piegāja pie skapja, saģērbās, apsēdās uz gultas malas, lai uzvilktu tīras zeķes, pirms tam vēlreiz rūpīgi aplūkojot pēdas. Tās vēl aizvien izskatījās tā, kā pēdām pienākas. Skapja apakšā viņš sameklēja brūnas kurpes, aizsēja auklas un devās pa gaiteni uz virtuvi. Tiklīdz Paola izdzirdēja vīra soļus, viņa turpināja:

-    Kā tu ieteiktu man mācīt bērniem ievērot kārtību, ja pats izmētā drēbes pa roku galam?

Iegājis virtuvē, Bruneti ieraudzīja sievu tupam pie veļas mazgājamās mašīnas, viņas īkšķis bija uzspiests uz pogas, kas agregātu ieslēdza. Cauri tīrajam stikla lodziņam varēja saskatīt piemirkušas drēbes, kas vispirms tika grieztas uz vienu pusi, tad uz pretējo.

-    Kas mašīnai vainas? viņš jautāja.

Paola atbildot nepacēla galvu, bet kā apburta lūkojās uz virpuļojošajām drēbēm.

-    Te kaut kas sagājis dēlī. Ja salieku iekšā dvieļus vai apģērbus, kas uzsūc daudz ūdens, tad pie pirmā pagrieziena svars izsit mašīnu no līdzsvara, un tā savukārt izsit mājā korķus. Tāpēc man jāgaida, līdz tā sāk darboties, lai redzētu, ka viss kārtībā. Ja tomēr nav kārtībā, tad man jāpagūst izslēgt mašīnu un drēbes jāizgriež.

-    Paola, vai tev tā jādara katru reizi, kad tu mazgā veļu?

-    Nē. Tikai tad, ja mazgāju dvieļus vai Kjaras flaneļa palagus. Viņa apklusa un, kad mašīna ieklikšķējās, pacēla īkšķi virs pogas. Agregāts negaidīti sāka darboties, liekot drēbēm strauji griezties un piespiesties pie rotējošā cilindra malas. Paola piecēlās, pasmaidīja un teica:

-    Šoreiz viss ir kārtībā.

-    Cik ilgi tas jau tā iet?

-    Ak, es nezinu. Kādus pāris gadus.

-    Un tev tas jādara ikreiz, kad mazgā veļu?

-Ja mazgāju dvieļus. Es tev jau teicu. Viņa smaidīja, dusmas bija piemirsušās. Kur tu blandījies kopš rītausmas? Vai esi ko ēdis?

-    Biju. pie Barčis ezera.

-    Ko tu tur darīji, spēlēji karinu? Tavas drēbes bija netīras. Izskatījās, ka tu būtu vārtījies pa zemi.

-    Tā arī bija, t Bruneti piekrita un izstāstīja par dienu, ko pavadījis kopā ar Ambrodžani. Tas negāja tik ātri, jo visu laiku vajadzēja atgriezties pie iepriekšējiem notikumiem, sniegt sīkākus paskaidrojumus par Keimanu, par viņa dēlu, par to, kā "pazudusi" zēna medicīniskā kartīte, un par viņam atsūtīto medicīnas žurnālu. Pēdīgi Bruneti izstāstīja arī par Fostera dzīvoklī noslēptajām narkotikām.

Kad viņš savu stāstījumu bija beidzis, Paola pajautāja:

-    Un viņi šiem cilvēkiem teica, ka viņu dēlam ir alerģija pret kaut kāda koka sulu? Ka viss ir kārtībā? Kad Bruneti piekrītoši pamāja ar galvu, Paola uzsprāga: Nelieši! Un kas notiks, kad zēnam parādīsies citi simptomi? Ko viņi tad teiks vecākiem?

-    Varbūt citi simptomi vairs neparādīsies.

-    Bet varbūt parādīsies, Gvido. Kas notiks tad? Vai tad viņi teiks, ka bērnam ir kāda kaite, ko viņi nevar konstatēt? Vai atkal pazaudēs pacienta kartīti?

Bruneti gribēja teikt, ka viņš pie tā nekādi nav vainojams, taču tas likās pārāk vājš iebildums, tādēļ klusēja.

Pēc dusmu izvirduma Paola saprata, cik tas bijis veltīgs, un pievērsās praktiskākām lietām.

-    Ko tu taisies darīt?

-    Nezinu. Brīdi klusējis, viņš atzinās: Gribu aprunāties ar tavu tēvu.

-    Ar papu? Kāpēc? Paolas izbrīns bija neviltots.

Bruneti zināja, cik sprādzienbīstama būs viņa atbilde,

tomēr teica, tāpēc ka tā bija patiesība:

-Jo viņš par to zinās.

Viņa, ne mirkli neapdomājusies, metās uzbrukumā:

-    Ko tu ar to gribi teikt? Zinās? Kādā veidā? Kas, tavuprāt, ir mans tēvs starptautiska mēroga noziedznieks?

Bruneti klusēšana lika viņai aprauties. Viņiem aiz muguras veļas mazgājamās mašīnas cilindrs pārstāja griezties un noklikšķējusi tā apklusa. Izņemot Paolas jautājuma atbalsi, virtuvē tagad valdīja pilnīgs klusums. Viņa pagriezās un noliecās iztukšot mašīnu, saņemot pilnas rokas ar mitru apģērbu. Nesakot ne vārda, Paola pasoļoja vīram garām, izgāja uz terases, nometa slapjo nešļavu uz krēsla, tad gabalu pa gabalam ar knaģiem piesprauda apģērbu pie veļas auklas. Atgriezusies virtuvē, viņa izmeta:

-    Nu, nav izslēgts, ka viņš pazīst kādus cilvēkus, kas, iespējams, varētu par to kaut ko zināt. Vai tu gribi viņam zvanīt pats, vai ari tas būs jādara man?

-    Laikam jau būs labāk, ja zvanīšu es.

-    Tad dari to tūlīt, Gvido. Mamma teica, ka viņi uz nedēļu braukšot uz Kapri, rīt.

-    Labi, Bruneti sacīja un devās uz dzīvojamo istabu, kur atradās telefons.

Viņš uzgrieza numuru pēc atmiņas, viņam nebija ne jausmas, kāpēc tieši šo ciparu kombināciju, kuru viņš izmantoja labi ja divas reizes gadā, viņš nekad neaizmirsa. Klausuli pacēla sievasmāte, bet, ja jutās pārsteigta, izdzirdējusi znota balsi, to neizrādīja. Viņa teica, ka grāfs Orācio esot mājās, neko nejautāja un apsolīja pasaukt viru pie tālruņa.

-    Jā, Gvido, sacīja grāfs, paņēmis klausuli.

-     Vai tev šovakar atrastos kāds brīvs brīdis? Bruneti jautāja. Gribētu ar tevi aprunāties par dažām negaidīti uzpeldējušām lietām.

-    Viskardi? grāfs pajautāja, pārsteidzot Bruneti ar to, ka viņš zina par izmeklēšanu.

-    Nē, par viņu ne, Bruneti atbildēja un tikai tad aptvēra, ka nesalīdzināmi vienkāršāk būtu bijis par Viskardi pajautāt sievastēvam, nevis Fosko, un varbūt arī informāciju viņš būtu ieguvis krietni precīzāku.

Grāfs bija pārāk labi audzināts, lai turpinātu taujāt, tādēļ teica:

-    Mēs esam ielūgti vakariņās, bet, ja tu varētu nākt tūlīt, tad mums būtu apmēram stunda laika. Vai tā būs ērti, Gvido?

-    Jā. Es tūlīt eju. Paldies.

-    Nu? Paola jautāja, kad Bruneti atgriezās virtuvē, kur baltu putu jūrā jau griezās jauna porcija drēbju.

-    Es eju tūlīt. Vai negribi nākt līdzi parunāties ar mammu? i

Par atbildi viņa ar zodu norādīja uz veļas mazgājamo mašīnu.

-    Labi. Tad es eju. Viņi ielūgti vakariņās, tādēļ mājās būšu droši vien pirms astoņiem. Vai tu negribētu šovakar vakariņot ārpus mājas?

Paola pasmaidīja un piekrītoši pamāja.

-    Labi. Izvēlies, uz kurieni iet, un rezervē galdiņu. Kur vien vēlies.

-     "Ai Covo".

Sakopojot visu savu vīrišķību, viņam izdevās nesaraui ies, zinot, cik tas maksās. Vispirms kurpes un tagad vakariņas "Al Covo". Ēdiens tur bija fantastisks, pie velna ar naudu. Viņš pasmaidīja.

-    Rezervē uz pusdeviņiem. Un pajautā bērniem, vai viņi arī grib nākt. Galu galā viņš šodien ir izglābies no drošas nāves. Kāpēc to nenosvinēt?

Kad Bruneti pienāca pie Faljē palazzo, viņš saskārās ar nepieciešamību pieņemt lēmumu, kurš viņam te bija jāpieņem vienmēr, izmantot milzīgo dzelzs riņķi, kas bija piestiprināts pie koka durvīm, triecot to pret metāla plāksni zem tā, un ar šiem dārdiem pāri visam pagalmam paziņot par savu ierašanos, vai nospiest prozaiskā durvju zvana pogu. Viņš izvēlējās pēdējo, un gandrīz tūlīt mikrofonā atskanēja balss, jautājot, kas viņš ir. Kad Bruneti bija nosaucis savu vārdu, durvis atdarījās. Viņš atgrūda durvis, pēc tam tās aiz sevis aizcirta un gāja pāri pagalmam uz to palazzo daļu, kas slējās Lielā kanāla malā. Pa vienu no augšstāva logiem palūkojās istabene, lai pārbaudītu, kas ienācis. Acīmredzot pārliecinājusies, ka Bruneti nav nekāds ļaundaris, viņa atliecās atpakaļ un pazuda. Grāfs gaidīja vaļējo kāpņu augšgalā tajā palazzo daļā, kur viņš ar sievu dzīvoja.

Lai arī Bruneti zināja, ka grāfam drīz būs septiņdesmit, viņu redzot, bija grūti noticēt, ka šis vīrietis ir Paolas tēvs. Varbūt vecākais brālis vai jaunākais no tēvočiem, bet nekādā gadījumā ne trīsdesmit gadus vecāks par Paolu. Plānie, īsi apgrieztie mati, kas aptvēra spīdošo galvas ovālu, gan liecināja par viņa gadiem, bet gludā sejas āda un saprātīgā inteliģence, kas mirdzēja grāfa acīs, šo iespaidu izgaisināja.

-    Cik patīkami tevi redzēt, Gvido. Tu lieliski izskaties. Iesim uz kabinetu, labi? grāfs sacīja un pagriezās, lai vestu Bruneti uz mājas priekšpusi. Viņi izgāja cauri vairākām istabām, līdz beidzot nonāca kabinetā ar stikla sienu, caur kuru varēja redzēt Lielo kanālu, kas meta.līkumu uz Akadēmijas tilta pusi. Vai vēlies ko iedzert? grāfs piedāvāja, ejot pie bufetes, kur sudraba spainīti ar ledu jau atvērta stāvēja Dom Perignon šampanieša pudele.

Bruneti pazina sievastēvu pietiekami labi, lai zinātu, ka tā nekādā gadījumā nebija izrādīšanās. Ja grāfs labprātāk dzertu kokakolu, viņš šajā pašā spainītī uz ledus turētu pusotra litra plastmasas pudeli un tieši tāpat piedāvātu saviem viesiem. Grāfam jau no dzimšanas brīža ne uz vienu nebija vajadzējis atstāt iespaidu.

-   Jā, paldies, Bruneti atbildēja. Tādā veidā viņš jau var sākt iejusties "AI Covo" vakara noskaņā. Ja grāfs uzgriezis muguru, viņam varbūt izdosies aizlaisties ar sudraba spainīti un tādējādi samaksāt par vakariņām.

Grāfs ielēja šampanieti tīrā glāzē, pielēja mazliet arī sev un pirmo glāzi sniedza Bruneti.

-    Apsēdīsimies, Gvido? Viņš veda viesi pie diviem atzveltnes krēsliem, kas bija pagriezti tā, lai varētu skatīties uz kanālu.

Kad abi vīrieši bija apsēdušies un Bruneti nogaršojis vīnu, namatēvs ievaicājās:

-    Kā varu tev<palldzēt?

-    Es gribētu iegūt no tevis šādu tādu informāciju, bet īsti nezinu, kādus jautājumus uzdot, Bruneti, nolēmis teikt taisnību, iesāka sarunu. Viņš nevarēja lūgt nevienam nestāstīt no viņa dzirdēto; tādu apvainojumu grāfam būtu grūti piedot pat savu vienīgo mazbērnu tēvam. Es labprāt uzklausītu visu, ko tu vari pastāstīt par kādu Gambereto no Vičencas, kuram pieder gan atkritumu savākšanas uzņēmums, gan, kā izskatās, ari celtniecības firma. Es par viņu nezinu neko, izņemot vārdu. Un to, ka viņš, iespējams, iesaistīts kādos nelegālos pasākumos.

Grāfs palocīja galvu, tādējādi likdams saprast, ka šis vārds viņam nav svešs, bet viņš, pirms sāk runāt, tomēr gribētu pagaidīt, līdz znots pateiks, ko vēl tas grib zināt.

-    Tad vēl es gribētu uzzināt šo to par amerikāņu militāristu saistību, pirmkārt, ar Gambereto kungu un, otrkārt, ar toksisko vielu nelegālu izgāšanu, kas, kā šķiet, notiek mūsu valstī. Viņš nodzēra malciņu vīna. Būšu ļoti pateicīgs par visu, ko man pastāstīsi.

Grāfs izdzēra savu vīnu un nolika tukšo glāzi uz inkrustēta galdiņa turpat blakus. Viņš sakrustoja garās kājas, atklājot krietnu tiesu melnu zīda zeķu, un salika pirkstus kopā zem zoda.

-    Gambereto kungs ir īpaši nejauks un ar īpaši labiem sakariem nodrošināts biznesmenis. Viņam pieder ne tikai tās divas firmas, kuras tu, Gvido, minēji, viņš ir liela viesnīcu, ceļojumu aģentūru un kūrortu tīkla īpašnieks, daļa no šīm iestādēm neatrodas Itālijā. Pastāv uzskats, ka pavisam nesen viņš izvērsies arī bruņojuma un munīcijas nozarē, nopērkot dalības pajas no viena no ievērojamākajiem Lombardijas ieroču rūpniekiem. Daudzas no firmām pieder viņa sievai; tāpēc šo uzņēmumu dokumentos nekur neparādās viņa vārds un arī to slēgtajos kontraktos ne. Ja nemaldos, būvniecības uzņēmums ir uz viņa tēvoča vārda, bet es varu kļūdīties.

-    Līdzīgi vairumam mūsu jauno uzņēmēju, grāfs turpināja, viņš paliek savādi neredzams. Taču nez kā sanācis, ka viņam ir spēcīgāki sakari nekā vairumam biznesmeņu. Viņam ir ietekmīgi draugi gan Sociālistu, gan Kristīgo demokrātu partijā, tas nav mazsvarīgs fakts, tāpēc viņš ir labi pasargāts.

Grāfs piecēlās, aizgāja līdz bufetei, pielēja abas glāzes, tad atlika pudeli atpakaļ spainītī. Atkal ērti iekārtojies krēslā, viņš turpināja:

-    Gambereto kungs nāk no dienvidiem, un viņa tēvs, ja atmiņa mani neviļ, bija sētnieks kādā privātskolā. Tāpēc, protams, nav daudz saviesīgu pasākumu, kur mēs varētu satikties. Par viņa personisko dzīvi es nezinu neko.

Viņš iedzēra šampanieti.

-    Atbildot uz otro jautājumu, par amerikāņiem, es gribētu zināt, kas modina tavu ziņkāri šajā sfērā. Kad Bruneti neatbildēja, grāfs piebilda: Baumo jau daudz ko. Bruneti nevarēja darīt neko citu, kā vien iztēloties galvu reibinošos augstumus, kuros baumoja par tādām lietām, taču viņš joprojām klusēja.

Grāfs grozīja kalsnajos pirkstos glāzes kājiņu. Kad kļuva skaidrs, ka Bruneti nedomā neko teikt, viņš turpināja:

-    Es zinu, ka attiecībā uz viņiem izdarīti izņēmumi noteiktās ārkārtējās tiesībās, tiesībās, kuras nebija nostiprinātas kara beigās noslēgtajā līgumā. Vairākas no mūsu daudzajām īslaicīgajām un visādi nekompetentajām valdībām uzskatījušas par pieņemamu piedāvāt amerikāņiem šādu vai tādu īpašas labvēlības statusu. Tas, kā tu saproti, nozīmē, ka viņi drīkst piebārstīt mūsu kalnus ar savām ieroču glabātavām. Tādu informāciju var saņemt no jebkura Vičencas provinces iedzīvotāja, kā arī to, ka viņiem ir atļauja ievest mūsu valstī gandrīz visu, ko vēlas.

-    Tajā skaitā toksiskos atkritumus? Bruneti tieši noprasīja. •/

Grāfs pielieca galvu.

-    Tā runā.

-    Bet kādēļ? Mums jābūt jukušiem, lai ar ko tādu samierinātos.

-    Gvido, valdības pienākums nav saglabāt veselo saprātu; tās uzdevums ir gūt panākumus. Atmetot toni, ko viņš noteikti uzskatīja par pedantisku, grāfs pārgāja uz tiešāku un konkrētāku runu. Baumo, ka agrāk kravas tikai veda cauri Itālijai. Hs nāca no Vācijas bāzēm, te tika izkrautas un nekavējoties salādētas itāļu kuģos, kas aizgādāja kravas uz Āfriku vai Dienvidameriku, kur neviens neprasīja, kas tiek izmests mūžameža vidū, džungļos vai ezerā. Bet, tā kā pēdējos gados daudzas no šīm valstīm piedzīvojušas radikālas pārmaiņas valdībā, tad šīs notekas ir nogrieztas un viņi atsakās pieņemt mūsu nāvējošos atkritumus. Vai ari viņi ir ar mieru tos pieņemt, taču cena par šo pakalpojumu kļuvusi pārmērīgi augsta. Katrā ziņā tie, kas saņem pašreizējos sūtījumus šajā galā, nevēlas darbošanos pārtraukt līdz ar to nesaņemot peļņu tikai tāpēc, ka viņi no kravām nevar atbrīvoties citās vietās, citos kontinentos. Tāpēc kravas turpina pienākt un izgāztuves tiek atrastas tepat.

-    Un tu to visu zini? Bruneti jautāja, nepūloties slēpt izbrīnu, vai varbūt tās ir kādas spēcīgākas emocijas?

-    Gvido, tik daudz vai tik maz zina visi, vismaz baumu līmenī. Tu to viegli vari noskaidrot, dažas stundas parunājot pa telefonu. Bet droši nezina neviens, izņemot tos ļaudis, kuri ir tieši iesaistīti, un viņi nu nav tie, kas runās. Varu piebilst, viņi arī nav cilvēki, ar kuriem runā.

-    Diēz vai ar noraidošu izturēšanos kokteiļu vakaros pietiks, lai viņus apturētu, Bruneti noskaldīja. Un arī tas, ko viņi šeit jau izgāzuši, no tā pēkšņi nepazudīs.

-    Es saprotu tavu sarkasmu, Gvido, bet baidos, ka šajā situācijā cilvēki ir bezpalīdzīgi.

-    Kas ir "cilvēki"?

-    Tie, kas zina par valdību un ko tā dara, bet neietilpst tajā, vismaz ne aktīvā nozīmē. Turklāt jāņem vērā fakts, kuru nedrīkst novērtēt par zemu, ka tajā iesaistīta ne tikai mūsu, bet arī Amerikas valdība.

-    Un par dienvidnieku kungiem nemaz nav vērts ieminēties?

-    Ak jā, mafija, grāfs piekrita, smagi nopūšoties. Izskatās, ka šo tīklu noaudušas visas trīs minētās organizācijas un tāpēc tas ir trīskārt stiprs un, ja drīkstu piebilst, trīsreiz bīstamāks. Viņš palūkojās uz Bruneti un sacīja: Cik cieši ar to esi saistījies tu, Gvido? Viņa balsī bija skaidri saklausāmas raizes.

-    Vai tu atceries to amerikāni, kas pagājušajā nedēļā tika nogalināts?

-     Ak jā, laupīšana. Ārkārtīgi neveiksmīgi. Tad, noguris no tēlošanas, grāfs tieši piebilda: Cik noprotu, tu esi atklājis kādu saistību starp šo puisi un Gambereto kungu?

"Jā-

-    Vēl viena amerikāniete, ārste no Vičencas hospitāļa, gājusi bojā mīklainos apstākļos. Vai tiesa?

-    Jā. Viņa bija puiša draudzene.

-    Cik atminos, viņa mira no narkotiku pārdozēšanas.

-    Tā bija slepkavība, Bruneti izlaboja sievastēvu, tuvāk neko nepaskaidrojot.

Grāfs arī neko neprasīja, bet ilgi klusēja, sēdēja un skatījās uz laivām, kas braukāja šurpu turpu pa kanālu. Pēdīgi viņš iejautājās:

-    Ko tu grasies darīt?

-    Nezinu, Bruneti atbildēja un savukārt pajautāja, pietuvojoties nāciena iemeslam, vai tev šajā jomā ir kāda ietekme?

Grāfs ilgi apsvēra jautājumu.

-    īsti nesapr6tu, ko tu ar to domā, Gvido, viņš galu galā sacīja.

Bruneti, kuram jautājums likās pietiekami skaidrs, ignorēja grāfa piezīmi, bet paskaidroja vēl ko vairāk:

-    Pie Barčis ezera ir izgāztuve. Mucas un kārbas nāk no amerikāņu bāzes Vācijā, no Ramšteinas; etiķetes rakstītas angļu un vācu valodā.

-    Vai abi šie amerikāņi bija atraduši to vietu?

-    Domāju, jā.

-    Un pēc tam abi gāja bojā? -Jā-

-    Vai vēl kads par to zina?

-    Kāds militārās policijas virsnieks, kas strādā amerikāņu bāzē. Nebija nekādas vajadzības izpaust Ambrodžani vārdu, ne ari nepieciešamības stāstīt grāfam, ka vēl viens cilvēks, kas zina, ir grāfa vienīgais bērns.

-    Vai viņam var uzticēties?

-    Kādā ziņā?

-    Netēlo nu nezinlti, Gvido, grāfs aizrādīja. Es cenšos tev palīdzēt. Ne bez grūtībām grāfs savaldījās un jautāja:

Vai uz viņu var paļauties, ka viņš turēs muti?

-    Cik ilgi?

-    Līdz šajā lietā kaut kas tiks darīts.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka es šovakar piezvanīšu dažiem cilvēkiem un paskatīšos, ko var darīt.

-    Kādā sakarā?

-    Lai šī izgāztuve tiktu novākta un atkritumi aizvesti.

-    Uz kurieni? Bruneti asi jautāja.

-    No turienes, kur tie šobrīd atrodas, Gvido.

-    Uz citu Itālijas daļu?

Bruneti redzēja, ka grāfs nevar izšķirties melot viņam vai ne. Pēdīgi viņš nolēma to nedarīt, Bruneti tā arī nesaprata, kāpēc, un sacīja:

-    Varbūt. Tomēr ticamāk, ka ārā no valsts. Pirms Bruneti paguva uzdot vēl citus jautājumus, grāfs pacēla roku. Gvido, lūdzu mēģini saprast. Es nevaru tev apsolīt vairāk, nekā ir manos spēkos. Domāju, ka šo izgāztuvi var novākt, bet vairāk ko darīt es baidos.

-    Vai tu to domā burtiski?

Grāfa balsī ieskanējās ledus.

-    Burtiski. Baidos.

-    Kāpēc?

-    To es labāk nepaskaidrotu, Gvido.

Bruneti nolēma izmēģināt vēl vienu taciņu.

-    Iemesls, kāpēc amerikāņi atrada izgāztuvi, bija tas, ka kāds mazs zēns iekrita tajā un apdedzināja roku šķidrumā, kas sūcās ārā no tām mucām. Tas varēja būt jebkurš bērns. Tā varēja būt Kjara.

Grāfa skatiens bija salts.

-    Lūdzu, Gvido, nu jau tu kļūsti pretīgi sentimentāls.

Tiesa, Bruneti to zināja.

-    Vai tev tas ir vienalga? viņš jautāja, nespēdams nomākt emocijas balsī.

Grāfs iemērca pirkstu vīna lāsītē, kas bija palikusi glāzē, un vilka ar mitro pirksta galu ap glāzes malu. Pirkstam kustoties arvien ātrāk, telpu piepildīja spalga kristāla džinkstēšana. Pēkšņi grāfs atrāva pirkstu no glāzes, bet skaņa turpinājās, tā it kā karājās gaisā, tieši tāpat kā abu vīru saruna. Viņš novērsa skatienu no glāzes un raudzījās uz Bruneti.

-Jā, mani tas satrauc, Gvido, bet ne tā kā tevi. Tev izdevies saglabāt kaut kādas optimisma paliekas, pat strādājot tādu darbu. Man to vairs nav. Ne par sevi, ne manu nākotni, ne šo valsti un tās nākotni.

Viņš atkal palūkojās lejup uz glāzi.

-    Mani satrauc, ka šādas lietas notiek, ka mēs indējam sevi un savus pēcnācējus, ka mēs apzināti iznīcinām savu nākotni, bet es neticu, ka jebko un es atkārtoju, jebko var darīt, lai to novērstu. Mēs esam egoistu nācija. Tas ir mūsu spožums, bet tas kļūs arī par mūsu postu, jo nevienu no mums nevar piespiest lauzīt galvu par kaut ko tik abstraktu kā "kopējs labums". Labākie no mums var izjust bažas par savu ģimeni, bet uz ko vairāk mēs kā tauta neesam spējīgi.

-    Es atsakos tam ticēt, Bruneti sacīja.

-    Tava atteikšanās, grāfs teica ar smaidu, ko varēja nosaukt gandrīz par maigu, neizslēdz to, ka man ir taisnība, Gvido.

-    Tava meita arī tam netic, Bruneti piebilda.

-    Un par šo žēlastību es katru dienu pateicos Dievam, grāfs noteica klusā balsī. Iespējams, tas ir-labākais, ko savā mūžā esmu sasniedzis, tas, ka manas meitas uzskati nesakrīt ar manējiem.

Bruneti grāfa balsī meklēja ironisku vai sarkastisku noti, bet dzirdēja tikai līdz sāpēm izjustu patiesību.

-    Tu teici, ka izdarīsi tā, ka šī izgāztuve tiks iztīrīta, atkritumi aizvesti. Kāpēc tu nevari darīt vairāk?

Grāfs vēlreiz apveltīja znotu ar to pašu smaidu.

-Ja nemaldos, šī ir pirmā reize visos jūsu laulības gados, kad mēs tā runājamies, Gvido. Tad, mainoties tonim, noteica: Tāpēc, ka tādu izgāztuvju ir pārāk daudz un arī tādu vīru kā Gambereto ir pārāk daudz.

-    Vai vari kaut ko darīt šajā lietā?

-    A, te gan es esmu bezspēcīgs.

-    Nevari vai negribi?

-    Dažās situācijās, Gvido, varēt un gribēt ir viens un tas pats.^

-    Tā ir tikai retorika, Bruneti atcirta.

Grāfs atklāti iesmējās.

-    Jā, ir gan, vai ne? Tad es to pateikšu šādi: es nevēlos darīt šajā lietā neko citu kā vien to, ko apsolīju.

-    Un kāpēc tā? Bruneti nelikās mierā.

-    Tāpēc, grāfs atbildēja, ka es nespēju piespiest sevi raizēties par kaut ko ārpus manas ģimenes. Balss liecināja, ka atbilde ir galīga; turpmākus paskaidrojumus Bruneti nesaņems.

-    Vai drīkstu uzdot vēl vienu jautājumu? viņš vaicāja. -Jā-

-    Kad piezvanīju un teicu, ka gribu ar tevi aprunāties, tu prasīji, vai vēlos runāt par Viskardi. Kāpēc?

Grāfs neviļus izrādīja izbrīnu, tad atkal pievērsa uzmanību laivām kanālā. Garām bija aizpeldējušas jau vairākas, kad viņš atbildēja:

-    Mums ar Viskardi kungu ir kopējas biznesa intereses.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tieši to, ko teicu, ka mums ir kopējas intereses.

-    Un vai drīkstu jautāt, kādas ir šīs intereses?

Grāfs ieskatījās komisāram acīs un tikai tad atbildēja:

-    Gvido, mani darījumi ir temats, kuru es neapspriežu ar citiem, izņemot cilvēkus, kas tajos tieši iesaistīti.

Pirms Bruneti radās izdevība ko iebilst, grāfs turpināja:

-    Kad nomiršu, interese par šīm lietām vairs nebūs manā varā. Daudzas no tām pāries manas sievas rīcībā, viņš apklusa un piebilda, un tavā. Bet līdz tam laikam es tās apspriedīšu tikai ar tiem, kas tur iesaistīti.

Bruneti gribēja pajautāt, vai grāfa darījumi ar Viskardi kungu ir legāli, bet nezināja, kā to izdarīt, neapvainojot sievastēvu. Vēl ļaunāk, Bruneti baidījās, ka pats vairs nesaprot, ko vārds "legāls" nozīmē.

-    Vai vari man kaut ko pastāstīt par Viskardi?

Grāfs, pirms atbildēja, ilgi domāja.

-    Viņam ir darījumi arī ar daudziem citiem cilvēkiem. Daudzi no tiem ir ļoti ietekmīgi.

Bruneti dzirdēja brīdinājumu grāfa teiktajā, bet viņš redzēja arī saistībai, kas tur pavīdēja.

-    Vai mēs tikko runājām par vienu no viņiem?

Grāfs neatbildēja.

-    Vai mēs tikko runājām par vienu no viņiem? Bruneti atkārtoja.

Grāfs pamāja ar galvu.

-    Vai tu pastāstīsi man par viņu kopīgajām interesēm?

-    Es nevaru negribu stāstīt tev vairāk, lai tu neielaistos darīšanās ne ar vienu no viņiem.

-    Un ja es izvēlēšos to darīt?

-    Man labāk patiktu, ja tu to nedarītu.

Bruneti nespēja noturēties, nepateicis:

-    Un man labāk patiktu, ja tu man izstāstītu par viņu darījumiem.

-    Tad, šķiet, mēs esam nonākuši strupceļā, vai ne? grāfs jautāja samāksloti vieglā, pļāpīgā balsi. Bruneti nepaguva atbildēt, kad aizmugurē atskanēja troksnis, un abi viri pagriezušies ieraudzīja, ka istabā ienākusi grāfiene. Viņa steidzās pie Bruneti, augstie papēdīši uz parketa izklaudzināja prieku par satikšanos. Vīrieši piecēlās.

-    Gvido, prieks tevi redzēt, viņa teica, pastiepjoties uz augšu un noskūpstot znotu uz abiem vaigiem.

-    Ak, dārgā! Grāfs noliecās pie viņas rokas. Precējušies četrdesmit gadus, un grāfs vēl aizvien skūpsta sievas roku, kad viņa ienāk istabā. Nu, vismaz viņš nēsāsit papēžus.

-    Mēs tikko runājām par Kjaru. Grāfs mīļi uzsmaidīja sievai.

-Jā, Bruneti pievienojās, mēs nupat spriedām, cik ļoti mums ar Paolu paveicies, ka mūsu bērni ir veseli. Grāfs pāri sievas galvai uzmeta viņam skatienu, bet viņa uzsmaidīja abiem vīriešiem un teica:

-Jā, paldies Dievam par to. Mums ļoti paveicies, ka dzīvojam tik veselīgā valstī kā Itālija.

-    Patiesi, grāfs viņai piekrita.

-    Ko lai es viņai atvedu no Kapri? grāfiene jautāja.

-    Atgriezieties sveiki un veseli, neko vairāk nevajag, Bruneti galanti sacīja. Jūs taču zināt, kas notiek dienvidos.

Viņa uzsmaidīja znotam.

-    Ak, Gvido, visas tās runas par mafiju noteikti nav taisnība. Pļāpas. Tā saka visi mani draugi. Viņa pagriezās pret vīru, lai saņemtu apstiprinājumu savām domām.

-    Ja tā saka tavi draugi, mīļā, tad tā noteikti ir, grāfs neiebilda. Bruneti viņš sacīja: Es par to parūpēšos, Gvido. Šovakar pat piezvanīšu. Un, lūdzu, aprunājies ar savu draugu Vinčencā. Ne tev, ne viņam nevajadzētu pārāk aizrauties ar šo lietu.

Sieva uzmeta viņam jautājošu skatienu.

-    Nekas, mīļā, viņš atvairijās. Gvido man tikai lūdza nokārtot vienu lietu. Nekas svarīgs. Daži papīri, kurus man būtu vieglāk nokārtot nekā viņam.

-    Cik tu esi laipns, Orācio. Un, Gvido, viņa sacīja, burtiski starojot no šis laimīgo ģimeņu ainas, priecājos, ka tev ienāca prātā pajautāt.

Grāfs paņēma sievu zem elkoņa un sacīja:

-     Mums jāsāk domāt par došanos projām, mīļā. Vai laiva jau piebraukta?

-    0 jā, tāpēc ari es nācu šurp, lai tev to pateiktu. Bet piemirsu ar visām šīm darījuma runām. Viņa pagriezās pret Bruneti. Pasveicini Paolu un nobučo bērnus no manis. Kad būsim Kapri, es piezvanīšu. Vai arī mēs braucam uz Iskiju? Orācio, kura sala tā ir?

-    Kapri, mīļā.

-    Tad es piezvanīšu. Visu labu, Gvido! Viņa atvadījās un pastiepās uz pirkstgaliem, lai vēlreiz noskūpstītu znotu.

Grāfs ar Bruneti sarokojās. Visi trīs kopā izgāja pagalmā. Grāfs ar grāfieni pagriezās, aizgāja pie vārtiņiem uz kanālu un iekāpa laivā, kas jau gaidīja pie palazzo piestātnes. Bruneti, neviena nepavadīts, izgāja pa galvenajām durvīm un pārliecinājās, vai tās automātiski aizslēdzas.

22

Pirmdiena policijas pārvaldē bija parasta diena: tika aizturēti trīs ziemeļafrikāņi par maciņu un saulesbriļļu tirgošanu uz ielas bez licences; no atšķirīgām pilsētas vietām tika ziņots par diviem ielaušanās gadījumiem; četriem kuteriem, kas pieķerti braucam bez drošības aprīkojuma uz klāja, izrakstītas soda kvītis; arestēti divi labi zināmi narkomāni, kas bija draudējuši ārstam, jo tas viņiem bija atteicies parakstīt narkotikas. Pata parādījās vienpadsmitos, viņš ieradās pie Bruneti, lai noskaidrotu, vai Viskardi lieta kaut cik pavirzījusies uz priekšu, un nepūlējās slēpt dusmas par to, ka nav pavirzījusies. Pusstundu vēlāk priekšnieka vietnieks aizgāja pusdienot un atgriezās tikai krietni pēc trijiem.

Vianello atnāca pie Bruneti ar ziņojumu, ka sestdien mašīna tā arī neesot parādījusies un viņš stundu nogaidījis Romas laukumā pie piektā autobusa pieturas ar sarkanu neļķu pušķi rokās. Beidzot atmetis ar roku, aizgājis mājās un ziedus pasniedzis sievai. Izpildot savu līguma pusi, kaut arī uz noziedzniekiem nevarēja paļauties, Bruneti izmainīja dežūru grafiku, lai Vianello nākamā piektdiena un sestdiena būtu brīva, palūdza viņam sazināties ar to puiku no Burāno un noskaidrot, kas noticis un kāpēc Rufolo draugi nav ieradušies uz norunāto tikšanos.

Pa ceļam uz darbu komisārs bija nopircis visas lielākās avīzes un gandrīz visu rīta cēlienu aizvadīja, tās caurskatot, meklējot kādas atsauces uz izgāztuvi pie Barčis ezera, Gambereto vai kaut ko, kas būtu saistīts ar abu amerikāņu bojāeju. Taču vēsture par šīm lietām atteicās raizēties, tāpēc beigu beigās iznāca tā, ka Bruneti lasīja futbola ziņas un sauca to par darbu.

Arī nākamajā dienā viņš nopirka avīzes un tās rūpīgi izlasīja. Nemieri Albānijā, kurdi, vulkāns, indieši, kas apkauj cits citu šoreiz politisku, ne reliģisku motīvu dēļ, bet par to, ka pie Barčis ezera būtu atrasta toksisku vielu izgāztuve, nekas nebija minēts.

Zinādams, ka rīkojas muļķīgi, bet, nespēdams atturēties, Bruneti nokāpa lejā pie pults un palūdza dispečeram amerikāņu bāzes tālruņa numuru. Ja Ambrodžani izdevies kaut ko noskaidrot par Gambereto, Bruneti gribēja zināt, ko tieši, viņš saprata, ka nespēj sagaidīt kolēģa zvanu. Dispečers iedeva viņam gan galveno numuru, gan policijas iecirkņa numuru. Bruneti vajadzēja aiziet līdz pat Vergu krastmalai, iekams viņš atrada telefona būdiņu, no kuras varēja piezvanīt ar magnētisko karti. Viņš uzgrieza policijas iecirkņa numuru un lūdza pasaukt pie tālruņa majoru Ambrodžani. Majora tobrīd nebija kabinetā. Kas, lūdzu, zvana? Rosi no Galvenās apdrošināšanas pārvaldes. Piezvanīšu vēlāk.

Ambrodžani prombūtne varēja nenozīmēt neko. Vai nozīmēt jebko.

Kā allaž, kad uzmācās nervozitāte, Bruneti devās pastaigā. Pagriezies pa kreisi, viņš gāja gar ūdens malu, līdz nonāca pie tilta, kas pārveda viņu pāri pie Sarit Elena, šķērsoja to un apgāja apkārt pilsētas tālākajam galam, kurš viņam vairs nelikās tik interesants kā agrāk. Viņš devās cauri Kastello gar Arsenāla sienu atpakaļ uz Sv. Jāņa un Pāvila baznīcu, kur viss šis notikums bija sācies. Viņš ar nolūku izvairijās no campo, lai nebūtu jāskatās uz vietu, kur no ūdens tika izvilkts Fostera līķis. Bruneti gāja tieši uz Jauno piestātni, tad gar ūdens malu, līdz vajadzēja nogriezties, lai tiktu atpakaļ pilsētā. Viņš pagāja garām viesnīcai "Madonna dell'Orto", ievēroja, ka tur vēl aizvien notiek remonts, un pēkšņi attapās Geto laukumā. Viņš apsēdās uz soliņa un vēroja garāmejošos ļaudis. Viņiem nebija ne mazākās jausmas. Viņi neuzticējās valdībai, baidījās no mafijas, izjuta nepatiku pret amerikāņiem, bet tās bija vispārējas, nekonkrētas izjūtas. Viņi juta sazvērestību, kā itāļi vienmēr bija jutuši, taču viņiem trūka detaļu, pierādījumu. No ilgo gadsimtu pieredzes viņi bija mācījušies, ka pierādījumi bija, turklāt ne mazums, bet tie paši skarbie gadsimti bija iemācījuši ļaudīm: lai kāda valdība tobrīd atrastos pie varas, tai vienmēr izdosies noslēpt no saviem pilsoņiem visus pierādījumus par saviem ļaunajiem darbiem.

Bruneti aizvēra acis, noslīga zemāk uz sola, priecādamies par sauli. Kad viņš atvēra acis, tad redzēja pāri campo ejam abas Mariani māsas. Tagad viņām jau vajadzēja būt pāri par septiņdesmit, abām, kaut arī viņas nēsāja matus līdz pleciem, augstpapēžu kurpes un lūpas krāsoja koši sarkanas.

Neviens vairs neatcerējās atsevišķus faktus, bet visi atcerējās stāstu. Kara laikā vienas māsas virs, kristietis, bija nodevis sievu policijai un abas bija aizvestas uz nometni. Neviens neatcerējās, uz kuru Aušvicu, Bergen-Belzeni vai Dahavu; un diez vai tas bija svarīgi. Pēc kara viņas atgriezās pilsētā, pārcietušas, Dievs vien zina, kādas šausmas, un te nu viņas piecdesmit gadus vēlāk, rokās saķērušās, iet pāri Geto laukumam ar koši dzeltenām lentēm matos. Māsas Mariani bija kritušas par upuri sazvērestībai, noteikti pieredzējušas pierādījumus cilvēka ļaunumam, un tomēr te viņas gāja, spožas saules apspīdētas, rāmā pēcpusdienā Venēcijā, ēnu rakstiem rotājoties uz viņu puķainajām kleitām.

Bruneti zināja, ka kļūst nevajadzīgi sentimentāls. Viņu pārņēma kārdinājums doties taisnā ceļā uz mājām, tomēr viņš gāja lēnā soli atpakaļ uz policijas pārvaldi, nesteigdamies nokļūt galā.

Kabinetā viņš atrada uz rakstāmgalda zīmīti: "Atnāciet pie manis sakarā ar Rufolo. V." un tūlīt devās lejā pie Vianello.

Policists sēdēja pie rakstāmgalda un sarunājās ar kādu jaunekli, kurš sēdēja viņam pretī. Kad Bruneti tuvojās galdam, Vianello sacīja jaunajam cilvēkam:

-    Šis ir komisārs Bruneti. Viņš uz taviem jautājumiem atbildēs labāk par mani.

Jauneklis piecēlās, bet neizrādīja nekādu vēlēšanos sarokoties.

-     Labdien, kungs, viņš sveicināja. Es atnācu, jo viņš man zvanīja. Bruneti ziņā bija izdomāt, kas tas "viņš" tāds ir. Puisis bija maza auguma, padrukns, rokas likās dažus izmērus par lielu viņa augumam, jau sarkanas un satūkušas, lai ari viņam nevarēja būt vairāk par septiņpadsmit gadiem. Ja rokas nebija pietiekams pierādījums tam, ka viņš ir zvejnieks, tad viņa izruna, raupjā Burāno plūstošā intonācija, to noteikti apstiprināja. Burāno salā cilvēki vai nu zvejoja, vai darināja mežģīnes; zēna rokas izslēdza otro iespēju.

-    Lūdzu, sēdies, Bruneti sacīja, pavilkdams otru krēslu sev. Acīmredzot māte bija labi audzinājusi savu dēlu, jo viņš palika stāvam, kamēr abi vecākie vīrieši apsēdās, tikai tad ieņēma savu vietu, taisnu muguru, ar rokām ieķēries sēdekļa sānos.

Kad puisis sāka runāt raupjajā salu dialektā, neviens cilvēks, kurš nav dzimis Venēcijā, viņu nesaprastu. Bruneti ienāca prātā doma: nez vai puika maz prot runāt itāliski. Bet viņa ziņkārība par dialektu drīz pagaisa, kad jauneklis turpināja:

-    Rufolo atkal zvanīja manam draugam, un draugs piezvanīja man, un, tā kā es biju teicis seržantam, ka ziņošu, ja saņemšu ziņu no sava drauga, tad atnācu viņam to pateikt.

-    Ko tavs draugs teica?

-    Rufolo grib ar kādu aprunāties. Viņš ir nobijies. To pateicis, puisis aprāvās un paskatījās uz abiem policistiem, lai redzētu, vai tie pamanījuši pārteikšanos. Likās, ka nav vis, tāpēc viņš runāja tālāk: Es gribēju teikt, ka mans draugs sacīja, ka Rufolo izklausījies nobijies, bet viņš, mans draugs, pateica tikai to, ka Pepīno grib ar kādu runāt, ar seržantu nepietiekot. Viņš grib runāt ar kādu augstāku.

-    Vai tavs draugs teica, kāpēc Rufolo grib to darīt?

-    Nē, kungs, neteica. Bet domāju, ka viņam likusi mamma.

-    Vai tu pazīsti Rufolo?

Puisis paraustīja plecus.

-    Kas varētu viņu izbiedēt?

Šoreiz plecu paraustīšanai droši vien vajadzēja nozīmēt, ka viņš nezina.

-    Viņš domā, ka ir gudrs. Tas ir, Rufolo domā. Viņš vienmēr runā lielas lietas par cilvēkiem, ko saticis aiz restēm, un par ietekmīgiem draugiem. Kad viņš man zvanīja, tad teica, jauneklis bija aizmirsis izdomāto draugu, šo sarunu bezmiesisko starpnieku, ka viņš gribētu pieteikties, bet viņam esot, ar ko patirgoties. Viņš teica, ka jūs priecātos viņu noķert, ka tas būšot labs darījums.

-    Vai viņš teica, kas tieši? Bruneti jautāja.

-    Nē, bet viņš lika pateikt, ka viņi esot trīs un jūs sapratīšot.

Bruneti saprata. Gvardi, Monē un Gogēns.

-    Un kur viņš grib šo cilvēku satikt?

It kā piepeši aptvēris, ka sagudrotā drauga vairs nav un tādējādi tas vairs nevar kalpot par buferi starp viņu un varas pārstāvjiem, puisis aprāvās un aplaida skatienu apkārt istabai, bet draugs bija prom ne ziņas, ne miņas.

-    Vai zināt "mēli" pie Arsenāla? viņš jautāja.

Gan Bruneti, gan Vianello palocīja galvu. Vismaz puskilometru garš, paaugsts cementēts gājēju ceļš no kuģu dokiem Arsenālā veda uz Celestia kuterīšu piestātni, apmēram divus metrus virs lagūnas ūdens virsmas.

-    Viņš teica, ka būšot tur, mazajā pludmalē, Arsenāla pusē. Rīt pusnaktī. Bruneti ar Vianello saskatījās pāri zēna noliektajai galvai, un Vianello bez skaņas veidoja vārdu:

-    Holivuda.

-    Un kuru tad viņš vēlas tur satikt?

-    Kādu no augšas. Viņš teica, ka tieši tādēļ sestdien neesot atnācis, jo seržants viņam nav derējis. Likās, ka Vianello šos izteikumus noklausījās iecietīgi.

Bruneti mirkli ļāvās fantāzijai, iztēlojoties Patu pilnā formā ar oniksa cigarešu iemuti un spieķi, miglaino nakšu dēļ apvilkušu savu Bērberija lietusmēteli, apkakli šiki pacēlušu, gaidām uz Arsenāla viadukta, kad Sv. Marka zvani nodimdina pusnakti. Fantāzijā Bruneti varēja likt Patam satikties nevis ar Rufolo, kurš runāja itāliski, bet ar šo vienkāršo puisi no Burāno, un iztēlotā aina pamazām izgaisa starp zvejnieka raupjā akcenta izkropļotajām skaņām un Patas neskaidrās Sicīlijas izrunas zilbēm; tikko izteiktos vārdus aizrāva pusnakts vējš no lagūnas.

-    Vai komisārs būs pietiekami nozīmīga persona? Bruneti jautāja.

Pie šiem vārdiem zēns pacēla galvu, nezinādams, kā tos ļ uztvert.

-Jā, kungs, viņš atbildēja, nolēmis uzņemt jautājumu nopietni.

-    Tātad rīt pusnaktī?

-Jā, kungs.

-    Vai Rufolo teica, vai viņš pateica tavam draugam, ka tās lietas viņam būs līdzi?

-    Nē, to viņš neteica. Viņš teica tikai to, ka pusnaktī būšot uz "mēles", netālu no tilta. Pie mazās pludmales. Patiesībā tā nebija nekāda pludmale, Bruneti atcerējās, vairāk gan tāda sērīte, kur paisumi pie vienas no Arsenāla sienām bija sanesuši smiltis un granti, kur aizkavējās viļņu atnestās plastmasas pudeles un veci zābaki, kurus pamazām pārklāja gļotainas ūdenszāles.

-Ja tavs draugs atkal runās ar Rufolo, pasaki, ka es tur būšu.

Apmierināts, ka izpildījis savu uzdevumu, puisis piecēlās kājās, neveikli paņiāja ar galvu abiem policistiem un izgāja no kabineta.

-    Droši vien iet meklēt telefona būdiņu, lai piezvanītu Rufolo un pateiktu, ka darījums noslēgts, Vianello sacīja.

-    Cerams. Nevēlos stundu tur stāvēt un gaidīt, ja viņš neparādās.

-    Vai gribat, lai eju jums līdzi? Vianello piedāvājās.

-Jā, laikam gribētu gan, Bruneti atzina, saprazdams,

ka nav taisīts no materiāla, no kura gatavo varoņus. Bet tad lietišķākā tonī piebilda: Bet laikam tas nebūtu sevišķi prātīgi. Viņš droši vien abos viadukta galos būs nolicis draugus, un ne vienā, ne otrā galā nav vietas, kur tu nemanīts varētu patverties. Turklāt Rufolo nav ļauns. Viņš nekad nav palaidis rokas.

-    Es varētu aiziet un palūgt atļauju palikt kādā no mājām.

-    Nē, tas nebūs labi. Gan jau mūsu varonis par to būs iedomājies, un viņa drauģeļi klīdis apkārt, skatīdamies, vai kaut kas tāds nenotiek. Bridi Bruneti mēģināja atsaukt atmiņā rajonu ap Celestia piestātni, bet vienīgais, ko viņš spēja atcerēties, bija anonīmi valsts daudzdzīvokļu nami, rajons, kurā nav gandrīz neviena veikala vai bāra. Faktiski, ja nebūtu lagūnas, nemaz nevarētu pateikt, ka šī vieta atrodas Venēcijā, visas šīs mājas bija tik jaunas, absolūti bez kāda rakstura vai individualitātes. Tikpat labi tās varēja būt Mestrē vai Margērā.

-    Kā ar pārējiem diviem? Vianello jautāja, domādams abus vīriešus, kas bija iesaistīti laupīšanā.

-     Droši vien viņi grib piedalīties Rufolo darījumā. Vai ari viņš krietni pieņēmies prātā pa šiem diviem gadiem, un viņam izdevies dabūt gleznas prom.

-     Varbūt viņi tika pie dārglietām, Vianello izteica minējumu.

-    Iespējams. Taču, visticamāk, Rufolo ir visu triju laupītāju runasvīrs.

-     Kāda tam jēga? Vianello prātoja. Saprotiet, viņiem izdevās aizlaisties ar gleznām un dārglietām. Ko viņi iegūst, ja no laupījuma atsakās, ja atdod visu atpakaļ?

-    Varbūt gleznas ir pārāk grūti pārdot.

-     Nu, nu. Jūs tirgu pārzināt tikpat labi kā es. Ja meklē pietiekami nopietni, pircēju var atrast jebkam, lai cik nelegāls būtu darījums. Es pārdotu Pietā, ja tikai varētu dabūt to ārā no Sv. Pētera baznīcas.

Vianello bija taisnība. Tam nebija jēgas. Diez vai Rufolo piederēja pie cilvēkiem, kas mainās, un gleznām noiets bija vienmēr, vienalga, no kurienes tās nāca. Viņš atcerējās, ka nupat iestājies pilnmēness laiks, un iedomājās, cik viegls mērķis viņš būs tumšā žaketē uz gaišās Arsenāla sienas. Šo domu viņš noraidīja kā smieklīgu.

-    Nu, es iešu noskaidrot, kas Rufolo piedāvājams, Bruneti teica, un viņam pašam likās, ka izklausās pēc tiem stulbajiem varoņiem no britu filmām.

-Ja pārdomājat, šef, paziņojiet man rit. Rītvakar būšu mājās. Jums tikai jāpiezvana.

-    Paldies, Vianello. Bet domāju, ka būs labi. Paldies, patiešām.

Vianello pamāja ar roku un atsāka lasīt uz galda esošos dokumentus.

Ja viņam jākļūst par pusnakts varoni, kaut arī tas būs tikai parīt, Bruneti neredzēja iemeslu palikt darbā ilgāk.

Kad viņš atgriezās mājās, Paola sacīja, ka pēcpusdienā runājusi ar vecākiem. Ar viņiem viss esot kārtībā, viņi baudot dzīvi uz salas, kura, pēc mātes ciešākās pārliecības, bija Iskija. Vienīgā Bruneti domātā vēsts bija tā, ka tēvs esot sācis šo to darīt viņa lietā un līdz nedēļas beigām tā tikšot pilnībā atrisināta. Lai arī Bruneti bija pārliecināts, ka šī ietilpst to problēmu kategorijā, kuras nekad nevarēs atrisināt pilnībā, viņš pateicās Paolai par informāciju un lūdza nodot pateicību saviem vecākiem nākamajā reizē, kad viņi zvanīs. '»

Vakariņas pagāja neparasti mierīgi, galvenokārt pateicoties Rafaēles uzvedībai. Viņš likās tīrāks, lai gan Bruneti pats nobrīnījās, kur viņam vispār tāds vārds iešāvies galvā, jo nekad agrāk viņam ne prātā nebija nācis, ka dēls būtu netīrs. Zēnam mati nesen bija apgriezti, un džinsu starām priekšā varēja manīt ieloces. Viņš bez kādām iebildēm klausījās, ko saka vecāki, un, tas bija ārkārtīgi neparasti, necīnījās ar Kjaru par pēdējo makaronu porciju. Pēc maltītes, kad Rafaēlem tika atgādināts, ka ir viņa kārta mazgāt traukus, viņš tomēr iebilda, un tas Bruneti nomierināja, bet, kad dēls to paveica bez neapmierinājuma nopūtām un ņurdēšanas, šis klusums lika Bruneti pajautāt Paolai:

-    Vai ar Rafi kaut kas noticis?

Viņi sēdēja uz dīvāna dzīvojamā istabā, un no virtuves nākošais klusums piepildīja visu telpu.

Viņa pasmaidīja.

-Jocīgi, vai ne? Man tas likās kā klusums pirms vētras.

-    Kā tu domā, vai šonakt vajadzētu aizslēgt durvis? viņš jautāja. Viņi abi iesmējās, kaut arī neviens īsti nezināja, vai smieklīga likās piezīme vai iespēja, ka tas varētu būt beidzies. Viņiem, kā jau visiem pusaudžu vecākiem, "tas" neprasīja paskaidrojumus: briesmīgais, stagnantais nepatikas un atklāto dusmu mākonis, kas ieslīdēja viņu dzīvē, kad hormoni sasniedza noteiktu līmeni, un palika, līdz šis līmenis mainījās.

-    Viņš man jautāja, vai esmu izlasījusi eseju, kas viņiem bija jāraksta angļu valodas stundai, Paola stāstīja. Redzēdama^vīra izbrīnu, viņa turpināja: Saņemies. Viņš arī prasīja, vai rudenī varēšot dabūt jaunu jaku.

-Jaunu, tādu, kādas pērk veikalos? Bruneti nevarēja beigt brīnīties. Kaut ko tādu dzirdēt no jaunekļa, kurš pirms divām nedēļām skaļi nosodīja kapitālistisko sistēmu un tās radītās nevajadzīgās patērētāju vajadzības, sistēmu, kas bija izdomājusi modi, lai tikai uzturētu nebeidzamu pieprasījumu pēc jauna apģērba.

Paola pamāja.

-    Jaunu. No veikala.

-    Es nezinu, vai esmu tam gatavs, Bruneti sacīja. Vai mēs zaudējam savu nepieklājīgo anarhistu?

-    Laikam gan, Gvido. Jaka, ko viņš grib, redzama Duca d'Aosta logā un maksā četrsimt tūkstošus liru.

-    Nu, pasaki viņam, ka Kārlis Markss nekad neiepirkās Duca d'Aosta. Lai viņš iet uz Benetton kā visi proletārieši.Četrsimt tūkstoši liru; kazino viņš bija vinnējis gandrīz desmit reižu vairāk. Vai četru cilvēku ģimenē tā būtu Rafi taisnīgā daļa? Nē, ne jau jakai. II noteikti ir pirmā plaisa ledū, pusaudža vecuma beigu sākums. Un, kad pusaudža gadi būs beigušies, tad nākamais solis ir jauns vīrietis. Vīrietis.

-    Vai tev ir kāda nojauta, kāpēc tā notiek? viņš jautāja sievai. Paolai ienāca prātā, ka viņam pašam vajadzētu labāk izprast vīriešu dzimuma pusaudžu parādības, taču viņa to neteica un atbildēja: Šodien kāpnēs mani uzrunāja Picuti kundze.

Viņš uzmeta sievai neizpratnes pilnu skatienu, tad viņam pielēca.

-    Sāras māte.

Paola pamāja ar galvu.

-    Sāras māte.

-    Ak mans Dievs! Nē!

-Jā, Gvido, viņa ir jauka meitene.

-    Viņam ir tikai sešpadsmit gadu, Paola. Viņš dzirdēja, ka balss iedrebējās, bet nespēja to apvaldīt.

Paola uzlika roku viņam uz elkoņa, tad aizsedza muti un sāka skaļi, sirsnīgi smieties.

-    Ak, Gvido, tev vajadzētu dzirdēt pašam sevi. "Viņam ir tikai sešpadsmit gadu." Nē, es nespēju tam noticēt. Viņa turpināja smieties',< viņai vajadzēja atspiesties pret dīvāna paroci, tik bezpalīdzīgu viņu darīja jautrības lēkme.

Ko viņam tagad vajadzētu iesākt, viņš prātoja: smaidīt un stāstīt piedauzīgus jociņus? Rafaēle ir viņa vienīgais dēls, un viņš neko nezināja par to, kas viņu pasaulē sagaida: AIDS, prostitūtas, meitenes, kas paliek stāvokli un spiež precēties. Tad viņš pēkšņi ieraudzīja situāciju ar Paolas acīm un smējās, līdz acīs sariesās asaras.

Rafaēle ienāca istabā palūgt mātei palīdzēt izpildīt grieķu valodas mājasdarbu un, ieraugot vecākus šādā stāvoklī, nesaprata, kāpēc visi tā runā par pieaugušu cilvēku dzīvi.

23

Ambrodžani nepiezvanīja ne tajā nakti, ne nākamajā dienā, un Bruneti nācās nepārtraukti cīnīties ar kārdinājumu piezvanīt uz amerikāņu bāzi un mēģināt sazināties ar majoru. Toties viņš piezvanīja Fosko uz Milānu, bet dabūja tikai noklausīties žurnālista automātisko atbildētāju. Juzdamies stipri muļķīgi, ka jāsarunājas ar tehnisku ierīci, re, cik tālu jau nonācis, viņš izstāstīja Rikardo, ko Ambrodžani bija zinājis par Gambareto, lūdza painteresēties par šo cilvēku un atzvanīt. Pēc tam Bruneti nebija daudz ko darīt, tāpēc viņš lasīja un rakstīja piezīmes par ziņojumiem, izskatīja laikrakstus un ievēroja, ka uzmanību no darāmā nemitīgi novērš domas par gaidāmo nakts tikšanos ar Rufolo.

Tieši tad, kad komisārs gatavojās doties mājās pusdienās, iedūcās iekšējais sakaru aparāts.

-Jā, priekšniek, viņš automātiski atbildēja, pārāk aizrāvies, lai izbaudītu Patas nenovēršamās neērtības brīdi, kad viņš tika atpazīts, pirms stādījies priekšā.

-    Bruneti, viņš iesāka, ienāciet uz mirklīti pie manis.

-    Tūlīt, šef, Bruneti atsaucās, pievelkot sev tuvāk nākamo ziņojumu, atverot to un sākot lasīt.

-    Gribu, lai jūs nākat "tagad, nevis tūlīt, komisār", Pata sacīja tik skarbi, ka Bruneti saprata priekšnieka kabinetā sēž kāds ietekmīgs cilvēks.

-Jā. Es jau eju, viņš atteica, pagrieza lasīto lappusi ar tekstu pret galdu, lai ātrāk atrastu vietu, kur lasījis, kad tiks atpakaļ. Pēc pusdienām, viņš nodomāja un piegāja pie loga paskatīties, vai vēl aizvien velkas uz lietu. Debesis virs Sv. Lorenco baznīcas bija pelēkas un ļaunu vēstošas, un kokiem mazajā campo lapas plivinājās virpuļojošajā, spēcīgajā vējā. Viņš piegāja pie skapja sameklēt lietussargu: šorīt Bruneti nebija gribējis sevi apgrūtināt ar tādu krāmu. Atvēra skapja durvis un ielūkojās iekšā. Parastais pamestu lietu juceklis: viens dzeltens zābaks, ar vecām avīzēm piebāzts maisiņš, divas lielas, polsterētas aploksnes un rozā lietussargs. Rozā. Kjaras, nostāvējis te trīs mēnešus. Ja viņš pareizi atcerējās, uz lietussarga bija liels, priecīgs zilons, bet viņš negribēja to atvērt, lai pārliecinātos. Jau pietika ar to, ka lietussargs bija rozā. Viņš ielūkojās dziļāk, uzmanīgi pabīdīdams lietas ar purngalu, bet otru lietussargu nemanīja.

Bruneti paņēma no skapja to pašu rozā lietussargu un atgriezās pie rakstāmgalda. Ja gareniski sarullēja La Republica, tad avīze paslēpa gandrīz visu lietussargu, redzams palika tikai rokturis un mata platuma rozā svītriņa. Viņš kārtīgi paslēpa lietussargu, izgāja no kabineta un kāpa lejup pie Patas. Pieklauvēja un pagaidīja, līdz skaidri izdzirdēja priekšnieku saucam:

-    Avanti! Un viņš gāja iekšā.

Parasti, kad Bruneti iegāja priekšnieka kabinetā, Pata atradās aiz rakstāmgalda "sēdēja tronī" bija vārdi, kas uzreiz pazibēja prātā, bet šodien viņš sēdēja kādā no mazākajiem krēsliem galda priekšā, kreisajā pusē tumšmatainam vīrietim, kas pilnīgi brīvi bija atlaidies sēdeklī, kājas sakrustotas, viena roka jnokarājās no krēsla paroča, divos pirkstos tumšmatis turēja cigareti. Kad Bruneti ienāca, neviens no abiem vīriešiem neapgrūtināja sevi ar piecelšanos, svešais tomēr nolika abas kājas uz grīdas un paliecās uz priekšu, lai malahīta pelnutraukā nodzēstu cigareti.

-    A, Bruneti, Pata iesaucās. Vai tad viņš bija gaidījis kādu citu? Viņš pamāja uz blakus sēdošo vīrieti. Šis ir Viskardi kungs. Uz vienu dienu ieradies Venēcijā un iegriezās pie manis, lai atstātu ielūgumu uz galā vakariņām Palazzo Pisani Moretta nākamajā nedēļā, un es uzaicināju viņu pakavēties. Manuprāt, Viskardi kungs labprāt pārmītu ar jums kādu vārdiņu.

Tad Viskardi piecēlās un ar izstieptu roku tuvojās Bruneti.

-   Gribētu jums pateikties, komisār, par uzmanību, ko veltījāt šai lietai. Kā jau Rosi bija ievērojis, šis cilvēks runāja milāniešiem raksturīgajā manierē, izlaižot "r", līdzskanis neizrunāts noslīdēja viņam no mēles. Ievērojamais milānietis bija gara auguma vīrietis ar tumši brūnām acīm, maigu un mierīgu skatienu un vieglu, brīvu smaidu. Āda zem kreisās acs bija mazliet tumšākā krāsā un ieziesta ar kādu vielu, iespējams, ar pūderkrēmu.

Bruneti paspieda svešinieka roku un atbildēja ar smaidu.

Te iejaucās Pata.

-    Baidos, Augusto, ka necik neesam pavirzījušies uz priekšu, bet ceram drīz saņemt kādu informāciju par tavām gleznām. Runājot ar Viskardi, viņš lietoja familiāro "tu", Bruneti laikam vajadzēja ievērot šo faktu. Un novērtēt.

-     No sirds ceru. Mana sieva ir ļoti pieķērusies šīm gleznām, īpaši Monē. Viņa mutē tas izklausījās pēc bērna pieķeršanās rotaļlietām. Visu savu uzmanību un šarmu viņš vērsa uz Bruneti. Varbūt jūs varat man pateikt, komisār, vai jums ir kādi "pavedieni", ja nemaldos, tā jūs tos dēvējat? Gribētos aiznest sievai labas ziņas.

-   Diemžēl mums nav nekā daudz, ko teikt, Viskardi kungs. Esam izveidojuši vīriešu, kurus jūs redzējāt un par kuriem pastāstījāt mūsu policistiem, aprakstus un tos izplatījuši, esam gleznu fotogrāfiju kopijas aizsūtījuši uz Mākslas priekšmetu viltošanas policiju. Bet vairāk nekā. To dzirdot, Viskardi pasmaidīja, un Bruneti saprata, ka negrib, lai milānietis uzzina par Rufolo mēģinājumu sadarboties ar policiju.

-    Bet vai jums, iejaucās Pata, nav aizdomās turamā? Atceros no jūsu ziņojuma, ka Vianello pagājušās nedēļas nogalē grasījās ar viņu runāt. Kas notika?

-   Aizdomās turamais? Viskardi acis spoži iegailējās no intereses.

-   Tas izrādījās tukšs numurs, šef, Bruneti vērsās pie Patas. Viltus pavediens.

-    Man likās, tas bija vīrietis no fotogrāfijas, Pata neli kās mierā. Viņa vārdu es lasīju ziņojumā, bet esmu pie mirsis.

-    Vai tas pats, kura bildi man rādija jūsu seržants? Viskardi jautāja.

-    Izskatās, ka tas bija viltus gājiens, Bruneti atkārtoja, vainīgi pasmaidīdams. Izrādījās, ka viņam ar šo lietu nevar būt nekāda sakara. Vismaz mēs esam par to pārliecināti.

-    Šķiet, tev bijusi taisnība, Augusto, Pata sacīja, noteikti vēlēdamies atkārtot viesa vārdu. Viņš pagriezās pret Bruneti un ierunājās stingrā balsī: Kas jums ir zināms par tiem diviem, kuru apraksti jums ir?

-    Diemžēl nekas, šef. ļļ

-    Vai esat pārbaudījuši… Pata iesāka, un Bruneti pievērsa viņam nedalītu uzmanību, gaidot, kādi konkrēti priekšlikumi sekos. Vai esat pārbaudījuši parastos avotus? Apakšnieki zināja detaļas.

-    0 jā, šef. Tas bija pats pirmais, ko darījām.

Viskardi parāva uz augšu iestivināto krekla aproci,

pameta skatienu^ uz mirdzošu zelta laukumiņu un, pagriezies pret Patu, sacīja:

-    Negribu tevi kavēt, Pipo, tev jāiet uz pusdienām. Tiklīdz Bruneti izdzirdēja iesauku, viņš pamanīja, ka sāk skandēt to kā mantru: Pipo Pata, Pipo Pata, Pipo Pata.

-    Varbūt tu mums pievienosies, Augusto? Pata jautāja, ignorēdams Bruneti.

-     Nē, nē, man jābrauc uz lidostu. Sieva gaida mani uz kokteiļiem, un tad, kā jau tev teicu, mums vakariņās būs viesi. Viņš noteikti bija Patam pateicis arī viesu vārdus, jo tikai viņu maģiskā spēka pieminēšanas pietika, lai liktu Venēcijas policijas pārvaldes priekšnieka vietniekam plati pasmaidīt un saņemt rokas, it kā viņš priecātos par šo cilvēku klātbūtni šeit, kabinetā. , j

Pata pameta skatienu savā pulksteni, un Bruneti kļuva par aculiecinieku viņa mokām, kad vajadzēja pamest vienu bagātu un ietekmīgu viru, lai ietu pusdienās ar citiem.

-   Jā, man patiesi jāiet. Nevaru likt ministram gaidīt. Viņš nepapūlējās Bruneti dēļ minēt ministra vārdu, un komisārs netika gudrs, vai Pata tā rīkojās tādēļ, ka uz viņu tas neatstās nekādu iespaidu, vai tādēļ, ka viņš to cilvēku nepazīst. Sīka vienība, viņam to tāpat neuzzināt.

Pata piegāja pie piecpadsmitā gadsimta Toskānas armadio*, kas stāvēja blakus durvīm, un izņēma no tā savu rūtaino mēteli. Vispirms uzvilka mēteli pats, tad palīdzēja arī Viskardi.

-    Vai jūs ejat projām? Viskardi jautāja Bruneti, kurš atbildēja piekrītoši. Priekšnieka vietnieks iet uz "Corte Sconta" pusdienās, bet es eju uz Sv. Marka laukumu, kur sēdīšos,kuterī, kas mani aizvedīs uz lidostu. Vai jūs gadījumā neejat uz to pašu pusi?

-    0 jā, eju gan, Viskardi kungs, Bruneti samelojās.

Pata ar Viskardi gāja pa priekšu līdz pārvaldes parādes durvīm. Tur abi viri paspieda viens otram roku un Pata noteica kaut ko par tikšanos ar Bruneti pēc pusdienām. Ārā Pata uzslēja mēteļa apkakli un aizsteidzās pa kreisi. Viskardi pagriezās pa labi, pagaidīja, līdz Bruneti tiek viņam blakus, un devās uz Grieķu tiltu un pāri tam uz Sv. Marka laukumu.

-    Es no tiesas ceru, ka šai lietai drīz tiks pielikts punkts, Viskardi sacīja sarunas ievadam.

-    Jā, es ari, Bruneti piekrita. ■

-    Biju domājis, ka salīdzinājumā ar Milānu šī ir drošāka pilsēta.

-    Tas visādā ziņā ir neparasts noziegums, Bruneti izteica savas domas.

' Skapis. (Itāļu vai.)

Viskardi mirkli apstājās, iesāņus paskatījās komisārā, tad turpināja iet.

-    Pirms pārcēlos uz šejieni, biju pārliecināts, ka Venēcijā visi noziegumi ir neparasti.

-    Katrā ziņā noziegumu te ir mazāk nekā citās pilsētās, taču tie tomēr ir, Bruneti paskaidroja, un mums ir ari noziedznieki.

-    Vai varu uzaicināt jūs uz kādu glāzīti, komisār? Kā jūs venēcieši sakāt "un' ombra"[14]?

-Jā, "un' ombra", jā, labprāt. Abi iegriezās bārā, kuram tobrīd gāja garām, un Viskardi pasūtīja divas glāzes baltvīna.* Kad vīns tika atnests, vienu glāzi viņš pasniedza Bruneti un otru pacēla pats. Un sacīja: Cin, cin[15].bruneti pamāja ar galvu.

Vīns bija ass, nepavisam ne labs. Ja būtu bijis viens, Bru-' neti to nedzertu. Bet tagad viņš nodzēra vēl vienu malciņu, uztvēra Viskardi skatienu un pasmaidīja.

-    Pagājušajā nedēļā es runāju ar jūsu sievastēvu, Vis'i

kardi sacīja.

Bruneti bija prātojis: nez cik laika vajadzēs, kamēr viņš nonāks līdz šimvfaktam? Viņš iedzēra vēl vienu malciņu.

"Jā?

Mums vajadzēja aprunāties par vairākiem jautājumiem.

-Jā?

-     Kad bijām beiguši kārtot biznesa lietas, grāfs ieminējās par jūsu radniecību. Atzīstos, ka sākumā jutos pārsteigts. Viskardi tonis lika saprast, ka pārsteigumu izraisījis atklājums par grāfa iecietību, ļaujot savai meitai precēties ar policistu un jo īpaši ar šo. Par tādu sagadīšanos, jūs saprotat, Viskardi piebilda vienu sekundi vēlāk un pasmaidīja.

-    Protams.

-    Atklāti sakot, mani iepriecināja ziņa, ka esat grāfa radinieks. Bruneti uzmeta viņam jautājošu skatienu. Es domāju tādā nozīmē, ka līdz ar to man radās iespēja runāt ar jums atklāti. Tas ir, ja drīkstu.

-    Lūdzu, kungs.

-    Tad man jāatzīst, ka šajā izmeklēšanā vairākas lietas dara mani nemierīgu.

-    Kādā ziņā, Viskardi kungs?

-    Ne mazā mērā tas, Viskardi iesāka, pagriežoties pret Bruneti ar atklātu, draudzīgu smaidu sejā, kā es jūtos un kā pret mani izturējās jūsu policisti. Viņš apklusa, nodzēra malku vīna, pamēģināja citu smaidu, šoreiz apzināti piesardzīgu. Cerams, es varu runāt atklāti, komisār.

-    Protams, Viskardi kungs. Neko citu es nevēlos.

-    Tad man jāsaka, ka tajā laikā es jutos tā, it kā jūsu policisti izturētos pret mani kā pret aizdomās turamo, nevis upuri. Kad Bruneti neko neatbildēja, Viskardi turpināja: Tas ir, divi atnāca uz slimnīcu un uzdeva jautājumus, kam nebija nekāda sakara ar noziegumu.

-    Ko tad viņi jums jautāja? Bruneti gribēja zināt.

-    Viens prasīja, kā es zinot, kuras gleznas nolaupītas. It kā es tās nepazītu. Un otrais prasīja, vai es pazīstot fotogrāfijā redzamo jauno cilvēku, un izskatījās visai skeptisks, kad teicu, ka nepazīstu.

-    Nu, tagad tas ir noskaidrots, Bruneti sacīja. Viņam ar to nebija nekāda sakara.

-    Bet jaunu aizdomās turamo jums nav?

-    Diemžēl nē, Bruneti atzina, prātodams, kādēļ Viskardi bija ar mieru tik ātri atmest interesi par jaunekli no fotogrāfijas. Viskardi kungs, jūs teicāt, ka jums nedod mieru vairākas lietas. Ta bija tikai viena. Vai drīkstu jautāt, kas vēl jūs uztrauc?

Milānietis pacēla glāzi pie lūpām, tad, neiedzēris vīnu, nolaida roku un sacīja:

-    Esmu uzzinājis, ka ir uzdoti vairāki jautājumi par ma un maniem darījumiem.

Bruneti tēlotā izbrīnā iepleta acis.

-    Es ceru, jūs nedomājat, ka bāžu degunu jūsu privātaj dzīvē, Viskardi kungs.

Viskardi pēkšņi nolika gandrīz pilno glāzi uz letes un sacīja pilnīgi skaidri:

-    Samazgas. Ieraudzījis Bruneti izbrīnu, viņš paskaid roja: Vīns, protams. Baidos, ka neesam izvēlējušies pareizo vietu.

-    Nē, vīns nav sevišķi labs, Bruneti piekrita, noliekot savu tukšo glāzi uz letes blakus Viskardi glāzei.

-    Komisār, es atkārtoju, ka tika uzdoti jautājumi par manām darījumu lietām. No tādiem jautājumiem nekas labs nevar iznākt. Baidos, ka turpmākā iejaukšanās manās privā tajās lietās spiedīs mani meklēt zināmu draugu palīdzību.

-    Un kas tie ir par draugiem, Viskardi kungs?

-    Nebūtu pieklājīgi minēt viņu vārdus. Bet viņi strād, pietiekami augstos posteņos, lai parūpētos, ka es nekļūstu par birokrātiskas vajāšanas upuri. Ja tā notiktu, esmu pārlie cināts, ka viņi iejauktos.

-    Tas jau stipri izklausās pēc draudiem, Viskardi kungs.

-    Nekļūstiet melodramatisks, Bruneti kungs. Labāk būtu to nosaukt par pieņēmumu. Vēl vairāk, jūsu sievastēvs šo pieņēmumu atbalsta. Es zinu, ka runāju arī viņa vārdā, sakot, ka gudrāk būtu, ja jūs šos jautājumus neuzdotu. Es atkārtoju, tiem, kas tos uzdod, nekāda labuma nav bijis.

-    Neesmu īsti drošs, ka es cerētu sagaidīt kādu labumu no tā, kas jebkādā veidā saistīts ar jūsu darījumiem, Viskardi kungs.

Milānietis pēkšņi izvilka no kabatas dažas banknotes un nometa uz letes, pat nepajautājis, cik vīns maksā. Neko nesakot Bruneti, viņš pagriezās un devās uz bāra durvīm. Bruneti viņam sekoja. Ārā bija sācis līt, tās bija rudens vēja atnestās

lietavas. Viskardi apstājās pie durvīm, bet tikai tik ilgi, cik vajadzēja, lai uzlocītu mēteļa apkakli. Nesakot ne vārda, pat nepametis skatienu atpakaļ uz Bruneti, viņš izgāja lietū un aši pazuda aiz stūra.

Bruneti bridi pakavējās bāra durvīs. Pēdīgi, neredzēdams citu izeju, viņš iztina no La Republica lietussargu, atklājot to visā garumā. Tad salocīja laikrakstu, lai būtu parocīgāk, un izgāja lietū. Nospiedis podziņu, viņš atvēra lietussargu, pacēla galvu un redzēja, kā virs viņa izplešas sintētiskais jumols. Ziloņi, priecīgi dejojoši rozā ziloņi. Ar skābā vīna garšu mutē viņš steidzās mājās pusdienot.

24

Pēcpusdienā Bruneti devās atpakaļ uz pārvaldi, pirms tam palūdzis Paolai melno lietussargu. Kādu stundu viņš atbildēja uz pasta sūtījumiem un agri devās projām, aizbildinoties ar tikšanos, lai gan tā bija norunāta ar Rufolo un laika bija vēl vairāk nekā sešas stundas. Atgriezies mājās, viņš izstāstīja Paolai par pusnaktī paredzēto tikšanos, un viņa, kas atcerējās Rufolo no iepriekšējām reizēm, tāpat kā Bruneti, uzskatīja to par izklaidi, par mēģinājumu inscenēt melodrāmu un bija vienisprātis ar vīru, ka šādu vēlēšanos puisī nepārprotami bija radījusi pārāk lielā aizraušanās ar televīziju pēdējā ieslodzījuma laikā. Bruneti nebija Rufolo redzējis kopš beidzamās reizes, kad tas bija sniedzis liecību, un domāja, ka puisis neko daudz nebūs mainījies: labsirdīgs, ar lielām ausīm un bezrūpīgs, pārāk steidzīgs, lai ķertos pie savas dzīves nokārtošanas.

Vienpadsmitos Bruneti izgāja uz balkona, paskatījās debesīs un ieraudzīja zvaigznes. Pusstundu vēlāk viņš pameta māju, pirms tam iegalvojis Paolai, ka atgriezīsies droši vien ap vieniem un lai sieva viņu negaida. Ja Rufolo padosies, tad abiem vajadzēs iet uz policijas pārvaldi, tur sāksies visa tā ķēpa ar ziņojuma pierakstīšanu un pierunāšanu, lai Rufolo to paraksta; kopā visa šī lieta var paņemt vairākas stundas. Bruneti teica, ka tādā gadījumā viņš mēģinās piezvanīt, bet jau tagad zināja, ka sieva ir tā pieradusi pie viņa prombūtnes visneparastākajās stundās, ka, visticamāk, viņa zvanu nedzirdēs, un viņš negribēja pamodināt bērnus.

Piektā maršruta kuteris beidza kursēt deviņos, tādēļ nebija citas izvēles, kā iet kājām. Bruneti pret to nebija iebildumu, īpaši tādā brīnišķīgā mēnesnīcas naktī. Kā gadījās itin bieži, viņš īpaši nedomāja par ceļa mērķi, vienkārši ļāva kājām, kas no gadu desmitiem ilgās staigāšanas bija kļuvušas gudras, iet pa īsāko ceļu. Viņš šķērsoja Rialto tiltu, izgāja cauri Santa Marina baznīcai un tālāk uz Francesco della Vigna. Kā jau šādā stundā parasts, pilsēta bija kā izmirusi; viņš pagāja garām naktssargam, kurš veikalu durvīs sprauda mazus, oranžus četrstūrīšus par pierādījumu, ka naktī te bijis. Bruneti paslīdēja garām restorānam un, palūkojies iekšā, redzēja ap galdu sanākušus, baltās žaketēs ģērbušos viesmīļus, kas pirms došanās mājup tukšoja pēdējo mēriņu. Un kaķi. Sēdoši,'guloši, līkumojoši ap strūklakām, tipinoši. Šie kaķi jau nu nedomāja sevi apgrūtināt ar medīšanu, kaut arī žurku netrūka. Kaķi nepievērsa gājējam uzmanību, jo precīzi zināja stundu, kad cilvēki nāks viņus barot, un nešaubījās, ka šis svešinieks nav no tiem.

Viņš pagāja garām baznīcas San Francesco della Vigna labās puses fasādei, pagriezās pa kreisi un iznāca atpakaļ uz Celestia kuteru piestātni. Sev priekšā viņš skaidri redzēja viadukta aprises ar metāla margām un pakāpieniem, kas veda augšup. Bruneti uzkāpa pa tiem un brīdī, kad nonāca viadukta galā, paskatījās uz priekšu, uz tiltu, kas kā kamieļa kupris pacēlās pāri atvērumam Arsenāla sienā; tas paredzēts piektā maršruta kuteriem, lai varētu izbraukt salai pa vidu uz Sv. Marka piestātni.

Tilts, kā viņš redzēja pilnīgi skaidri, bija tukšs. Neviens, pat Rufolo, nebūtu tāds muļķis, lai rādītos kādai nejauši garāmbraucošai laivai, vismaz ne brīdī, kad viņu meklē policija. Droši vien puisis nolēcis mazajā sērītē otrpus tiltam. Bruneti devās uz tiltu, mirkli ļaujoties dusmu uzplūdam, ka staigā te apkārt vakara vēsumā, kad jebkurš saprātīgs cilvēks atrastos mājās savā gultā. Kāpēc tam trakajam Rufolo vajadzēja tikties ar kādu svarīgu personu? Ja viņš grib satikties ar svarīgu personu, lai nāk uz policijas pārvaldi un runā ar Patu.

Bruneti gāja garām pirmajai no mazajām sērēm, ne garākai par dažiem metriem, un, meklējot Rufolo, pameta skatienu lejup. Mēness sudrabainajā vizmā viņš redzēja, ka mazais laukumiņš ir tukšs, bet redzēja arī to, ka smiltis klāj izmestu ķieģeļu atlūzas, pudeļu lauskas un pāri visam klājas gļotainu, zaļu jūraszāļu slānis. Rufolo jaunskungs rūgti maldās, ja iedomājas, ka Bruneti lēks citu piemēslotā pludmalē, lai papļāpātu ar viņu. Vienu kurpju pāris šonedēļ jau pazaudēts, un tas vairs neatkārtosies. Ja Rufolo grib runāt, tad viņš var vai nu rāpties atpakaļ augšā uz viadukta, vai palikt lejā un runāt tik skaļi, lai Bruneti dzirdētu.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm savā pusē uz cementa tilta, brīdi pastāvēja augšā un tad pa otru pusi nokāpa lejā. Sev priekšā viņš redzēja mazu smilšu pleķīti, tā tālāko malu paslēpa Arsenāla masīvā ķieģeļu mūra izliekums, kas slējās labajā pusē desmit metrus virs Bruneti galvas.

Dažus metrus no salas viņš apstājās un klusi uzsauca:

-    Rufolo. Te Bruneti. Nekādas atbildes.

-    Pepīno, tas esmu es, Bruneti. Joprojām klusums. Mēnesnīca bija tik gaiša, ka meta ēnu, paslēpjot daļu no mazās salas, kas atradās zem viadukta. Bet pēda bija redzama, viena pēda brūnā ādas kurpē un mazliet no apakšstilba. Bruneti pārliecās pāri margām, bet saskatīja tikai pēdu un daļu no kājas, kas pazuda ēnā zem viadukta. Viņš pārrāpās pāri margām, nolēca uz akmeņiem, paslīdēja jūraszālēs un, lai izvairītos no kritiena, atspiedās ar rokām pret zemi. Uzslējies kājās, viņš ķermeni redzēja skaidrāk, kaut arī galva un pleci palika ēnā. Tas arī nebija svarīgi; Bruneti zināja, kas tur guļ. Viena roka atsviesta sāņus, plauksta pie pašas ūdens malas, pirkstu galus viegli skāra sīki vilnīši. Otra roka bija palikusi zem ķermeņa. Bruneti pieliecās un saņēma delnas locītavu, taču pulsu sataustīt neizdevās. Ada bija auksta, mikla no miglas, kas cēlās virs lagūnas. Viņš spēra soli tuvāk, ieejot paēnā, un uzlika plaukstu zēnam uz skausta. Pulsa nebija. Atgriezies atkal mēnesnīcā, Bruneti pamanīja sev uz pirkstiem asinis. Viņš notupās pie ūdens un aši pavēcināja roku pa lagūnas ūdeni, tik netīru, ka doma par to parasti izraisīja riebumu.

Izslējies Bruneti noslaucīja rokas kabatlakatā, no kabatas izņēma zīmuļa lukturīti un paliecās atkal zem tilta. Asinis plūda no liela, vaļēja ievainojuma Rufolo galvas kreisajā pusē. Netālu atradās ērti novietots akmens. Padomā tik: izskatījās tieši tā, it kā puisis, nolecot no tilta, būtu paslīdējis uz akmeņiem un, krītot atmuguriski, pārsitis galvu. Bruneti nemaz nešaubījās, ka arī uz akmens būs asinis, Rufolo asinis.

Virs galvas viņš izdzirdēja klusus soļus un instinktīvi panira zem viadukta. Viņam zem kājām nošņirkstēja akmeņi un ķieģeļi, saceļot apdullinošu troksni. Viņš sarāvās čokurā, muguru atspiedis pret ūdenszālēm klāto Arsenāla sienu. Atkal soļi, tieši virs galvas. Bruneti izvilka pistoli.

-    Komisār Bruneti?

Panika, pazīstamās balss aizdzīta, atkāpās.

-    Vianello, Bruneti sacīja, iznākdams no paslēptuves, pie velna, ko tad tu te dari?

Augšā parādījās Vianello galva, kas liecās pāri margām un lūkojās lejup, kur mēslos, kuri klāja pludmales smiltis, stāvēja Bruneti.

-     Es jums sekoju, kopš pagājāt garām baznīcai pirms piecpadsmit minūtēm. Bruneti neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis, kaut arī domāja, ka ir modrs.

-    Vai tu kādu redzēji?

-     Nē. Es biju tur, lasīju sarakstu laivu piestātnē, mēģinot tēlot cilvēku, kurš nokavējis pēdējo kuteri un tagad nesaprot, kad būs nākamais. Nu, man vajadzēja kādu attaisnojumu, kāpēc es tur atrodos šajā nakts stundā. Pēkšņi Vianello aprāvās, un Bruneti zināja, ka viņš no viadukta ieraudzījis kāju.

-    Tas ir Rufolo? viņš izbrīnījies jautāja. Tas nu par daudz līdzinājās Holivudas filmām.

-Jā. Bruneti atkāpās no līķa un nostājās tieši zem Vianello.

-    Kas notika, šef?

-     Viņš ir miris. Izskatās, ka nokritis. Bruneti saviebās par savu vārdu precizitāti. Tieši tā tas izskatījās.

Policists nometās ceļos un pastiepa kolēģim roku.

-    Vai palīdzēt tikt augšā?

Bruneti palūkojās augšup uz Vianello, tad lejā uz Rufolo kāju.

-     Nē, Vianello, es palikšu te, pie viņa. Pie Celestia pieturas ir telefona būdiņa. Ej un izsauc laivu.

Vianello steigšus devās projām, dziļi izbrīnot Bruneti par troksni, kādu, atbalsojoties visā patiltē, sacēla viņa soļi. Cik klusi viņš atnācis, ja Bruneti nebija dzirdējis soļus līdz brīdim, kad Vianello atradās viņam tieši virs galvas.

Palicis viens, Bruneti atkal izņēma no kabatas lukturīti un no jauna pārliecās Rufolo līķim. Rufolo bija ģērbies tikai biezā svīterī, bez žaketes, tāpēc kabatas bija tikai džinsiem. Aizmugurējā kabatiņā atradās naudasmaks. Parastās lietas: personas apliecība (Rufolo bija tikai divdesmit seši gadi), mašīnas vadīšanas tiesības (ne Venēcijas, tādas bija Bruneti), divdesmit tūkstoši liru, parastais klāsts plastikāta kartīšu un papīra strēmeles ar šā tā uzrakstītiem tālruņa numuriem. Tos viņš apskatīs vēlāk. Puisim uz rokas bija pulkstenis, bet sīknaudas kabatās nebija. Bruneti iebāza naudasmaku atpakaļ upura kabatā un novērsās no līķa. Viņš lūkojās pāri vizuļojošajam ūdenim, tur, kur tālumā varēja redzēt Murāno un Burāno salu ugunis. Mēness tilts klusi gulēja uz lagūnas ūdens virsmas, nebrauca neviena laiva, kas varētu iztraucēt šo mieru. Viena vienīga mirguļojoša sudraba josla savienoja kontinentu ar tālākajām salām. Šis skats atsauca atmiņā kādu Paolas lasītu tekstu tajā naktī, kad viņa pateica, ka gaida Rafaēli, runāja kaut ko par zeltu, kas izkalts līdz papīra plānumam. Nē, ne plāns, bet gaisīgs; tā viņi viens otru mīlēja. Toreiz viņš nebija visu īsti sapratis, pārāk satraukts par jaunajām ziņām, lai mēģinātu iedziļināties angļu valodā. Bet tēls parādījās tagad, kad mēnesnīca gūlās pār lagūnu kā līdz gaisīgumam izkalts sudrabs. Un Rufolo, nabadziņš, muļķa Rufolo, gulēja beigts viņam pie kājām.

Laivas tuvošanos varēja dzirdēt jau pa lielu gabalu, un tad tā, zilajai gaismai riņķojot uz priekšējās kajītes jumta, izšāvās no di Santa Giustina kanāla. Bruneti ieslēdza lukturīti un pagrieza to piebraukušās laivas virzienā kā bākuguni, lai viņi varētu piekļūt pludmalei. Policisti piebrauca, cik tuvu varēja, tad diviem no viņiem vajadzēja uzvilkt garus gumijniekus un brist pa seklo ūdeni uz salu. Viņi atnesa trešo zābaku pāri Bruneti, kurš tos uzāva virs kurpēm un biksēm. Viņš gaidīja pārējos pienākam uz mazās smilšu sēres, noķerts lamatās kopā ar Rufolo, nāvi un pūstošo ūdenszāļu smaku.

Kamēr viņi nofotografēja nogalināto, aizveda līķi un atgriezās policijas pārvaldē uzrakstīt pilnu ziņojumu, pulkstenis jau rādīja trīs no rīta. Bruneti grasījās doties mājās, kad kabinetā ienāca Vianello un nolika uz komisāra galda glīti ar mašīnu aprakstītu papīra lapu.

Esiet tik laipns un parakstiet šo, viņš teica, es parūpēšos, lai tā nonāk tur, kur pienākas.

Bruneti paskatījās uz lapu un redzēja, kas tas bija izvērsts ziņojums par viņa plānu tikties ar Rufolo, tikai rakstīts nākotnes formā. Pametis skatienu uz lapas augšmalu, viņš redzēja vakardienas datumu un to, ka ziņojums adresēts Galvenās policijas pārvaldes priekšnieka vietniekam Patam.

Viens no likumiem, kurus Pata bija ieviesis, kad pirms vairākiem gadiem uzņēmās policijas pārvaldes vadību, bija tas, ka trim komisāriem līdz pusastoņiem vakarā vajadzēja nolikt uz priekšnieka galda sīku ziņojumu par tajā dienā paveikto un iecerētos plānus nākamajai dienai. Tā kā Pata nekad tik vēlu pārvaldē nebija manīts un nekādā gadījumā neieradīsies šeit agrāk par desmitiem no rīta, tad būtu viegli to nolikt viņam uz rakstāmgalda, ja vien Patas kabinetam nebūtu divas atslēgas. Vienu viņš glabāja zelta atslēgu ķēdītē, iekārtu apakšējā pogcaurumā visām vestēm no trīsdaļīgajiem britu uzvalkiem, kuri viņam patika vislabāk. Otra atradās pie leitnanta Skarpas, sicīlieša ar neizteiksmīgu ģīmi, kuru Pata bija atvedis sev līdzi no Palermo un kurš bija neganti uzticīgs savam labvēlim. Tieši Skarpa katru vakaru pusastoņos kabinetu aizslēdza un katru rītu pusdeviņos atslēdza. Viņš arī pārbaudīja, kas atrodas uz priekšnieka galda, kad kabinetu atslēdza.

-    Paldies, Vianello, Bruneti sacīja, izlasījis ziņojuma divas pirmās rindkopas, kuras sīki izskaidroja, ko viņš paredzējis sasniegt, tiekoties ar Rufolo, un kāpēc uzskata, ka svarīgi par to informēt Patu. Noguris Bruneti pasmaidīja un, nepūloties lasīt visu, atdeva atpakaļ Vianello. Bet domāju, ka viņš nenovēršami uzzinās, ka biju nolēmis to darīt uz savu galvu, ka man nebija ne mazākā nodoma viņam to teikt.

Vianello nekustējās.

-   Jūs tikai parakstiet, par pārējo parūpēšos es.

-    Vianello, ko tu taisies ar to darīt?

Ignorēdams jautājumu, Vianello sacīja:

-    Viņš mani divus gadus noturēja pie laupīšanām, vai ne, šef? Kaut arī es lūdzu mani pārcelt. Vianello uzsita papīra lapai pa otru pusi. Ja jūs to parakstīsiet, tad ziņojums rīt no rīta gulēs viņam uz galda.

Bruneti parakstījās un atdeva papīrus Vianello.

-    Paldies, seržant. Pateikšu sievai, ja kādreiz aizsitas durvis un viņa paliek trepēs, lai sauc tevi.

-    Nekādu problēmu. Arlabunakti, šef.

25

Lai ari gulēt Bruneti netika agrāk par četriem no rīta, tomēr policijas pārvaldē viņam izdevās ierasties pulksten desmitos. Uz rakstāmgalda viņš atrada zīmītes, kas vēstīja, ka Rufolo līķa sekcija nolikta uz pēcpusdienu, ka māte informēta par dēla nāvi un ka Galvenās policijas pārvaldes priekšnieka vietnieks Pata vēlētos redzēt Bruneti pie sevis, tiklīdz komisārs ierastos darbā.

Pata un pirms desmitiem rītā. Lai eņģeļu pulki skandē šo vēsti!

Kad Bruneti iegāja Patas kabinetā, Cavaliere pacēla acis un, šķiet, Bruneti to norakstīja uz neizgulēšanās rēķina uzsmaidīja viņam.

-    Labrīt, Bruneti. Jums nudien nevajadzēja nākt uz darbu tādā agrumā pēc pagājušās nakts varoņdarbiem. Varoņdarbiem?

-    Paldies, šef. Priecājos ari jūs redzēt te tik agri.

Pata palaida šo piezīmi gar ausīm un turpināja smaidīt.

-    Rufolo lietu esat atrisinājis teicami. Man prieks, ka beidzot mūsu viedokļi saskan.

Bruneti nebija ne jausmas, par ko viņš runā, tādēļ izvēlējās visgudrāko taktiku.

-    Paldies.

-    Tas ari visam pieliek punktu, vai ne? Es gribu teikt, ka mums gan trūkst vainīgā atzīšanās, bet domāju, prokurors piekritis mūsu piedāvātajam atrisinājumam un nešaubīsies, ka Rufolo bija gribējis noslēgt ar mums vienošanos. Protams, bija muļķīgi ņemt līdzi vainas pierādījumus, bet puisis noteikti bija pārliecināts, ka jūs tikai parunāsieties.

Uz mazās sērltes neviena no gleznām nebija manīta; par to Bruneti varēja likt galvu ķīlā. Taču kādas no Viskardi kundzes dārglietām gan varēja būt noslēptas Rufolo apģērbā. Bruneti bija pārbaudījis tikai mirušā kabatas, tāpēc tādu iespēju nevarēja izslēgt.

-    Kur tad tie bija?

-    Naudasmakā, Bruneti. Nestāstiet man, ka neredzējāt. Tie bija minēti sarakstā, kurā uzskaitītas lietas, kas līķim bijušas klāt atrašanas bridi. Vai jūs neuzkavējāties tik ilgi, lai sastādītu sarakstu?

-    Par to parūpējās seržants Vianello.

-    Ak tā. Pie pirmās pazīmes, kas liecināja par Bruneti pārskatīšanos, Pata kļuva vēl laimīgāks. Tad jūs tos neesat redzējis?

-    Nē, šef. Man žēl, bet laikam būšu palaidis to garām. Kanālmalā bija ļoti slikts apgaismojums. ŠI saruna pamazām zaudēja jebkādu jēgu. Rufolo kabatas portfeli dārglietu nebija, ja vien viņš kaut ko nebija pārdevis par divdesmit tūkstošiem liru.

-    Amerikāņi apsolīja šodien atsūtīt kādu cilvēku, lai apskatās, taču domāju, ka šaubu nav. Tur rakstīts Fostera vārds, un Rosi man teica, ka fotogrāfijā redzamais cilvēks esot viņam līdzīgs.

-    Pase?

Pata plati smaidīja.

-    Dienesta apliecība. Protams. Plastikāta kartītes Rufolo kabatas portfelī, kuras viņš atlika atpakaļ, pat neapskatījis. Pata tikmēr turpināja: Tas ir neapgāžams pierādījums, ka

Rufolo ir tas, kurš nogalināja Fosteru. Amerikānis droši vien izdarīja kādu nepareizu kustību. Muļķīga rīcība, ja uzbrucējam rokā nazis. Un Rufolo droši vien krita panikā, kā nekā tikko iznācis no cietuma. Pata nogrozīja galvu par noziedznieku neapdomību.

-     Sagadīšanās pēc man vakar pēcpusdienā piezvanīja Viskardi kungs, lai pateiktu, ka jaunais cilvēks no fotogrāfijas tonakt tomēr iespējams bijis viņa mājā. Viņš paskaidroja, ka bija pārāk apjucis, lai skaidri domātu. Pata neapmierināti savilka lūpas un piebilda: Un tas, kā jūsu policisti pret viņu izturējās, noteikti nepalīdzēja cietušajam atcerēties. Patas sejas izteiksme mainījās, un no jauna lūpās atplauka smaids. Bet tas viss jau ir aiz muguras, un viņš, šķiet, netur uz mums ļaunu prātu. Tātad iznāk, ka tiem beļģiem bijusi taisnība un Rufolo tur bijis. Droši vien no amerikāņa viņš necik naudas nedabūja un nolēma pamēģināt ienesīgāku laupīšanu.

Pata netaupīja vārdus:

-    Esmu jau par šo lietu runājis ar plašsaziņas līdzekļiem, es teicu, ka jau pašā sākumā mums par iznākumu nebija nekādu šaubu. Amerikāņa slepkavība ir nejaušība. Un tagad, paldies Dievam, tas ir pierādīts. Klausoties Patā, cik atklāti viņš vainu par Fostera noslepkavošanu uzvēla Rufolo, Bruneti saprata, ka par dakteres Pītersas nāves cēloni tā arī uz laiku laikiem paliks nejauša narkotiku pārdozēšana.

Viņam nekas cits neatlika, kā vien mesties zem Patas pārliecības tanka riteņiem.

-    Bet kāpēc viņš tā riskēja, nēsājot sev līdzi amerikāņa dienesta apliecību? Tas taču ir bezjēdzīgi.

Bet Pata stūrēja viņam tieši virsū.

-    Komisār, Rufolo noteikti skrien ātrāk par jums, tādēļ iespēja, ka apliecību pie viņa atradīs, bija minimāla. Bet varbūt viņš to aizmirsa.

-    Par pierādījumiem, kas saista ar slepkavību, cilvēki parasti neaizmirst, šef.

Pata nemaz neklausījās.

-    Es pateicu avīžniekiem, ka mums bija iemesls turēt to puiku aizdomās par amerikāņa noslepkavošanu jau no paša sākuma un tāpēc jūs gribējāt ar viņu runāt. Viņš, visticamāk, baidījās, ka esam tikuši viņam uz pēdām, un domāja, ka varēs vienoties ar mums par kādu vieglāku nodarījumu. Bet varbūt vainu par amerikāņa nāvi Rufolo gribēja uzgrūst kādam citam. Fakts, ka viņa kabatā bija Fostera apliecība, izgaisina visas šaubas par to, kas ir slepkava. Nu, par to Bruneti bija pārliecināts: šis fakts noteikti izgaisinās jebkādas šaubas. Galu galā tāpēc taču jūs gājāt tikties ar viņu, vai ne? Sakarā ar amerikāni? Kad Bruneti neatbildēja, Pata atkārtoja jautājumu: Vai ne tā, komisār?

Briļneti atvairīja jautājumu ar vienu galvas kustību un uzdeva pretjautājumu:

-    Vai esat par to kaut ko teicis prokuroram?

-    Protams. Kā jūs domājat, ko tad es visu rītu darīju? Prokurors, tāpat kā es, ir pārliecināts, ka lieta ir atklāta un izbeigta. Rufolo nogalināja amerikāni, mēģinot viņu aplaupīt, tad gribēja dabūt vairāk naudas un apzaga Viskardi palazzo.

Bruneti vēl pēdējo reizi mēģināja visām šīm runām piešķirt kādu jēgu.

-    Šie divi noziegumi uzbrukums uz ielas un gleznu zādzība ir pilnīgi atšķirīgi.

Pata pacēla balsi:

-Komisār, ir pierādījumi, kas liecina, ka Rufolo bijis iesaistīts abos. Ir personu apliecinošs dokuments un jūsu beļģu liecinieki. Agrāk jūs bijāt gatavs ticēt, ka viņi laupīšanas naktī redzējuši Rufolo. Un tagad Viskardi domā, ka atceras puisi. Viņš lūdzis iespēju vēlreiz aplūkot fotogrāfiju, un, ja viņš atpazīs šo cilvēku, tad nekādu šaubu vairs nebūs.

Pierādījumu ir vairāk, nekā nepieciešams, lai pārliecinātu mani, un vairāk, nekā nepieciešams, lai pārliecinātu prokuroru.

Bruneti spēji atgrūda krēslu un piecēlās.

-    Vai tas būtu viss, šef?

-     Biju cerējis, ka jūs priecāsieties vairāk, Bruneti, Pata patiesi brīnījās. Pagājušās nakts notikumi pieliek punktu amerikāņa lietai, bet atrast Viskardi gleznas un nodrošināt, lai viņš tās dabū atpakaļ, būs grūtāk. Gluži par varoni jūs nevar saukt, jo jūs Rufolo neaizturējāt. Bet jūs noteikti to būtu izdarījis, ja viņš nebūtu nokritis no viadukta. Minēju jūsu vārdu sarunā ar žurnālistiem.

Tas Patam droši vien nācās grūtāk nekā atdot Bruneti savu pirmdzimto dēlu. Dāvinātam zirgam zobos neskatās.

-    Paldies, šef.

-    Protams, es liku skaidri saprast, ka jūs sekojāt maniem ieteikumiem, neaizmirstiet, ka es jau no paša sākuma turēju aizdomās. Rufolo. Galu galā viņu izlaida no cietuma tikai nedēļu pirms tam, kad viņš nogalināja amerikāni.

-Jā, šef.

Pata nevarējajimties.

-    Žēl gan, ka neesam atraduši Viskardi kunga gleznas. Mēģināšu šodien iegriezties palazzo, lai pats viņam to pateiktu.

-    Vai viņš ir te?

-Jā, vakar telefonsarunā viņš ieminējās, ka šodien braukšot uz Venēciju. Viņš izteica vēlēšanos ienākt pārvaldē un vēlreiz apskatīties fotogrāfiju. Kā jau teicu, tad izgaistu pēdējās šaubas.

-    Kā jūs domājat, vai Viskardi kungs ļoti pārdzīvotu, ja mums neizdotos atrast gleznas?

-    0, Pata iesaucās, acīmredzot viņš jau bija par to domājis. Protams. Cilvēks, kuram pieder kolekcija, dziļi izjūt savas gleznas. Dažiem cilvēkiem māksla ir kā dzīva būtne.

-    Domāju, ka kaut ko tādu Paola jūt pret Kanaleto.

-    Pret ko?

-    Kanaleto. Viņš bija venēciešu gleznotājs. Paolas tēvocis mums vienu gleznu uzdāvināja uz kāzām. Ne pārāk lielu. Bet, šķiet, viņa tai ļoti pieķērusies. Visu laiku gribu pierunāt, lai viņa bildi piekar dzīvojamā istabā, bet viņa tur to virtuvē. Diez kāda atriebība jau tā nebija, taču tomēr kaut kas.

Izklausījās, ka Patam aizžņaugtos rīkle.

-    Virtuvē?

-Jā, priecājos, ka arī jums tā liekas savāda vieta gleznu turēšanai. Es viņai to pateikšu. Laikam iešu paskatīties, ko Vianello paveicis. Es viņam lūdzu šo to nokārtot.

-    Lieliski, Bruneti. Gribēju izteikt jums atzinību par labi paveiktu darbu. Viskardi kungs bija ļoti apmierināts.

-    fateicos, šef, Bruneti sacīja, virzoties uz durvīm.

-    Viņš ir mēra draugs, jūs zināt.

-    A, Bruneti novilka, nē, to es nezināju. Bet to vajadzēja zināt.

Stāvu zemāk Vianello sēdēja pie sava rakstāmgalda. Kad ienāca Bruneti, viņš pacēla galvu un pasmaidīja.

-    Cik dzirdu, jūs šorīt esat varonis.

-    Kas vēl bija rakstīts tajā papīrā, ko es vakar parakstīju? Bruneti bez kādiem ievadiem noprasīja.

-    Tur bija rakstīts, ka, jūsuprāt, Rufolo bijis iesaistīts amerikāņa nogalināšanā.

-Tas ir smieklīgi. Tu taču pazini Rufolo. Viņš laistos lapās, ja kāds viņam kaut tikai uzkliegtu.

-Viņš tikko bija nosēdējis divus gadus. Iespējams, ka viņš mainījies.

-    Vai tu patiesi tā domā?

-    Tas nav izslēgts.

-    Ne jau to es tev jautāju, Vianello. Es gribu zināt, vai tu tici, ka viņš ir slepkava?

-Ja viņš nav slepkava, kāpēc viņa makā tika atrasta amerikāņa apliecība?

-    Tātad tu tam tici?

-   Jā. Vismaz domāju, ka tas ir iespējams. Kāpēc jūs tam neticat?

Tādēļ, ka grāfs bija viņu brīdinājis Bruneti tikai tagad redzēja to kā brīdinājumu par Gambereto saistību ar Viskardi. Un ari to, ka Viskardi draudiem nebija nekāda sakara ar Bruneti vadīto izmeklēšanu palazzo aplaupīšanas lietā. Viskardi bija brīdinājis viņu neturpināt izmeklēt abu amerikāņu slepkavības, ar kurām nabaga muļķa Rufolo nebija nekāda sakara un kuras, kā Bruneti tagad zināja, paliks nesodītas.

Domas no abiem mirušajiem amerikāņiem pievērsās Rufolo, kurš pēdīgi bija ticis pie, kā pats uzskatīja, branga ķēriena un kurš lielījās mātes priekšā ar saviem ietekmīgajiem draugiem. Viņš bija aplaupījis palazzo un izdarījis pat to, ko ietekmīgais draugs bija viņam licis, iekaustījis viņu, kaut arī tas nepavisam nebija raksturīgi Rufolo. Interesanti, kad puisis bija apjēdzis, ka Viskardi kungs iesaistīts krietni nopietnākās lietās nekā savu gleznu zagšanā? Viņš bija minējis trīs 'lietas, kas Bruneti varētu interesēt, tās noteikti bija gleznas -, tomēr kabatas portfelī atradās tikai viena. Kas to tur ielicis? Vai Rufolo kaut kādā veidā bija ticis pie Fostera apliecības un glabāja to sarunai ar Bruneti kā darījuma noslēgšanai nepieciešamu nodrošinājumu? Vai, vēl trakāk, viņš mēģinājis iebiedēt Viskardi, ka zina par apliecību un zina arī, ko tas nozīmē? Vai arī viņš šajā spēlē bijis tikai lētticīgs, neko nezinošs bandinieks, viens no neskaitāmajiem sīkajiem spēlētājiem, tāpat kā Fosters un Pītersa, kurus kādu laiku izmanto un tad aizsviež, kad tie uzzinājuši ko tādu, kas apdraud lielos dūžus? Vai apliecību makā ielika tas pats cilvēks, kas ar akmeni nosita Rufolo?

Vianello aizvien vēl sēdēja pie galda un savādi vērās priekšniekā, bet Bruneti nebija, ko teikt, viņam nebija atbildes, kas policistu pārliecinātu. Tāpēc, ka viņš bija gandrīz vai varonis. Viņš uzkāpa augšā savā kabinetā, aizvēra durvis un stundu skatījās ārā pa logu. Uz sastatnēm ap Sv. Lorenco baznīcu bija parādījušies daži strādnieki, taču nekādi nevarēja saprast, ko viņi tur dara. Uz jumta neuzkāpa neviens, tāpēc flīzes palika neaizskartas. Tāpat neizskatījās, ka viņiem rokās būtu jebkādi darbarīki. Strādnieki staigāja pa sastatnēm dažādos stāvos, kāpelēja augšup lejup pa kāpnēm, kas stāvus savienoja, sanāca kopā, parunājās un atsāka kāpelēšanu. Tas viss ļoti līdzinājās skudru darbīgajai rosībai: likās, ka viņiem ir kāds nolūks, kaut vai tikai tādēļ, ka darbošanās norisa tik enerģiski, bet neviens cilvēks nespētu pateikt, kāds šis nolūks ir.

Iezvanījās telefons, un Bruneti novērsās no loga, lai paceltu klausuli.

-    Bruneti.

-    Komisār Bruneti, te majors Ambrodžani no amerikāņu karabāzes Vičencā. Mēs nesen tikāmies sakarā ar amerikāņu karavīra nogalināšanu Venēcijā.

-    Ak jā, major, Bruneti teica pēc pauzes, kas bija gana ilga, lai tas, kurš noklausījās, noprastu, ka viņš majoru atceras tikai ar grūtībām. Kā varu jums palīdzēt?

-Jūs jau esat palīdzējis, Bruneti kungs, vismaz maniem amerikāņu kolēģiem, atrodot jaunā cilvēka slepkavu. Zvanu, lai pateiktos personīgi un arī bāzes atbildīgo darbinieku vārdā.

-    Ā, ārkārtīgi laipni, major. Pateicos. Protams, viss, kas var palīdzēt Amerikai, īpaši tās valdības struktūrām, tiek darīts ar prieku.

-    Cik jauki jūs to pateicāt, Bruneti kungs. Noteikti nodošu jūsu teikto vārds vārdā.

-Jā, dariet gan tā, major. Vai varu jums vēl kā palīdzēt?

-    Laikam jau jālūdz novēlēt man veiksmi, Ambrodžani māksloti iesmējās.

-    Ar lielāko prieku, major, bet kādēļ?

-    Mani pārceļ citā darbā.

-    Uz kurieni?

-    Uz Sicīliju. Ambrodžani balss, izrunājot šo vārdu, palika pilnīgi mierīga un nepauda nekādas emocijas.

-Jums gan veicas, major. Esmu dzirdējis, ka tur esot lielisks klimats. Kad dosieties projām?

-    Nedēļas nogalē.

-    Ā, tik drīz? Kad jums pievienosies ģimene?

-    Baidos, ka tas nebūs iespējams. Man uzticēts komandēt nelielu vienību kalnos, un mums nav atļauts ņemt līdzi ģimenes.

-    Man ļoti žēl, major.

-    Nu, tas jau pieder pie dienesta policijā.

-   Jā, laikam gan. Vai mēs šeit vēl kaut kā varam būt jums noderīgi,major?

-    Nē, komisār. Vēlreiz pieņemiet manu amerikāņu kolēģu pateicību.

-    Paldies, major. Un lai jums veicas, Bruneti teica, tie bija vienīgie patiesie vārdi šajā sarunā. Viņš nolika klausuli un atgriezās pie sastatņu pētīšanas. Vīri bija pazuduši. Vai arī viņi, Bruneti iešāvās prātā, aizsūtīti uz Sicīliju? Uz mēnesi? Diviem? Viņam bija piemirsies, cik ilgi vēl Ambrodžani atlicis līdz iešanai pensijā. Bruneti cerēja, ka tik ilgi viņš novilks.

Atkal atgriezās domas par trim jaunajiem cilvēkiem, kas visi miruši varmācīgā nāvē, bandinieki, kurus brutāla roka noslaucījusi no spēles galda. Līdz šim brīdim tā varēja būt tikai Viskardi roka, bet Ambrodžani pārcelšana nozīmēja, ka iesaistīti citi, spēcīgāki spēlētāji, kas tikpat viegli spētu notraukt no šaha dēlīša gan viņu, gan majoru. Bruneti atcerējās burtus uz tiem ar nāvi pildītajiem maisiem. "ASV valdības īpašums". Pār muguru pārskrēja drebuļi.

Meklēt lietu, lai noskaidrotu adresi, komisāram nevajadzēja. Viņš izgāja no pārvaldes un kājām devās uz Rialto tiltu, neko neredzot, nejūtīgs pret garāmslīdošo pasauli. Pie Rialto tilta doma, ka jāiet tālāk, pēkšņi uzdzina milzu nogurumu, tāpēc viņš sagaidīja pirmā maršruta kuteri un izkāpa otrajā pieturā San Stae. Lai arī te Bruneti bija pirmoreiz, kājas pašas aiznesa līdz pareizajām durvīm; Vianello bija teicis likās, ka pirms vairākiem mēnešiem, kur tas ir. Bruneti piezvanīja, nosauca savu vārdu, un durvis ar klikšķi atvērās.

Pagalms bija mazs, bez jebkādiem augiem, pakāpieni, kas veda augšup, drūmi pelēki. Bruneti sasniedza kāpņu augšgalu un pacēla roku, lai pieklauvētu pie durvīm, bet nepaguva, jo Viskardi tās jau vēra vaļā.

Zilums zem acs bija gaišāks, gandrīz vai izzudis. Toties smaids bija tāds pats.

-    Kāds patīkams pārsteigums, komisār. Lūdzu, nāciet iekšā. Viņš pastiepa plaukstu, bet, kad Bruneti to ignorēja, nolaida to itin dabiski un satvēra durvju rokturi.

Bruneti iegāja priekšnamā un ļāva Viskardi durvis aizvērt. Viņam uzmācās nepārvarama vēlēšanās iesist šim cilvēkam, pastrādāt kādu fiziskas vardarbības aktu, nodarīt viņam sāpes. Bet viņš sekoja miljonāram lielā, plašā salonā, no kura pavērās skats uz pagalma dārzu.

-    Kā varu jums palīdzēt, komisār? Viskardi jautāja, aizvien vēl ievērodams pieklājību, tomēr ne tik daudz, lai piedāvātu policistam apsēsties vai kaut ko iedzert.

-    Kur jūs bijāt pagājušajā naktī, Viskardi kungs?

Namatēvs pasmaidīja, ļaujot skatienam kļūt maigam

un sirsnīgam. Jautājums viņu ne mazākajā mērā neizbrīnīja.

-    Tur, kur katrs kārtīgs cilvēks naktī atrodas: mājās, kopā ar sievu un bērniem.

-    Šeit?

-    Nē, es biju Milānā. Un, lai aizsteigtos priekšā jūsu nākamajam jautājumam, pateikšu, ka tur bija ari citi cilvēki divi viesi un trīs kalpotāji.

-    Kad ieradāties šeit?

-    Šorīt, ar agro lidmašīnu. Viskardi pasmaidīja un izvilka no kabatas mazu, zilu kartona gabaliņu. Un kāda veiksme, ka man vēl saglabājies iekāpšanas talons. Viņš sniedza to Bruneti. Vai vēlaties apskatīt, komisār?

Bruneti ignorēja šo žestu.

-    Mēs atradām to jauno cilvēku no fotogrāfijas, viņš sacīja.

-Jauno cilvēku? Viskardi pārjautāja, apklusa un tad Jāva sejā atplaukt izteiksmei, kas liecināja par atcerēšanos. Ak jā, jaunais noziedznieks, kura attēlu man rādīja jūsu seržants. Vai priekšnieka vietnieks jums sacīja, ka tagad es, iespējams, viņu atceros? Tā kā Bruneti atstāja bez ievērības arī šo jautājumu, Viskardi turpināja: Vai man jāsaprot, ka esat viņu arestējuši? Ja tas nozīmē, ka dabūsiet atpakaļ gleznas, tad mana sieva būs sajūsmā.

-    Viņš ir miris.

-    Miris? Viskardi jautāja, savelkot vienu uzaci izbrīnā uz augšu. Cik neveiksmīgi. Vai miris dabiskā nāvē? viņš ieprasījās, tad apklusa, it kā apsverot nākamo jautājumu. Vai varbūt narkotiku pārdozēšana? Esmu dzirdējis, ka tā gadoties, īpaši jauniem cilvēkiem.

-    Nē, tā nebija narkotiku pārdozēšana. Viņš ir noslepkavots.

-    0, man ļoti žēl, bet izklausās, ka pēdējā laikā tādas lietas notiek itin bieži, vai ne? Viskardi pasmaidīja par savu mazo joku un painteresējās: Un vai viņš galu galā bija vainīgs laupīšanā?

-    Ir pierādījumi, kas viņu ar šo noziegumu saista.

Viskardi samiedza acis, bez šaubām, gribēdams parādīt

lēnām ataustošu izpratni.

-    Tad tas vīrietis, ko tonakt redzēju, patiesi bija viņš? -Jā, jūs redzējāt viņu.

-    Vai tas nozīmē, ka drīz dabūšu atpakaļ savas gleznas? -Nē.

-    A, žēl gan. Mana sieva būs vīlusies.

-      Mēs atradām pierādījumus, ka viņš bijis saistīts ar citu noziegumu.

-    Ak tā? Ar kādu?

-    Ar amerikāņu karavīra slepkavību.

-Jūs un pārvaldes priekšnieka vietnieks Pata noteikti esat apmierināti, ka izdevies atrisināt ari šo noziegumu.

-    Priekšnieka vietnieks ir apmierināts.

-    Un jūs ne? Kāpēc tā, komisār?

-   Jo puisis nebija slepkava.

-    Izklausās, ka jūs par to esat absolūti pārliecināts.

-    Es esmu absolūti pārliecināts.

Viskardi izmēģināja vēl vienu smaidu, ļoti plānu.

-    Baidos, dottore, ka es būtu krietni apmierinātāks, ja jūs būtu tikpat cieši pārliecināts, ka atradīsiet manas gleznas.

-    Varat būt drošs, ka atradīšu, Viskardi kungs.

-    Tas ir ļoti cerīgi, komisār. Viņš pavilka uz augšu krekla aproci, uzmeta acis pulkstenim un teica: Bet nu jums mani diemžēl jāatvaino. Es gaidu draugus uz pusdienām. Pēc tam man ir darījumu tikšanās, un man nudien jāpošas uz staciju.

-    Tātad tikšanās nav sarunāta Venēcijā? Bruneti jautāja. Viskardi acīs uzmutuļoja neviltota sajūsma. Viņš centās

to apspiest, bet veltīgi.

-    Nē, komisār. Tā nenotiek Venēcijā. Tā notiek Vičencā. Bruneti savas lielās dusmas pārnesa mājās, un tās sēdēja

viņa ģimenes vidū pie galda, kamēr viņi ieturēja maltiti. Viņš centās atbildēt uz jautājumiem, centās pievērst uzmanību tam, ko ģimenes locekļi teica, bet, kamēr Kjara stāstīja par kādu šorīt klasē notikušu atgadījumu, viņš redzēja Viskardi viltīgo, līksma triumfa apstaroto smīnu; kad Rafi pasmaidīja par mātes teikto, Bruneti atcerējās Rufolo stulbo, vainīgo smaidiņu pirms diviem gadiem, kad viņš bija izņēmis šķēres no mātes paceltās rokas un lūdzis, lai viņa saprot, ka komisārs tikai dara savu darbu.

Viņš zināja, ka Rufolo mirstīgās atliekas mātei tiks atdotas šopēcpusdien, kad būs pabeigta līķa sekcija un noskaidrots nāves cēlonis. Bruneti nešaubījās par tā formulējumu: sitiena pēdas uz mirušā galvas precīzi atbildīs akmens konfigurācijai, kurš atradās netālu no līķa uz mazās sērites; kas var noteikt, vai trieciens saņemts krītot vai kā citādi? Un kuram tas rūp, ja Rufolo nāve visu tik skaisti atrisina? Varbūt, tāpat kā gadījumā ar dakteri Pītersu, puiša asinīs tiks atklāts alkohols, tādējādi vēl ticamāku padarot kritiena versiju. Bruneti lieta bija atrisināta. Faktiski abas, jo amerikāņa slepkava pilnīgi nejauši izrādījies arī Viskardi gleznu zaglis. Ar šo domu Bruneti atgrūda krēslu no galda, nepievēršot uzmanību trim acu pāriem, kas noskatījās viņam pakaļ. Neko nepaskaidrojis, viņš izgāja no mājas un devās uz civilo slimnīcu, kur, kā viņš zināja, šobrīd atradās Rufolo līķis.

Kad viņš nonāca līdz Sv. Jāņa un Pāvila laukumam, labi, pat pārāk labi zinādams ceļu, kur jāiet, viņš devās iekšā slimnīcā, nemaz nemanot apkārtējos cilvēkus. Kad viņš pagāja garām rentgena nodaļai un iegriezās koridorā, kas veda uz patoloģiskās anatomijas nodaļu, cilvēkus ignorēt kļuva neiespējami, tik daudz to šķita sanācis šaurajā gaitenī. Viņi nekur negāja, tikai stāvēja mazās grupiņās un, galvas kopā sabāzuši, sarunājās. Daži, kas nepārprotami bija pacienti, bija ģērbušies pidžamās un halātos; dažiem mugurā bija baltie sanitāru uzsvārči. Tieši pie ieejas patoloģiskās anatomijas nodaļā Bruneti redzēja uniformu, kas likās pazīstamāka: aizvērto durvju priekšā stāvēja Rosi, vienu roku viņš bija pacēlis augšup žestā, kas brīdināja ziņkārīgos netuvoties.

Kas par lietu, Rosi? Bruneti jautāja, izlauzies līdz vērotāju pulciņa pirmajai rindai.

-      īsti nezinu. Pirms pusstundas saņēmām izsaukumu. Zvanītājs teica, ka kāda veca sieviete no kaimiņos esošā pansionāta sajukusi prātā un ārdās pa slimnīcu. Atbraucām kopā ar Vianello un Mioti. Viņi iegāja iekšā, bet es paliku te, lai neļautu ieiet nepiederošiem.

Bruneti apgāja apkārt Rosi un atgrūda durvis uz patoloģiskās anatomijas nodaļu. Skats, kas pavērās komisāra acīm, līdzinājās ārpusē redzamajai ainai: cilvēki stāvēja mazās grupiņās un, sabāzuši kopā galvas, sarunājās. Vienīgi te visi cilvēki bija ģērbušies slimnīcas darbinieku baltajos halātos. Visā telpā skanēja vārdi un frāzes. "Impazzita", "terrible", "che paura", "vecchiaccia"'. Tas pilnībā atbilda Rosi teiktajam, bet neviesa nekādu skaidrību par notikušo.

Bruneti devās uz durvīm, kas veda uz telpām, kur notiek līķu sekcijas. To ieraudzījis, viens no sanitāriem atgāja no grupiņas cilvēku, ar kuriem bija sarunājies, un nostājās Bruneti ceļā.

-    Tur jūs nevarat iet. Tur ir policija.

-    Es pats esmu policija, Bruneti sacīja un gāja sanitāram garām.

-    Varēsiet iet tikai tad, kad uzrādīsiet dienesta apliecību, vīrietis iebilda un uzlika roku Bruneti uz krūtīm, lai viņu apturētu.

Vīrieša stingrā nostāja no jauna atmodināja milzīgo niknumu, ko komisārs juta pret Viskardi; viņš atgrūda sanitāra roku, pirkstiem neviļus savelkoties dūrē. Vīrietis soli atkāpās, un ar šo nelielo kustību pietika, lai Bruneti atjēgtos. Ar spēku atliecis pirkstus, viņš iebāza roku kabatā, izņēma kabatas portfeli un parādīja sanitāram dienesta apliecību. Šis cilvēks tikai darīja savu darbu.

-    Es tikai daru savu darbu, viņš sacīja un pagriezās, lai atvērtu Bruneti durvis.

-    Paldies, Bruneti pateicās, paejot garām, bet acis viņam neieskatījās.

Telpas otrā malā viņš ieraudzīja Vianello un Mioti. Abi bija pieliekušies maza auguma vīrietim, kas sēdēja uz krēsla un spieda pie galvas baltu dvieli. Vianello turēja rokā piezīmju grāmatiņu un, kā likās, iztaujāja cietušo. Bruneti tuvojoties, visi trīs palūkojās uz viņu. Un viņš pazina trešo viru, dakteri Otavio Bonaventuru, Ričardi asistentu. Jaunais ārsts sveicinādams pamāja, tad aizvēra acis un atgāza galvu, spiežot dvieli pie pieres.

-    Kas te notiek? Bruneti jautāja.

-    Tieši to mēs pūlamies noskaidrot, šef, Vianello atbildēja, pamādams ar galvu uz Bonaventuras pusi. Pirms pusstundas saņēmām izsaukumu no ārā sēdošās māsas, viņš sacīja, acīmredzot domādams pieņemamo telpu. Viņa teica, ka vienam no ārstiem uzbrukusi traka sieviete, un mēs, cik ātri spējām, steidzāmies šurp. Liekas, sanitāri pat divatā nespēja trakojošo savaldīt.

-Trijatā, Bonaventura izlaboja, vēl aizvien turēdams acis aizvērtas.

-    Kas notika?'

-    Mēs nezinām. To mēs cenšamies noskaidrot. Kad ieradāmies, viņa jau bija prom, bet mēs nezinām, vai viņu aizveduši sanitāri. Mēs nezinām neko, Vianello sacīja, nemaz nepūlēdamies slēpt apmulsumu. Trīs vīri un nevar savaldīt sievieti.

-    Doktor Bonaventura, Bruneti sacīja, vai varat mums pastāstīt, kas te notika? Kas jums kaiš?

Uzrunātais tikko jaušami pamāja. Viņš atņēma dvieli no galvas, un Bruneti ieraudzīja dziļu, asiņojošu rievu, kas sākās pie uzacs un pazuda matos virs auss. Ārsts pagrozīja dvieli, lai atrastu tīru vietu, un atkal piespieda pie brūces.

-    Es sēdēju tur, pie rakstāmgalda, viņš iesāka, neapgrūtinādams sevi ar rādīšanu uz vienīgo rakstāmgaldu šajā telpā, kārtoju papīrus, un pēkšņi te uzradās tā veča, kliegdama, pilnīgi jukusi. Viņa metās man virsū, viņai kaut kas bija rokā. Nezinu, kas, varbūt tikai soma. Viņa kliedza, bet es nezinu, ko viņa sacīja. Jo nesapratu, ko viņa runā, varbūt biju pārāk izbrīnīts. Vai nobijies. Viņš atkal pagrozīja dvieli; asiņošana negribēja mitēties.

-    Viņa pienesās pie rakstāmgalda, iesita man pa galvu un sāka plēst visus papīrus, kas bija uz galda. Tad iesteidzās sanitāri, bet viņa trakoja pilnīgā histērijā. Vienu no sanitāriem viņa notrieca zemē, un otrs paklupa pār nokritušo. Nezinu, kas notika turpmāk, jo man acīs salija asinis. Bet, kad tās noslauclju, trakā jau bija prom. Divi no sanitāriem vēl gulēja te uz grīdas, bet vecenes vairs nebija.

Bruneti paskatījās uz Vianello, kurš atbildēja:

-    Nē. Ārā viņas nav. Viņa vienkārši ir pazudusi. Runāju ar divigm sanitāriem, bet viņi nezina, kas noticis ar sievieti. Mēs zvanījām uz Casa di Riposo[16], lai noskaidrotu, vai viņiem nav aizbēdzis kāds pacients, bet neesot. Bija pusdienas laiks, tāpēc viņi viegli varēja visus saskaitīt.

Bruneti atkal pievērsās Bonaventuram.

-    Vai jums, dakter, ir kāda nojausma, kas šī sieviete varētu būt?

-    Nē. Ne mazākās. Nekad agrāk neesmu viņu redzējis. Nav ne jausmas, kā viņa tika te iekšā.

-    Vai jūs apmeklējāt pacientus?

-    Nē, es jums jau teicu, ka kārtoju dokumentus, rakstīju piezīmes. Un nedomāju, ka viņa ienāca no uzgaidāmās telpas. Man liekas, ka viņa uzradās no turienes. Viņš norādīja uz durvīm otrā istabas galā.

-    Kas tur ir?

-    Morgs. Apmēram pirms pusstundas biju beidzis tur darbu un tagad rakstīju slēdzienu.

Bonaventuras juceklīgā stāsta laikā Bruneti bija piemirsis savas dusmas. Tagad pēkšņi viņu pārņēma aukstums, kas iespiedās līdz kaulu smadzenēm, bet tas nebija niknums.

-    Kā viņa izskatījās, dakter?

-    Maza, apaļīga kundzīte, ģērbusies viscaur melnā.

-    Kādu slēdzienu jūs rakstījāt, dakter?

-    Es jau teicu, sekcijas.

-    Kādas sekcijas? Bruneti nelikās mierā, lai arī zināja, ka jautāt ir lieki.

-    Kā viņu sauca? Tas jauneklis, ko vakarnakt atveda. Ridžeti? Ribelli?

-    Nē, dakter. Rufolo.

-Jā, tieši tā. Tikko biju beidzis. Viņš ir aizšūts. Piederīgajiem vajadzēja ierasties viņam pakaļ divos, bet es beidzu mazliet ātrāk un, pirms ķēros pie nākamā, mēģināju uzrakstīt slēdzienu.

-    Vai varat atcerēties jebko no viņas sacītā, doktor?

-    Es jau teicu. Es neko nesapratu.

-    Lūdzu, pamēģiniet atcerēties, doktor, Bruneti sacīja, pūloties saglabāt"'rāmu balsi. Tas varētu būt svarīgi. Kādas frāzes. Bonaventura klusēja, tāpēc Bruneti uzdeva uzvedinošu jautājumu: Vai viņa runāja itāliski, doktor?

-    It kā. Daži vārdi bija itāliski, bet pārējais kaut kādā dialektā, neko briesmīgāku es neesmu dzirdējis. Bonaventuras dvielī vairs nebija nevienas tīras vietiņas. Man liekas, es iešu, lai saved to kārtībā, viņš paziņoja.

-    Vienu mirklīti, doktor. Vai jūs vispār sapratāt kādu vārdu?

-    Nu, protams, viņa auroja: "Bambino, bambino,"* bet tas jauneklis nebija viņas bambino. Viņa noteikti bija par vecu. Nebija vis, bet Bruneti neredzēja iemeslu to teikt.

-    Vai sapratāt vēl kaut ko, doktor? Bruneti tincināja ievainoto ārstu.

Bonaventuras plakstiņi noslīga sāpju un atmiņu izraisītā smagumā.

-    Viņa teica "assassino"", bet man liekas, ka tā viņa sauca mani. Viņa draudēja mani nogalināt, tomēr tikai iesita. Tas bija bezjēdzīgi. Ne vārdi, nejēga, tikai troksnis, kā dzīvnieks. Šķiet, tajā brīdī ieradās sanitāri.

Novēršoties no ārsta un pamājot uz morga durvīm, Bruneti jautāja:

-    Vai līķis ir tur?

-Jā, es jau teicu. Ģimenei paziņoja, lai brauc pakaļ divos.

Bruneti piegāja pie durvīm un tās atvēra. Tur, tikai dažus metrus no ieejas, uz metāla ratiņiem, kails, atklāts visu acīm, gulēja Rufolo. Palags, ar ko līķis bija apklāts, gulēja kaudzītē uz grības, it kā kāds to būtu norāvis un aizmetis.

Bruneti paspēra dažus soļus uz priekšu un palūkojās uz jauno vīrieti. Līķis gulēja ar seju, vērstu prom no Bruneti, tāpēc viņš varēja redzēt robaino līniju matos, norādot, kur skalps bija atgriezts, lai Bonaventura varētu izpētīt smadzeņu bojājumu. Uz krūtīm un vēdera bija redzams garš, pēc tauriņa shēmas izdarīts šuvums, tādas pašas baismīgas līnijas bija stiepušās pa jaunā amerikāņa spēcīgo ķermeni. Kā kompasa adatas apvilkta līnija nāves loks bija novilkts precīzi un nekļūdīgi, atvedot Bruneti tur, no kurienes viņš bija sācis.

Viņš atstāja Rufolo mirstīgās atliekas un atgriezās priekštelpā. Kāds cits vīrietis baltā uzsvārcī liecās pār Bonaventuru un uzmanīgi ar pirkstiem taustīja brūces malas. Bruneti pamāja Vianello un Mioti, bet viņi nepaguva pakustēties, kad Bonaventura paskatījās uz komisāru un sacīja:

-    Ir viena savāda lieta.

-    Un kas tā ir, dakter? Bruneti jautāja.

-    Viņa uzskatīja, ka es esmu no Milānas.

-    Nesaprotu. Kā jūs to domājat?

-    Kad viņa teica, ka nogalināšot mani, viņa nosauca mani par "milanese traditore"[17] un iesita. Viņa nemitējās draudēt nogalināt mani un saukt par "milanese traditore". Es neko nesapratu.

Bet Bruneti pēkšņi saprata visu.

-    Vianello, vai tev ir kuteris?

-    Jā, ārā.

-    Mioti, piezvani uz pārvaldi un liec izsūtīt ātrās reaģēšanas vienību tūlīt uz Viskardi palazzo. Ašāk, Vianello.

Policijas kuteris bija pietauvots pa kreisi no slimnīcas, tā dzinējs darbojās tukšgaitā. Bruneti uzlēca uz klāja, un Vianello viņam sekoja.

-    Bonsvan, Bruneti uzsauca, priecīgs, ieraugot pie stūres tieši šo policistu, pa tuvāko ceļu uz San Stae, uz jauno palazzo pie Duodo pils.

Bonsvanam nekādi jautājumi neradās: priekšnieka bailes bija lipīgas. Pilots ieslēdza otrā režīma sirēnu, pagrūda droseli uz priekšu un izgrieza kuteri kanālā. Tā galā viņš iegriezās Sv. Jāņa Želtamutes kanālā un, sirēnai gaudojot, traucās uz Lielo kanālu. Dažas minūtes vēlāk laiva izšāvās Lielā kanāla plašajos ūdeņos, par mata tiesu izvairījās no sadursmes ar taksometru un atstāja aiz sevis sakultu ūdeni, kas spēcīgi triecās pret abās kanāla pusēs stāvošajām laivām un māju pamatiem. Viņi pajoņoja garām kuterim, kas tajā brīdī stājās pie San Stae, saceltie viļņi trieca to pret imbarcadero[18], liekot ne vienam vien tūristam uzdancot, kad uz mirkli pazuda pamats zem kājām.

Tūlīt aiz Duodo pils Bonsvans piestūrēja kuteri pie riva[19], un Bruneti ar Vianello izlēca malā, pietauvošanos atstājot pilota ziņā. Bruneti skrēja pa šauro calle, uz mirkli apstājās, lai pēc negaidītās ierašanās no ūdens puses aptvertu, kur atrodas, tad pagriezās pa kreisi uz palazzo pusi.

Ieraugot smagās koka durvis uz pagalmu vaļā, viņš saprata, ka ieradies par vēlu: par vēlu Viskardi un par vēlu Končetas kundzei. Rufolo māti viņš atrada pie kāpnēm, kas veda no pagalma augšup, divi no Viskardi uz pusdienām lūgtajiem viesiem turēja viņu, atlauzuši rokas aiz muguras, Bruneti ievēroja, ka vienam vēl aizvien karājās aiz apkakles aizbāzta salvete.

Abi Viskardi kunga viesi bija liela auguma vīrieši, un Bruneti likās, ka nav nepieciešams turēt Končetas kundzes rokas tik brutāli atliektas. Pirmkārt, bija jau par vēlu, un, otrkārt, viņa nepretojās, viņa likās pilnīgi apmierināta, varētu teikt, pat laimīga, skatoties lejup uz to, kas gulēja zemē viņai pie kājām. Viskardi bija kritis uz priekšu, tādēļ lielos ložu caurumus, kas bija saplosījuši viņa krūtis, nevarēja redzēt, lai arī asinis nemitējās lēnām tecēt pa pagalma granīta bruģakmeņiem. Netālu no līķa, tomēr tuvāk Končetas kundzei, zemē gulēja revolveris tur, kur viņa bija to nometusi. Viņas nelaiķa vīra lupara bija kalpojusi savam mērķim un atriebusi ģimenes godu.

Bruneti tuvojās Končetas kundzei. Viņa pacēla galvu, pazina komisāru, bet nepasmaidīja: viņas seja varēja būt izlieta no tērauda. Bruneti uzrunāja vīriešus:

-    Laidiet viņu vaļā. Viņi nekā nereaģēja, tāpēc viņš atkārtoja, balss vēl arvien skanēja neitrāli: Laidiet viņu vaļā. Šoreiz viņi paklausīja, atlaida gūsteknes rokas, un abi piesardzīgi atkāpās.

-     Končetas kundze, Bruneti uzrunāja Rufolo māti, kā jūs zinājāt? Jautāt, kāpēc viņa to darīja, būtu lieki.

Neveikli, it kā kustības sagādātu sāpes, viņa pastiepa rokas uz priekšu un sakrustoja uz krūtīm.

-    Mans Pepīno man visu izstāstīja.

-    Ko viņš jums izstāstīja, kundze?

-    Ka šoreiz viņš dabūs pietiekami naudas, lai mēs varētu atgriezties mājās. Atgriezties mājās. Es tik sen neesmu bijusi mājās.

-    Ko vēl viņš jums teica, kundze? Vai viņš jums izstāstīja par gleznām?

Vīrietis, kuram pie kakla karājās salvete, spalgā, uzstājīgā balsī pārtrauca komisāru:

-    Nezinu, kas jūs esat, tomēr gribu jūs brīdināt, ka esmu Viskardi kunga advokāts. Es jūs brīdinu, ka sniedzat šai sievietei ziņas. Es esmu nozieguma aculiecinieks, un ar aizturēto nedrīkst runāt, iekams nav ieradusies policija.

Bruneti uzmeta viņam īsu skatienu, tad atkal palūkojās lejup uz Viskardi.

-     Šim cilvēkam advokāts vairs nav vajadzīgs. Viņš no jauna visu uzmanību pievērsa Končetas kundzei. Ko jums teica Pepīno, kundze?

Viņa centās runāt skaidri, ar spēku nomācot dialektu. Šī kā nekā ir policija.

-    Es visu zināju. Bildes. Visu. Es zināju, ka mans Pepīno taisījās tikties ar jums. Viņš bija ļoti nobijies, mans Pepīno. Viņš baidījās no šitā, viņa norādīja uz Viskardi. Viņš atrada kaut ko tādu, kas lika Pepīno traki baidīties. Viņa novērsa skatienu no mirušā un palūkojās uz Bruneti. Vai varu tagad iet projām, kungs? Es savu esmu paveikusi.

Atkal ierunājās vīrietis ar salveti:

-Jūs uzdodat šai sievietei uzvedinošus jautājumus, un es esmu tam liecinieks.

Bruneti pastiepa roku un saņēma Končetas kundzes elkoni.

-    Nāciet man līdzi, kundze. Viņš pamāja ar galvu Vianello, kurš tūlīt nostājās viņam blakus. Ejiet līdzi šim cilvēkam, kundze. Viņam ir laiva, un viņš jūs aizvedīs uz policijas pārvaldi.

-    Ar laivu ne, viņa pretojās. Man bailes no ūdens.

-    Tā ir ļoti droša laiva, kundze, ierunājās Vianello.

Končeta pagriezās pret Bruneti.

-    Vai brauksiet mums līdzi, kungs?

-    Nē, kundze, man jāpaliek šeit.

Viņa rādīja uz Vianello, bet runāja ar Bruneti:

-    Vai varu viņam uzticēties?

-Jā, kundze, varat.

-Jūs zvērat?

-    Jā, kundze. Zvēru.

-    Va bene[20], mēs ejam uz laivu.

Viņa sāka iet, Vianello, kuram vajadzēja pieliekties, lai varētu turēt sievietes elkoni, viņu veda. Končeta paspēra divus soļus, apstājās un pagriezās atpakaļ pret Bruneti.

-    Kungs?

-   Jā, Končetas kundze?

-     Gleznas ir manās mājās. Viņa pagriezās un turpināja iet līdzi Vianello uz durvīm.

Vēlāk Bruneti atklāja, ka pēc divdesmit Venēcijā nodzīvotiem gadiem Rufolo māte nekad nebija braukusi ar laivu: kā daudzi kalnainās Sicīlijas iedzīvotāji, viņa līdz nāvei baidījās no ūdens un divdesmit gados tā arī nebija tās uzveikusi. Bet pirms tam viņam nācās uzzināt, ko šī sieviete bija izdarījusi ar gleznām. Kad policija tajā pēcpusdienā ieradās Končetas dzīvoklī, viņi atrada trīs gleznas Monē, Gogēnu un Gvardi sagrieztas driskās ar tām pašām šķērēm, ar kurām pirms vairākiem gadiem viņa bija mēģinājusi uzbrukt Bruneti. Šoreiz nebija Pepīno, kas varētu māti apturēt, un viņa mākslas darbus bija pilnībā iznīcinājusi, atstājot vienīgi robainas audekla strēmeles un krāsas tur, kur pāri bija gājušas viņas bēdas. Bruneti ne mazākajā mērā neizbrīnīja fakts, ka daudzi cilvēki to uzskatlja par drošu pierādījumu sievietes vājprātam: jebkurš var nogalināt cilvēku; taču tikai prātā jukusī var iznīcināt Gvardi.

Divas dienas vēlāk pēc vakariņām iezvanījās telefons un klausuli pacēla Paola. Pēc viņas balsī skanošā siltuma un biežajiem smiekliem par to, ko dzirdēja, varēja spriest, ka viņa runā ar vecākiem. Pēc ilga laika, gandrīz pusstundas, viņa iznāca uz terases un teica:

-    Gvido, mans tēvs gribētu tev ko teikt.

Bruneti atgriezās dzīvojamā istabā un paņēma klausuli.

-    Labvakar, Gvido, grāfs sacīja. Man tev ir jaunas vēstis.

-    Par izgāztuvi?

-    Izgāztuvi? grāfs atkārtoja, un viņam izdevās izklausīties apjukušam.

-    Izgāztuve pie Barčis ezera.

-    A, tu domā būvlaukumu. Šīs nedēļas sākumā tur bija kāds privāts atkritumu savācējs. Viss notīrīts, viss aizvākts, un zeme nolīdzināta.

-    Būvlaukums?

-Jā, armija nolēmusi šajā apkārtnē veikt radona izmešu testus. Tāpēc viņi Slēgs šo rajonu un uzbūvēs tur kaut kādu pārbaudes iekārtu. Bez cilvēkiem, protams.

-    Kura armija mūsu vai viņu?

-    Protams, mūsējā.

-    Kur palika atkritumi?

-    Šķiet, ka mašīnas devās uz Dženovu. Bet draugs, kurš man par to stāstīja, neizteicās precīzi.

-    Tu pazini Viskardi, kas bija iejaukts šajā lietā, vai ne?

-    Gvido, man nepatīk tavs apsūdzošais tonis, grāfs asi noskaldīja. Bruneti neatvainojās, un grāfs turpināja: Es daudz zināju par Viskardi kungu, Gvido, bet manas rokas bija par īsām.

-    Tagad visiem rokas ir par īsām, Bruneti sacīja, bet viņam nesagādāja gandarījumu to pateikt. ■

-    Es mēģināju tev darīt to zināmu.

-    Es neaptvēru, ka viņš ir tik varens.

-     Bija gan. Un viņa tēvocis, grāfs nosauca kabineta ministra vārdu, ir vēl varenāks. Vai saproti?

Viņš saprata vairāk, nekā gribēja.

-    Man ir vēl kāds lūgums.

-    Es šonedēļ tevis labā esmu darījis daudz, Gvido. Un daudz no tā bija pret manām interesēm.

-    Tas nav manā labā.

-    Gvido, lūgumi vienmēr ir mūsu labā. īpaši, kad lūdzam citu dēļ.

Bruneti tik ilgi neko neteica, ka grāfs pēdīgi ieprasījās:

-    Kas tas ir?

-    Ir tāds militārās policijas virsnieks Ambrodžani. Viņš ir tikko nosūtīts uz Sicīliju. Vai vari parūpēties, lai viņam nekas slikts neatgadās, kamēr viņš tur atrodas?

-    Ambrodžani? grāfs jautāja, it kā viņu neinteresētu nekas vairāk kā šis vārds.

-Jā-

-    Paskatīšos, ko varu darīt, Gvido.

-    Es būtu ļoti pateicīgs.

-    Domāju, ka tāpat cer arī majors Ambrodžani.

-    Paldies.

-    Ņem par labu, Gvido. Mājās būsim nākamajā nedēļā.

-    Labi. Atpūtieties kārtīgi.

-   Jā, paldies. Arlabunakti, Gvido.

-    Arlabunakti.

Liekot nost klausuli, Bruneti prātā uzplaiksnīja kāds sīkums no sarunas, un viņš sastinga uz vietas, skatoties uz roku, bet nespējot atlaist pirkstus no klausules. Grāfs bija zinājis Ambrodžani dienesta pakāpi. Viņš bija nosaucis viņu par virsnieku, bet Paolas tēvs viņu nosauca par "majoru Ambrodžani". Grāfs zināja par Gambareto. Viņam bija kopēji darījumi ar Viskardi. Un nu viņš zināja Ambrodžani dienesta pakāpi. Ko vēl grāfs zināja? Un kādās lietās viņš vēl bija iejaukts?

Paola bija palikusi uz terases. Bruneti atvēra durvis un nostājās sievai blakus, apņemot viņas plecus. Debesis rietumos atspoguļoja pēdējos gaismas atplaiksnījumus; drīz būs pavisam tumšs.

-    Dienas kļūst īsākas, vai ne? viņa ierunājās.

Bruneti saspieda ciešāk Paolas plecus un pamāja ar

galvu.

Viņi stāvēja sakļāvušies. Vispirms ieskanējās Sv. Pāvila vieglie zvani, tad no pilsētas otras puses pāri kanāliem un gadsimtiem viņi sadzirdēja pavēlošo Sv. Marka dimdināšanu.

-    Gvido, man šķiet, ka Rafi ir iemīlējies, Paola paziņoja, cerot, ka šis ir īstais bridis.

Bruneti stāvēja blakus sava vienīgā dēla mātei, domājot par vecākiem un veidu, kā viņi mīl savus bērnus. Viņš tik ilgi klusēja, ka Paola pagriezās un paskatījās uz vīru:

-    Gvido, kāpēc tu raudi?

Donna Leona NĀVE SVEŠĀ ZEMĒ

Redaktore Aina Rubīna

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. TL-2259. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6. Rīgā. LV-1010.

* Dievs. (Itāļu vai.) 10

* Sviestmaize. (Itāļu vai.)

* Maz. (Itāļu vai)

* Ēdnīca, (/rāju vai.)

* Ceļš, šoseja. (Itāļu vai.)

* "Traka", "briesmīgi", "baismīgi", "veca sieviete". (Itāļu vai.)

* Milāniešu nodevējs. (Itāļu vai.)

[1] laukums, skvērs. (Itāļu vai.) (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2] labdien, komisāra kungs, (/tāļu vai.) " Iela. (itāļu vai.)

[3] klausos. (itāļu vai.)

[4] labvakar. (itā/u vai.)

[5] Ļoti maz. (itāļu vai.)

[6] ienāciet! (itāļu vai.)

[7] daudzi no mums runā itāliski. (Itāļu vai.)

[8] Skvērs. (Itāļu vai.)

[9] jūs. (itāļu vai.)

[10] ja snieg, būs maize; ja līst, būs bads. (Itāļu vai.)

[11] Ēd, tas tev nāks par labu! (Itāļu vai.) 142

[12] Karjerists. (Itā/u vai.)

[13] ierocis ar apzāģētu stobru, ko bieži izmanto mafijas locekļi. (Itāļu vai.)

[13] Beķereja. (Itāļu vai.)

[14] lāsīte, mazs daudzums. (Itāļu sarunval.)

" Prozit! (Itāļu vai.)

[16] veco ļaužu mītne. (Itāļu vai)

[16] Puisītis. (Itāļu vai.)

[17] slepkava. (Itāļu vai.)

[18] Piestātne. (Itāļu vai.)

krasts. (itāļu vai.)

[20] labi. (itāļu vai.)

Content

Leona Donna Nāve svešā zemē

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25