Lebrēns Mišels

Nāves klusums

Mišels Lebrēns

Nāves klusums

.

I

Pēc tam, kad durvis bija aizcirtušās, viņš paskatījās, cik pulkstenis. Rādīja tieši desmit. Visi jau strādāja; viņš dzirdēja biroja trokšņus, rakstāmmašīnu klaboņu. Viņam iestājoties durvīs, sarunas pieklusa. Steidzīgi, cepuri nenoņēmis, viņš izgāja cauri telpai, ar galvas mājieniem atbildēdams darbinieku sveicieniem.

«Ik rīts līdzinās iepriekšējam. Viņi nopētī mani kā retu kustoni. Ko viņi domā, ko gaida? Ka es metīšu kūleņus biroja vidū vai sākšu dziedāt? Ak, šie skatieni man aiz muguras! Labāk jau būtu smējušies par mani atklāti. Bet nē, pagaidīs, kamēr ielīdīšu savā būrī aiz slēgtām durvīm, un tad sāksies jociņi.»

Viņš tika līdz sava kabineta stikla durvīm — tās bija ierīkotas stikla sienā. Pagrūda durvis, pēc tam palaida vaļā — tās aizkrita aiz viņa. Viņš smagi nopūtās. Akvārijā valdīja pilnīgs klusums. Viņš pakāra cepuri un mēteli uz vadža un ieņēma savu vietu pie rakstāmgalda — arī galds bija no stikla. No turienes viņš uzmanīja aģentūras darbiniekus, tāpat kā darbinieki uzmanīja viņu. Viņš mēdza izmantot brīžus, kad vairums no tiem pagrieza viņam muguru.

Viņš pārlūkoja pastu. To mazsvarīgāko. Svarīgāko korespondenci lasīja viņa šefs, Šazels. Viņš, Mallē, risināja otršķirīgus jautājumus, lielākoties pretenziju gadījumos. īsāk sakot, bezjēdzīgs darbs. Viņš noplātīja rokas un pagrūda papīrus nost.

Iezvanījās telefons.

—     Jā. Klausos.

—     Runā, Mišelīne. Mallē kungs, vai jums ir kontrakts par «Sanodentu»?

—     Jā. Kaut kur vajag būt. Kas par lietu?

—    Vai tad jūs neatceraties? Vakar tiku ar jums par to runājusi. Man atgādināja, ka viņi gaidot atbildi.

—     Vienu mirklīti.

«Kontrakts par zobu pastu «Sanodent» … Kas varētu šādā sakarā zvanīt? Ak, jā. Mišelīne patiesi man vakar par to atgādināja, biju pilnīgi piemirsis… Kur tas kontrakts varētu būt? Zinu, zinu gan.»

Telefons.

—     Varat viņiem pateikt, ka šoreiz piekrītam, bet nākamajā reizē lai mūs brīdina vismaz mēnesi agrāk.

—     Norunāts.

Viņš skatījās uz Mišelīni, redzēdams tikai viņas gaišos matus pie ieejas. Vienkāršāk būtu, ja viņa ienāktu kabinetā. Bet nē! Pēc šefa norādījuma katram jācenšas izmantot iekšējo telefonu. Interfons, tāds amerikānisks jaunievedums. Tāpēc arī šis Fransa Mallē stikla būris ar uzrakstu, kas salikts no melniem burtiem, kuri no iekšpuses lasāmi otrādi.

FRANSS MALLĒ Mākslinieciskais direktors

Uz viņa rakstāmgalda koka tāfelīte ar izņemamiem burtiem — arī uz tās viņa vārds un ieņemamais amats. Tāpat kā visiem citiem aģentūras darbiniekiem, kuri kontaktējas ar klientiem.

Biroja dziļumā atvērās durvis, un tajās parādījās jauna sieviete ar zīmējumu Moku padusē.

Mallē pēkšņi atplauka. Apmeklējums, kāds, ar ko parunāties. Viņš ar prieku bija gatavs piemirst paša rūpestus.

Jaunā sieviete runājās ar administratori. Mallē varēja visu redzēt, taču tādā attālumā nebija iespējams sīkāk izpētīt viņas vaibstus. Viņš skatījās, kā administratore noliecās pie telefona, un mehāniski nocēla klausuli.

—     Mallē kungs, Legrāna jaunkundze.

—     Lūdzu, lai ienāk.

Jaunā sieviete līkumoja starp mašīnrakstītāju galdiem un zīmētāju pultīm. Pieklājības pēc pieklauvēja, pirms ienākt viņa būrī. Viņš piecēlās apsveicināties un norādīja uz ultramoderno krēslu. Galvenajā Reklāmas Aģentūrā viss bija moderns un supermoderns.

—     Vai jūs strādājat pie projektiem? — viņš vaicāja.

Meitene izskatījās gadus astoņpadsmit veca un nepārtraukti sarka. Viņa bija skaista, Mallē ar patiku viņā noraudzījās.

—     Es uzzīmēju četras skices, — viņa sacīja.

—     Lūdzu, parādiet.

Atraisījusi kartona mapes saitītes, viņa izņēma dažas papīra lapas un pasniedza tās viņam. Mallē aizdedza cigareti. Tie bija reklāmas zīmējumi elektrisko bārdas skuvekļu reklamēšanai. Divi no tiem nepiesaistīja. Trešais likās saistošāks — apaudzis vīrieša ģīmis ar tādu kā meža biezokni uz sejas, un biezoknī virzījās uz priekšu skuveklis, atstājot aiz sevis taku.

—     Šī ideja nav peļama.

Meitene izskatījās apmierināta. Mallē paņēma pēdējo skici. Tā viņam uzreiz iepatikās. Tur bija attēloti divi faķīri, čūsku dīdītāji. Vienam ģīmis bija ar bārdu apaudzis un atbaidošs, bet otrs, priecīgs un patīkams izskatā, dīdīja elektrisko skuvekli, kas dejoja vada galā, atgādinot kobras galvu.

—     Tas ir labi, — Mallē paslavēja.

Zīmētāja acīm redzami atplauka. Tobrīd atvērās durvis un ienāca Šazels — šefs. Tūdaļ sākās ikdienas ceremoniāls, it visi, sākot ar administratori un beidzot ar neievērojamāko zīmētāju, pielēca kājās. Šazels pārlūkoja visu ar saimnieka aci, pamāja ar roku — un visi atkal apsēdās. Taisni izslējies, viņš noteiktiem soļiem izgāja cauri birojam. Iedams garām Mallē akvārijam, uzmeta viņam un meitenei īsu skatienu, sarauca uzacis — un ieslēdzās savā kabinetā. Sī noslēgtā, skaņu slāpējošā istaba bija īsts cietoksnis, kur viņš diktēja savas visuspēcīgās pavēles.

Mallē vēlreiz nopētīja skici un sacīja:

—     Tas varētu iet. Es izrakstīšu jums rēķinu …

Te pēkšņi telefonā atskanēja šefa balss:

—     Mallē, esiet tik laipns un tūlīt pat ienāciet pie manis.

—     Eju, Šazela kungs.

Viņš piecēlās, atvainojies jaunajai meitenei. Iekams izpeldēt no akvārija, sakārtoja kaklasaiti. Jau tagad viņš jutās vainīgs. Un zināja, ka sekos kas nepatīkams.

Pieklauvējis viņš iegāja. Šazels vēl nebija paspējis novilkt savu kamieļvilnas mēteli. Viņš stāvēja pie loga, puse viņa sejas bija ēnā. Un tūlīt pat metās uzbrukumā.

—         Dārgais draugs, kā rādās, tiku jūs jau brīdinājis, ka negribu te redzēt to mazo nekauņu.

—     Kuru?

Šefs nepacietīgi atmeta ar roku.

—          To meiteni, kura šobrīd atrodas jūsu kabinetā. Žaklīnu Legrānu! Viņai nav ne miņas no talanta, bet viņa veselu nedēļu neliek mūs mierā. Lūdzu, parādiet viņai durvis, vai skaidrs? Un lai man jums nebūtu tas vēlreiz jāatkārto!

Mallē mēģināja teikt ko pretī, bet tā bija nevienlīdzīga cīņa.

—         Es jums galvoju, ka šoreiz viņa atnesusi labas skices … — viņš izdvesa.

Šazels piecirta kāju.

—         Vai sapratāt? Lūdzu, izmetiet viņu ārā! Viņai nav ko te nākt! Un tagad ejiet, lūdzami!

Franss pagriezās un izgāja. Viņš bija satriekts un izbrīnījies. Caur stikla durvīm viņš nolūkojās zīmētājā ar mapi uz ceļiem. Kā lai viņai visu izskaidro?

«Vecais kuilis! Ar viņu nav iespējams strīdēties. Un man vienmēr uzkrauj visnepatīkamākos pienākumus. Viss tikai tāpēc, ka viņam būs sagribējies pārgulēt ar to skuķi, bet šī būs viņu pasūtījusi pie velna. Mēsls. Un kā es tagad izskatīšos? Ja būtu ieradies vēl piecas minūtes vēlāk …»

Piepeši viņš pamanīja, ka nokļuvis uzmanības centrā. Ar roku pieglaudis matus, Franss iegāja savā kabinetā. Žaklīna Legrāna viņam uzticīgi uzsmaidīja. Viņš apsēdās, vēl vairāk apjucis, neuzdrīkstēdamies paskatīties viņai acīs.

—         Es pārdomāju, tas neies cauri, — viņš sacīja,

—    nupat atcerējos, ka viens mūsu zīmētājs jau piedāvāja līdzīgu skici… jūs sapratīsit, ka . .. bez tam vēl šefs … šefs man lika jums pateikt…

Viņš nespēja to pateikt. Vārdi iestrēga kaklā. Franss bezspēcīgi atmeta ar roku. Viņš cerēja, ka Žaklīna Legrāna nespiedīs viņu šo sarunu turpināt. Patiesi, meitene bija sapratusi.

Sakārtojusi savas skices un ievietojusi tās atpakaļ mapē, viņa bēdīgi noteica:

—     Velti nostrādājos.

Viņš nogrozīja galvu, bet meitene piemetināja:

—         Šā vai ta, es jums pateicos, Malle kungs. Ceru, ka jūs vienā jaukā dienā ieņemsiet Šazela vietu.

Viņš nedzirdēja, kā meitene izgāja. Tobrīd viņam gribējās piedzerties. Iebāzis roku jakas kabatā, viņš sataustīja tur plakanu pudelīti. Tad piecēlās un, nokļuvis ironisku skatienu krustugunīs, izgāja cauri birojam, dodamies tualetes virzienā. Visi zināja, kāpēc viņš turp dodas.

Šajā paslēptuvē viņš atkorķēja pudeli un pacēla pie lūpām. Dzīvinošais alkohola siltums! Viņš tūlīt sajutās labāk un ar paceltu galvu atgriezās birojā, nelikdamies ne zinis par to, ko par viņu sacīs.

Bija vienpadsmit. Viss ritēja normāli. Šazela tētiņš savā kabinetā kā akmens dzotā skaitīja mušas vai aplūkoja kārtējās meičas fotoattēlus. Vecais cūcis! Tobrīd sekretāre atnesa Mallē korespondenci parakstīšanai.

—     Sakiet, lūdzami, vai šorīt jau esat redzējusi manu sievu? — viņš ar noliektu galvu pavaicāja.

—     Nē, bet es domāju, ka viņa ir studijā, — sacīja sekretāre.

Viņš uzvilka pēdējos parakstus un pēkšņi paziņoja:

—     Es uz brīdi iziešu.

Galvenā Reklāmas Aģentūra bija projektēta amerikāņu gaumē. Viss atradās turpat pie rokas. Zīmēšanas ateljē, fotografēšanas ateljē, reklāmfilmu studija. Žiljeta droši vien bija tur, bet kāpēc nepapūlējās vīram paziņot par savu ierašanos?

Par to viņš iedomājās, būdams otrajā stāvā. Virs durvīm dega sarkanā gaisma. Liftnieks ar cieņu paklanījās.

—     Vai tur ir mana sieva?

—     Jā gan. Nupat kā atnāca, Mallē kungs.

Franss pagrūda durvis. Un ieraudzīja īpatnēju ainiņu, reflektoru gaismā Žiljeta, tērpusies tikai sarkanā peldkostīmā, stāvēja, cieši apskāvusies ar izskatīgu puisi peldbiksēs, — fonā bija zila jūra.

Lai gan viņš bija uz to sagatavojies, tomēr — kā parasti — sajuta sāpīgu greizsirdības dūrienu sirdī. Neviens nebija pamanījis viņa ierašanos. Viņš nostājās vistumšākajā kaktā un alkatīgi skatījās.

Žiljeta ar izlaistiem matiem, šajā cieši piegulošajā peldkostīmā izskatījās lieliski. Statists nebija jāpierunā — apkampa viņu ar prieku un patiku.

—     Nē! Nekam neder! — uzsauca Frenkijs, izlēkdams priekšplānā. — Šarl, tu esi priekšā kostīma

augšdaļai. Liec rokas zemāk! Tā, tā! Palieciet tādā pozā un smaidiet, Dieva dēj! Nekustieties!

Viņš metās pie kameras, palūkojās tajā un nokomandēja:

—     Kārtībā! Pulverizatoru!

Parādījās vēl viens jauns puisis, bruņojies ar pulverizatoru, un apsmidzināja Žiljetas un viņas partnera ķermeņus ar sīkām ūdens lāsītēm.

—     Ej ārā no kadra! Sākam!

Tur tie abi smaidīdami un apskāvušies lūkojās objektīvā ar laimes pilnām acīm. Franss savā kaktā grauza nagus. Kā gribētos atkal būt desmit gadus jaunākam un par jaunu iegūt savu sievu.

—     Pārtraukums! — Frenkijs uzsauca.

Viņš sevi uzskatīja par ievērojamu režisoru un nēsāja uz pieres plastmasas cepures nagu. Gaismas izdzisa. Žiljeta paķēra dvieli un sāka slaucīt rokas. Frenkijs tuvojās viņai un familiāri papliķēja. Kad viņš pieliecās tai klāt, Franss ar samocītu smaidiņu uz lūpām iznāca no sava kakta.

—     Sveiki! Kā veicas?

Frenkijs vienā mierā atkāpās no Žiljetas un paspieda Mallē roku.

—          Ar tadu zvaigzni kā Žiljeta vienmēr veicas labi. Man vajadzētu viņu parādīt Zanam Renuāram! — viņš pasmiedamies noteica.

Franss noskūpstīja sievu un vaicāja:

—         Kāpēc tu man nepaziņoji par savu ierašanos? Tu taču zini, man patīk skatīties, kā tu strādā.

Žiljeta, apvilkusi peldmēteli, devās uz kabūzi, dēvētu par ložu, ar baltu zvaigznīti uz durvīm. Viņa savilka skābu ģīmi un noburkšķēja:

—     Es nokavējos. Šorīt aizgulējos.

—    Ja tik vēlu iet gulēt…

—          Daru tā, kā man ērtāk, Frans. Tev taču nekas netraucē darīt tāpat, kā daru es.

Viņš iekoda lūpā. Jā gan, viņa bija jauna, viņš — vecāks. Kādreiz viņš turēja viņai līdzi, taču tagad pēc vēlīnas pārrašanās mājās viņš jutās salauzts. Pārnācis mājās no aģentūras septiņos vakarā, domāja vairs tikai par atpūtu. Viņa turpretī ik vakarus satikās ar draugiem, apmeklēja teātrus, kabarē, reizēm pārrazdamās četros no rīta.

Garderobē Žiljeta novilka peldmēteli un pagrieza Fransam muguru.

—     Palīdzi man atāķēt āķi! Paldies!

Peldkostīms «Kalifornija» nošļuka lejup pa viņas slaiko stāvu. Franss sabāza rokas kabatās. Pie durvīm klauvēja, laikam jau Frenkijs.

—     Mallē, Šazels aicina tevi augšā.

—     Tencinu. Jau eju.

—     Vai tu ēdīsi pusdienas mājās? — viņš uzrunāja Žiljetu.

—     Jā. Uz drīzu redzēšanos.

Franss aizgāja.

«Vai tie nav Frenkija stiķi, lai paliktu divatā ar Žiljetu? Vecajam es šobrīd nekādi nevaru būt vajadzīgs. Tātad ne jau pirmoreiz Žiljeta mani krāpj! Vai viņa jau ar šo pārgulējusi? Nospļauties, kas man tur daļas!»

Izmantodams brīdi, kad liftā bija viens, viņš no pudelītes iedzēra malku konjaka.

II

Mājās viņš pārnāca ap pulksten vieniem. Pagāja garām ēdamistabai, kur šķindēja trauki, izgāja cauri savai istabai un iegāja vannas istabā. Konjaka pudele jau bija tukša, taču viņš zināja, ka atradīs vēl kādu spirtotu dzērienu zāļu skapītī. Pamanīja, ka viņam dreb rokas. Un atmeta ar roku, labi apzinādamies, ka top par alkoholiķi. Jau vairākus mēnešus manīja simptomus, nepārvaramu kāri ik pa laikam iedzert, atmiņas pavājināšanos, dusmu uzliesmojumus dzērumā . . .

«Nē, nebūt, taisnību sakot, es nekad neesmu pilnā. Tikai tie, kas mani labi pazīst, redz, ka esmu iedzēris kādu glāzīti. Citi neko nenojauš.»

Viņš nomazgāja rokas.

«Cik es dienas laikā izsūcu? Paskaitīsim, blašķīte no rīta, tikpat pēcpusdienā (pēcpusdiena tik neciešami stiepjas garumā!), dažas glāzītes pirms gulētiešanas, viens vai divi aperitīvi…»

Paguris skaitīt, Franss noslaucīja rokas, izskaloja muti un iegāja ēdamistabā. Tur jau bija priekšā Žiljeta un viņas tēvocis — gluži mēms un nespēcīgs vecis, kuru Franss bija pieņēmis savā mājā, izdabādams sievai. Tēvocis Ogists, kuram ap kaklu bija apsieta salvete, tieši tobrīd lēja savā glāzē vīnu. Franss ar nopūtu apsēdās pretī Žiljetai, līdzās vecajam — tādējādi viņš neatradās ar veco tēvoci aci pret aci. Ienāca kalpotāja, nolika galda vidū kūpošu ēdienu — kaut ko līdzīgu ragū — un nozuda. Viņa gatavoja pārējiem tādus pašus ēdienus, kādus gatavoja sev.

—         Kāda laime, ka mēs neēdam mājās katru dienu! — Franss piezīmēja.

—     Es jau sen saku, ka vajag pieņemt virēju.

Viņš nolauza gabaliņu maizes.

—         Tu labi zini, ka tas nav iespējams. Mēs nevaram samaksāt divām kalpotājām.

—    Tad nav ko gausties.

—         Pie tam mēs ik vakarus ēdam pilsētā. Virējai dienām nebūtu ko darīt.

Tēvocis Ogists pievērsa sev uzmanību, apgāzdams maizes groziņu. Franss nervozi sakustējās.

—         Drīz man laikam nāksies viņu barot! — viņš norūca.

—     Es tevi lūdzu … — Žiljeta viņu pārtrauca.

Vai vecais dzirdēja? Viņa uzvedība par to neliecināja. Un laulātie jau ilgāku laiku bija raduši runāties, nelikdamies par viņu zinis.

Mallē ielēja sev vīnu. Vecā vīra neveiklība kopā ar šīrīta nepatikšanām bija viņu nokaitinājusi. Tas bija muļķīgi, taču viņam gribējās uzkliegt, izgāzt dusmas. Franss vienā elpas vilcienā iztukšoja glāzi.

—          Man ir diezgan. Tavs tēvocis man krīt uz nerviem jau divus gadus! To vien zina, kā ēst un pa naktīm taisīt troksni. Jāliek nabagmājā!

Žiljeta nobāla.

—         Ja viņš no šejienes aizies, aiziešu arī es. Tu taču zini, ka mamma …

—         Zinu, zinu! Viņai uz nāves gultas guļot, tu nozvērējies veco nepamest. Un kas tad ir? Vai es arī būtu ko zvērējis? Šī ir mana māja, un es esmu pretī. Tavam tēvocim nāksies izvākties!

Viņš cirta glāzi galdā ar tādu spēku, ka tā saplīsa.

—     Žanna, stikli! — Franss sasarcis uzkliedza.

Atsteidzās kalpotāja, savāca lauskas un pasniedza

viņam jaunu glāzi. Mallē tūlīt to pielēja un iztukšoja. Tad viņš atstūma šķīvi. Dusmas smacēja viņu vai nost.

—     Tā, kura man ir līdz kaklam! Vai dzirdi, Žanna?

Apstulbusī kalpotāja atbildēja:

—     Jā, kungs.

Tieši tobrīd Mailē pārtvēra Žiljetas skatienu — kā rādās, viņa deva kalpotājai zīmi, lai neņem ļaunā kunga slikto omu, kura drīz pāries. Franss uzkliedza:

—     Vācies ārā! Es tev uzteicu darbu!

Kalpotāja nozuda, noplātīdama rokas. Tēvocis Ogists pastiepa roku pēc vīna pudeles, taču Franss paspēja to paķert pirmais. Žiljeta, kas sēdēja viņam pretī, iekoda lūpā.

—     Tu esi neciešams, — viņa nočukstēja.

—     Neciešams? Neciešams! Bet tu — kāda tu esi? Vai domā, ka es neredzēju, kā tas kretīns tevi apčamdīja? Tu vis negarlaikojies! Un Frenkijs, tas kinovīrs, pogāja vaļā tavu bikini, kad manis nebija klāt, vai varbūt nē? Izskatās, ka tu pēc viņa tvīktin tvīksti!

Žiljeta salocīja salveti, nometa to un piecēlās no galda.

—     Tu esi ne tikai neciešams, bet arī smieklīgs, Frans! Bet ceru, ka vakarā nomierināsies. Mums būs viesi.

Viņa apsviedās uz papēža un atstāja ēdamistabu. Viņai mugurā bija sarkana kleita. Franss nekad vēl tādu nebija redzējis sievai mugurā. Viņš palika divatā ar veci, kurš viņu naidīgi vēroja un vienā mierā grauza cepumu, sūkdams vīnu.

«Šodien būs viesi. Viņa netika mani brīdinājusi. Ja tie būs stulbie Fehteri, es negribu viņus redzēt! Nevaru šitādus ciest. Spēlēs kārtis līdz pusnaktij, bridžos un tenkos, stāstīs anekdotes. Eh, ja es Žiljetu mazāk mīlētu, ja man būtu drosme viņu pamest, visu pamest — viņu un gardumlaižu tēvoci, Galveno Reklāmas Aģentūru, Šazelu ar abiem vietniekiem …»

Viņš iztukšoja pudeli līdz dibenam. Vecais žēli nosēcās.

—     Tēvocītim gribas vēl? Bet vīna vairāk nav. Cik žēl!

Vecais lūdzoši noraudzījās viņā.

—     Es esmu mīkstsirdīgs, un jūs to zināt. Pietiek mīlīgi palūgt…

Viņš piecēlās, atvēra bāriņu, izcēla pudeli bez etiķetes un pabāza tēvocim zem deguna.

—    Varbūt tēvocītim konjaciņu? Labu konjaciņu? Lai notiek, apslacīsim! īsti nezinu, ko, bet apslacīsim. Ar mieru?

Viņš ielēja pa glāzītei sev un vecajam.

«Tagad šiem no aģentūras derētu mani redzēt. Es droši vien esmu neatkārtojams! Acis spīd, kad piecelšos, tad sološu ķizu ķizumis. Kā rādās, esmu pilnā. Kāpēc es tā daru? Labāk būtu bijis izlīgt ar Žiljetu.»

Viņš uzslējās kājās. Žiljeta droši vien bija savā istabā, lai uzskaistinātos pēcpusdienas randiņam. Franss aizsteberēja līdz gaiteņa galam, bez klauvēšanas iebrukdams sievas istabā. Žiljeta uzmeta sev virsū dvieli, pārsegdama ar to savu kailumu.

—     Nebaidies, — viņš norūca, — krīze ir pāri.

—     Tu esi pilnā.

—         Un kas tad ir? Vai nekad neesi redzējusi, ka es iedzeru? Tie, no aģentūras, visu zina labāk par tevi, tikai nekad nav man acīs neko teikuši.

Viņš smagi sabruka gultā un izstiepās, pārkāris kājas pāri gultas malai.

—     Vai tu neiedotu man cigareti?

Žiljeta uzmeta plecos peldmēteli, izņēma no kārbiņas cigareti, aizdedzināja un pasniedza vīram. Viņš sakampa sievu aiz rokas un novilka sev līdzās.

—         Mana dārgā, mums jāparunājas. Es zinu, šis nav īstais brīdis, bet ko lai dara. Taisni tagad varu tev pateikt dažas lietas …

Viņš izpūta dūmus un nolūkojās izkūpošajos gredzenos.

—     Es tevi mīlu, bet tu mani tik tikko paciet…

Žiljeta sakustējās kā protestēdama, viņas peldmēte-

lis pavērās, atsedzot krūtis. Franss turpināja:

—          Jā, tu mani tik tikko paciet. Man ir četrdesmit gadu, esmu pārguris no darba, dzeru — un pēc dzeršanas redzu pasauli vēl drūmākā gaismā. Tu esi piecpadsmit gadus jaunāka, skaista un pavedinoša, tu to izmanto. Tas ir normāli, ka es tevi garlaikoju. Tas, kas tev sagādā prieku, mani satracina. Un otrādi. Es ilgi mēģināju ar to cīnīties, lai turētos tev līdzi, bet tagad ir beigas. Kāpēc tu necenties kaut drusciņ mani saprast?

—     Tu zaudē prātu!

—         Mazākā mērā, nekā tu domā. Es zinu, ka tu mani krāp, bet neko tev nepārmetu. Man bija jāprot tevi labāk sargāt. Bet man vajadzīga tava palīdzība.

Žiljeta skatījās vīram garām. Viņam likās, ka runā

tukšai vietai. Bet, lai gan no mutes lauzās rūgti pārmetumi, viņš runāja pavisam ko citu.

—     Es tevi lūdzu, Žiljeta, neattālinies no manis. Esmu greizsirdīgs — tu esi jauna, dzīvespriecīga. Nevaru ciest tavu nodarbošanos, kura tev nodrošina kontaktus ar vīriešiem… tie tevi iekāro, un tu viņus iekāro, salīdzini mani ar viņiem… Mēs varētu sākt visu no jauna un būt laimīgi, kā reiz bijām. .. Ja tu pamestu savu nodarbošanos, mēs kopā dotos atvaļinājumā, varbūt mums būtu bērns …

Žiljeta piecēlās un soli atkāpās. Franss nedarīja neko, lai viņu aizkavētu. Viņa apsēdās pie tualetes galdiņa un aplūkoja vīru spogulī. Viņš istabas puskrēslā nejaudāja saskatīt sievas seju. Iestājās klusuma brīdis, līdz beidzot Žiljeta ierunājās:

—     Ja es pamestu darbu, kādu nodrošinājumu tu vari man piedāvāt? Dzīvokļa tīrīšanu un veļas mazgāšanu? Ķildas mājas kārtībā un pastaigas svētdienas pēcpusdienā? Tava alga tik tikko glābtu mūs no bada nāves.

Viņš gribēja iebilst, bet Žiljeta turpināja:

—     Tiesa, tev ir normāla alga, bet, ja nenāks klāt manējā, mums klāsies grūti. Pateicoties manai algai, mēs varam samaksāt kalpotājai, mums ir divi auto, es varu šūt sev pieklājīgus tērpus, iziet sabiedrībā …

«Viņai taisnība, viņa taču pelna vairāk nekā es. Ja strādātu es viens pats, tā nebūtu labākā izeja. Bet, no otras puses, viņa varētu lieliski iztikt bez sava auto … Taču nestrādādama viņa garlaikotos …»

—          Ja runājam par bērnu, — Žiljeta runāja tālāk,

—     tad es negribu. Esmu vēl ļoti jauna, tu zini manas domas šinī jautājumā. Gribu dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, papriecāties, iet cilvēkos, kaut ko redzēt un izbaudīt. Ar tavu algu vien ir par maz.

Franss izstiepa roku, nevērodams, ka cigarete nokrīt uz paklāja.

—     Paklausies, mīlulīt, mana situācija šobrīd nav no labākajām, taču zināmos apstākļos es ceru ieņemt Šazela vietu. Tad es pelnītu divtik daudz un …

—     Jau trīs gadus par to runā, taču Šazela tētiņš netaisās aiziet un atdot tev vietu. Tāds tēvocītis ar bagātu mantojumu, kas nevar un nevar sataisīties nomirt …

—     Bet es taču nevaru ņemt un viņu nosist!

«Nevaru viņu nosist, kaut jāatzīst, ka viņa nāve atrisinātu visas grūtības. Es būtu aģentūras direktors. Divkārt lielāka alga, vairāk brīva laika, Žiljeta piederētu tikai man. Cik viņam varētu būt gadu? Sešdesmit, sešdesmit divi? Izskatās, ka viņš grasās dzīvot visus simt. Pie tāda dzīves veida, ar negulētām naktīm, ar divdesmitgadīgiem skuķiem, kuriem viņš maksā …»

—      Kas tad saka, lai tu viņu nosit? — nodūca Žiljeta, enerģiski sukādama matus. — Bet, kamēr tu tik maz pelni, es nevaru pamest darbu. Paklau!

Kādas negaidītas domas pārsteigta, viņa apgriezās grozāmajā krēslā.

—      Tu taču varētu parunāt ar viņu par paaugstinājumu. Viss velkas garumā! Man ir ideja! Tā kā šodien mūs apciemos Fehteri, varētu ielūgt arī veco, un tu pie glāzītes ar viņu parunātu. Domāju, ka viņš tev neatteiktu.

«Ielūgt Šazelu? Nemūžam! Pēc tiem priekšlikumiem, ko viņš izteicis Žiljetai? Tas vecais izvirtulis vēl nodomās, ka Žiljeta metusi acis uz viņu.»

—     Vai tu dzirdi, ko es runāju?

Franss nodrebēja.

—     Jā, protams. Par to var padomāt.

—     Tu taču man piekrīti, vai ne?

—      Kāpēc ne? Lai notiek. Parunāt ar viņu par paaugstinājumu te, nevis birojā … bet tas var izskatīties pēc pielīšanas, vai tev tā neliekas?

—     Tas izskatīsies pilnīgi normāli. Pacel klausuli un piezvani viņam. Nē, labāk ne. Es pati viņu ielūgšu.

Franss nedroši protestēja, taču Žiljeta jau bija pie telefona. Viņa uzgrieza Šazela mājas numuru — tātad zināja to no galvas. Fransu atkal sāka mocīt greizsirdība.

—      Hallo! Vai tur Šazela kungs? Laba diena, dārgais draugs. Te runā Žiljeta Mallē. Kā jums klājas? Man ir priekšlikums, šovakar pie mums atnāks daži cilvēki, uz bridža partiju… Vai kungs man nesagādātu to prieku un …

«Laba diena, dārgais draugs… te Žiljeta Mallē . . . Kāpēc ne Mallē kundze? Vai kungs man nesagādātu to prieku? Kāpēc ne mums? Viņa runā tā, it kā būtu nolēmusi šim atdoties.»

Žiljeta nolika klausuli.

—      Viņš atnākšot ap deviņiem vakarā. Ļoti priecājas par ielūgumu. Tikai neaizmirsti parunāt ar viņu par paaugstinājumu, lai man pašai nebūtu ar to jānoņemas.

—     Esi mierīga.

Viņš piecēlās. Reiba galva. Šovakar nāksies dzeršanu ierobežot, jābūt skaidrā. Viņš šķērsoja istabu, noliecās pie sievas un apskāva to. Nāsīs iesitās viņas smaržas.

—     Žiljeta, vai tu neļaunojies par to, ko tev nupat teicu? — viņš vaicāja.

Kādu brīdi viņi abi spogulī vēroja viens otru. Līdz beidzot Žiljeta pasmaidīja.

—     Labi, labi. Tu sarunāji tik daudz muļķību… zinot, ka es tevi mīlu. Tu taču to zini, vai ne?

Viņš smagi nopūtās.

—    Jā. Zinu.

Viņš izgāja uzvarēts. Kā vienmēr. Šajā spēlē viņš vienmēr bija zaudētājs. Durvīm atveroties, Žiljeta klusi noteica:

—     Ja vēl tu pārstātu dzert. ..

«Es nedzeršu. Ir tik viegli nedzert, ja cilvēks jūtas laimīgs. Tagad viss būs labi. Vispirms paaugstinājums, pēc tam direktora postenis. Šazels taču nav mūžīgs. Tad mēs patiesi būsim laimīgi. ..»

Viņš pabāza galvu zem krāna.

III

Emīls un Brižita Fehteri atveda līdzi savu paziņu — kādu zviedrieti, vārdā Ulla — apburošu blondīni, kuras franču valodas zināšanas nepārsniedza bridža terminoloģiju. Taču to, ko zināja, viņa izsacīja valdzinoši un daudznozīmīgi.

Šazela tētiņš ieradās pēdējais, ar krāšņu sarkanu rožu pušķi un atvainojās, ka atnesis tik necilu dāvanu. Noskūpstīja Žiljetai roku, sasveicinājās ar Fehteriem un zviedrieti. Pēdējā tūdaļ pat kļuva par viņa uzmanības objektu. Viņš vairs nenolaida no zviedrietes baudkāro skatienu un pieteicās viņai par partneri bridža partijā pret Fehteriem.

Žiljeta rūpējās par dzērieniem, Franss — par mūiku. Tā tik bija doma — ielūgt šefu uz bridža partiju. Franss jutās bezrūpīgs un dzīvespriecīgs. Sī zviedriete i/.rādījās ļoti noderīga, pievērsdama sev vecā uzmanību. Tēvocis Ogists snauda savā slūrī, bet Žanna nekļūdīgi izpildīja rīkojumus.

Franss izvēlējās plati un uzlika to uz atskaņotāja. Sāka skanēt klusa melodija. Viņš uzlūkoja Žiljetu, kura viņam uzsmaidīja un jau pēc mirkļa iekļāvās vīra rokās. Viņas vingrais ķermenis locījās mūzikas ritmā, tajā pulsēja dzīvība. Franss piespieda vaigu sievas vaigam, pievēra plakstus un ieelpoja viņas matu smaržu. Kādu brīdi viņš jutās brīnišķi jauns, aizmirsis gluži visu, izņemot savu mīlestību.

Žiljeta nočukstēja:

—     Mēs tik sen neesam dejojuši.

—     Patiesi. Vai atminies šo melodiju?

Mūzika pieņēmās spēkā.

—     Jā gan. To spēlēja, kad mēs pirmoreiz satikāmies, un mēs dejojām …

Franss ciešāk piespieda Žiljetu sev klāt, pateikdamies par to, ka viņa atceras melodiju no abu pirmās tikšanās reizes. Viņi vēl kādu brīdi dejoja, tad mūzika apklusa, un atskanēja Šazela balss:

—     Ei, mīlētāji!

Tas tika pateikts ar simpātijām, taču Franss uz vietas sapīka. Kāda velna pēc šis tips jaucās vidū? Šazels, kurš tieši tobrīd bija licis kārtis galdā, piecēlās un lūkoja dejot viens pats. Viņš izskatījās pamatīgi iedzēris.

—          Bridžs, man uzdzen miegu! — šefs iesaucās.

—      Varbūt kādu brītiņu padejosim? Es šodien jūtos spirgts kā jauneklis!

Viņš apdzēsa cigaretes galu pelnu traukā un piespieda sev klāt Žiljetu, kura nevairījās. Topašbrīd Franss pārtvēra viņas vainīgo skatienu, ar kuru sieva izlūdzās piedošanu, — tas Fransu nedaudz nomierināja. Savilcis laipnīgu ģīmi, viņš atlaidās zvilnī, kuru nupat bija atbrīvojis šefs. Tika uzlikta nākamā plate. Tas bija tango. Šazels demonstrēja savu dejotmāku.

Pa to laiku Franss, spēlēdams kopā ar zviedrieti pret Fehteriem, lūkoja sakopot domas. Tomēr viņi partiju zaudēja Fransa kļūdas dēļ. Franss atvainojās, sacīdams, ka viņam esot grūti koncentrēties. Tango beidzās, Šazels uzlūdza Žiljetu dejot rumbu.

«Vecais riebeklis prot visas dejas! Varu galvot, ka viņš ir viens no labākajiem dejotājiem visā Parīzē. Spiež Žiljetu sev klāt, it kā grasītos viņu nožmiegt!

Vāvuļo kaut ko viņai ausī, viņa ķiķina. Ko viņš tai varētu sacīt? Droši vien kādu cūcību. Viņš nemaz nespēj uzlūkot sievieti citādi, kā vien.. .»

—     Frans, tu šodien nepavisam neesi formā! — Brižita piezīmēja.

—     Tā ir, — piebilda Ulla. — Slikti spēlē.

Franss vārgi pasmaidīja un pasniedzās pēc tuvākās pudeles. Tas bija viskijs. Viņš necieta viskiju, tas viņam atgādināja sliktu konjaku. Tomēr viņš diezgan daudz iedzēra. Un centās piedabūt sevi turpināt spēli.

Brīdi vēlāk Žiljeta un Šazels, mazliet aizelsušies, pienāca pie galda un apsēdās. Šazels saņēma jaunās sievietes roku, pētoši lūkodamies viņā.

«Tagad šis hipnotizē. Viņam visi līdzekļi labi. Diemžēl nodzīvojušies sešdesmitgadnieki nedabū infarktu no smaidīšanas vien — citādi mēs varētu rikot reprezentablas bēres. Sis taču nesāks apčamdīt Žiljetu visu klātbūtnē? Ja tomēr uzdrošināsies, tad es …»

—     Varbūt metīsim mieru? — Emīls ieteicās. — Jau tagad ir skaidrs, ka jūs esat paspēlējuši.

—     Laikam ir ļoti vēls, — sacīja Ulla.

Viņa saslējās, sakārtoja bruncīšus un izvilka cigareti. Šazels tūlīt pielēca viņai klāt ar pastieptu sērkociņu — un aizvadīja meiteni uz istabas viņu galu, sacīdamies parādīt pilsētas panorāmu, kas esot redzama pa logu. Viņš bija familiāri uzlicis roku zviedrietes kailajam elkonim un kaut ko čukstēja viņai ausī. Žiljeta pienāca Fransam klāt.

—     Tu taču neņem ļaunā, ko? Tev ir skaidrs, ka es nevarēju rīkoties citādi?

—     Zinu, — viņš sacīja. — Ko šis tev teica?

Viņa noplātīja rokas.

—     Gvelza muļķības. Man nācās noklausīties visu to pašu, ko vienmēr — cik jauki būtu ar mani pārgulēt. Bet tas jau neko nenozīmē. Viņš droši vien to pašu tagad saka Ullai.

Pienāca Fehteri, Žiljeta pievērsās viņiem, pasniedza dzērienus, kaut ko pļāpāja. Franss palika viens salona vidū.

«Kā es viņu acīs izskatos? Ja Emīls redzētu savu .ievu izrīkojamies tā kā manējā, tad droši vien izcellos skandāls. Taču — Šazels jau nav viņa šefs.»

Šazels tieši tobrīd nāca atpakaļ, vezdams pie rokas Ullu.

—         Ko jūs visi teiktu, ja mes šo vakaru beigtu kādā lokālā? — vecais uzsauca.

Fehteri atrunājās, ka viņiem rītu esot agri jāceļas. Žiljeta, saskatījusies ar Fransu, sacīja:

—         Lūdzu mani atvainot, man rīt no rīta jau astoņos jāpozē, tātad atkrīt. Arī Fransam tas būtu pārāk nogurdinoši.

Zviedriete, uz kuru priekšlikums attiecās vistiešāk, vārdus meklēdama, izmocīja:

—     Jūtos ļoti piekususi. Man jāiet uz viesnīcu.

Šazels pat palēcās, izrādīdams vislielāko sajūsmu, taču tūlīt saplaka.

—          Ek, būtu es zinājis! Ar lielāko prieku jūs aizvestu, bet šodien esmu bez auto. Mēs varam noķert taksi. Kur jūsu viesnīca atrodas?

Te Franss iejaucās sarunā:

—         Neredzu nekādu problēmu. Es jūs aizvedīšu, un pa ceļam nogādāsim viesnīcā jaunkundzi.

«Tā būs gaidītā izdevība,» viņš domāja, «pa ceļam varēsim parunāt par paaugstinājumu. Ja es šodien to neizdarīšu, tad rītdien birojā ne tik nebūšu spējīgs par šo tematu ieminēties.»

—         Vai tu brauksi līdzi, mīļumiņ? — viņš uzrunāja Žiljetu.

—     Nē. Palīdzēšu Žannai visu novākt.

Viesi atvadījās, apģērbās un gāja projām. Žiljeta, noskūpstīdama vīru, iečukstēja viņam ausī:

—     Neaizmirsti ar viņu aprunāties.

Franss saprotoši pavērās sievā.

Ielas bija tukšas. Zviedriete novilka lietusmēteli, vēsinādama kailos plecus, tas sagādāja acīm redzamu apmierinājumu Šazelam. Fehteru pāris, kas dzīvoja netālu, devās mājup kājām. Franss, sekodams šefam un Ullai, paspēra pāris soļu sava auto virzienā.

Šazels likās izbrīnījies.

—     Kā, un jūs atstājat auto pagalmā?

—         Kāpēc ne? Maksāt par garāžu man ir par dārgu. Bez tam zog tikai amerikāņu mašīnas. Kāpiet iekšā, lūdzu.

Zviedriete apsēdās blakus Fransam, atstājot apstulbušo Šazelu vienu aizmugures sēdeklī. Franss ieslēdza radio.

—          Vai, cik jauki! — iesaucās Ulla, grozīdama starp pirkstiem oniksa bumbiņu no aizdedzes atslēgas. Franss pasmaidīja. Šis zaļais piekariņš bija pirmā dāvana, kuru viņam reiz bija pasniegusi Žiljeta.

Viņš nospieda sajūgu un pavaicāja:

—     Kurp lai jūs vedu?

—     Uz «Džordža Piektā» viesnīcu.

—     Tas nav tālu.

Melnais auto izstūrēja uz ielas — Trokadēro, Zvaigznes laukums, Elizejas lauki — un apstājās pie elegantas viesnīcas. Tūdaļ parādījās šveicars košsarkanā uniformā un pakalpīgi atvēra durtiņas. Šazels vēl pēdējoreiz mēģināja zviedrieti aizturēt, taču tā bez garām runām pasniedza viņam roku, lai vecais varētu to noskūpstīt, un nozuda apgaismotajā vestibilā. Franss ar veco iesēdās atpakaļ mašīnā.

—         Jauks meitietis, vai ne? — satriektais Šazels bēdīgi novilka.

—          Vienreizējs, — piekrita Franss, tieši tobrīd lauzīdams galvu, kā iebilsties šefam par paaugstinājumu.

—     Vai vest jūs uz mājām? — viņš vēl pavaicāja.

—     Jā, patiesību sakot… nē. Vai varbūt…

Vecais nezināja, ko gribēja. Skaistā zviedriete bija

viņu iekairinājusi, vecajam negribējās likties gulēt vienam pašam.

—         Jūsu sieva arī nav smādējama, veco zēn. Viņa varētu filmēties un dabūt labas lomas… ja tikai gribētu.

—          Es zinu. Viņai to bieži piedāvā, tikai Žiljeta ir pārāk neatkarīga. Viņa mīl naudu, nevis klapatas.

Šazels, apsēdies blakus Mallē, grābājās zem sadales dēja.

Pabāzis roku dzijāk, viņš pēkšņi iesaucās:

—     Kas tas? Jūs vadājat līdzi ieroci?

Un, izvilcis pistoli, neuzmanīgi vicināja to pa gaisu, taču Franss uzsauca:

—         Uzmanīgi, tā ir pielādēta! Katram gadījumam turu to mašīnā. Jau gadus desmit, tikai ne reizes nav bijusi vajadzība lietot.

—          Vispār jau jums taisnība. Skaidrs, ka modrību zaudēt nedrīkst. Es arī bieži vedu gadījuma pasažierus, tas var izrādīties bīstami. Svētdienās tādu uz ceļiem papilnam …

«Un vēl gadījuma pasažieres. Tu prasi dārgu maksu par aizvešanu, vecīt. Ceru, ka vienreiz tu uzrausies .. .»

—     Es ari pagādāšu sev pistoli, — šefs, jūtami atplaucis, runāja tālāk. — Laikam jau vajadzīga atļauja?

—     Protama lieta.

—     Vai tādu grūti saņemt?

—     Nē, nav. Tikai jāizpilda formalitātes.

—     Kas tas ir par kalibru? Šis te?

—     6,35. Lūdzu, lieciet to nost. Tā var sprāgt.

—     Ha, ha, ha! Jūs varat būt mierīgs!

Klišī laukums. Šazels dzīvoja tepat netālu, aiz Monmartra kapsētas. Franss joprojām nebija sācis runāt par paaugstinājumu. Kādā pagriezienā Šazels iesaucās:

—     Stāt! Apturiet! Kāpsim ārā un iedzersim vēl pa vienai. Es jūs ielūdzu ieraut pa mēriņam, dārgais Mallē!

«Lūk, arī iespēja ar viņu parunāt. Neiešu ārā no krodziņa, kamēr nebūšu izrunājies. Viss iet labi, viņš ir draudzīgi noskaņots.»

Novietojuši automašīnu stāvvietā, abi vīrieši nozuda krodziņā. Tas bija pārpildīts, neraugoties uz visai vēlo stundu. Viņi sameklēja divas vietas pie kāda brīvāka galdiņa. Šazels likās esam savā elementā. Glūnēja uz visām pusēm un plātīja rokas, itin kā svētīdams klātesošos krogusbrāļus.

—          Šī ir mana iemīļotā ieskrietuve, — viņš sacīja.

—     Man šķiet, te nokrīt maskas. Neviens neprasa, kas es esmu. Te es varu būt biedros ar vazaņķiem un palaistuvēm. Bārmenis uzrunā mani uz tu. Es mēdzu te iegriezties ik vakarus. No šejienes līdz manai mājai ir tikai desmit minūšu gājiens. Jūs zināt, es ļoti maz guļu. Vispār, kad cilvēks sāk novecot… Guļu no deviņiem līdz pusnaktij, pēc tam nāku šurp un līdz kādiem četriem iemetu pa mēriņam un pļāpāju. Reti gadās, ka līdz slēgšanai nesalūkoju arī kādu meitieti…

«Jo tālāk, jo vairāk viņš man riebj. Un šitāds plencis izrīko visu Aģentūru! Tiklīdz iedomājos, ka šis atļāvies izteikt neķītrus priekšlikumus Žiljetai, es. . .»

—     Bet no rīta, — Šazels turpināja, — svaigs kā gurķītis dodos uz Galveno Reklāmas Aģentūru un esmu cienījamais šefs. Nevienam neienāk ne prātā, ka . .. Un vispār, es par to nospļaujos! Manā vecumā, ar maniem līdzekļiem, es ne ar ko neriskēju! Tikai…

Viņa balss apsīka, pārvērsdamās čukstā:

—          …Lai las paliek starp mums, dārgais Mallē. Jūs man esat Joti simpātisks!

Viesmīlis, brūnēts ar Ūsiņām, pienāca pie galdiņa pieņemt pasūtījumu.

—     Divus viskijus. Un, lūdzu, atstājiet mums pudeli!

Brūnēts tikko manāmi pasmīnēja. Un, uzmetis skatu

Mallē, ironiski pavaicāja:

—     Vai esi sācis aplidot vīrišķus?

Šazels aiz smiekliem aizrijās. Mallē apjuka, nezinādams, kā tagad sākt sarunu par paaugstinājumu. Viņš apjauta, ka jārunā tūlīt, kamēr šefs vēl atmaidzis.

—     Šazela kungs, es gribētu ar jums parunāt…

—     Liecies mierā ar to «kungu», mēs esam kolēģi.

Viesmīlis uzlika galdā pudeli skotu viskija un divas

glāzītes. Šazels tās piepildīja.

—     Es klausos, — Šazels sacīja.

—          Sis jautājums ir dienas kārtībā jau sen. .. man mazliet neērti tādā brīdī kā šis runāt par šādām lietām, bet… es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs beidzot parūpētos par manu paaugstinājumu …

—         Paaugstinājumu? — Šazels atkārtoja, tieši tobrīd tukšodams otro glāzīti. — Paaugstinājumu?

Viņiem pretī bez uzaicinājuma bija apsēdusies kāda meiča. Viņa uzsmaidīja vecajam, viņš zem galda saņēma meičas roku. Meitene bija ļoti jauna, tikai gadus divdesmit veca, mazliet patukla. Ar visu to viņa likās ļoti pievilcīga.

—          Paskat, — Šazels skaļi čukstēja, glaudīdams viņas apaļīgo rociņu, — re, kur mana mazā koķete. Smukiņa, vai nav tiesa, Mallē? Viņu sauc Merilīna. Vai to var iedomāties?

Šefs iespurdzās, tukšodams savu glāzīti. Franss, arī alkohola iespaidā atvildzis, nodomāja, cik tas viss amizanti. Meiča nesmējās, mērodama abus vīriešus ar aprēķinātājas skatienu. Beigu beigās viņa sacīja: — Kā ir, vai pavadīsim vakaru kopā?

Galvenās Reklāmu Aģentūras direktors pašūpoja galvu.

—         Redzēsim. Pienāc pēc brītiņa. Ej, iedzer kādu mēriņu un atstāj mūs vienus. Mums jāparunājas.

Merilīna piecēlās un iejuka burzmā pie bāra.

—     Par ko mēs nupat runājām?

—          Par manu paaugstinājumu. Par to runā jau sen. Es varētu …

—          Ak tā! Vajadzēja agrāk par to ierunāties, vecais Man taču galva kā bāztin piebāzta ar visu ko…

—     Tātad, — Franss neatlaidās, — jūs piekrītat?

—          Protams! Tikai šis nav īstais laiks tādām sarunām. Mēs turpināsim šo sarunu birojā, ar skaidrām galvām! Tagad labāk derētu pameņģēties ar kādu no šīm mazulītēm. Es zinu vienu, kura iepatiktos …

—         Nē. Ar labu nakti, — sacīja Franss pieceldamies. — Līdz rītam! Novēlu jums labi izklaidēties!

IV

Mašīnbiroja lielajā zālē rakstāmmašīnas klabēja bez apstājas, zīmētāji skicēja, tekstu autori šķirstīja vārdnīcas, Mišelīnes jaunkundze runājās ar kādu klientu. Logi bija vaļā, ielaizdami telpā pirmos pavasara saules starus. Franss Mallē, Aģentūras mākslinieciskais direktors, pārlūkoja pastu. Šazels vēl nebija rādījies, lai gan pulkstenis jau rādīja pusdivpadsmit.

Telefona klausulē urdzēja sekretāres balstiņa:

—         Mallē kungs, kāds zvana Šazela kungam. Vai jūs nepienāktu pie pilsētas telefona?

—     Lūdzu!

Viņš pacēla klausuli. Zvanītājs runāja ar kādu nenosakāmu, dīvainu akcentu.

—     Hallo! Vai Šazela kungs?

—         Šazela kunga vēl nav, lūdzu atvainot. Runā Franss Mallē. Ar ko varu pakalpot?

Zvanītājs šķita svārstāmies.

—         Tā? Vai Šazela kungs šodien būs sastopams Aģentūrā?

—     Droši vien, viņam drīz vajadzētu būt klāt.

—         Tad es piezvanīšu vēlāk… Vai jūs varētu man iedot viņa mājas numuru?

—     Vai drīkstu vaicāt, kas runā? — Franss vaicāja.

Zvanītājs nolika klausuli. Mallē, rokas noplātījis,

arī nolika klausuli. Droši vien kāds savādnieks vai jauniķis. Rīkojums bija — nekādos apstākļos un nevienam nedot Aģentūras darbinieku mājas telefonnumurus. Tobrīd kāds pieklauvēja pie stikla. Pacēlis acis, viņš sazīmēja vienu no māksliniekiem.

—     Lūdzu, nāciet iekšā.

Mišels Kasts ienāca. Abi paspieda viens otram roku, un Mišels atritināja papīra rulli. Franss atlaidās ērtāk krēslā, lietpratīgi aplūkodams zīmējumu.

—     Hm, tīri labi, — viņš novilka, — tikai pārlieku cītīgi izzīmēts ik niecīgākais sīkums. Šo to vajadzētu izcelt — pirmajā plānā galveno. Teiksim, šī te sievietes kāja.

Kasts godbijīgi uzklausīja šos spriedelējumus. Viņa seja likās atplaukusi.

—     Jums taisnība. Es tūlīt pārtaisīšu.

Viņš izvilka no kabatas ogles gabaliņu un ar dažiem vilcieniem uzvilka kaut ko uz papīra. Pēc tam parādīja Mallē.

Priekšplānā tagad rēgojās celī viegli saliekta sievietes kāja.

—     Vareni, — Mallē noteica. — Tagad uztaisi to divās krāsās, un klients būs sajūsmā.

Kasts izgāja, uz Mallē rakstāmgalda ieņēma savu vietu nedēļas izdevumi. Franss pārlūkoja žurnālus, interesēdamies galvenokārt par reklāmas sludinājumiem. No žurnāla «Viņa» vāka pretī smaidīja Žiljeta neparastā cepurē, kas atgādināja lampas abažūru. Franss aizsapņojās, lūkodamies sievas fotoattēlā.

Kāda ēna, viegli pārslīdot, lika viņam pacelt acis. Garām akvārijam knaši aizsoļoja Šazels kamieļvilnas mētelī un filca cepurē zemu uz acīm.

«Slēpj seju, droši vien jautri pavadījis nakti. Brīnos, ka viņš vēl turas uz kājām. Lielākoties vīrieši viņa gados, pat prātīgāk dzīvodami, nav diez cik sparīgi — tikai ne šis. Beigsies ar pēkšņu asins izplūdumu smadzenēs … Bet tagad laiks ieiet pie viņa.»

Viņš nospieda pogu.

—     Šazela kungs, vai drīkstu pie jums ieiet?

—     Tagad nē, esmu aizņemts. Es jūs pasaukšu.

Šefa balss bija asa un nelaipna. Viņam būs kas nelāgs lēcies. Mallē iedziļinājās ienākušajās vēstulēs. Trīs attālas firmas lauza līgumus ar Aģentūru. Tās gan bija mazas firmas, taču trīs gabalas uzreiz — tie bija pamatīgi zaudējumi Galvenajai Reklāmas Aģentūrai.

Franss ar sarkanu zīmuli uzvilka savu parakstu un palūkojās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa divpadsmit. Viņam pēkšņi sagribējās iedzert mazu lāsīti. Steigšus tvēra ar roku ap to vietu, kur žaketes iekškabata, —

tur parasti atradās mazā, plakanā pudelīte. Un jutās izbrīnījies, kad sataustīja tukšo kabatu, topašbrīd atminēdamies, ka šorīt nebija turējis par vajadzīgu ņemt līdzi dzeramo. Tā, kas viņu mocīja šobrīd, nebija tikai iegriba, drīzāk gan daudz spēcīgāka tieksme, līdzīga smēķētāja tieksmei. Uzsmēķēt! Varbūt tā izdotos aizmirsties! Taču nebija arī cigaretes. Franss piecēlās, izgāja trokšņainajā birojā un uzrunāja tuvāko zīmētāju:

—     Marsel, vai tev ir cigaretes?

—     Jā. Varat ņemt visu paciņu.

—     Nē, tik daudz man nevajadzēs.

Kāds cits piedāvāja šķiltavas.

Viņš atgriezās akvārijā. Pulkstenis bija gandrīz divpadsmit. Franss dziji ievilka cigaretes dūmus, taču tie nespēja atvietot alkoholu. Ko šobrīd dara Šazels? Viņš taču nebūs aizmirsis abu pagājušās nakts sarunu? Kāpēc neaicina viņu pie sevis?

Satraucies viņš ierunāja interfonā:

—     Šazela kungs, vai tagad jūs varat mani pieņemt?

—       Ja vēlaties …

Vairs nenācās šaubīties, ka šefs bija sliktā garastāvoklī. Nekas labs negaidīja, taču Franss gribēja aiznest sievai labu ziņu. Viņš pieklauvēja un iegāja vecā kabinetā. Šazels, kas sarāvies tupēja krēslā, palūkojās viņā tā, it redzētu viņu pirmo reizi mūžā. Franss tuvojās, nolika sev krēslu un apsēdās. Nezinādams, kā iesākt, viņš ar glaimīgu smaidiņu pavaicāja:

—     Vai vakar labi pavadījāt laiku?

—    Tā nekas. Kas par lietu?

Šefa gluži agresīvais tonis satrauca Mallē vēl vairāk. Viņš tomēr turpināja:

—         Vai jūs atceraties mūsu vakardienas sarunu? Atgādināju jums par manu paaugstinājumu, un jūs teicāt…

—     Jā. Atceros.

Tas bija viss, ko viņš pateica. Iestājās klusums. Pēc brītiņa Franss atsāka:

—    Tātad jūs piekrītat?

—     Kam tad?

Te kaut kas nebija kārtībā. Franss, aizvien vairāk samulsis, pabeidza:

—         Lai es piedalītos Aģentūras pārvaldīšanā. Jau sen par to ticis runāts …

Atkal klusums. Franss nožēloja, ka, iedams pie šefa, nav paņēmis līdzi cigareti. Tā viņam palīdzētu izturēties lietišķāk. Gribēdams ar kaut ko nodarbināt rokas, izvilka no kabatas automašīnas atslēgas un sāka virpināt pirkstos oniksa lodīti. Pulkstenis droši vien jau bija divpadsmit, no blakus istabas Šazela kabinetā ielauzās troksnis. Tur darbinieki devās pusdienās, atstādami Mallē vienu ar veco, — nebija cerības, ka šo sarunu varētu pārtraukt kāds no ārpuses. Šazels vairāk neko neteica, tikai pārcilāja papīrus uz galda.

Franss jau bija visu pateicis. Vairāk viņam nekas nebija piebilstams. Tagad vajadzēja runāt šefam, taču viņš nelikās noskaņots kaut ko teikt, tikai nelaipni uzlūkoja Mallē.

Mallē, vairīdamies no šefa skatiena, aplūkoja savas kurpes. Viņš pamanīja, ka viena kurpju saite atrisusi. Kā gan viņš to nebija ievērojis agrāk? Šazels negribīgi ierunājās:

—     Tātad jūs vēlaties piedalīties Aģentūras pārvaldē? Patiesi, par to ticis runāts jau kopš pagājušā gada. Cik jūs šobrīd saņemat?

—     Simt piecdesmit tūkstošus franku mēnesī.

—     Simt piecdesmit tūkstošus, — Šazels atkārtoja, viņa acis lūkojās tukšumā. — Tas nemaz nav slikti, jūs taču to zināt, vai ne?

—     Jā, taču es saņemu šādu algu jau divus gadus. Pa šo laiku viss kļuvis manāmi dārgāks …

—     Aiztaupiet man šos prātojumus, Mallē kungs.

«Izskatās bēdīgi. Kas viņam šodien noticis? Vai varbūt viņš vakar par mani ņirgājās? Goda vārds, tā izskatās!»

—         Mallē, — sacīja Šazels, uzsliedamies kājās,

—    jūs strādājat mūsu Aģentūrā jau diezgan ilgu laiku. Līdzīpašnieki un arī es — mēs bijām ar jums apmierināti, taču tikai līdz pagājušajam gadam.

Franss mēģināja iebilst, taču šefs ar izlēmīgu žestu viņu pārtrauca pusvārdā. Un turpināja:

—     Jau vairākus mēnešus jūs nepārtraukti dzerat. Nemaz neprotestējiet, par jums smīn visa Aģentūra. Jau no paša rīta, tiklīdz te parādāties, jums vismaz divi dubultie jau ir ribās. Vairākas reizes dienā jūs iestiprināties tualetē un citur. Ar vienu vārdu sakot, tāda izturēšanās nav cienījama, jūs zaudējat autoritāti, kāda nepieciešama cilvēkam jūsu postenī. Jūsu

darbs saistīts ar kontaktēšanos, nopietnu firmu pārstāvji ievēro jūsu stāvokli, tas nāk par sliktu darbam. Vai jums šķiet, ka ņems nopietni tādu Reklāmas Aģentūru, kur mākslinieciskais direktors ir pilnā no rīta līdz vakaram?

—     Ļaujiet man …

—     Klusējiet, lūdzami. Pieņemsim, ka uz jūsu darbu tas neatsaucas. Taču pēdējos trīs mēnešos pārāk bieži mūsu klienti lauž ar mums līgumus. Tas liecina, ka jūsu darbošanās nav efektīva. Tā mēs drīz būsim uz nullēm. Es Joti labi saprotu, ka mūsu klienti atrod ko labāku kur citur. Jūs, Mallē kungs, novedīsiet mūs līdz 1 bankrotam. Vēl vakar, ja vien es nebūtu iejaucies, jūs nopirktu tās mazās netalantīgās intrigantes projektu. Jūs apstiprināt diezin ko, bez kādas jēgas. Jūs vairs nederat šim darbam. Jūs esat beigts cilvēks!

Es ticu gan, ka jums var būt gana svarīgi iemesli, lai piedzertos, taču tie uz mani neattiecas. Es nekādu taisnošanos neņemu vērā. Taču, ja jūs nākat lūgt paaugstinājumu, par jums var tikai pasmieties! Piedalīties pārvaldē nozīmē arī dalīties ieņēmumos. Kādi ieņēmumi šobrīd ir Aģentūrai? Vai gribat dzirdēt ciparus?

Viņš atkāpās līdz sienai, kur uz planšetes bija redzami daudzkrāsaini ciparu stabi.

—     Lūdzu, panāciet šurp!

Franss piecēlās un panācās tuvāk. Viņam likās, ka tas viss notiek kādā murgainā sapnī.

—     Paverieties, lūdzami. Ņemsim pagājušo gadu. Pirmajā kvartālā apgrozībā bija 53 miljoni. Šajā gadā — f 34 miljoni. Cipari nemelo! Turklāt vēl mūsu cenrāžos cenas pieauga par 10 procentiem. Pagājušā gada otrajā kvartālā — 77 miljoni, šīgada — tikai 69 miljoni! Tātad? Kas par to atbildīgs? Varbūt es? Vai varbūt Moro, Bergmans, kas jau astoņus mēnešus uzturas Amerikā? Nē, tas esat jūs, Mallē! Tieši jūs un neviens cits!

Franss kā atvairīdamies pacēla roku.

—    Tas izriet no fakta, ka esam pa šo laiku zaudējuši Vitellu, kas mūs .. .

—     Un arī tas vēl! Vitells tagad sadarbojas ar Sineržī. Un kāpēc?

—     Tāpēc, ka Sineržī piedāvāja viņiem labākus noteikumus nekā mēs. Vai tad jūs neatceraties? Pagājušajā gadā jūs viņiem atteicāt…

Šazels nejauki iesmējās.

Es jau gaidīju, Mallē, ka jūs mēģināsit uzkraut «ilbildību man! Lai būtu kā būdams, mēs esam zaudējuši lērumu naudas jūsu neizdarības dēļ. Un tagad paklausieties — vairāk mēs nezaudēsim.

Franss atkāpās un smagi sabruka krēslā. Viņš redzēja Šazelu kā caur miglu. Direktors apsēdās pie rakstāmgalda, pastumdams uz priekšu vēstuļu ķīpu.

—     Vai redzat šitās vēstules? «AMG», «Astor-studija», Presses de la Citē… Mēs zaudējam klientūru. Kaut kur citur klientus apkalpo labāk. Sīs vēstules pienāca šorīt no rīta. Vakar bija vēl trīs citas. Bet jūs gribat dalīties ienākumos! Ha, ha, ha! Sis deficīts ir jūsu vaina! Un kad vēl es padomāju par jūsu bērnišķīgajām vakardienas izdarībām! Ko jūs gribējāt panākt? Cerējāt, ka ielūgums ciemos liks man justies kā jūsu parādniekam? Ka es nespēšu atteikt, lai ko jūs lūgtu? Jūs esat smagi kļūdījies, mans mīļais!

Franss cieta klusu — pēc šiem vārdiem bija iestājies baismīgs klusums. Viņš jutās nespējīgs rimāt, domāt, aizstāvēties. Daļēji Šazelam bija taisnība, taču tāda neatbilstība …

Direktors aizsmēķēja cigāru, dūmi vērpās apkārt Mallē.

—     Dabīga lieta, — Šazels atsāka, — ne jau paaugstinājums ir galvenais. Jūs droši vien cerat ieņemt manu vietu direktora postenī, kad es to atstāšu. Taču jūs varat droši pārvilkt šīm cerībām svītru!

Viņš dziļā apmierinājumā smēķēja cigāru. Pēc smaržas Franss pazina Koronu.

—     Jūs laižaties dibenā, Mallē, — Šazels turpināja jau gluži saldā balstiņā, — es došu jums iespēju izvirzīties. Izredžu nav tikpat kā nekādu, taču varat šo izdevību izmantot, ja vēlaties. Tātad pēc trim nedēļām Bergmans un Moro pārradīsies no Amerikas. Šodien saņēmu telegrammu. Man nāksies ziņot par notikušo vinu prombūtnē. Jums ir trīs nedēļas laika, lai sasparotos, man un arī viņiem pierādītu, ka jūs vēl esat spējīgs tiešām labi strādāt. Ja šajās trīs nedēļās nekas nemainīsies uz labo pusi, dodu jums vārdu, ka no jums paliks pāri slapja vieta, bez jokiem! Jums atliks tikai meklēt citu nodarbošanos. Šķiet, man nebūs jāpaskaidro, ka mēs izziņosim par to, ka metam jūs ārā, un neviena cita firma jūs neņems pretī. Tātad …

Zvanīja telefons. Šazels nolika cigāru kristāla pelnu traukā un nocēla klausuli.

—    Hallo! Jā, tas esmu es… kas pie aparāta? Paklausieties, lūdzami, es vaicāju, kas …

Franss novēroja šo negaidīto ainu — Šazels, klausīdamies savā sarunbiedrā, izmainījās līdz nepazīšanai — viņa seja, kas, pateicoties regulārām masāžām, atj stāja jauneklīgu iespaidu, tagad spīdēja vienos sviedros, krunkas iezīmējās visā pilnībā, lūpas drebēja. Kad viņš atbildēja, balss vairs neskanēja pavēloši, drīzāk gan bailīgi un padevīgi.

—     Es jums aizliedzu … Tas taču . .. nav iespējams. Lūdzu pagaidīt… Es neesmu viens. Lūdzu, piezvaniet vēlāk.

Klausule ar troksni nokrita atpakaļ vietā. Šazels izvilka zīda mutautu un apslaucīja nosvīdušo pieri, pēc tam pievērsās Mallē.

—     Vai jūs sapratāt, ko es teicu? Trīs nedēļas! Bet tagad es gribu būt viens!

Franss piecēlās un devās uz durvīm. Viņš aizvēra durvis, vēl pagūdams pamanīt, ka Šazels izvelk no at’ vilktnes viskija pudeli. Jau pēc maza brītiņa viņš viens pats atradās milzīgajā, tukšajā zālē — aci pret aci ar savām problēmām. ;

«Grūti noticēt, ka tas ir iespējams. Kad viņš to visa ļ runāja, man gribējās mesties viņam virsū un no,1 žņaugt… Pats nezinu, kas mani no tā atturēja, taču vēl mazliet, un es būtu viņu nositis kā suni. Tāds lops nav pelnījis, lai viņu atstāj dzīvu … Tas nav taisnīgi.»

V

Žiljeta jau labu brīdi vēroja vīru. Franss ēda klusēdams, apsēdies blakām tēvocim Ogistam, nodūris acis šķīvī. Viņa priekšā stāvošā vīna pudele jau bija iztukšota. Žiljeta pavēra lūpas un pavaicāja:

—    Kas tev noticis, Frans? Jau kādas divas nedēļas tu esi tāds dīvains. Turklāt…

Viņa palūkojās uz pudeli, nepabeigdama iesākto teikumu. Franss noplātīja rokas un, sievu neuzlūkojis, atteica:

—     Man nekas nav noticis. Jau simtiem reižu esmu tev atkārtojis, ka gluži vienkārši jūtos noguris. Pārstrādājies. Dzeru tikai tik daudz, lai kaut kā turētos.

Aģentūrā ir milzums darba, bet dodu godavārdu, ka viss ir kārtībā.

«Vari man ticēt! Nekad vēl nav bijis tik ļauni. Liekas, ka mūsu klienti sarunājuši savā starpā lauzt ar mums visus līgumus. Pēc nedējas, kad atgriezīsies īpašnieki, pēc pārbaudes sekos atlaišana. Pēc tam būs beigas!»

Viņš vēlreiz atkārtoja:

—     Viss ir kārtībā.

Žiljeta klusēja, taču nemitējās viņu slepšus vērot. Viņa tik tiešām jutās noraizējusies par vīru, taču tas viņai netraucēja katru vakaru iziet kopā ar draugiem. Mājās viņa atgriezās aizvien vēlāk. Franss, kas naktīs nespēja gulēt, dzirdēja viņu uz pirkstgaliem ieejam savā istabā — klusām un uzmanīgi.

Ja nu viņa visu zināja?

Tēvocis Ogists, sniegdamies pēc saldēdiena, ar lielu troksni nogāza traukam vāku. Ienāca Žanna un sakārtoja salveti, kas bija sašķiebusies viņam kaklā. Kad kalpotāja izgāja, Žiljeta sacīja:

—     Pēcpusdienā man ir nodarbības Aģentūrā, ienākšu tevi apraudzīt.

—     Tas ir jauki.

Viņa līdzjūtīgi smaidīja.

—     Manu nabadziņ, tu slikti izskaties, taču nākammēnes beidzot saņemsi paaugstinājumu. Kaut kāda taisnība taču pasaulē ir. Redzi, Šazels tev nevarēs atteikt. Zēl, ka tu viņam neko nesacīji agrāk. Viņš taču zina, ka tieši tu visvairāk dari Aģentūras labā.

—     Jā, jā, — viņš apstiprināja, ciezdams elles mokas.

«Ak Dievs, kaut viņa vismaz beigtu runāt! Kāpēc

viņa neapklust? Viņa neko nenojauš. Jau piecpadsmit dienas slēpju no viņas savas rūpes — kā vien protu. Man vajadzēja viņai izstāstīt par sarunu ar Šazelu, taču es nespēju sadūšoties. Mēneša beigās nāksies no bankas izņemt mazliet naudas, lai viņa ticētu, ka esmu paaugstināts. Un tālāk? Kad pazaudēšu darbu, nekādi neizdosies visu noslēpt. Viņa taču visu laiku nāk pozēt uz Aģentūru. Ak, pie velna!»

Žanna uzlika uz galda jaunu vīna pudeli. Viņš pielēja glāzi, izdzēra, piecēlās no galda un noteica:

—     Darbs un atkal darbs. Man jau laiks. Redzēsimies pēcpusdienā.

—     Jā.

Pagalmā bija jauki saulains. Sievietes jau tērpās pavasara drānās, lai gan vēl likās vēss. Franss devās pie auto, meklēdams kabatā atslēdziņas. Līdzās viņa auto stāvēja Žiljetas mašīna. Franss rūgti nolūkojās tajā, pēc tam sēdās pie stūres.

Birojā viņš ieradās pats pirmais, taču durvis jau bija vaļā. Vispirms tas radīja viņā izbrīnu, taču, iekšā ienācis, viņš atcerējās, ka kopš vakardienas te strādāja santehniķi, kas laboja ūdensvadu.

Viņš devās nomazgāt rokas un izmantoja izdevību iedzert no pudelītes malku konjaka.

«Nespēju pildīt savu apņemšanos nedzert, pat ne četrdesmit astoņas stundas. Un, ja turklāt vēl padomā,] ka viss tikai Šazela dēļ! Ja pēc astoņām dienām mani izmetīs uz ielas, ko lai es iesāku? Visās reklāmas aģentūrās darbinieku pietiek!»

Viņš rūpīgi sasukājās, iebāza mutē piparmētru pastilu, ļai nemanītu alkohola smaku, un izgāja no tualeļ tes. Arā’ iedams, paklupa pār darbarīkiem un cauruli, i ko bija atstājuši santehniķi. Franss, neko nedomādams, pacēla caurules gabalu apmēram trīsdesmit centimetru i garumā un, turēdams to rokā, uzsita pa otras rokas plaukstu. Pēc tam, joprojām pliķēdams ar cauruli pa plaukstu, viņš izgāja cauri tukšajam ateljē. Viņš apstāj jās pie katra zīmētāja galda, aplūkodams projektus. Nonācis savā akvārijā, negribīgi apsēdās, ar netīksmi aplūkodams papīrus uz rakstāmgalda. Tā viņš sēdēja, neko neredzošām acīm vērdamies tukšumā savā priekšā. Pēc desmit minūtēm būs klāt visi darbinieki, j sāksies darbs. Viņš savukārt tikai izliksies strādājam, jo īstenībā nav spējīgs domāt par kaut ko citu — vie1 nīgi pa to, ka drīz sabruks visa viņa līdzšinējā dzīve. Četrdesmit gadu vecumā, kad dzīves materiālajai pusei jābūt noregulētai, viņš kļūs par bezdarbnieku — ja , Šazela tētiņam joprojām būs slikts garastāvoklis.

Sī doma viņam lika sarauties, Franss ar stīvu skatienu blenza stikla plāksnītē, kur bija rakstīts viņa vārds. Un pēkšņi viņš no visa spēka zvēla pa to ar metāla cauruli, kuru joprojām vēl turēja rokā.

Tobrīd durvis ateljē otrā galā atvērās — sāka nākt ' iekšā darbinieki. Pamanījuši, ka Mallē jau atrodas savā ļ stikla būrī, viņi pārtrauca sarunas un ātri ieņēma sa! vas vietas. Droši vien visi jutās pārsteigti, kāpēc viņš jau klāt…

Mallē pacentās steigšus paslēpt cauruli — vispirms lūkoja iebāzt to kabatā, pēc tam paslēpa mapē, kas l)ija pieslieta pie rakstāmgalda kājas. Gan jau par sadauzīto plāksnīti kaut kā attaisnosies. īstenībā stikls nemaz nebija sasists, tikai ieplīsis. Viņš steigšus pārklāja ieplīsumu ar papīriem.

«Gandrīz visi jau sanākuši. Tie, kuri apsēdušies, pačukst iekšā nācējiem. — Vai re, ko? Mallē jau ir pie vietas! Kaut kas briest! — Vēl neviens nenojauš, kas noticis starp mani un šefu. Tā vien dzirdu: «Ar Mallē kaut kas nav kārtībā … ak vai, jau labu laiciņu.» — Un smiekliņus. Taču viņi neko nedabūs zināt, neko nezinās līdz pat pašam pēdējam brīdim. Laimīgā kārtā tā saraušanās pirms divām nedējām notika pusdienas pārtraukuma laikā . .. Neviens neko nezina. Ne viņi, ne Žiljeta, kas iedomājas, ka es te esmu neaizstājams! To zinu tikai es — un Šazels, bet viņš par to nav runājis pat ar saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem. Ja vien viņš izdarītu to vienīgo labo darbu — nosprāgtu, pirms šī nedēļa pagājusi! Tad es ieņemtu viņa vietu un tiktu par direktoru …»

Itin kā atbildēdams, Viktors Šazels aizdefilēja gar akvāriju, pat nepaskatīdamies uz Mallē, un tūlīt ieslēdzās savā kabinetā.

«Ja nu es ietu ar viņu parunāt? Ja atklāti atzītos, kādā situācijā atrodos … Viņš pasmietos man sejā — viss, kam viņa acīs kāda nozīme, ir skaitļi, kuri apzīmē ienākumus. Viņš redz tikai tos — pēc gadu ilgas prombūtnes atgriežas īpašnieki, viņam nāksies izskaidroties. Mani viņš izvēlējies par grēkāzi! Bet tā taču viņa vaina, ka ar biroju šajā gadā visu laiku iet uz leju. Tieši viņa vainas dēļ mans darbs pēdējā laikā tik neefektīvs!»

Tajā mirklī viņš pamanīja Steno jaunkundzi steidzamies direktora kabineta virzienā, noglaužam svārku ieloces, pieklauvējam un nozūdam aiz durvīm. Vecais visiem bija līdz kaklam, ja viņa vairs nebūtu, līdzstrādnieki atviegloti nopūstos.

Pēc tam, kad bija nokārtojis steidzamākās lietas, Šazels izgāja no kabineta. Garām iedams, viņš visus, izņemot Mallē, kuru pastāvīgi ignorēja, apveltīja ar laipna maizes devēja smaidiņu. Pēc tam viņš nozuda — viņa darbdiena bija beigusies.

Pēcpusdiena — līdz pulksten pieciem — vilkās ne-

izturami ilgi. Franss atminējās Žiljetas solījumu. Vi ņai taču bija pēcpusdienā jāpozē. Viņš jau gribēja piezvanīt uz studiju, taču sāka svārstīties. Nolēma, ka labāk būs, ja viņš pats aizies uz turieni. Iziedams viņš pateica Standāra jaunkundzei:

—     Būšu studijā.

—     Labi, Mallē kungs.

Kāpnēs viņš iedzēra malciņu. Nervi, kas visu laiku bija saspringti, prasīja palielinātu alkohola devu. Tas bija kā apburtais loks. Viņš iemeta mutē mentola pastilu un iegāja studijā. Pie durvīm spuldzīte nedega.

—     Vai te kāds ir?

Studija likās esam tukša. Bija tumšs. Taču saucienam atbildēja Frenkijs — režisors, kas īstajā vārdā droši vien arī saucās Franss.

—     Mhm.

Frenkijs iededza gaismu un paspieda roku Mallē. Viņš droši vien atpūtās, jo plastmasas cepures nags nebija redzams. Frenkijs noprasīja:

—         Kas jūs atvedis šurp? Darbs beidzies, es jau attīstu uzņēmumus. Vai nāksiet apskatīties? ļ

Franss iegāja viņam līdzi laboratorijā. Tur viņš ieraudzīja kādu vīrieti un sievieti baltā blūzē, kuri tobrīd izkarināja slapjos uzņēmumus.

—         Palūkojieties, — sacīja Frenkijs, — man rādās, ka sanācis Joti labi.

Dažos uzņēmumos Franss pazina Žiljetu garā vakarkleitā. Frenkijs skaidroja:

—     Tā ir reklāma smaržām, kas saucas «Skūpsts».

—         Vai mana sieva jau sen aizgāja? — Mallē pavai, cāja. Frenkijs nenoteikti novaibstījās.

—         Pirms stundām divām. Mēs vēl nebijām beiguši fotografēt, taču atnāca šefs, un abi reizē aizgāja. Mums nāksies pabeigt fotografēšanu rīt.

—     Šazels? Aizgāja ar manu sievu?

—         Jā. Atnāca, kad mēs beidzām trešo uznācienu, j Pavēroja pāris pozīcijas, pēc tam sāka runāties ar Žiljetu. Cik nopratu, viņi runāja par jums. Beigu beigās abi kopā aizgāja. Viņi strīdējās, runa bija par naudu. Man šķiet, jūsu sieva cerēja uz paaugstinājumu. Jūs taču zināt, ka mani tādas sarunas neinteresē, tāpēc es…

Pēc brīža Franss atkal iznāca kāpnēs. Viss bija skaidrs.

«Dabiski! Tā tam vajadzēja notikt. Vecais atvilkās un sāka lakstoties ar Žiljetu. Bet viņa būs pateikusies šim par manu paaugstinājumu. «Kādu paaugstinājumu?» Šazels brīnījās. — «To pašu — jūs taču piekritāt I ransa paaugstinājumam.» Vecais droši vien uzjautrinājās no visas sirds. Un pēc tam pateica patiesību. Bet kāpēc viņa ar šo kopā aizgāja?»

Tūlīt viņam iešāvās prātā visai vienkāršs izskaidrojums.

«Es tā vien dzirdu Šazelu: «Mallē kundze, vienmēr ir iespēja vienoties — ar tik skaistu sievieti… Jūs taču labi zināt, ka jūs man patīkat, pietiktu ar tādu mazu nieku… Vai jūs mani saprotat? Esmu gatavs aizmirst sarunu ar jūsu vīru, ar noteikumu, ka… jūs taču saprotat, tas paliks starp mums. Padomājiet, kundze … jūs esat pietiekami gudra, lai saprastu, kas ir jūsu interesēs …» — Žiljetai nenācās ilgi domāt. «Vai jūs man apsolāt, ka vīrs paliks Aģentūrā?»»

Franss sažņaudza dūres. Laiks viņam vairs neeksistēja. Acu priekšā slīdēja pretīgas ainas, viņam likās, ka dzird čukstus. Viņš apstājās kāpnēs, nespēdams pakustēties, līdz ķiķinādami un steigšus no biroja sāka nākt ārā līdzstrādnieki. Viņiem līdz ar darba dienu bija beigušās visas rūpes. Franss pagāja sānis, lai lautu aizejošajiem paiet garām. Pēcāk, kad kāpnēs atkal iestājās klusums, viņš iegāja birojā.

Sāka tumst. Franss, kā pašam šķita, līdz savam akvārijam bija gājis neizsakāmi ilgi. Visubeidzot viņš tur ieslēdzās un apsēdās pie galda ar iedauzīto stikla plāksnīti. Iekams nocelt telefona klausuli, viņš izvilka konjaka pudeli. Pēc tam uzgrieza sava dzīvokļa numuru.

Divi gari signāli, pēc tam tika pacelta klausule. Viņš dzirdēja murkšķēšanu. Tas bija tēvocis Ogists, kas vienmēr tā priecājās, ja bija izdevība parunāt pa telefonu. Franss gaidīja, ka vecais ierunāsies, taču izdzirda Žannas balsi.

—     Hallo, Žanna, te Mallē. Vai kundze jau pārnāca?

Žanna jutās neērti, runājot pa telefonu, un kliegšus

izkliedza katru vārdu.

—    Nē, kungs! Kundze ap pusdienu laiku zvanīja, ka nepārnāks vakariņās!

Klausule atsitās pret stikla plāksnīti. Vada otrā galā Žanna vaicāja:

—         Vai kungs pārnāks? Vaicāju tāpēc, ka man nepatīk gatavot ēdienu tikai tēvocim Ogistam …

Franss, neko neatbildējis, nolika klausuli. Tātad vissj skaidrs. Šazels sasniedza savu mērķi. Žiljetai tas bija: tīrais sīkums.

«Bet man tas ir bezgala svarīgi. Žiljeta — ar toi plikpauraino veci! Viņas kailais ķermenis tā kustoņa skavās! Viņa pat nesvārstījās! Ja es vakarā, kad viņa1 pārnāks, sacelšu troksni, viņa brīnīsies. «Bet, mansļ dārgais…» viņa teiks, «tas bija tevis dēļ, lai tu varētu strādāt…» — Ak, nē! Nē!»

Dzert! Dzert! Taču pudele bija tukša. Viņš iemeta to papīru grozā. Neko nedomājot, uzvilka mēteli, uzlika cepuri un paņēma mapi. Viņš pat iedomājās, ka jānodzēš gaisma.

Franss steidzīgi devās pa kāpnēm lejā, iegāja kafejnīcā pāri pretī, kur nekad līdz šim nemēdza iegriezties, lai nesatiktos tur ar kādu no kolēģiem.

—     Vienu konjaku.

Glāzē ietilpa smieklīgi maz.

—     Vēlreiz to pašu.

Bārmenis, kas prata savu darbu, norādīja uz tuvāko pudeli. Franss piekrita, palocīdams galvu, un pēc brīža viņa glāze bija atkal pilna. Dzert, aizmirst visu šo riebeklību, piedzerties līdz nāvei.

—     Vēl vienu.

—         Lūdzu, kungs, — bārmenis viņu uzrunāja, — negribu jaukties jūsu darīšanās, bet vai nebūs par daudz?

—     Cik man jāmaksā?

Bārmenis izdeva atlikumu. Mallē izgāja, to nepaņēmis. Viņu apņēma vēsais vakara gaiss, taču viņš atkal iegriezās bārā.

—     Lūdzu, telefona žetonu.

Vienā kabīnē divi mīlētāji skūpstījās, runādami ar kādu trešo. Franss iegāja otrā, kur oda pēc kaķu mīzaliem. Viņam tā drebēja roka, ka žetons izkrita un aizripoja pa zemi. Fransam nācās atvērt kabīnes durvis, lai noliektos un to sameklētu. Visbeidzot viņš uzgrieza Šazela mājas numuru.

—         Hallo? — pēc brīža viņš dzirdēja vecā balsi sakām.

—     Šazel? Te Mallē. Jūs zināt, kāpēc es .. .

Tika nolikta klausule.

I: ranss truli blenza klusējošajā aparātā. Šazels par viņu ņirgājās! Viņš pacēla klausuli! Bet tur taču bija Žlljeta…

Dokumentu mape bija neciešami smaga. Viņš to atvēra un pamatīgi aplūkoja metāla cauruli. Nāves li’roci. Tik tiešām — īstu nāves ieroci.

VI

Caurule mapē likās topam aizvien smagāka un smagāka, itin kā atgādinātu Fransam Mallē par savu klātesamību. Otrs bārmenis ievēroja, ka viņš jau ir piedzēries, trešais — ka galīgi pilnā.

—     Mārtiņi.

—     Dubulto skotu viskiju.

—     Vienu konjaku.

Dzert, vienalga, ko, tikai tāpēc, lai dzertu. Dzert, lai •..ijustu, kā viņu piepilda alkohols, kā pamazām pārņem savā varā viņa garu un miesu. Vēl nekad teiciens «dzert, lai aizmirstos» viņam nebija licies tik patiess.

Ja vairāk dzers, jo ātrāk aizmirsīs itin visu. Vairs nodzirdēs Viktora Šazela balsi: «Jūs esat beigts cilvēks! Ja triju nedēļu laikā…» Vairs nerādīsies viņa roķeles, slīdēdamas pa Žiljetas augumu … Kāpēc viņš vēl nav visu aizmirsis? Kāpēc?

—    Vēlreiz to pašu.

—     Mēs tūlīt slēdzam ciet, kungs.

Atkal iela — tumša un klusa. Un rokā joprojām smagums — metāla caurule. Cik varētu būt pulkstenis? Ticis zem laternas, viņš palūkojās pulkstenī, taču iadītājs lēkāja acu priekšā. Viņš pacēla galvu un uzsauca:

—    Cik pulkstenis?

Viņa balss atbalsojās tukšajā ielā. Kāds logs pavērās, kāds izsmējīgi noteica:

—     Dzērāju stunda.

Viņš rūgti iesmējās. Dzērāju stunda! Vazaņķu un cipkārtstaiguļu stunda.

Gluži instinktīvi viņš ai7klejoja līdz savam auto, kas bija novietots iepretim Aģentūrai. Ilgi mūķējās, līdz beidzot dabūja vaļā durvis. Oniksa lodīte grabēja,

sizdamās pret auto durvīm. Kad Franss iekāpa autoj mašīnā, viņš saļima pār stūri.

—     Vai jūs slikti jūtaties?

Viņš ar aizmiglotām acīm pavērās jautātājā.

—     Man nekas nekait, pateicos. Cik ir pulkstenis»

—     Pusdivpadsmit.

Garāmgājējs attālinājās. Franss nolaida mašīnas logu, ar pilnu krūti ieelpodams vēso gaisu. Pēc brīža viņš uzmanīgi iedarbināja auto.

«Tūlīt braukšu pie Šazela un pateikšu viņam visuffl kas man uz sirds. Tas bija tikai tāds manevrs, lai pārgulētu ar Žiljetu. Aplauzīšu viņam sprandu.»

Pcc brīža viņš izbrauca Klišī laukumā, tuvodamies! Kolenkūra ielai. Lejāk atradās kapsēta, kurp veda gaJ ras, ēnainas kāpnes. Viņš labi pazina šo apkārtni, jcfl bieži bija te gājis, turklāt vēl pēdējoreiz kopā ar Sal zeļu pēc bridža partijas.

Viņš pārbrauca gājēju pārejai, kur viadukta metāle balustrāde beidzās ar baltu mūri. Damremona iela. Aj trīsdesmito numuru viņš piebremzēja, meklēdams vietu, kur varētu novietot auto. Vieta atradās tika tieši pretī četrdesmit ceturtajam numuram. Pēc diezgan ilgiem manevriem viņš novietoja auto un ielūkojās apgaismotajos pirmā stāva logos.

Kaut kur priekšā pēkšņi iedarbināja dzinēju, iede gās auto gaismas — melns mazlitrāžas auto, gluži ki Žiljetai. Apstulbis un sastindzis kā sālsstabs, Fransl redzēja mazo auto izbraucam no stāvošo mašīnu rin das un attālināmies. Viņam ienāca prātā doma, ka tā taču tiešām varēja būt Žiljeta.

«Viss sakrīt. Viņi aizgāja no Aģentūras ap četriem Tagad ir pusnakts. .. Astoņas stundas kopā! Kaut es būtu ieradies mazliet ātrāk, lai redzētu viņu iznākam ārā, tad pārliecinātos, vai tā tiešām bija viņa… Tači tā bija viņa! Melnais, mazais auto . .. Viņas maniere iedarbināt un izbraukt no rindas… Aizbrauca, tepat man degungalā, bet, kad es pārradīšos, viņa jau būs gultā, it kā nekas nebūtu noticis …»

Pirmajā stāvā nodzisa gaisma.

«Palūkosimies trešajā logā no kreisās … Tā ir tā istaba. Acīmredzot tagad, kad dabūjis, ko gribējis, var dzēst nost gaismu. Taupīt elektrību. Lops! Ja es viņu ķeršu, tad .. .»

Viņš atvilka mapes rāvējslēdzēju. Labā roka sažņau

dza cauruli. Nudien, ja dabūšu Šazelu rokā, nositīšu boz šaubīšanās …

«Un kāpēc gan nē? Kas gan uzzinās, ka es te biju? lula ir tukša, naktssargs droši vien sen jau guļ. .. Atliek tikai ieiet, pirmajā stāvā piezvanīt pie durvīm … Kalpotāju viņš droši vien aizsūtījis projām, lai paliktu divatā ar Žiljetu, tāpēc atvērs man durvis pats. Nostāšos ēnā un . ..»

Viņš mehāniski izvilka aizdedzes atslēgu, paturēdams atslēdziņas kreisajā rokā. Izkāpdams no auto, neaizslēdza to. Uzmauca cepuri dziļāk uz pieres. Palūkojās pa labi, pēc tam pa kreisi. Nosvīda, viens plakstiņš viņam bija sācis nervozi raustīties. Labajā lokā viņš no visa spēka bija sažņaudzis metāla caui uli.

Tajā pašā brīdī, kad viņš gribēja doties pāri ielai, mājas durvis piepeši pavērās. Viņš aši paslēpās sava auto ēnā un palika tur nekustīgi stāvam. Naids ar katru brīdi auga augumā.

«Tas ir viņš, es zinu, ka tas ir viņš. Esmu par to pārliecināts. Klāt pusnakts, šis dodas laukā no mājas, kā katru nakti. Šim vēl nav diezgan. Vēl vajag mauķeles un pudeles brāļus no bistro. Tas ir viņš …»

Viņš ar delnas virpusi notrausa sviedrus no plakstiem. Alkohols darbojās, viņam bija karsti. Viņš n'bāza roku starp kaklu un apkaklīti, izraujot podziņu. Un nevienmērīgi elpoja.

Vīrietis diezgan ātri attālinājās, taču brīdī, kad viņš nonāca zem laternas, Franss pazina tik bieži redzēto mīksto platmali un kamieļvilnas mēteli. Palikdams lajā pašā ielas pusē, viņš sāka sekot gājējam kādu divdesmit metru attālumā; viņam nācās slēpties aiz stāvošajiem auto. Viņa prātu bija aptumšojis naids un alkohols, tajā dzima jauns plāns.

«Pēc minūtēm divām viņš pagriezīsies pa labi, uz viadukta pusi. Ja tur neviena nebūs, es viņu panākšu, nesaceldams nekādu troksni. Viņš man nekur nespruks. Zvelšu no aizmugures, pēc tam ņemšu aiz kājām un ievilkšu kapsētā. Tur viņu atradīs tikai rītā…»

Franss pielika soli. Vīrietis pagriezās pa labi, kā jau viņš bija paredzējis. Pirms krustojuma viņš pārgāja uz ielas otro pusi. Garām ātri pabrauca divas maAinas.

«Nē, mans plāns ir nepilnīgs. Pirms nomešanas pa

kapnem japarmeklē viņam kabatas, tad domās, ka no tikusi laupīšana… Šajā rajonā bieži vien naktīs no tiek laupīšanas .. .»

Viņš pēkšņi apstājās. Gājējs, kas atradās soļus desmit viņam priekšā, apstājās, lai uzvilktu sērkociņu. Franss saoda dūmu smaržu. Un pazina cigāra dūmus Korona. Viņš klusām zagās tuvāk, turēdams gatavībī cauruli. . .

«Ko šis tur dara? Dieva dēļ, iet pāri brauktuvei? Varbūt pamanījis mani .. . Nē, tas nav iespējams .., Ak, pratiņ, nac mājās! Esmu par daudz iedzēris, domas, tik juceklīgas … Kaut kas jāuzsāk, pēc minūtes viņš bus pāri viaduktam, tad jau būs par vēlu!»

Viņš jau bija Šazelu panācis. Jau pacēla roku, kad parādījas mašīna, apžilbinādama viņu ar lukturu gaismām. Franss kustību apvaldīja. Kad mašīna nozuda, viņš saka skriet pakaļ vīrietim, pat necenšoties vairs uzmanīties, jo bija izlēmis izbeigt to visu pēc iespējas ātrāk.

Šazels, sabāzis rokas kabatās, nepagriezās atpakaļ. Smēķēja cigāru, nenojauzdams, kas viņu sagaida.. .

«Ja zvelšu pa galvu, cepure vājinās sitiena spēku. Labak busL ja trāpīšu deniņos, pa labajiem deniņiem, no visa speķa . ..»

Ar dobju troksni metāla caurule atsitās vīrietim deniņos, viņš saļodzījās un nokrita ar seju uz priekšu. Franss sajuta kaut ko lielam atvieglojumam līdzīgu.

«Gatavs. Man vajadzēja to izdarīt. Pat ja par to tikšu notiesāts uz nāvi, esmu laimīgs. Lūk, viņš ir beigts pie manām kājām. Beigts — par to ļaunumu, ko man nodarījis, un par to, ko vēl grasījās nodarīt.»

Tagad vairsnebūdama vajadzīga, metāla caurule nokrita uz trotuāra. Franss pieliecās, saķēra līķi aiz padusēm, lūkodams pacelt, taču tas viņam neizdevās; ķermenis izslīdēja viņam no rokām. Viņš izmisis palūkojās apkārt. Kāds nāca.

Viņš vēlreiz noliecās, saņēma visus spēkus — un! šoreiz viņam izdevās līķi piepacelt. Lai gan nakts bija tumša, lukturis atradās pārāk tuvu, lai viņš paliktu neredzams. Ko iesākt? Soļi tuvojās.

Izmisīgi balstīdams savu upuri, Mallē atspiedās pret metāla balustrādi, pūlēdamies atbalstīt līķi pret to. Šazels, šādi piepacelts, likās tikai pa pusei saļimis. Soļi jau bija tuvu, iereibušā balss vaicāja:

Ei, mīlnieki, vai var palūgt uguni?

Es nesmēķēju, — atteica Franss, gandrīz vai guļus uz līķa.

— Cik nelāgi, — nepazīstamais gaudās, — varbūt iums ir kādi piecdesmit franki?

Viņš tuvojās, gandrīz vai skardams Fransu; varēja sajust skābā vīna aromātu. Franss steigšus pārmeklēja Kabatas, sagrābstīja sauju monētu un iedeva klaidonim. Tas neslēpa savu prieku, — Tu esi viens labs cilvēks, vai zini.

Viņš uzlika roku Mallē uz elkoņa, kamēr tas nodrebēja un pūlējās atbrīvoties. Taču nepazīstamais turēja viņu stingri un purpināja:

, — Paklausies, ja tu nebūtu kopā ar meiču, es labprāt kopā ar tevi iedzertu kādu glāzīti…

Garāmbraucoša auto gaismas neskaidri izgaismoja Šazela mēteli un platmali. Plencis iesaucās:

Skat tik! Kas tad tas? Smukas lietiņas!

Izbrīnā ķiķinādams, viņš attālinājās tajā pašā virzienā, no kura bija ieradies.

Franss, kas ar pēdējiem spēkiem pieturēja līķi, atbalstīdams to pret balustrādi, atbrīvojās no smaguma, lai noslaucītu sviedriem noplūdušo seju. Līķis izslīdēja un mīksti sabruka pie slepkavnieka kājām.

«Tā bija neuzmanība. Vēl ir laiks laisties lapās, man neko daudz vairs izdarīt neizdosies. Dzērājs droši vien mani nepazīs, jo nevarēja mani labi redzēt. Ja kāds apturēs auto, tad esmu pagalam. Pie velna, jātiek no šejienes projām! Par vēlu. Tuvojas bariņš cilvēku, ceļš nogriezts. Atri kaut kas jāizdomā! Ja pārmetīšu Šazelu pāri balustrādei, tad viņi izdzirdēs kritiena troksni, ieraudzīs mani — un ielenks, bet es šādā stāvoklī pat neesmu spējīgs aizbēgt. Kaut kas jāizdomā, steidzīgi, Dieva dēļ! Kāpnes! Tā ir pēdējā iespēja!»

Viņš saķēra līķi aiz kājām un paliecās uz priekšu kā aizjūgā, virzīdamies uz akmens kāpņu pusi, — tās veda uz kapsētu. Desmit metrus tālāk, pa kreisi, bija tumšs nostūris. Viņam vajadzēja tur nokļūt, iekams cilvēku grupa viņu pamanīs, — ļaužu bariņa smiekli un čalas naski tuvojās …

Beidzot viņš tika līdz kāpnēm un nokāpa trīs pakāpienus zemāk, vilkdams līķi sev līdzi un lūkodams patverties ēnā. Garām pagāja dauzoņas, skaļi bļaustīdamies.

—   Vienreizējākā laika nosišana!

—   Un kā vēl!

—   Derētu ieraut kādu šampanieti…

Briesmas bija garām! Franss smagi elpoja.

«Vēl tikai jādabū līķis lejā, jātiek atpakaļ augšā pa kāpnēm un jāaizlavās prom. Risks vairs nav nekāds lielais. Tagad man ir laiks īstenot plānu un, radol iespaidu par laupīšanu, pārmeklēt viņam kabatas.»

—   Lopība! Viņa cepure!

Cepure droši vien palika augšā, uz trotuāra, kad viņš sāka vilkt līķi lejā aiz kājām. Franss, vairs nekavēdamies, atkal uzskrēja augšā uz tilta — tieši tobrīc garām brauca smagā mašīna, tricinādama balstus. Ceļi izlikās nebeidzami garš. Beigu beigās, akli taustīdamies pa zemi, viņš atrada cepuri un iemeta to kapsētā.

«Tagad jāiet. Kas mani te tura? Ko es vēl gaidui Beigsies ar to, ka ļaušu sevi tepat vien notvert.»

Viņš atgriezās pirmītējā kāpņu nostūrī. Pagriezi ķermeni tā, lai tiktu klāt nosistā kabatām. Izņēma ka batas portfeli — un tobrīd viņa roka sataustīja kaui ko dīvainu — paciņu, kuru viņš ātri pacēla pie acīm Tā bija taisnstūraina, apsieta ar aukliņu.

Kad viņš jau grasījās doties projām, tieši pretī apstājās pārītis. Franss dzirdēja pārmijam skūpstus, nopūtas un čukstus:

—   Vai tu mani mīli?

—   Protams. Un tu?

—   Es ari mīlu.

—   Iegriezīsimies tur. Nāc man līdzi…

—   Nē, es negribu …

Franss apjauta, ka, nokāpdams pa kāpnēm lejā, varētu tikt prom pa citu ceļu, apmetot līkumu, sasnieg! savu auto. Taču, jau padomājot par to, spēki apsīka — viņš nosēdās zemē līdzās tam, ko bija nositis, un piespieda roku pie sirds, kas sitās neritmā.

—   Tu mani tiešām mīli?

—   Tu taču to zini. ..

—   Kāpēc tad negribi nākt?

—        Tāpēc, ka negribu. Mēs taču tikai šovakar iepazināmies .. .

—   Un kas par to?

Uzlicis roku uz sava upura rokas, Franss pabrīnījās, ka tā vēl silta. Taču tūlīt pat to izskaidroja.

«Viss kārtībā. Kopš viņa nāves pagājušas tikai dažas minūtes. Tikai man likās, ka viss ilga ļoti ilgi.»

Mīlētāji vēlreiz saskūpstījās un attālinājās. Pirms tam puisis aizsmēķēja, nomezdams izdegošo sērkociņu uz kāpnēm. Tas krītot aprakstīja platu, ugunīgu loku un iekrita Mallē klēpī.

Sērkociņa vājā, sarkanīgā gaismiņa tomēr ļāva slepkavniekam uz mirklīti saskatīt upura seju. Seju, kuru viņš nepazina.

VII

Vienā vienīgā mirklī reibums pārgāja, mēnessērdzīgā soļiem viņš vilkās atpakaļ uz savu auto. Tur otkrita sēdeklī un saņēma galvu rokās. Tā viņš nosēdēja veselu stundu. Ielas otrā pusē, pirmajā stāvā, naiši spīdēja Viktora Šazela dzīvokļa logi — likteņa Ironija.

«Ko es esmu izdarījis? Neiedomājami — izrādījās, ka esmu spējīgs nosist cilvēku! Turklāt vēl kļūdījos! Nositu kādu, kuru nekad mūžā neesmu redzējis, — un tikai tāpēc, ka viņš bija ģērbies kamieļvilnas mēliilī! Cilvēku, kas varbūt ir ģimenes tēvs, kas… Kāds stulbums! Man atliek vairs tikai.. .»

Franss ieslidināja roku slēptuvē zem sadales dēļa. lur vajadzēja būt viņa revolverim, taču roka taustīts tukšumā. Ierocis izrādījās pazudis. Franss iededza gaismu, pieliecās un pārmeklēja visu vēlvienreiz.

«Tas gan dīvaini. Vēl pagājušomēnes revolveris tur liija, atminos to redzējis. Tas vēl bija tur pirms divām ■ēdējām, kad es vedu Šazelu, atceros — mēs par to runājām. . . Dieviņ, tētiņ, viņš būs to paņēmis. Tas viņam iepatikās, viņš ar to rotaļājās. Viņš būs to nozadzis, pirms kāpa ārā! Tas noteikti ir viņš!»

Viņš jutās kā visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Viņam uzmācās kopš bērnības pazīstamas sajūtas: (tirdi pildīja izmisums, un gribējās sākt skaļi raudāt. V iņš bija kļuvis par slepkavu. Nogalinājis cilvēku, Kuru pat nepazina, un tagad nevar izrēķināties ar sevi P"C tiesas un taisnības!

Pretējās mājas pirmā stāva logos nodzisa gaisma, iv, brīža noskrapstēja atslēga. Franss caur asarām šoit'iz nekļūdīgi pazina Viktora Šazela stāvu.

Tāpat kā tas otrs, viņš bija ģērbies mētelī ar jostu., Kā tas otrs, bija uzmaucis cepuri uz acīm. Un tāpai smēķēja Koronu… Viņš ātri attālinājās. Izgāja caur laternas mestajam gaismas lokam un tūlīt nozuda, it kā nakts tumsa būtu viņu aprijusi.

Liktenis, kā parasti, bija Fransam nelabvēlīgs. Viņš bija nogalinājis nevainīgu cilvēku, bet vainīgais dzīve tālāk un mierīgi dodas savās iknakts gaitās. Bet viņam slepkavam, neķad vairs nebūs miera.

«Ja nu es uzreiz nodotu sevi policijas rokās? Nē, to es nevaru Žiljetas dēļ, viņas darba dēļ. Viņas dzīve būtu sabendēta. Man jānogalinās. Mājās. Ar gāzi vai1 indi, visviens.»

Viņš izstiepa roku pēc aizdedzes atslēgas un ar lielu izbrīnu konstatēja, ka atslēgu nav. Pēc tam atminējās] ka bija paslēpis tās saujā un paņēmis līdzi. Viņš pamatīgi pārlūkoja kabatas. Atslēdziņu nebija. Viņš lūkoja atminēties pēc kārtas visu, ko bija darījis.

«Es turēju cauruli labajā rokā, bet atslēgas kreisajā. Gāju pakaļ Šazelam, tas ir, tam nepazīstamajam, un pēc tam viņu… nositu. Pēc tam atbalstīju līķi pret balustrādi. Tam bija vajadzīgas abas rokas. Droši vien tobrīd atslēdziņas būs izkritušas. Pats nesapratu, ko daru… Mani taču var sameklēt pēc šīm atslēgām. Piekariņā ir iegravēts mans vārds. Tās man jāatrod.»

Taču viņš nespēja. Nespēja pamest drošo paslēptuvi mašīnā. Doma, ka vajadzētu doties atpakaļ uz turieni, kur gulēja cilvēks, ko viņš bija nogalinājis, nebija izturama. Viņš pats tur nogāztos zemē kā līķis. Un ja viņu tur atrastu? Kāda tam nozīme, ja jau viņš būtu nedzīvs?

«Es taču nevaru visu nakti sēdēt mašīnā! Kaut kur jābūt rezerves atslēgām. Tikai — kur? Protams, mapē!»

Viņš atrada atslēgas, iedarbināja auto un brauca Trokadēro virzienā, sapņodams par ilgoto atvieglojumu, kādu sniegtu nāve. Izbraucis Elizejas laukos, viņš dzirdēja zvana skaņu, ko bija atnesis vējš. Tikai vienu sitienu. Viņš uz mirkli pieturēja, lai ielūkotos pulkstenī. Bija pusviens. Viņš brauca tālāk un novie-' toja auto tieši pretī savai mājai. Kad viņš izkāpa, no turienes tērzēdams iznāca ļaužu bariņš. Viņš gāja tiem pretī, nepazinis Fehterus un zviedrieti, pat tad, kad jau atradās viņiem tuvu.

—     Hei, Frans! — uzsauca Emīls, sniegdams viņam

roku.

—     Kur tad jūs bijāt pazudis? — Brižita pavaicāja.

—     Mēs bridžojām bez jums! — piebilda Ulla — atkal dekoltētā tērpā, kas atsedza arī viņas rokas.

Franss ar apstulbušām acīm viņus noskatīja. Apjucis, nemierīgs, pārsteigts par šo negaidīto likšanos, viņš izmocīja:

—     Es? Es ilgāk pastrādāju… Vai jūs bijāt pie mums?

Emīls iespurdzās un papliķēja viņam pa plecu.

—     Strādāji? Jokupēteris! Biji pie skuķiem, ko? Nebaidies, mēs Žiljetai neko neteiksim.

Brižita pārmetošā tonī piemetināja:

—     Mēs vairākas reizes zvanījām jums uz darbu — gan pēcpusdienā, gan vakarā! Tāpēc nestāstiet mums šitādas pasakas!

—     Zvanījāt man? Vai tad Žiljeta bija kopā ar jums?

—     Kur tad viņa varēja būt, kā jums šķiet? Es viņai piezvanīju jau pusdienlaikā — gribēju ielūgt jūs abus pusdienās. Sarunājām, ka es aiziešu uz Aģentūru Žiljetai pakaj. Ierados tieši tajā brīdī, kad Žiljeta nāca ārā, kopā ar jūsu šefu. Vecais, protams, sāka izvaicāt par Ullu, gribēja nākt līdzi, bet Žiljeta viņu atšuva, turpat uz vietas. Un labi izdarīja. Es aizvedu Žiljetu sev līdzi, bet viņa bija piemirsusi jūs brīdināt. Pēc tam mēs zvanījām — un bez rezultātiem, jūs pārķert nebija iespējams. Tā arī ieturējāmies bez jums. Mēs tikai nupat pārvedām Žiljetu mājās, un es jūs brīdinu, ka viņa uz jums ļoti dusmojas!

«Neskatoties uz visu, tas ir bezgala jocīgi! Jāpārplīst aiz smiekliem! Un, ja vēl padomā, ka es nositu kaut kādu tipu — tikai tāpēc, ka domāju Žiljetu pavadām laiku kopā ar Šazelu! Tajā laikā viņa spēlējusi bridžu! Melnā mašīnīte, kuru redzēju pie Šazela mājas, nebija Žiljetas mašīna, tas cilvēks, kuru nositu, nebija Šazels! īsāk sakot, liktenis izspēlējis ar mani nelāgu joku!»

Neko neatbildējis, viņš devās mājup, atstādams sašutušos Fehterus brīnāmies. Viņš jau vairs nedzirdēja aiz muguras sakām:

—     Kāda neaudzinātība! Bezkauņa!

Kad atskanēja zvans, Franss gulēja nāves miegā. Pulkstenis bija astoņi, un viņam likās, ka pagājušās nakts notikumi bijuši tikai briesmīgs murgs. Taču viņš ļoti ātri apjauta šausminošo īstenību.

«Ko lai iesāku? Pieteikties — vai atņemt sev dzīvību? Negribas darīt ne vienu, ne otru .. . Tātad esmu izdzimtenis? Nē! Es tikai gribu dzīvot, dzīvot kopā ar Žiljetu un būt laimīgs, ja vien tas vēl būtu iespējams!»

Viņam šausmīgi sāpēja galva. Piecēlies no gultas, viņš nomazgājās aukstā dušā un tūlīt jutās labāk. Naidīgi aplūkoja drēbes, kas viņam vakar bijušas mugurā, — tās izrādījās izmētātas pa visiem kaktiem. Kad viņš pacēla žaketi, no kabatas izkrita ar aukliņu apsietā paciņa.

Franss apsēdās uz gultas malas, aplūkodams sainīti no visām pusēm.

«Nē, tas nav sapnis. Es nositu cilvēku un aplaupīju viņu. Man ir arī viņa kabatas portfelis …»

Viņš sataustīja kabatā sava upura kabatas portfeli. Svārstījās, atvērt to vai nē — it kā baidītos tur atrast kādu ziņu no viņpasaules. Tajā atradās dažas banknotes, kopā kādi desmit tūkstoši franku, totalizatora kuponi ar notecējušiem termiņiem, loterijas biļetes un salocīts papīriņš. Nekādu pēdu, kas liecinātu par nogalinātā personību. Franss, aizvien vairāk noraizējies, atlocīja papīriņu. Uz tā viņš ieraudzīja ar zīmuli uzrakstītu adresi: Damremona ielā 44. Viktora Šazela adresi. Tas bija viss.

Vēl palika garenā paciņa — tā bija divreiz tik gara, cik plata, pusotra centimetra biezumā, ietīta brūnā papīrā. Franss atraisīja aukliņu, attina ietinamo papīru — un apstulbis uzlūkoja naudas zīmes.

Tur bija desmit mazākas paciņas, katrā pa desmit banknotēm desmittūkstoš franku vērtībā. Miljons.

Franss iztaisnoja pirkstus. Viņš redzēja sainīša saturu nokrītam zemē un pajūkam — kā pasjansam izmestas kārtis. Mil jons.

—     Frans, vai tu esi gatavs? — sauca Žiljeta no savas istabas, — Tu taču nokavēsi!

Savācis naudu, viņš turpat uz grīdas sasēja to atpakaļ sainītī un kopā ar sava anonīmā upura kabatas portfeli iebāza kabatā.

«Vai tas bija kāds ļaundaris? Varbūt zaglis? Šis cilvēks droši vien no kaut kā baidījās, negribēja tikt pazīts, tāpēc nenēsāja līdzi nekādus dokumentus. Un tomēr — kad gāju viņam pakal, viņš ne reizi nepagriezās atpakaļ • • • Ja viņš būtu atskatījies, tad es ieraudzītu viņa seju, un nemūžam …»

—     Brokastis gatavas! — uzsauca Žanna.

Franss sasukājās un iegāja ēdamistabā. Tēvocis Ogists, vēl pidžamā, zieda milzīgu ievārījumā daudzumu uz milzum lielas maizes šķēles. Redzēdams ienākam māsasmeitas vīru, viņš kaut ko draudzīgi uzsauca. Franss pieliecās un nobučoja veci uz pieres. Šis nepiedzīvotais žests veco ārkārtīgi iepriecināja.

Parādījās Žiljeta — visai viegli apģērbusies. Viņas mati bija sasieti zirgastē, viņa izskatījās loti pievilcīga. Un turēja rokā atlocītu «Figaro».

—     Labrīt, Frans! Labrīt, tēvocīt!

Viņa noskūpstīja Fransu un apsēdās savā parastajā vietā, kur viņu jau gaidīja iecienītā sulas glāze. Lūkodamās avīzē, viņa noteica:

—     Vakar pēcpusdienā satiku Šazelu, tāpēc nepaguvu pie tevis ieiet. Viņš mani mocīja kādu stundas ceturksni ar savām muļķīgajām runām. Tu gan esi neciešams, Frans! Ņem vērā, tu mani sarūgtināji.

Franss palūdza piedošanu, pacēla nokritušo karotīti — un aizsedza seju ar paceltu tasi. Aiz uztraukuma viņš zem galda berzēja vienu kāju pret otru. Žiljeta pāršķīra avīzes lapu.

—     Tā, tā! Gotjē nolīdzinājis līdz ar zemi kārtējo lugu. ŠonedēJ viņš nav uzrakstījis nevienu pozitīvu recenziju. Šim droši vien bijusi aknu lēkme… Jā, mēs ar tavu šefu runājām par tevi.

Ar strauju kustību viņa nometa avīzi. Un pārmetoši uzlūkoja vīru.

—     Kāpēc tu man neko neteici, Frans? Tas taču bija skaidrs, ka es agrāk vai vēlāk uzzināšu patiesību!

Franss, negantas mokas ciezdams, tomēr centās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi. Un ja nu viņa uzzinātu arī visu pārējo?

—     Redzi, dārgais, tev vajadzēja man visu izstāstīt, es nonācu muļķīgā stāvoklī un tu tāpat. Šazels man leica, ka atteicies tevi paaugstināt, jo biroja ienākumi krītoties, taču tas vēl neesot viņa pēdējais vārds. Ja viņš būtu zinājis, ka tu to visu tik loti ņemsi pie

sirds, tad nebūtu pateicis tādā veidā. Sirds dziļumos viņš nemaz nav tik slikts cilvēks!

—     Bet ko . .. ko viņš tev teica? — Franss vaicāja.

—     Atkārtoja to, ko esot teicis tev, ka ienākumi kritušies un sakarā ar to viņš tevi nevarot uzreiz paaugstināt, bet pēc direktoru padomes droši vien tikšot pieņemts kāds lēmums tavā labā. Tas arī viss. Tev nebija iemesla divas nedēļas staigāt kā uzvilktam, mans mīļais!

«Labu joku gan izspēlējis šis Šazela tētiņš! Kas to būtu domājis? Kāda smalkjūtība! Tātad viss, ko viņš man iepriekšējā dienā sacīja, tika sacīts tāpēc, lai mani iebaidītu un es labāk strādātu… Draņķis tāds!»

—     Viņš man apliecināja, ka tevi ļoti cienot, — Žiljeta turpināja, paceldama pie lūpām sulas glāzi. — Pēc tam Brižita atnāca man pakaļ, un es aizmirsu tevi brīdināt. Bet ko tu visu vakaru darīji? Mēs tevi meklējām it visur, kur vien iespējams iedomāties!

Franss nobālis atbildēja:

—     Es zvanīju uz mājām, lai apvaicātos par tevi. Žanna pateica tikai, ka tu nebūsi uz vakariņām, un es atļāvos pavadīt vakaru kā vecpuisis, biju restorānā un kino …

—     Ak tā. Kādu filmu tad tu skatījies?

Tēvocis Ogists viņu izpestīja, apgāzdams tasi ar pienu. Vecais noteikti nesaprata pateicīgo acuskalu tobrīd, kad Franss piecēlās, noteikdams:

—     Došos uz biroju.

Viņš neuzdrošinājās palūgt Žiljetai avīzi, turklāt vēl jutās pārliecināts, ka «Figaro» informāciju par pagājušās nakts notikumiem neatradīs.

Trokadēro laukuma bārā viņš drudžaini atlocīja «L'Aurore». Nekādu ziņu. Viņš izdzēra kafiju, glāzi konjaka — un devās uz biroju, vēl nebūdams pārliecināts, kā rīkoties tālāk.

Viss izskatījās gluži tāpat kā parasti; pulkstenis bija tik tikko desmit, taču šefs jau atradās savā kabinetā. Mišelīne, administrācijas daiļava, iečukstēja Fransam ausī:

—     Šazela kungs grib jūs redzēt.

Franss mulsi uzsmaidīja viņai. Viņš savā akvārijā novilka mēteli, noņēma cepuri — un pieklauvēja pie šefa durvīm.

—     Lūdzu.

Viņš ienāca un apsēdās pretī rakstāmgaldam, aiz kura ar kaut kādu pretīgu labsirdību viņā nolūkojās

Šazels.

—     Priecājos jūs redzēt, mans dārgais Mallē. Vai vēlaties cigāru?

Franss nespēja palūkoties vecajam acīs. Viņam šķita, ka tas otrs nolasīs viņam no acīm visu vakardienas drāmu. Viņam nez kāpēc likās, ka nositis tieši šo cilvēku, tāpēc viņš nespēja uzlūkot to citādi kā rēgainu parādību. Paņēmis cigāru, viņš knibināja vajā celofāna iepakojumu.

—    Pateicos.

Šazels tūlīt devās uzbrukumā.

—    Vakar es izrunājos ar jūsu sievu. Jūs esat viņai noslēpis mūsu pēdējo sarunu. Es jūs saprotu, jo vairāk l.ipēc, ka jau divas nedējas jūsu operativitāte ir nulles vērtē. Vēl astoņas firmas atteikušās no mūsu pakalpojumiem!

Viņa seja izplūda saldā smaidiņā. Bungodams ar pirkstiem pa galdu, viņš turpināja:

—     Es, protams, neizpļāpājos. Negribēju Žiljetu priekšlaicīgi satraukt, viņa jūs mīl — un tikpat stipri mīl naudu. Es viņai neteicu mana lēmuma īstos iemeslus. Un lēmums ir galīgs — pēc Bergmana un Moro atgriešanās, nākamo pirmdien, jūs varat kasē saņemt aprēķinu, es jums uzteicu darbu. Mūsu firmā nav vielas tādiem dienaszagļiem kā jūs, Mallē kungs. Un jūs pats pārliecināsities, ka arī citur nebūs! Kopš šā rīta es sāku jauna mākslinieciskā direktora meklējumus — meklēšu patiesi apdāvinātu cilvēku!

Saruna — monologs bija galā. Šazels atlaidās krēslā un sūkāja savu cigāru. Mallē, kas joprojām sēdēja nekustīgi, vaicāja:

—    Vai jūs paņēmāt manu revolveri?

Šefs vispirms likās apjucis, pēc tam ar smaidu pamāja apstiprinoši.

—     Kāpēc? — Franss vaicāja.

—    Nekad nevar zināt, — sacīja Šazels, — palaikam man liekas, ka jums gribētos mani nogalināt!

Vakara laikrakstos par slepkavību nebija rakstīts nekas. Arī nākamajā rītā avīzēs neko neredzēja, gluži tāpat ka vakarā. Bija četri pēc pusdienas, un Franss Mallē, sēdēdams pie rakstāmgalda savā kabinetā, pārcilāja prātā visvisādus pieņēmumus.

«Varbūt līķis vēl nav atrasts… Neiespējami — tajā vietā, kur es atstāju! Pa tām kāpnēm dienā kāpj simtiem cilvēku, nemaz nerunājot par kapu kopējiem! Viņu noteikti atrada, bet pēc tam arī manas mašīnas atslēgas, ar iegravētu vārdu un adresi, avīzēs neko neraksta tikai tāpēc, lai vieglāk dabūtu mani rokā … Viņi kuru katru brīdi var būt klāt — tūlīt pat ienākt birojā, doties taisni uz manu kabinetu un teikt…»

Tobrīd durvis tiešām atvērās. Franss iekrampējās krēsla atzveltnē un saliecās deviņos līkumos. Pēcāk viņš atviegloti uzelpoja, jo bija ienākusi kāda sieviete. Viņš vēl nespēja saskatīt seju, tikai slaido siluetu ar linu matiem, un šis siluets likās tāds kā pazīstams. Pārmijusi pāris vārdu ar Mišelīni, viešņa tuvojās, un Franss pabrīnījās vien, pazinis zviedrieti Ullu.

Ulla, pie viņa kabineta durvīm nonākusi, jautājoši pameta ar galvu.

—     Lūdzu.

Franss piecēlās, abi apmainījās rokasspiedieniem. Ulla mierīgi paskaidroja:

—     Man norunāta tikšanās ar jūsu šefu. Viņš apsolīja, ka pieņems mani darbā par fotomodeli reklāmām.

Franss nez kāpēc sapīka. Vai vecajam čakārnim nekad nebūs gana? Neko neizrādīdams, viņš ar smaidu sacīja:

—    Domāju, ka Žiljeta būs jūs brīdinājusi… viņš izteiks attiecīgus priekšlikumus …

Ulla, izvilkdama no somiņas apzeltītu cigarešu etviju un atvērdama to, noteica:

—     Gribēj u tikai kaut ko nopelnīt…

Viņš piedāvāja uguni, viņa smaidīdama pateicās. Jau ar roku uz durvju roktura viņa piemetināja:

—     Jūs šodien esat necerēti patīkams …

«Patīkams! Es viņai liekos patīkams! Ja vien viņa

zinātu! Drīz arī viņa liksies gultā ar to veco vepri! Kā Mišelīne, kā Annija, kā visas biroja meitenes! Viņam neatsaka, jo viņam ir nauda. Viņš nopērk

K&lt;m sievietes, gan vīriešus. Taču ir kaut kas tāds, ko viņam nekad neizdosies par naudu nopirkt! Draudzība un mīlestība! Viņam nav draugu un nekad nebūs. Ja vien pasaulē valda taisnība, tad …»

Durvis otrā biroja galā atvērās. Tur portjē ienesa pēcpusdienas pastu. Mišelīne sašķiroja vēstules un paketes, pēc tam piecēlās, lai sadalītu korespondenci. I'ranss ar acs kaktiņu sekoja viņas kustībām.

«Kāpēc viņa nāk pie manis? Es taču birojā nesaņemu nekādas vēstules. Varētu padomāt, ka viņa nāk uz mani apskatīties. Kas tad tas, viņai rokā?»

—     Lūdzu.

—     Jums paciņa, Mallē kungs.

—     Paldies.

Viņa izgāja. Cauri stikla starpsienai viņš redzēja, ka Mišelīne noliecas pie kāda no zīmētājiem, turpat līdzās akvārijam. Viņš ar satraukumu un nemieru aplūkoja sūtījumu. Vispirms Franss lūkojās pēc sūtītāja ndreses. Martēns, Rišeljē ielā 8. Nekādu Martēnu viņš nepazina. Pasta zīmogs norādīja, ka sainis nodots pastā Senlazārā, šorīt no rīta.

«Cik stulbi. Tagad man uzdos nervi, tiklīdz atgadī•.ies kas negaidīts. Šī paciņa būs tikai kāds joks. Man nav no kā baidīties. Gluži kā pirmīt, kad atvērās durvis. Neviens nenāks šurp mani arestēt! Mani taču tā uzreiz nearestēs!»

Pārgriezis aukliņu, Franss attina papīru, kurā bija ietīts neliels, garens sainītis. Pacēla papīra stūri — un juta, ka nobāl.

Paciņā bija metāla caurule ar sakaltušas asins pēdām galā.

«Ko viņi tik pētoši manī nolūkojas? Ko viņi domā? K sākšu gaudot vai varbūt paģībšu? Zina, visi zina, ka es esmu ļaundaris! Viņi būs bijuši liecinieki šim uzbrukumam un atsūtījuši man šo lietisko pierādījumu,

l.ii   es sevi nodotu! Bet es viņiem to prieku nesagādāšu! Esmu tikpat stiprs kā viņi.»

Viņš piespieda sevi saglabāt mieru. Lēnām noskailij.i līdz divdesmit. Juta, ka viņa sejā atkal atgriežas krusa. Pēc tam lēnām sāka līt cauruli atpakaj papīrā,

• ipsēja ar aukliņu un iebāza mapē. Tad viņš sāka pārdomāt jauno situāciju.

«Kāds mani redzējis, par to nav nekādu šaubu. Redzējis un pazinis, jo paciņa tika nosūtīta uz īsto ad

resi. Kāds ir bijis slepkavības liecinieks un tomēr nav par to ziņojis. Kāpēc? Kāpēc šis kāds, ja ir bijis tam visam liecinieks, Jāva man to pastrādāt?»

Viņš atvilka rakstāmgalda atvilktni. Tur iekšā bija paslēpta maza konjaka pudelīte ar metāla glāzīti. Galda aizsegā viņš piepildīja glāzīti, caur pieri glūnēdams uz līdzstrādniekiem. Neviens neskatījās viņa virzienā — un viņš ar ātru kustību ielēja glāzītes saturu mutē.

«Kas gan varēja notikt ar līķi? Ko ar to izdarījuši? Ja jau kāds atradis cauruli, tad noteikti būs atradis arī līķi… Un nolēmis to noslēpt? Kāpēc? Kas gan varēja mani novērot? Un kāpēc atsūtīja man šo cauruli, ja varēja to izmantot kā lietisko pierādījumu pret mani?»

Viņš ar ceļgalu aizstūma atvilktni ciet. Šazela kabineta durvis atvērās, un iznāca zviedriete, smaidā rādīdama visus savus zobus, kas — tiešām jāatzīst — bija bez kādas vainas. Viņai pakaļ, arī smiedamies, iznāca Šazels. Iedams cauri birojam, šefs familiāri turēja jauno sievieti aiz rokas. Iedams garām Mallē akvārijam, Šazels pameta uz viņa pusi ironisku skatienu.

«Dievs augstais! Tas nebūs neviens cits, viņš pats man nosūtījis to cauruli! Tagad saprotu, kāpēc vakarrīt viņš man teica, ka šim reizēm liekoties — es gribot viņu nogalināt — un tik caururbjoši lūkojās manī! Tātad viņš zina .. . Zina … bet kā?»

—     Mallē kungs . ..

Viņš pat palēcās krēslā.

—     Klausos.

Tā bija Mišelīne, blondā administratore. Viņa izskatījās noraizējusies un nogurusi.

—     Kas par lietu?

—     Es … nejūtos labi. Vai es varētu iet projām . ..

«Tas varētu būt tiesa. Viņa jau labu laiciņu slikti

izskatās, taču es nepievērsu tam uzmanību. Ko lai dara, katram savas problēmas …»

—     Protams, ejiet un atpūtieties. Ja līdz rītam jums nekļūs labāk, tad uz darbu nenāciet, varat pat neziņot. Es pats pateikšu Šazelam.

—     Es jums pateicos.

Mišelīne bija gaidījusi, kamēr Šazels izies, lai palūgtu Mallē atļauju aiziet. Arī viņa baidījās no Šazela, kaut gan savā laikā, tāpat kā visas citas, nebija atraidījusi viņa tīkojumus.

«Tas būs Šazels, esmu par to pārliecināts. Tovakar viņš varbūt slēpās aiz aizkariem un pazina manu auto. Ieinteresējās, ko es daru pie viņa mājas, un sāka mani novērot. Redzēja, kā es devos nepazīstamajam pakal. Droši vien sekoja man pa gabaliņu. Redzēja uzbrukumu. Noprata, ka sitiens bija domāts viņam, un tagad man smalki atriebjas. Grib, lai es ņemu galu aiz bailēm, iekams viņš to visu paziņos policijai. Grib novilkt man dzīvam ādu, lai pasargātu savējo. Un nav pārrēķinājies. Viņš to dabūs! Es vairs nevaru izturēt, caurām dienām dzeru, naktīs neaizveru ne acu… Ja tikai izdotos uzzināt ko noteiktāku, ja kaut ko rakstītu avīzēs!»

Franss pieliecās, paņēma adrešu grāmatu un sāka to šķirstīt. Drīz vien viņš atrada meklēto numuru un uzgrieza to.

—   Hallo! Vai policijas komisariāts?

—   Jā.

—    Es gribētu kaut ko uzzināt, lūdzu. Vai jums ir zināmi visi negadījumi?

—   Mūsu apkārtnē jā.

—    Vai jūs nevarētu man pateikt, vai naktī no otrdienas uz trešdienu kāds vīrietis nav cietis negadījumā?

—   Kā viņu sauc?

Franss palūkojās adrešu grāmatā im minēja pirmo pagadījušos uzvārdu.

—   Polēns, Marsels Polēns … Mans brālis.

—   Lūdzu, pagaidiet pie aparāta.

«Viņi var noskaidrot, no kurienes zvana, mani atradīs. Nē, tie no komisariāta droši vien ne .. .»

—    Hallo? Nē, mums naktī no otrdienas uz trešdienu nekāds Polēns nav atzīmēts. Vai varat savu brāli api akstīt?

Franss norausa sviedrus no pieres. Viņam gribējās nolikt klausuli, atrauties no tās, taču ziņkāre ņēma virsroku.

—    Ap trīsdesmit, vidēja auguma un miesas būves, gaišiem matiem, bez bārdas.

Dežurējošais policists pierakstīja. Franss dzirdēja, kā atkārto viņa sacīto.

—    Vidēja auguma un miesas būves, gaišiem maltiem …

Pēkšņi iestājās klusums, satraucošs klusums. Cilvēkam no komisariāta laikam bija radušās kādas aizdomas, jo viņa balss tonis mainījās.

—   Kā jūs teicāt, kādā krāsā ir viņa mati?

•— Blondi, — Franss atkārtoja.

«Esmu iekritis. Mans apraksts atbilst tam, kas viņam acu priekšā. Viņš jau zina, ka zvana slepkava. Dod zīmi saviem puišiem. Viens no viņiem metas pie kartes… Man jāliek nost klausule, kamēr vēl viņi nav atklājuši, no kurienes zvana …»

—   Lūdzu, nosauciet savu uzvārdu un adresi.

«Varbūt tomēr viņš neko nenojauš? Varbūt tas klusuma brīdis bija tikai sagadīšanās? Nedrīkst likt nost klausuli, tas var likties aizdomīgi. Viņš grib pierakstīt uzvārdu un adresi!»

Tā kā adrešu grāmata joprojām bija atvērta tajā pašā vietā, Franss nosauca tā cilvēka adresi, kura vārdu nupat bija minējis.

—   Polēns, Šersmidī ielā 34.

—   Vai jūsu brālim ir paradums pazust no mājas?

«Izvaicā, lai iegūtu laiku un speciālisti varētu pārbaudīt manu numuru.»

Viņš steidzīgi atbildēja:

—   Laikam būs labāk, ja es pats pie jums aizbraukšu. Es jums iedošu brāļa fotogrāfiju.

Viņš nolika klausuli, noslaucīja nosvīdušo pieri, izvilka no atvilktnes pudelīti un ievilka pamatīgu malku, nebūt neuztraukdamies, vai kāds viņu redz vai neredz.

«Tagad vismaz es kaut ko zinu — līķis ir atrasts, bet nezin kāpēc nav ziņots avīzēm. Ja man būtu vairāk drosmes, varētu doties uz komisariātu ar kāda fotogrāfiju un lūkot izdibināt kaut ko tuvāk. Taču viņi noteikti man prasītu dokumentus, atklātu mānīšanos . .. Nē, tas būtu nesaprātīgi. Atliek tikai gaidīt un novērot notikumu gaitu vai aprunāties ar Šazelu — labāk jau izbeigt uzreiz, nevis visu laiku justies apdraudētam.»

Pulkstenis bija seši. Birojs ar līksmām čalām tukšojās. Franss Mallē izgāja pats pēdējais un lēnām devās lejā pa kāpnēm. Arā iedams, viņš pēkšņi juta kādu roku satveram viņu piedurkni.

Tas bija Emīls Fehters. Viņš plati un zīmīgi smaidīja.

r

—   Atzīsties, vecais, ko tu tovakar darīji?

Franss atrūca kaut ko nenoteiktu — ka tas nav bijis nekas īpašs. Taču Emīlu neizdevās pārliecināt.

—   Tev gan laime, draņķi tāds! Vai zini ko, Brižita ar Ullu aizgāja vakariņās, pēc tam abas ies uz Operu un kopā ar viņām ari Žiljeta! Vai saprati? Mēs būsim salmu atraitņi, Frans!

Viņš ievilka Mallē tuvākajā bārā. Tur viņš noslēpumaini izklāstīja savu programmu.

—   Tagad es tevi vedīšu vakariņās uz vienu mazu restorāniņu. Pašlaik tev neko vairāk neteikšu. Bet pēc tam, tu pats vari uzminēt…

—   Mhm.

Emīls izvilka no kabatas portfeļa divus dzeltenus papīriņus.

—   Divas biļetes uz Maijolu! Vai tu nejūties satriekts, vecīt? Divas vietas parterā. Dzeram ceļakāju un dodamies turp. Es maksāju.

«Tā, Žiljeta būs visu apdomājusi. Noorganizējusi biļetes uz Operu un iedvesusi Emīlam, lai ņem mani savā ziņā un izklaidē. Viss tikai tāpēc, ka viņa redz, cik nospiests es jūtos. Taču — vai slepkavnieki iet skatīties kailas sievietes? Protams, tas ir labāk, nekā vakariņot divatā ar tēvoci Ogistu!»

—   Piedāvājums man šķiet ievērības cienīgs, — viņš sacīja Emīlam.

Mazais restorāniņš — kā to bija nodēvējis Emīls — saucās «Zem abažūra» un atradās pie Monmartra kapsētas. Slepkava atgriezās nozieguma vietā.

Franss drīz piemērojās Emīla garastāvoklim, vakariņas viņi pabeidza divu jaunu sieviešu sabiedrībā — tās bija šā lokāla pastāvīgas apmeklētājas.

Emīls bija tik lieliskā formā, ka aizmirsa par biļetēm uz Maijolu, taču Franss viņam par tām atgādināja. Pēc izrādes viņi atkal satika divas meičas. Franss pārnāca mājās trijos naktī, aizšmaucis no izlaidīgajām orģijām. Pa kāpnēm kāpdams, viņš manāmi grīļojās. Vispirms sajauca stāvus, pēc tam nometa zemē atslēgas un ilgi tās meklēja, pēc tam nomocījās, kamēr dabūja vaļā durvis.

Ticis iekšā dzīvoklī, viņš sastapa priekšnamā tēvoci Ogistu pidžamā mīņājoties no vienas kājas uz otru un rādot uz kādu papīru, kas gulēja uz grīdas pie durvīm.

—   Kas tas? — Franss aizsmakušā balsi noprasīja, piemirsis, ka vecais nespēj viņam atbildēt.

Viņš ar lielām pūlēm pieliecās un pacēla kartīti. Tā bija vēstule bez markas, vienkārši iebāzta pa durvju apakšu. Tātad kāds to bija atnesis. Vēstule bija rakstīta ar mašīnu un adresēta viņam.

Tēvocis Ogists aiztipināja durvju virzienā, lai, kā allaž, kad nenāca miegs, pamielotos ar sviestmaizi. Pārsteigtais Franss nespēja vien sadūšoties un atplēst vēstuli.

Beigu beigās viņš ieslēdzās savā istabā, neiegājis pie sievas, kura noteikti sen jau gulēja. Apsēdies uz gultas malas, viņš atplēsa vēstuli.

Uz papīra viņš ieraudzīja zīmējumu — neveiklu, toties atbaidošu. Galvā ievainots vīrietis gulēja, izstiepies visā augumā uz kāpnēm.

IX

Franss pārlaida bezmiega nakti, domās pārcilādams jautājumu, kas būtu viņu varējis novērot. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk nostiprinājās pārliecībā, ka Šazels tas nav. Tas šādā veidā neizklaidētos. Redzēdams, ka viņa dzīvība apdraudēta, paziņotu policijai, un tā viņu no Fransa ātri atsvabinātu. Tātad? Tam jābūt kādam citam. Varbūt tas bija dzērājs, kas lūdza uguni, varbūt neredzams netālu stāvoša auto pasažieris. Sis kāds bija atradis slepkavības ieroci un atslēdziņas ar Fransa uzvārdu un adresi. Slepkavība ar parakstu.

Pēc tam šis liecinieks ievāca informāciju, gaidīja pie Fransa mājas durvīm, sekoja viņam līdz Aģentūrai, uzzināja, ko viņš tur dara, un nosūtīja paciņu.

Ko viņš gribēja panākt? Vispirms — nobaidīt slepkavu, pamazām novedot līdz panikai, pēc tam to izmantot. Kādā veidā? Droši vien ar šantāžas palīdzību … Tātad Fransam nekad nebūs miera. Visu dzīvi nāksies pavadīt bailēs, ka viņa noziegums nāks gaismā.

Kad modinātājs zvanīja, viņš piecēlās kā automāts, noskuvās, nomazgājās un apģērbās, paēda brokastis mēmā tēvoča un laipnīgās Žiljetas sabiedrībā, pēc tam. devās uz biroju.

Viņš novietoja auto turpat, kur parasti — Provansas ielā — un kājām devās uz Lafaijeta ielas pusi. Vairākas reizes atskatījās, jo viņam šķita, ka tiek novērots. Taču neko sevišķu neizdevās pamanīt. Ja viņam kāds sekoja, tad tas tika darīts ļoti smalkjūtīgi.

Viņš pagrūda biroja durvis. Mišelīnes nebija. Viņas krēslā sēdēja Edīte — sieviete-vamps.

—   Mallē kungs, pirms maza brītiņa jums zvanīja,— viņa sacīja.

—   Kas?

—  Martēna kungs. Viņš sacīja, ka gribējis jums par sevi atgādināt.

«Tātad nepatikšanas sākas. Paciņas, vēstulītes, tagad arī telefona zvani. Viss kopā! Beigu beigās es pats esmu pie visa vainīgs. Saņemu to, ko esmu pelnījis!»

Viņa akvārijā stikla galds bija nomainīts ar metāla galdu, un Franss apsēdās pie tā. Dienišķais pasts, vēstules, steidzamas lietas, labojamie maketi, reklāmu sludinājumi izstudēšanai, viss kas — iespējams, pēdējo reizi.

Viņš atlika visus darbus uz vēlāku laiku un atlocīja avīzi. Pārlūkoja sludinājumus. Piepeši viņa uzmanību piesaistīja dažas rindiņas — reklāmas Aģentūra meklē māksliniecisko direktoru.

Dzīves aprakstu kopā ar fotogrāfiju iesniegt Galvenajai Reklāmas Aģentūrai…

Franss rūgti pasmīnēja.

«Šazels nezaudē laiku. Vēl dažas dienas, un pēdējais termiņš būs klāt. Nāksies meklēt sev jaunu darbu. Manā vecumā tas nav nekas patīkams. Gaidīt priekšistabās, rādīt atsauksmes, atbildēt uz nesmalkjūtīgiem jautājumiem, nākt vakarā mājās, neko nepanākušam, ar pārliecību, ka neko tā arī neizdosies atrast. . . Nē, nespēju un nespēšu.»

Tobrīd ienāca Viktors Šazels vilnainā mētelī un filca cepurē. Ateljē iestājās cieņas pilns klusums.

Mallē viņu naidīgi uzlūkoja. Šazels atbildēja ar ironisku skatienu un ieslēdzās savā kabinetā.

«Līdz šim netiku par to padomājis, taču — kas īsti bija tas cilvēks, kuru es nogalināju? Kāpēc viņam nebija nekādu dokumentu? Kāpēc viņš nesāja sev līdzi miljonu? Man jau trīs dienas tā nauda ir kabatā. Taču… viņš iznāca no Šazela mājas. Varbūt viņš tur dzīvo? Tas ir, varbūt viņš ir Šazela kaimiņš?»

Franss salocīja avīzi un izklāja sev priekšā dažus zīmējumus.

«Nē, tas droši vien nebija viņa mājas iedzīvotājs. Neviens pusnaktī neiet pastaigāties, ja nu vienīgi kāds tik aptaurēts kā Šazels. Nē, tas cilvēks tur nedzīvo. Viņš bija ieradies pie kāda ciemos, varbūt uz bridžu un devās mājās. .. Bet miljons? Vai viņš būtu to vinnējis kāršu spēlē? Es taču esmu stulbs! Ko tas cilvēks varēja pastrādāt? Kādu aplaupīt?»

Interfons sāka sprakšķēt.

—   Mallē kungs, Ermana firma zvana, sakarā ar saviem maksājumiem.

—   Lūdzu, savienojiet.

Viņš pārcilāja papīrus, meklēdams rēķinu, kur bija aprēķināti maksājumi. Nebeidzamie strīdi ar juvelieriem. Franss beidza sarunu, atstādams spēkā piesūtīto rēķinu. Varbūt arī šie atteiksies no Aģentūras pakalpojumiem! Taču, ja tās ieņēmumi atkal samazināsies, uz viņu tas jau vairs neattiecas.

Franss izsauca pie sevis mašīnrakstītāju.

—   Pārrakstiet, lūdzu, šo līguma projektu divos eksemplāros.

Jaunā meitene, uzsmaidīdama viņam, paņēma dokumentus. Viņa izskatījās laimīga un droši vien tāda arī bija — jo nevēlējās no dzīves saņemt vairāk, nekā tā viņai varēja sniegt.

«Arī es pirms kādiem pieciem gadiem jutos laimīgs — tas bija tad, kad mēs ar Žiljetu saderinājāmies. Tikai pirms pieciem gadiem, bet man jau liekas, ka pirms piecdesmit. Pirms pieciem gadiem jutos jauns, tagad jūtos tik vecs … Mēs mīlējām viens otru, mums vienam no otra nekas nebija slēpjams, lolojām nākotnes plānus. Mēs gribējām bērnus . .. Pēc tam sākās naudas grūtības, Žiljeta sāka pozēt un pelnīt tikpat, cik es. Visu laiku kaut kur steidzās, pazinās ar visvisādiem tipiem, pret kuriem man nācās vēlīgi izturēties … Es biju gļēvs. Tā vietā, lai enerģiski pretotos un paturētu Žiljetu savā tuvumā, lāvu viņai darīt visu, ko vien viņa vēlējās, paliku malā, pārdzīvodams savu sakāvi. Sāku dzert, un tas stāvokli vēl pasliktināja. Tagad esmu tikai dzērājs un turklāt vēl slepkava. Nekas man neizdodas, pat ne slepkavība. Es kā pēdējais muļķis gaidu, kad ieradīsies policisti un uzliks man roku dzelžus.»

Viņš redzēja atveramies durvis biroja otrā galā un ienākam kādu nepazīstamu. Tas bija gara auguma, izdilis vīrs gabardīna mētelī un zaļā cepurē, kuru viņš tieši tobrīd noņēma, paturēdams rokā. Viņš noliecās pār administratores galdu. Meitene, kas aizvietoja Mišelīni, sāka darboties ap interfonu savā priekšā. Franss aizmiedza acis un sažņaudza dūrēs sasvīdušās rokas.

Taču apmeklētājs nenāca pie viņa. Edīte pēc īsas sarunas norādīja apmeklētājam Šazela kabineta durvis. Ienācējs apgāja apkārt koka barjerai un, līkumodams starp galdiem, tuvojās Šazela kabinetam, pieklauvēja un nozuda aiz durvīm.

Garām iedams, viņš uzlūkoja Fransu. Ar tik saltu skatienu, ka Mallē notrīsēja. Viņš piecēlās, paņēma no rakstāmgalda skices un izgāja ateljē. Runādamies ar zīmētājiem, viņš manīja, ka Edīte, grozīdamās starp galdiem, kaut ko noslēpumaini čukstēja. Viņam tik ļoti gribējās dzirdēt, ko viņa sacīja …

Taču padzirdējis viņš to nožēloja.

—   Tas ir inspektors no policijas . ..

Nedrošām kājām Franss aizvilkās līdz savam būrim un atkrita krēslā.

«Tas ir noticis. Viņi uzgājuši manas pēdas un ievāc informāciju. Vēl mazliet, un es būšu atmaskots.»

Viņš iebāza roku kabatā, kur atradās banknošu paciņa. Ja viņu pārmeklēs, viņam pat neatradīsies, ko iebilst. Kā lai paskaidro, kur šo naudu ņēmis?

Pa to laiku inspektors pratināja Viktoru Šazelu viņa kabinetā. Un cītīgi pierakstīja viņa atbildes. «Tātad jūs, direktor, sakāt, ka viņš dzer?» — «Ak, ko nu, inspektor, viņš ir pilnā kopš paša agra rīta.» — «Tas ir interesanti. Vai esat par to pārliecināts?» — «Protams, viņš tiek atlaists no darba. Mēs bijām spiesti viņam uzteikt darbu. Viņš paliks pliks un nabags.» — «Kā jūs domājat, vai viņš būtu spējīgs nosist cilvēku?» — «Es negribētu teikt par viņu neko sliktu, tomēr …»

Franss sažņaudza dūres un aizspieda ar tām ausis, it kā cerēdams tā apklusināt šīs iedomātās balsis. Pēkšņi viņš atjēdzās, dzirdēdams interfonā Šazela balsi sakām:

—   Mallē, tūlīt pat ienāciet pie manis.

—   Jā, es nāku.

«Tūlīt man nāksies stāstīt policistam visu, ko es zinu. Man paprasīs, ko es darīju tonakt, slepkavības izdarīšanas brīdī. Man nav alibi, gluži otrādi, vazājos apkārt, biju kādos desmit bāros, runājos ar dzērāju, dežurējošais policists mani būs ievērojis… Esmu pagalam, viss velti.»

Viņš pieklauvēja pie Šazela kabineta durvīm un iegāja. Policists sēdēja krēslā, nolicis zaļo cepuri sev uz cejiem. Šazels stāvēja pie loga.

—   Mallē, — viņš sacīja, — šis kungs ir policijas inspektors.

—   Inspektors Tusēns, — viesis sacīja.

Franss neskanīgi nomurmināja «labdien», tika līdz krēslam un apsēdās.

—   Inspektora kungs, — Šazels atsāka, — gribēja jūs redzēt, lai uzdotu vienu jautājumu.

Franss aizvēra acis. Viss velti. Inspektors Tusēns piecēlās, pienāca viņam klāt un īsi noprasīja:

—   Vai šis cilvēks jums pazīstams?

Franss palūkojās fotogrāfijā un pazina cilvēku, kuru bija nositis. Viņš atbildēja:

—   Nē. Nekad neesmu viņu redzējis.

Inspektors joprojām turēja fotouzņēmumu viņam acu priekšā.

—   Aplūkojiet labi, — viņš atkārtoja, — vai esat pārliecināts, ka nekad?

«Kāpēc tādas aplinku runas, tāda laipošana? Viņš taču labi zina, ka esmu vainīgs, kāpēc tad vēl jautā? Es vairs nevaru, tūlīt viņam visu pateikšu.»

Viņš iebāza roku kabatā, izņēma no tās upura kabatas portfeli un uzlika to sev uz ceļiem. Taču loti izbrīnījās, redzēdams, ka inspektors attālinās un iebāž fotouzņēmumu kabatā. Viņš klusēja, kamēr Tusēns paskaidroja:

—   Sis cilvēks cieta kādā… negadījumā. Viņam nebija klāt nekādu dokumentu. Viņa kabatā atradām tikai šo.

Viņš parādīja metro biļeti, uz kuras bija uzskribelēti daži cipari.

—   Uz biļetes uzrakstīts Galvenās Reklāmas Aģentūras telefona numurs. Šis numurs ir vienīgā norāder kas varētu mums palīdzēt viņu identificēt. Atbraucu šurp, cerēdams, ka atradīšu te kādu, kas viņu pazīst.

Viņš iebāza biļeti atpakaļ kabatā. Šazels noplātīja rokas un noteica:

—   Tik tiešām, inspektor, kā jau jums teicu, nekad neesmu šo seju redzējis. Viņš nav mūsu klients. Biju domājis, ka varbūt Mallē kungs varēs mums palīdzēt, taču arī viņš apgalvo, ka šo cilvēku nav redzējis. Domāju, ka arī pārējie darbinieki neko nevarēs pateikt …

—   Un tomēr, ja jūs atļaujat, Šazela kungs, — sacīja Tusēns, — uzdošu katram no viņiem vienu jautājumu. Tas aizņems ne vairāk kā piecas minūtes. Es vēl kādu mirkli te uzkavēšos, lūdzu, piedodiet par traucējumu.

—   Nav par ko, lūdzu, lūdzu.

Šazels pavadīja viesi līdz kabineta durvīm. Viņi pagāja garām Mallē, kas nebija pakustējies, bet Tusēns, norādīdams uz melno kabatas portfeli, kas gulēja uz viņa ceļiem, noteica:

—   Varat likt to atpakaļ kabatā, nebiju domājis prasīt jums dokumentus.

Atjēdzies no sastinguma, Franss ielika portfeli kabatā un devās uz savu kabinetu. Cauri stiklotajai sienai viņš varēja novērot policista kustības. Inspektors apstājās pie katra galda un uzdeva katram darbiniekam jautājumu. Visi kratīja galvas. Neviens Galvenās Reklāmu Aģentūras darbinieks nepazina un nebija redzējis to cilvēku, kuru Franss Mallē nogalinājis.

Kad inspektors izgāja, Franss neslēpjoties pacēla pie mutes pudeli. Šazels, piesarcis purpursarkans, iebrāzās akvārijā, atstādams durvis vaļā. Visi līdzstrādnieki droši vien dzirdēja, kad viņš dusmās auroja:

—   Tas ir par daudz, Mallē! Te nav bārs! Velns parāvis! Nav diezgan ar to, ka jūs dzerat citur, tagad jūs jau dzerat tepat birojā! Es jums to aizliedzu, vai dzirdat! Kategoriski aizliedzu jums te dzert! Ārpus biroja jūs varat darīt, kā jums tīk, bet ne darbā! Kā lai darbinieki jūs cienītu, ja jūs tā rīkojaties!?

Fransa apstulbušajā galvā viss bija sajucis. Viņš noplātīja rokas, un šis žests galīgi izveda no pacietības direktoru. Šazels metās virsū Mallē, sagrāba viņu aiz žaketes atlokiem un purināja, rēkdams:

—  Jūs turklāt vēl par mani ņirgājaties! 2ūpa! Nelaimīgais alkoholiķis! Jūs pa gabalu smirdat pēc šņabja!

Visi līdzstrādnieki dzirdēja arī bezgala mierīgo Fransa atbildi:

—   Šazela kungs, man par jums nospļauties.

Direktora seja kļuva violeta. Pēkšņi aizgriezies, viņš

aizcirta stikla durvis tā, ka tās iesprāga no augšas līdz apakšai, un iebruka savā kabinetā kā satracināts bullis.

Divdesmit acu pāri ieurbās Mallē, kurš pacēla puslīdz pilno pudelīti un uzsauca:

—   Uz veselību!

Pēc dažām minūtēm Mišelīnes aizvietotāja ienāca pie viņa un, ieturēdama vēsu distanci, paziņoja, ka Šazela kungs lūdzot viņu tūlīt pat ieiet direktora kabinetā. Šazels, jau savaldījies, pavēstīja:

—   Pēc šī skandāla jūs nevarat pie mums palikt. Vēl viens, pēdējais iemesls, lai mēs jūs izmestu ārā. Jūs strādāsiet tikai līdz nedēļas beigām!

Te viņš nenoteikti sakustējās.

—   Ja nu vienīgi, — šefs turpināja, — ja nu vienīgi jūs publiski palūgtu man piedošanu. Tādā gadījumā es jūs te paturētu vēl mēnesi vai divus — līdz tam, kad atradīsim jaunu māksliniecisko direktoru.

Viņš apklusa, izvilka cigāru un aizsmēķēja. Dūmi mākoņiem vien vijās apkārt Mallē, kas kā miglā neviļus atminējās to, kas notika pirms slepkavības. Cilvēks, kas gāja viņam pa priekšu, smēķēja tādu pašu cigāru … No kurienes nāca šis cilvēks? No Šazela, kurš bija pacienājis ar savu cigāru! Adrese, kas bija uzrakstīta uz papīriņa viņa kabatā, izrādījās — Šazela adrese, telefona numurs uz metro biļetes — Aģentūras telefona numurs. Paciņa ar miljonu? Šazels bija viņam šo naudu iedevis! Kāpēc? To varētu uzzināt, paliekot vēl kādu laiku Aģentūrā. Ja izdotos izdibināt, kāpēc viņš iedevis miljonu tipam, kuru, kā pats apgalvo, nekad neesot redzējis, stāvoklis mainīsies!

Pabraucījis zodu, Franss noteica:

—   Labs ir, Šazela kungs. Esmu gatavs lūgt piedošanu.

X

Bija jau gandrīz divpadsmit, kad Franss Mallē iegāja Šazela kabinetā. Viņiem līdzi bija papīriem piebāzta mape.

—   Kas tas? — šefs noburkšķēja.

—   Projekti, kurus gribēju jums parādīt.

—   Labi, labi, nolieciet tos šeit.

Tobrīd interfonā atskanēja sievietes balss:

—   Šazela kungs, kāda dāma lūdz jūs nonākt lejā..

—   Jau eju.

Vecais pielēca kājās un vispirms metās pēc mēteja,. taču pēc tam, kad palūkojās logā, nolēma iet tāpat žaketē. Pēc brīža viņš jau bija durvīs. Pa to laiku Franss, atminēdamies savu nodomu Šazelu izsekot, tuvojās uz pakaramā atstātajam mētelim. Pulkstenis nosita divpadsmit, darbinieki steidzīgi devās pusdienās. Franss jutās mierīgs.

Mēteja kabatā bija tikai cimdi un atslēgu saišķis.

—       Viņa atslēgas! Ir tikai divpadsmit, viņš nupat kā devās uz satikšanos ar Ullu. Viņi noteikti dosies pusdienot, pēc tam pastaigāties. Man ir daudz laika.»

Nolicis papīru ķīpu uz galda, Franss iebāza atslēgas sev kabatā un izgāja no kabineta. Viņš zināja, ka netālu ir atslēdznieka darbnīca …

Atslēdznieks, kas pīpēja milzīgu pīpi, tieši tobrīd gribēja slēgt darbnīcu ciet. Taču bija tik atsaucīgs, ka atvēra un uzklausīja Mallē.

—       Izgatavot jums šīs divas atslēgas? Hm, nekā sarežģīta tur nav. Kad tās jums vajadzīgas?

—       Pēc iespējas ātrāk. Vai jūs nevarētu to izdarīt tūlīt pat?

Amatnieks paieskāja sev galvu.

—       Tas ir tik steidzīgi? Tūlīt pat? Varbūt man atradīsies divas līdzīgas atslēgas . .. Pagaidiet mazliet, es (ipskatīšos!

Viņš izgāja, bet pēc dažām sekundēm atgriezās ar li( lu atslēgu saišķi, paskaidrodams:

—       Vai ziniet, tās ir atslēgas, kuras es izmantoju, ja kūds ir ieslēdzies iekšā, bet jāatver durvis no ārpuses. Jāatrod divas, kuras derētu. Tās es varētu jums pārdot. Tikai tās maksās mazliet dārgāk tāpēc, ka… jūs jau saprotat…

Viņš atrada divas gluži līdzīgas atslēgas.

-  Es tikai notīrīšu ar smilšpapīru, un tad jau derēs.^

Viņš pagrozījās, paknosījās, ilgi meklēja smilšpapīru, uzlika brilles.

— Ek, nekas neiznāk. Vajadzēs vīlēt.

Šī ceremonija ilga pusstundu; pēc tam Franss, ielicis atslēgas kabatā, noprasīja:

—   Cik esmu jums parādā?

—  Tūlīt sarēķināsim: divas atslēgas, ātrā apstrāde… tūkstoš franku.

Franss pasniedza viņam banknoti un steidzās uz izeju, taču amatnieks uzsauca:

—   Paga, paga, kungs, nosauciet savu uzvārdu un adresi. Jūs taču saprotat, ka ne jau man, bet policijai — gadījumā, ja .. .

—   Lūdzu, te ir mana pase.

—  Nepūlieties, tas nav vajadzīgs. Tikai uzrakstiet te savu uzvārdu un adresi — tā, lai var izlasīt.

Franss, juzdamies atvieglots, uzrakstīja svešus datus un izgāja. Viņš ieturēja pusdienas restorānā, ielūkojās pēcpusdienas presē — arī tur par uzbrukumu nebija rakstīts nekas.

«Nav tik ļauni. Policists nebūt neinteresējās par mani. Tas Martēns arī pieklusis, Šazels piekrita mani vēl atstāt uz kādu laiku birojā… Moro un Bergmans aizkavējušies. Man ir Šazela dzīvokļa atslēgas. Vienvakar, kad viņa nebūs mājās, došos uz viņa dzīvokli un pārbaudīšu visus papīrus. Beigu beigās es atradīšu kādu pierādījumu, ka viņš pazina to tipu …»

Viņš nodrebēja. Kāds, atļauju nepalūdzis, apsēdās viņam pretī, pie tā paša galdiņa. Mallē izbrīnījies protestēja:

—   Bet, kungs!

—   Piedodiet, — sacīja pienācējs, — bet šis galdiņš ļoti atbilst maniem nodomiem. Jūs varat pāriet uz kādu citu vietu, ja vēlaties.

Franss jau atvēra muti, lai pārmācītu nekauņu, taču aprāvās, redzēdams, ka šis cilvēks kaut ko tur starp īkšķi un rādītājpirkstu. Ķēdīti ar divām auto atslēdziņām. Otrā ķēdītes galā karājās oniksa bumbiņa.

Franss dziļi ievilka elpu, uzlūkodams savu pretimsēdētāju. Viņš nekad nebija šo cilvēku redzējis.

Vīrietim varēja būt ap četrdesmit. Ļoti gaiši mati, augsta piere, biezas un nokarenas lūpas. Acis slēpa lielas, tumšas brilles. Viņš kaitinoši smaidīja, šūpodams 'Fransam acu priekšā oniksa bumbiņu.

—   Jūs mani nekad neesat redzējis, bet es gan jūs pazīstu ļoti labi.

Nepazīstamais runāja neskaidri, mazliet svepstēdams. Franss, noliecies pār galdu, viņu uzmanīgi nopētīja.

—       Mēs jau sazinājāmies, ar vēstuļu palīdzību, Mallē kungs, — nepazīstamais sacīja. — Mans vārds ir Martēns.

Viņš izturējās ļoti nepiespiesti, neraugoties uz apdilušo apģērbu, apšaubāmi tīro veļu, apskretušo krekla apkaklīti un netīrajiem nagiem. Viņa nervozitāti un nenoteiktību nodeva vienīgi pirkstu kustības. Franss lūkoja saskatīt viņa acu izteiksmi, taču velti — tās droši slēpa tumšās brilles.

—       Jūs neesat diez ko runīgs, Mallē kungs. Bet mēs taču esam kafejnīcā! Vai atļausiet, es jums izmaksāšu līdzekli, lai atraisītu mēli. Viesmīl!

Martēns pasūtīja divus konjakus. Pēc tam, joprojām rotaļādamies ar atslēdziņām un lodīti, runāja tālāk.

—       Pirmoreiz satiku jūs pirms astoņām dienām, ap pusnakti, pie Monmartra kapsētas. Vai tiešām neatceraties? Jūs gan bijāt varen aizņemts, varējāt mani arī nepamanīt…

—       Ko jūs vēlaties? — Franss noprasīja, nespēdams novērst acis no rotējošās lodītes.

—   Vai jums pēkšņi būtu jāsteidzas? Iedzersim!

Viņš iebāza atslēdziņas vestes kabatā. Paņēma glāzi,

pacēla pie mutes un ātri iedzēra. Pēc tam dziļi ieelpoja un sacīja:

—   Vai jums ir cigaretes?

Pirmais izbīlis bija pārgājis. Franss jutās gandrīz var atvieglots. Nolēmis ātri tikt ar visu galā, viņš teica:

—   Ir, bet tikai priekš manis.

—       Labi, labi. Tādā gadījumā smēķēšu savējās, mīļo draudziņ.

—   Es neesmu jūsu draudziņš.

Nepazīstamais netīksmi iesmējās.

—       Jums nav daudz draugu, vai ne? Vienīgie, ar ko jūs satiekaties, ir Fehteri.

—       Izbeigsim. Ko jūs vēlaties? Es jūs brīdinu, ka par šantāžu soda pēc likuma.

Martēns palūkojās apkārt un apslāpētā balsī sacīja:

—  Jūs esat traks! Mūs var izdzirdēt!

Viņš iesmējās.

—   Arī par laupīšanu soda, Mallē kungs.

Bet pēc brīža, vēl vairāk apslāpēdams balsi, viņš piebilda:

—   Un arī par slepkavību.

Franss ar salveti noslaucīja mitrās rokas. Visapkārt viņiem abiem lokāls dzīvoja savu parasto dzīvi. Viesmīlis novāca blakus galdiņu, lai nosēdinātu pie tā divus godājamus klientus. Mazliet tālāk divas dāmas, ar tādām cepurēm kā lietussargi, pārspīlēti skaļi smējās.

Kāds viesmīlis izskrēja no zāles, saukdams:

—   Rēķins trešajam numuram!

Apkārt viss risinājās banāli, valdīja visierastākā atmosfēra. Cilvēks tumšajās brillēs nevienu neinteresēja.

—   Beigsim šo sarunu, — sacīja Franss. — Man nav laika. Ko jūs no manis gribat?

Martēns saberzēja rokas, droši vien priecājās. Viņš gribēja baudu pēc iespējas paildzināt.

—   Tajā naktī, Mallē kungs, jūs nositāt cilvēku, lai viņu aplaupītu. Es to visu redzēju. Sēdēju savā auto, tikai pārdesmit soļu attālumā. Es, protams, nezināju, kas jūs esat, un varēju nekad neuzzināt, ja jūs nebūtu atstājis pēdas — metāla cauruli ar pirkstu nospiedumiem un mašīnas atslēgas ar iegravētu uzvārdu un adresi.. . Neprofesionāls darbiņš, dārgais draugs. Es negribu lielīties, taču gadījumā, ja es tur nebūtu bijis un novācis lietiskos pierādījumus, nenāktos ilgi gaidīt, un jūs jau atrastos cietumā.

Franss noplātīja rokas. Pirmīt iedzertais alkohols bija noskaidrojis prātu. Viņš jutās spējīgs stāties Martēnam pretī.

—   Tas, ko jūs man stāstāt, ir ļoti interesanti, — viņš sacīja, — taču viss no sākuma līdz galam ir izdomāts. Nekad nevienu neesmu apzadzis, ar manu algu man pilnīgi pietiek. Es patiešām kaut kur esmu pazaudējis auto atslēgas, taču tās varēja atrasties diezin kur. Jūs droši vien domājat mani iebaidīt, lai izspiestu no manis kādu nieku naudas. Jūs neesat tik labās pozīcijās, nudien, Martēna kungs. Un tagad uz redzēšanos!

—   Labi, labi. Lieliski. Un metāla caurule ar jūsu pirkstu nospiedumiem un sakaltušajām upura asinīm? Vai varbūt tas nav pierādījums?

—   Un tālāk? Vai jums ir šī caurule ar pirkstu nospiedumiem? Vai jūs varat to uzrādīt policijā?

Martēns atkal pasmējās, un viņa smiekli visai atgādināja zirga zviedzienu, pēc tam mīlīgi sacīja Mallē:

—   Jūs esat neparasti mierīgs, vai ne? Un pie sevis domājat — šis stulbenis atsūtīja man vienīgo pārliecinošo lietisko pierādījumu, nevis nodeva to policijā. Jūs maldāties. Nosūtīju jums citu, līdzīgu cauruli, vispirms nosmērējot ar asinīm. Tikai tā nebija īstā, mīļais draugs. Pavisam cita, nosmērēta ar vistas asinīm. Atzīstu, tas bija tāds muļķīgs joks, bet man taču vajadzēja sagatavot augsni šai sarunai. Tāpēc arī šī paciņa, vēstule un telefona zvani jūsu prombūtnē.

Franss vairs nemēģināja izlocīties. Bāls, smagi elpodams, viņš naidīgi uzlūkoja Martēnu.

«Esmu iekritis šim draņķim nagos. Viņš var darīt ar mani, kas vien ienāk prātā. Viņš ir vienīgais liecinieks, pie viņa ir lietfskie pierādījumi, kas apliecina manu vainu… Tie viņam jāatņem. Par katru cenu!»

—   Mallē kungs, — otrs turpināja, — gadījumā, ja jūs pasāktu kādas naidīgas darbības… ja ar mani notiktu nelaime, uzbrukuma ierocis kopā ar paskaidrojuma vēstuli tiks nosūtīts policijai divdesmit četru stundu laikā. Esmu bijis pietiekami apdomīgs un uzmanīgs.

—   Tātad? — Franss noprasīja.

—   Nekas. Esmu jums pateicis visu, ko gribēju pateikt. Varu jūs iesēdināt. Taču ceru, ka jūs pietiekami novērtējat to, ko par jums zinu.. .

«Tas būs blefs. Pilnīgi noteikti. Šis cilvēks ir traks, Ir jābūt trakam, lai noskatītos slepkavībā un nepaziņotu par to policijai. Viņš noteikti ir jucis.»

Iestājās pailgāks klusuma brīdis. Martēns pēc ilgās sagatavošanās izņēma nākamo cigareti, apslapināja tās galu ar mēli — un aizsmēķēja.

—   Cik jūs gribat?

—   Esmu vienkāršs cilvēks, manas vēlmes ir pieticīgas. Nelielu mājiņu laukos, dārziņu, kur audzēt dārzeņus .. .

—   Tātad — cik?

—   Piecus gabalus.

—   Ko?

—  Piecus miljonus, lai butu skaidrs. Protams, skaidrā naudā.

Franss pacēla roku, ķerdams pie kakla. Viņš smaka nost.

«Piecus miljonus? Kur lai ņemu piecus miljonus? Pieņemot, ka ieķīlāju vasaras mājiņu Satū, pārdodu auto un sievas dārglietas… tad varētu samaksāt, bet man nekas vairs nepaliks. Itin nekas, turklāt vēl nākammēnes palikšu bez darba. Tas nav iespējams. Bet, ja atteikšos maksāt, tad šis izdarīs to, ko draudēja izdarīt, — nodos mani policijas rokās. Es visu noliegšu, un būs grūti ko pierādīt. Taču pirkstu nospiedumi, tie nolādētie pirkstu nospiedumi. ..»

—   Tādas naudas man nav! Jūs laikam neesat vesels.

—   Ja man būtu pieci miljoni, es varētu ārstēties. Tas ir mans pēdējais vārds. Apdomājiet, Mallē kungs. Tikai ne pārāk ilgi. Sakiet drīz — jā vai nē. Bet es jūs brīdinu — gadījumā, ja jūs nevērtējat augstu savu brīvību un domājat noraidīt manu priekšlikumu, esmu nolēmis painteresēties par jūsu sievu. Vai dzirdējāt? Centīšos ar viņu tuvāk iepazīties. Jums ir skaista sieva, Mallē kungs. Jūs droši vien viņu ļoti mīlat — ja ar viņu kaut kas atgadīsies, jūs droši vien jutīsities vainīgs. Viesmīl, cik man jāmaksā par diviem konjakiem?

Kad Franss pacēla acis, Martēna lokālā vairs nebija.

«Es taču zinu šantāžas paņēmienus. Ja sākšu maksāt, tad tam nebūs gala. Nāks laiks, un es palikšu tukšs un pliks, bez viena sū pie dvēseles. Bet viņš var noslepkavot Žiljetu… Es nespēju uzņemties tādu risku. Varbūt labāk nodot sevi policijas rokās? Tas nozīmē skandālu .. . Un Žiljeta — es taču viņu pazīstu — to man nekad nepiedos. Viņa mani pametīs, tas būs tikpat smagi, it kā būtu nomirusi. Jo ļaunāk. Jāriskē un ar visādiem līdzekļiem jālūko atdabūt lietiskie pierādījumi. Pat tad, ja man būtu jānogalina vēlreiz.»

—   Viesmīl, vēl vienu konjaku un rēķinu.

Viņš izgāja no lokāla, brīnīdamies par to, ka neviens viņu nenovēro un neseko viņam šajā drūzmā. Pie Aģentūras durvīm viņš redzēja Šazelu izkāpjam no auto zviedrietes sabiedrībā. Šefs devās biroja virzienā. Franss pielika soli, lai aizsteigtos vecajam priekšā — pēc iespējas ātrāk nokļūtu viņa kabinetā un ieslidinātu atslēgas kamieļvilnas mēteļa kabatā.

«Cik dīvaini — kopš sarunas ar Marlēnu es jūtos daudz mierīgāks. Droši vien tāpēc, ka beidzot kaut ko zinu. Līdz šim baidījos no visļaunākā. Tagad zinu, ka policija mani netur aizdomās. Zinu, ka Šazelam nav ne jausmas par to, ka gribēju viņu nosist. Tikai viens vienīgs cilvēks — Martēns — zina par manu noziegumu. Taču viņš nav bīstams. Gan atradīšu līdzekli, kā padarīt viņu nekaitīgu. Izlikšos, ka piekrītu viņa priekšlikumam, sarunāšu salikšanos, lai apmainītu slepkavības ieroci pret pieciem miljoniem. Man, protams, tādas naudas nebūs, toties viņam būs caurule, to es viņam atņemšu. Tad varēšu dzīvot mierīgi. Pilnīgi mierīgi. Man jādabū tas sitamais… Jāatdabū no Šazela arī mans revolveris. Atslēgas jau ir rokā …»

Žiljeta blakus istabā runāja pa telefonu. Franss varēja visu skaidri dzirdēt. Viņa sarunāja satikšanos.

—   Lai iet, līdz rītam. Uz redzēšanos.

Viņa atgriezās salonā. Sievai mugurā bija dzeltena kleita, kurpītēm ļoti augsti papēži, vaļā palaistie mati krīta pār pleciem. Viņa apsēdās līdzās Fransam. Priecīga, atpūtusies. Franss visu ievēroja.

—   Rīt iešu pie Eliānas. Viņa mani iepazīstinās ar vienu vīru no Dienvidamerikas, kas organizē ceļojošu modes skati. Vai tu vari to iedomāties — izbraukums uz sešiem mēnešiem, pa Dienvidameriku!

Viņas prieks lika viņam sašust. Sieva domāja tikai par ceļojumu, par viņu it nemaz. Viņas prombūtnē taču Franss būtu pilnīgi viens. Ar pūlēm savaldījies, viņš sacīja:

—   Un tu tā vienkārši aizbrauktu? Atstājot mani vienu?

Žiljeta noplātīja rokas.

—  Tu arī vari braukt, es taču neaizliedzu. Tikai — kas tavā vietā strādās birojā?

Viņš tikai pavīpsnāja. Jau dienas desmit turpinājās viens un tas pats — viņš ik pa brīdim saņēma aukstas dušas šalti. Mirklis miera, pēc tam atkal jauns brāziens — un tā visu laiku. Ik atelpas brīdi pārtrauca kāda nelāga ziņa. Taču šajā reizē viņš nepadosies, viņš cīnīsies.

—        Par ceļojumu nevar būt ne runas, — viņš sacīja, — ar tavu piedalīšanos nekādā gadījumā. Tu nekur nebrauksi.

Žiljeta izbrīnījusies pagrieza galvu.

—   Kāpēc nē? Nesaprotu, kas man varētu traucēt.

—   Es. Es tev aizliedzu braukt.

—   Tu? Ar kādām tiesībām?

—        Tām tiesībām, kādas man ir! Kuras tu man deviP iziedama pie manis par sievu. Tev jāpaliek kopā ar mani, citādi…

—   Citādi — kas?

Dusmas pēkšņi atslāba, atdodot vietu dziļai nospiestībai. Viņš nespēja ne ar vienu cīnīties — nabaga muļķis, kas iemīlējies pats savā sievā. Viņš kaut kā nenoteikti pameta ar roku, galva noslīga uz krūtīm. Franss apklusa. Žiljeta neatlaidās.

—       Turpini. Tu pateici vai nu par maz, vai par daudz.

Viņš klusēja. Žiljeta piecēlās un izgāja.

«Atkal tas pats, esmu visu samaitājis. Es‘vairs nespēju, nevaru. Lai uz kuru pusi griežos, sastopu naidu un vienaldzību. Nav neviena paša, kam palūgt padomu .. .»

Viņš devās Žiljetai pakaļ uz viņas istabu. Sieva viņu auksti un noraidoši uzlūkoja. Franss aizsmēķēja cigareti un sāka nervozi staigāt šurpu turpu.

—       Žiljeta, tu nevari pamest mani vienu. Tūlīt es tev paskaidrošu …

Franss lūkoja saskatīt viņas skatienā ieinteresētību, taču viņa sāka lakot nagus. Vārdi tikai ar lielu piepūli nāca pār lūpām.

—   Esmu nogalinājis cilvēku …

Pudelīte ar laku izkrita Žiljetai no rokām, uz spoguļgaldiņa atstādama sarkanu traipu. Viņa pārsteigta uzlūkoja vīru.

—       Esmu nogalinājis cilvēku, — viņš drūmi atkārtoja.

—   Bet… Vai tas ir iespējams? Vai tu neesi pilnā?

—   Nē. Es teicu patiesību.

—   Kuru tad tu nogalināji?

—   To es nezinu.

—   Kad?

—       Pirms nedeļas. Tovakar, kad tu bridžoji pie Fehteriem.

—   Kāpēc?

Viņa skatījās vīrā tā, it kā būtu ieraudzījusi svešu cilvēku, un viņas skatienā bija bailes. Franss nodzēsa izsmēķi pelnu traukā, apsēdēs uz gultas malas un saņēma galvu rokās.

—   Šazels man uzteica darbu. Tas bija pirms trim nedēļām. Teica, ka negribot mani redzēt. Viņš mani neieredz tevis dēļ.

—   Manis dēļ?

—   Jā, tāpēc, ka viņam nekad nav izdevies tevi pavedināt. Viņš man skaidri un gaiši uzteica darbu. Drīz vien viņš būs atradis kādu manā vietā — un es palikšu bez darba.

—   Kāpēc tu man neko neteici agrāk?

—   Tagad saku. Līdz pašam pēdējam brīdim cerēju, ka viss kaut kā nokārtosies. Ar vārdu sakot, es gribēju nosist Šazelu.

Viņš rūgti pasmējās.

—   Izdarījos kā tāds ērms. Uzmanīju viņu, redzēju iznākam no mājas. Naktī gāju viņam nopakaļ un gribēju nosist ar metāla cauruli. Biju piedzēries, nejaudāju skaidri saskatīt — un tāpēc sajaucu viņu ar kaut kādu tipu. Nositu cilvēku, kuru nekad neesmu ne acīs redzējis.

Žiljeta saviebusies piespieda roku pie pieres.

—   Nositi… — viņa čukstēja, — gribēji nosist Šazelu . .. Kāpēc?

—   Viņš nevienam netika teicis, ka uzteicis man darbu. Ja būtu bijis beigts, pirms atgriezušies īpašnieki, neviens neko neuzzinātu, es tiktu par direktoru — viņa vietā. Bet es nositu nevainīgu cilvēku.

Žiljeta joprojām nesaprata.

—   Nositi. .. tikai tāpēc, lai nezaudētu darbu?

Viņš pavīpsnāja.

—   Saglabātu darbu, bet vispirmām kārtām — tevi. Negribēju tevi zaudēt, Žiljeta, vairāk par visu gribu paturēt tevi. Mana dzīve nebūtu nenieka vērta, ja es nevarētu palikt tavā tuvumā. Es tovakar nodomāju, ka tu esi pie viņa… Pārsteidzos. Ja ne greizsirdības mokas, es nekad neizdarītu slepkavību. Tagad tu redzi, kas notiks, ja tu aizbrauksi.

Viņš pacēla acis un ar cerībām viņu uzlūkoja, taču Žiljeta, uzacis saraukusi, domāja par ko citu. Beigu beigās viņa vaicāja:

—  Vai tu neatstāji pēdas? Vai policisti tevi nenopratināja?

Viņš izstāstīja visu — par kapsētu, atslēdziņām, metāla cauruli, nepazīstamā cepuri, preses klusēšanu, savām bezmiega naktīm, nemitīgajām bailēm. Arī par paciņu, vēstuli, tikšanos ar Martēnu un šantāžista draudiem. Visubeidzot viņš bēdīgi noteica:

—   Redzi, kā esmu sapinies, Žiljeta. Es to izdarīju tevis dēļ. Tev man jāpalīdz …

Žiljeta piecēlās un sāka savukārt staigāt šurpu turpu pa istabu. Viņa sakrustoja rokas un murmināja kaut ko nesaprotamu. Pēkšņi viņa apstājās tieši vīram pretī.

—   Vai tev tā viņa nauda vēl joprojām ir kabatā?

Franss iztukšoja kabatas, nolikdams viņai priekšā

naudas paciņu un kabatas portfeli.

-7Nauda nav pierādījums, — Žiljeta sacīja, — to var paturēt. Kabatas portfelis gan jāiznīcina, tev to jau sen vajadzēja izdarīt.

Un, paņēmusi mazas šķērītes, cītīgi sagraizīja kabatas portfeli. Gabaliņus viņa pēc tam iemeta klozetpodā. Pēc tam bilda:

—  Tas cilvēks, kuru tu… Vai viņš iznāca no Šazela dzīvokļa? Vai tu esi par to pārliecināts?

—   Es tā domāju, bet neesmu pārliecināts.

—   Labs ir. Viņš iznāca ārā ar miljonu, ko viņam bija iedevis Šazels. Banknotēs. Vēl vairāk, šim cilvēkam nebija klāt nekādu dokumentu. Droši vien Šazels bija viņa nagos, ar to arī izskaidrojams, kāpēc teicās viņu nepazīstam, kad redzēja fotogrāfiju, kuru rādīja policists. Par katru cenu jātiek vajā no Šazela.

—   Ko tu gribi darīt?

—   Piezvanīt uz policiju, inspektoram Tusēnam. Pateikšu, ka redzēju šo cilvēku iznākam no Šazela dzīvokļa. Ļoti vienkārši. Policija nodomās, ka Šazels viņu noslepkavojis, lai atņemtu naudu. Kamēr vecais pierādīs, ka nav vainīgs, tu jau būsi kļuvis par direktoru, nevis sēdēsi viennīcā.

Žiljeta reaģēja pavisam citādi, nekā Franss bija gaidījis, — tas bija nepatīkami. Likās, ka viņa vērtē vīra rīcību vienīgi kā nožēlojamu negadījumu, nebūt par to īpaši neuztraukdamās. Teiksim, it kā būtu saplīsusi vāze. Franss juta aizvien lielāku nemieru, redzēdams sievas aukstasinību un vēso, loģisko rēķināšanu.

Viņš pavaicāja:

—       Bet Martēns, tas otrs šantāžists? Viņam ir pierādījumi pret mani .. .

Žiljeta iekoda lūpā.

—  Tiksim galā ari ar viņu. . .

Franss nodrebēja. Tagad viņš nožēloja, ka visu Žiljetai pateicis.

—   Mēs taču nevaram apvainot Šazelu . . .

—   Vai tu labāk gribi, lai slepkavībā vaino tevi?

Viņš nokāra galvu. Un piebilda:

—   Tā būs viltus liecība. Tev nevajag .. .

Viņa paraustīja plecus. Sieva bija gatava uz visu, taču Franss nespēja izprast, vai viņa cīnījās tādēļ, lai glābtu vīru, vai centās glābt sevi pašu. Viņš jutās ļoti nelaimīgs. Viņam gribējās, lai Žiljeta dotu padomu, kā rīkoties, lai viņš pats varētu visu izdarīt.. . Bet viņa domāja tikai par pašaizsardzības plānu.

—       Hallo, — Ziļjeta sacīja pa telefonu, — vai izmeklēšanas nodaļa? Es gribētu runāt ar inspektoru . ..

Viņa jautājoši izlūkoja vīru, jo bija aizmirsusi uzvārdu.

—   Tusēns, — viņš pateica priekšā.

—   Tusēnu, — viņa pabeidza.

Iestājās gaidpilns klusumbrīdis. Pēc tam Žiljeta sacīja:

—        Vai inspektors Tusēns? Es zvanu sakarā ar uzbrukumu, kas notika pagājušā nedēļā pie Monmartra kapiem. Lieciet nopratināt kādu Viktoru Šazelu, kas dzīvo Damremona ielā 44. Upuris viņu šantažēja . ..

Viņa steigšus nolika klausuli. Franss norausa sviedrus no pieres un noslaucīja rokas. Žiljeta atkal paņēma lakas pudelīti — visa laka nebija izlijusi, viņa iemērca otiņu tajā un turpināja lakot nagus — tik mierīgi, it kā nupat būtu ieradusies pie manikīra. Pēc brīža viņa ierunājās:

—       Varbūt tās ir veltas pūles, taču der pamēģināt. Ja neizdosies, tad redzēsim . ..

«Mēs nekad pilnībā nepazīstam cilvēkus, ar kuriem kopā dzīvojam. Biju iedomājies Žiljetu kā mazliet vieglprātīgu, mazliet snobisku, mazliet iedomīgu meitenīti. Man ne prātā nenāca, ka viņa var būt tik salta, tāda aprēķinātāja, tik necilvēcīga . . . Bet varbūt tie ir tikai apstākļi, kas izraisījuši šadu reakciju? Viņa mani mīl un negrib, lai es nokļūstu cietumā .. .»

—  Tev laikam prāts aptumšojās, ja jau izdarīji noziegumu, — Žiljeta sacīja. — Tev šajā gadījumā vienkārši laimējās. Tikai tev vajadzēja man ātrāk visu izstāstīt! Tiku domājusi, ka tev kādas nepatikšanas Aģentūrā, un tāpēc esi tik riebīgā garastāvoklī. Nekad nebūtu ticījusi, ka … Es ceru, ka vēl nav par vēlu.

—   Bet Martēns? — Franss vaicāja vēlreiz.

—   Martēns, Martēns! Tas vien tev prātā. Arī šis Martēns nonāks aiz restēm, gan redzēsi! Jāizdibina, kā viņu īstenībā sauc, kur dzīvo, ar ko nodarbojas, ko darīja tajā vakarā… Ak vai, cik tu esi bijis neapdomīgs!

«Ja es būtu viņai ātrāk pateicis, ka gribu nosist Šazelu, viņa liktu man paņemt cimdus, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, vai ieteiktu labāk likt lietā revolveri. Žiljeta mani pārsteidz. Viņa nemaz neuztraucas par to, ka tas ir briesmīgs noziegums un kāds cilvēks ir miris. Viņai tie ir tikai vārdi. Jāredz nogalinātais, lai zinātu, ko tas īstenībā nozīmē. Ir tik šausmīgi atņemt kādam dzīvību. Tas ir briesmīgi — ar kādām tiesībām viens cilvēks var nogalināt otru? Kopš tā laika es nekad vairs nebūšu tas pats cilvēks, kas es biju! Bet Žiljetai to nesaprast!»

Žiljeta izpleta pirkstus ar sarkani nolakotajiem nagiem un, tos purinādama, ar smagu nopūtu noteica:

—  Jānotīra spoguļgaldiņš, bet man vairs nav acetona!

«Viņasprāt, viss jau beidzies! Viss nokārtots, ar vienu telefona zvanu. Anonīms ziņojums, pie tam vēl apšaubāms. It kā būtu atlaidusi istabmeitu.»

—  Pulkstenis jau divi. Tūlīt tu iesi uz biroju. Mēģini uzvesties pēc iespējas dabiskāk.

Franss piecēlās. Viņš tikai ar pūlēm turējās kājās. Vai nenoskūpstīt Žiljetu? Viņš to nespēja. Paņēmis mēteli un cepuri, viņš devās projām. Žiljeta no otras istabas uzsauca:

—   Šovakar mums būs viesi, Brižita ar Emīlu. Pacenties pārrasties tā paagrāk.

«Pārrasties paagrāk. Žiljeta ne par ko neuztraucas. Visu vakaru uzjautrināsies, it kā nekas nebūtu noticis. Ja es būtu zinājis, ka viņa tā to uzņems, tad būtu cietis klusu.»

Tēvocis Ogists stāvēja viņam blakām un žēlabaini stenēja. Lika noprast, ka vēlas cigareti. Franss izgrāb-

stlja kabatas, izvilka vienu un uzcienāja tēvoci, bet otru paņēma sev. Pēc tam uzrāva sērkociņu.

Vecais kāri ievilka dūmu. Franss palūkojās viņā vērīgāk — un izlasīja vecajam acīs uzticēšanos — kaut ko tādu, ko redzot viņam gribējās raudāt. Papliķējis tēvocītim pa plecu, viņš devās laukā. Gaitenī pretī nāca sardze, kura aizelsusies paziņoja:

—   Jums atnesa vēstuli. Ja es būtu zinājusi, ka jūs nāksiet lejā, tad nebūtu kāpusi augšā.

Kamēr vecā sieva smagi kāpa lejā pa kāpnēm, Franss atplēsa aploksni.

«Es pārdomāju. Tas maksās sešus miljonus.»

Franss noplātīja rokas un paslēpa kartīti žaketes iekškabatā.

XII

Satikšanās bija nolikta septiņos vakarā Staļingradas metro stacijā uz perona. Martēns bija veicis piesardzības pasākumus. Franss lūkoja izdibināt, kur viņš dzīvo, taču velti. Svešinieks neko neizpauda un nekādi sevi nenodeva. Tikai teica:

—   Rīt septiņos, Staļingradas stacijā, Vileta Vārtu virziens, uz perona, pirmās klases tuvumā. Naudai jābūt banknotēs, iesaiņotai.

—   Vai pretī es no jums dabūšu …

—   Jūs par to pārliecināsities. Taču es brīdinu — nemēģiniet kaut ko noblēdīt, jo tad būs slikti.

Viņš nolika klausuli, un Franss, aprunājies ar Žiljetu, iesaiņoja desmittūkstoš franku banknošu lielumā sagrieztus tīrus papīriņus. Kopā tur iznāca paciņa mazās Larusa vārdnīcas biezumā. Franss neticēja, ka Martēns tik viegli ļaus sevi apkrāpt, taču Žiljetas izdoma varēja izdoties.

—   Viņš tev neuzticas un atnāks tukšām rokām. Tu iedosi viņam paciņu, viņš noraus ietinamo papīru. Ieraudzījis, ka tur ir tikai papīrīši, viņš saniknosies, draudēs, līdz beidzot noteiks jaunu termiņu. Es iešu tev līdzi. Viņš gan ir mani redzējis, taču iztālēm — viņš mani neievēros. Bez tam viņš noteikti neiedomāsies, ka tu esi man visu izstāstījis. Es turēšos drošā attālumā. Kad jūs iesiet katrs uz savu pusi, es viņam sekošu līdz pat viņa mājoklim. Pēc tam redzēsim.

—   Žiljeta, es negribu, ka tu jaucies šajā lietā.

—   Vai tad tā mani neskar?

—   Tas ir pārāk bīstami.

—   Ko tad viņš man var izdarīt? Nošaus ļaužu pilnā ielā, septiņos vakarā? Es iešu tev līdzi. Uzzināsim, kur viņš dzīvo, kā viņu īstenībā sauc, vai viņam ir līdzdalībnieki un kur viņš slēpj to nelaimīgo cauruli.. . Tikai tad varēsim tikt ar to visu galā.

Franss vairs nemēģināja sievu atrunāt. Viņš ļāvās vadīties, peldēja pa straumi bez gribas kā korķis ūdenī.

—  Es ierīkošos uz perona jums iepretī, — Žiljeta runāja, — pagaidīšu, kad viņš atnāks, pēc tam pāriešu uz otru peronu. Tad es būšu gatava iekāpt metro vai arī iet ārā viņam pakaļ.

—   Viņš tevi pazīs …

—  Uzvilkšu melnu mēteli un uzlikšu lielu cepuri. Viņš mani nepamanīs, vari būt drošs.

Taču Franss nejutās drošs, stāvēdams uz metro perona ar savu «Larusu» padusē. Viņš nespēja novaldīties, nepametis ik pa brīdim nemierīgu skatienu uz to pusi, kur pāri pretī, otrpus dzelzceļa, stāvēja Žiljeta. Lai justos drošāks, viņš bija iedzēris, taču cerētais efekts izpalika. Franss ielūkojās pulkstenī — bija septiņi un piecas minūtes.

«Martēns kaut ko nojautis un neatnāks. Vai varbūt atsūtīs kādu pateikt, lai eju līdzi . .. Re, kur ir! Nē, tas nav viņš. Cik ļaužu pārpilna ir šī stacija!»

Ar dobju dunoņu stacijā iebrāzās pazemes vilciens un šņākdams apstājās. Arā kāpēju bars stūmās pakaļ tiem, kas steidzās no stacijas ārā. Mirkli pastāvējis, vilciens aizbrauca. Ļaužu vilnis vēlās uz priekšu.

Vilcieni pienāca cits pēc cita — ik pēc minūtes vai divām.

Franss mirkļos starp vilcieniem meklēja ar acīm Žiljetu. Sēdēdama uz soliņa zem krāsainas afišas, viņa bija tikai viena no daudzajiem braucējiem.

Septiņi un divdesmit minūtes. Martēns droši vien vairs nenāks.

—  Es jau labu laiciņu jūs novēroju, — Franss pēkšņi dzirdēja līdzās kādu balsi sakām.

Viņš pacēla acis. Martēna mētelis, viņa melnās brilles, apdilusi cepure. Un — tukšas rokas.

—   Jūs mani mānāt. Jūs neatnesāt to, ko solījāt, — Franss sacīja.

Viņiem garām pagāja bariņš strādnieku — un devās uz perona viņu galu — pēdējiem vagoniem. Viņi bija jauni un uzvedās trokšņaini. Franss palūkojās uz 2.iljetu un redzēja, ka viņa piecejas, lai ātri pārietu pāri sliedēm. Pēc minūtes viņa jau būs pāri.

Martēns apsēdās blakus Fransam.

—   Man nācās ievērot piesardzību, dārgais draugs, — viņš nomurkšķēja. — Šī ir bīstama spēle, man nav nekādu garantiju, ka jūs pildīsiet solīto. Es atnesu to priekšmetu, par kuru bija runa, taču atstāju to, ietinamajā papīrā ievīstītu, vienā no urnām, kur iemet izlietotās biļetes. Tikai urna neatrodas šajā stacijā, un pašlaik es jums vēl neteikšu, kurā.

Viņš piepeši noņēma melnās brilles, un Franss beidzot saprata, kāpēc viņš tās nesā. Martēna acis izskatījās briesmīgas — ar sašaurinātiem redzokļiem un sarkandzīslotiem baltumiem. Viņš izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja asaras, kuras jau tecēja pār vaigiem. Viņš noskumis paskaidroja:

—   Tā ir trahoma. Elektriskais apgaismojums izsauc asarošanu.

Franss sajuta žēlumu, taču tikai uz īsu brīdi, jo Martēns atkal devās uzbrukumā.

—   Tagad parādiet, kas atrodas jūsu sainītī. Katram gadījumam pārbaudīsim tepat, un pēc tam došos pēc savas paciņas un iedošu to jums, apmaiņai pret šo. Ar mieru?

Franss nobālēja. Nekas nebija labojams. Šajā situācijā nebija cerību dabūt savās rokās cauruli. Viņš lūkoja kaut ko uzsākt, lai iegūtu laiku.

—   Jūs gribat garantijas no manas puses, bet pats tādas nedodat. Tikpat labi jūs varat pēc laiciņa atsākt savus jociņus ar cauruli. Man nav pārliecības …

Martēna smiekli sajaucās ar burzmas čalām — bija pienācis kārtējais vilciens. Viņi atradās pašā drūzmas vidū, un Martēns atbildēja:

—   Dārgais draugs, es saprotu, kāds ir stāvoklis. Jūs domājat, ka caurule paliktu savā slēptuvē, ja notiktu kāds nelaimes gadījums un es zaudētu dzīvību. Taču esmu paredzējis arī to. Kāds draugs tajā stacijā stāv sardzē — un gadījumā, ja es pēc stundas nebūšu at-

pakal, izņems sainīti un nosūtīs uz policiju kopā ar vēstuli, kas atrodas viņam kabatā. Tāpēc es jums neiesaku grūst mani zem vilciena.

«Viņš lasa manas domas. Pilnīgi neticami. Es nupat gribēju viņam piedāvāt pastaigāties. Un pagrūst brīdī, kad pienāks nākamais vilciens. Taču to redzētu simtiem liecinieku, bez tam es vairs negribu nogalināt. Es neesmu slepkava!»

—   Lūdzu, — Martēns runāja tālāk, — tagad es atdošu jums to, kas man nav vajadzīgs.

Un Franss saņēma savas autoatslēdziņas ar oniksa lodīti. Viņš sāka rotaļāties ar tām, tīdams ķēdīti ap pirkstu. Martēns kļuva nepacietīgs.

—   Kā tad būs? Vai jūs man neiedotu savu sainīti? Vai varbūt tajā nekā nav …

Viņš paņēma paciņu, izvilka no kabatas mazu nagu vīlīti, pārvīlēja aukliņu, izgrieza papīrā lodziņu un ielūkojās tajā. To paveicis, viņš dusmās nodrebēja.

—   Tā ir cūcība. Un es jums uzticējos, — viņš iesaucās. Franss apstājās, lai neko neizrādītu. Arī viņš drebēja — aiz bailēm. Pāri šantāžista plecam viņš varēja saskatīt 2.iljetu, kura izlikās lūkojamies vilciena logā.

«Notiks tas, no kā es baidījos. Ja mēs iedotu viņam rokasnaudu, viss ievilktos garumā — bet tālāk? Viņš piekristu pagaidīt. Un tad jau redzētu.»

—   Es… es nevarēju sadabūt uzreiz visu to naudu. Tas nebija iespējams. Es .. .

Stacijā iebrauca vilciens. Cilvēki nāca un gāja. Martēns nemierīgi lūkojās apkārt. Kad burzma noplaka, viņš nikni sacīja:

—   Vai tu domā, ka tev izdosies mani piemānīt? Maldies! Es ar tevi izrīkošos Jaunāk, nekā tu izrīkojies ar viņu. Es jau šad tad esmu riskējis dabūt lodi ribās un nekad vēl neesmu pieķerts. Un, ja vēl padomā, ka tu nogalēji Anrī, nelieti! Tu taču nekad nebiji viņu pat redzējis!

Fransam galvā viss sajuka.

—   Anrī? Kādu Anrī?

—   Manu kolēģi, pretekli! Cilvēku, kuru tu nositi, lai paņemtu miljonu!

«Tātad šis ir viņa līdzdalībnieks. Viss skaidrs vai puslīdz viss. Tas bija šantāžistu pāris, kas šantažēja Šazelu. Un Martēns tonakt gaidīja savu kompanjonu,

kuram vajadzēja atnest no vecā izspiesto miljonu. Viņiem vajadzēja satikties Klišī laukumā. Martēns, nevarēdams sagaidīt Anrī, kaut ko nojauta. Viņš brauca pretī, atrada līķi, cauruli un manas auto atslēgas. Viņam viss bija skaidrs. Un viņš nolēma savukārt šantažēt mani…»

Oniksa bumbiņa griezās un virpuļoja Fransam pirkstos. Arī viņa domas virpuļoja un šaudījās zibens ātrumā. Viņš steigšus sacīja:

—   Paklausieties, man ir tas miljons. Tas pats, kuru atradu pie jūsu drauga. Tūlīt es jums to iedošu, ja jūs atnāksiet pie manis. Pēc divām dienām iedošu jums otru. Bet pēc nedēļas pārējo, visu pārējo. Taču sešus miljonus iedot uzreiz es nevaru! Man jāpārdod mašīna, lauku māja …

—   Tā ir tava darīšana. Tev jādabū tā nauda, un man ir tā jāsaņem. Esmu ar mieru saņemt miljonu tūlīt, tas ir, rīt, pārējo vēlāk. Satikšanos noteikšu pa telefonu. Tikai bez pekstiņiem. Skaidra lieta, ka slepkavības ieroci pa to laiku paturēšu pie sevis.

Mallē redzēja Martēna briļļu stiklos savu atspulgu. Redzēja savu baiļu un nemiera izmocīto seju. Juta ari sievas skatienu. Viņš negribēja, lai viņa ir lieciniece vīra bailēm, tāpēc aizgriezās, virpinādams rokā piekariņu un ķēdīti. Kaklu aizžņaudza kamols — milzīgs kamols, tas gluži tāpat grozījās viņam galvā un kopā ar vilcienu radīto troksni dobji dunēja, vēstīdams uzmācošos neprātu.

«Ja šāds stāvoklis vēl ilgi turpināsies, es vairs nespēšu savaldīties un sākšu kliegt, ka esmu noziedznieks, nelietis. Ja to darīšu, tad tas nozīmē, ka esmu jucis, ka esmu sajucis prātā. Bet es negribu sajukt prātā…»

—   Mērgli, — sacīja Martēns, — ko tu tur prāto? Slepkava! Kāpēc tu nogalēji Anrī, ko? Par ko? Viņš nekad nebija gadījies tev ceļā! Vai tu to izdarīji pēc sava šefa rīkojuma? Šazels tev teica: «Dabūjiet šo pie malas — un dabūsiet miljonu!» Tikai viņam ar to nebūs līdzēts, šis tāpat ir man nagos. Vispirms dabūšu viņa naudu, pēc tam pašu .. .

«Kaut viņš beidzot apklustu, Dieva dēļ, kaut tikai pārstātu runāt. Kaut šis kamols vairs neaizsprostotu man rīkli … Kaut tas reiz beigtos, kaut Žiljeta dotos projām, kaut viss būtu galā . . .»

Ar klusu skaņu ķēdīte ar piekariņu pārtrūka, Fransa labajā rokā palika tikai zaļā bumbiņa. Viņš truli lūkojās tajā. Piekariņš bija notrūcis, ķēdīte sarauta — gluži kā viņa dzīve. Oniksa bumbiņa neko neliecina, neko nespēj panākt. Tā ir savu lomu nospēlējusi. Tagad bija vairs tikai zaļa lodīte, pilnīgi nenozīmīgs priekšmets.

—   Lūk, mans vilciens. Es pazūdu. Jūs vēl palieciet tepat un labāk nemēģiniet mani izsekot… Uz drīzu tikšanos, dārgais draugs.

Franss neko nedzirdēja. Martēns pateica vēl kaut ko, piecēlās un devās uz perona malu. Vilciens vēl bija tunelī. Ļaudis cēlās augšā un gāja. Žiljeta sakustējās. Franss arī tālāk neko nedzirdēja.

Viņš aplūkoja zaļo lodīti, kas atradās viņam saujā. Pēc tam roka atslāba, mazā bumbiņa izslīdēja un aizripoja pa peronu. Viņš sekoja tai ar acīm. Cik tālu tā ripos? Bumbiņa jau bija perona viņā malā. Lūk, arī kāds gājējs, ar paceltu kāju, kas nupat, nupat samīs mazo, tikpat kā nesaskatāmo bumbiņu!

Vilciena dunoņa pieņēmās spēkā. Kāja nolaidās uz bumbiņas. Martēna, šantāžista, labā kāja. Franss piecēlās. Viņš gribēja iekliegties, apstādināt Martēnu, aizkavēt paslīdēšanu. Taču no viņa mutes nenāca neviena skaņa.

Pēkšņi kāda sieviete griezīgi iekliedzās. Martēns, zaudējis līdzsvaru, iepleta rokas, sagrīļojās — kādu mirkli likās, ka viņš saglabā līdzsvaru — pašā pēdējā mirklī. Uz kādu sekundes desmitdaļu viņš nekustīgi rēgojās perona malā. Bet pēc tam nokrita zem lokomotīves riteņiem.

Sākās šausmīgs jūklis, troksnis, skraidelēšana, bremžu čīkstoņa. Oda pēc degošas gaļas. Kliedza sievietes, vīriešu balsis kaut ko sauca. Cilvēki skraidīja, rosījās un grozījās apkārt nekustīgi stāvošajam Fransam Mallē.

Pēc tam kāds uzlika viņam roku uz elkoņa. Pie auss viņš dzirdēja Žiljetas balsi sakām:

—   Ejam . ..

Viņš kā automāts reaģēja uz pazīstamās balss skaņām. Iedams līdzās sievai, izgāja uz kāpnēm, pēc tam devās uz priekšu pa garu tuneli, atkal pa kāpnēm augšā — lai beidzot izietu aukstā un naidīgā naktī.

Žiljeta bēdīgi noteica:

—       Tātad tagad vairs nav nekādas iespējas dabūt rokā to cauruli.

—   Nekādas iespējas, — Franss atkārtoja.

Žiljeta pārveda viņu pāri ielai, abi iegāja kafejnīcā ielas otrā pusē. Visapkārt valdīja drūzma un troksnis. Franss izdzēra divas glāzes kaut kāda dzēriena, pats nesapratis, ko dzer.

Žiljeta pavaicāja:

—   Ko tu domā darīt?

Viņš atbildēja ar pretjautājumu:

—   Ko lai tagad daru?

Viņš iedzēra vēl divas vai trīs glāzes. Žiljeta paraustīja viņu aiz rokas.

—   Iesim. Jāiet atpakaļ.

—   Nē.

—   Nāc, uz tevi skatās.

—   Nē.

«Kāpēc pat viņa man krīt uz nerviem? Vai viņai tik svarīgi tas, ko daru — eju prom vai nē? Negribu iet uz mājām. Man kaut kas jānokārto. Kaut kas ļoti svarīgs.»

Viņš tomēr sekoja sievai. Abi aizgāja līdz taksometru pieturai. Brauciena beigās Žiljeta paprasīja viņam naudu, jo viņas makā bija tikai divas desmittūkstoš franku banknotes, bet šoferim nebija ko izdot. Viņš izvilka kabatas portfeli. Žiljeta izņēma tik, cik nepieciešams.

—   Ejam.

—   Nē.

Franss tomēr paklausīgi sekoja viņai. Abi iegāja mājā un kāpa augšā pa kāpnēm. Žiljeta piespieda zvana pogu. Durvis atvēra Žanna un tūlīt noprasīja:

—   Vai kungs ir slims?

—   Nē. Tikai pārguris un tūlīt liksies gulēt.

Franss tiešām nolikās gulēt, pats nesaprazdams, ko dara. Šajā prāta apstulbumā viņš dzirdēja kalpotājas sacīto:

—       Ap sešiem bija atnācis kāds kungs. Kāds inspektors Tusēns. Viņš teica, ka atnākšot vēlreiz.

Viņš zināja, ka ir svētdiena, jo visu ritu klausījās zvanu skaņās. Taču viņš nespēja atšķirt, vai patiešām zvanīja kaut kur torņos vai viņa paša galvā. Noklausījies šajās svētdienīgajās atbalsīs, viņš ierakās spilvenos. Pēc dažām minūtēm, izniris no pēļa, viņš saklausīja sarunas fragmentu:

—       Vai jūs, dakter, domājat, ka viņš jāsūta ārstēties?

—       Nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Vajag vienkārši …

Viņš atkal ieslīga pussnaudā. Un atkal zvani, zvani, zvani.

—   Dzer, dzer. Tas tev nāks par labu.

Viņš iedzēra zāles un atkal aizsnaudās. Zvanīja telefons. Žiljeta atbildēja:

—        Jā, es. Viņš ir slims. Mums jāsatiekas. Visu, ko vien gribat. Tūlīt pat, ja vēlaties. Esmu izlēmusi.

Sapnis. Murgs.

«Nakts. Tur iet Franss Mallē. Slepkava, tas esmu es. Viņš… es… sekojot savam upurim. Smejoties, uzjautrinoties. Ar rungu rokā. Paceļot roku, runga trāpa cilvēku deniņos. Kauli krakst. Viņš ir beigts. Taču kāds uzrunā Mallē un saka: «Tu tagad vari priecāties.» Tā ir Žiljeta. Es nogalināju Žiljetu, nemaz to negribēdams. Žiljeta tagad mani pametusi pavisam, jo esmu viņu nogalinājis. Neej prom, Žiljeta, paliec pie manis … Šazels viņai zvana … Žiljet, es gribu ar tevi pārgulēt, tūlīt nāc šurp. Un viņa atbild — vienā mierā — tūlīt pat, ja vēlaties, esmu izlēmusi.»

Viņš riebumā noskurinājās. Un klusi pasauca:

—   Žiljeta!

Ienāca Žanna.

—   Kundze izgājusi. Ko jūs vēlaties?

—   Kur viņa aizgāja?

—   Viņa neko neteica. Vai gribat dzert?

—   Nē. Kad viņa pārnāks?

—   Nezinu. Jums ir drudzis …

«Jā, man ir drudzis, taču man ir kaut kas jādara, man jābūt formā. Cik vien iespējams labā formā.»

—   Atnes man aspirīnu un sagatavo vannu.

—   Bet…

—   Žanna, dari, ko teicu.

Žanna atgriezās ar ūdens glāzi un aspirīna tabletēm, Franss ieņēma veselas četras un piecēlās. Istaba grīļojās acu priekšā, taču pēc mirkļa iestājās līdzsvars. Viņš devās uz vannas istabu.

Franss aizvilka aizkaru, iekāpa siltajā ūdenī, ienira tajā. Pēc tam noskalojās ledainā dušā. No aukstuma drebinādamies, atkal sataisīja karstu dušu, atkārtodams visu no gala trīs reizes, līdz jutās gana atsvaidzinājies.

Viņš noberzās ar rupju cimdu. Duša bija nomierinājusi nervus. Viņš sajutās gandrīz vai labi, vismaz apziņa bija atgriezusies.

Iegājis ēdamistabā, Franss ielēja sev lielu glāzi konjaka un izdzēra. Pēc tam ielūkojās pulkstenī. Bija pusseptiņi. Viņš sāka ģērbties. Izvēlējās ballu kreklu, pelēku uzvalku, atbilstošas krāsas kaklasaiti, melnus puszābakus. Neaizmirsa paņemt kabatas portfeli un banknošu paciņu — to pašu nolaupīto miljonu, kas vēl joprojām atradās rakstāmgaldā. Franss ielika kabatā divas no Marlēna saņemtās vēstules. Tās noderēs. Viņš paņēma arī Šazela dzīvokļa atslēgas.

«Žiljetas telefona zvans nav bijis pietiekami efektīvs. Šazelu droši vien nopratināja, viņš kategoriski noliedza, ka pazinis upuri. Tagad es beidzot to lietu nobeigšu. Man nospļauties par sekām, nospļauties par visu, esmu nogalējis divus cilvēkus, bet Žiljeta ir kopā ar Šazelu. Man nav ko zaudēt, vienīgi mana kailā dzīvība. Bet tā man vairs nedara prieku.»

Viņš palūkojās logā. Sāka krēslot, tuvojās vakars. Viņš paņēma mēteli, cepuri un devās uz durvīm. Žanna un tēvocis Ogists sagaidīja viņu priekšnamā. Žanna sacīja:

—   Jūs taču esat slims. Jums nevajadzētu iet laukā..

—   Žanna, laidiet mani garām.

Kalpotāja rezignēti attālinājās. Vecais, ķerdamies Fransam piedurknē, kaut ko murmināja.

—   Lūdzu, laidiet mani garām, — Franss atkārtoja.

Kāpnēs viņš satika kādu svešinieku, kas uzmanīgi

nesa stikla trauku. Fransa mašīna stāvēja parastajā vietā. Viņš apsēdās pie stūres un brauca Klišī laukuma virzienā.

«Svētdienā viņa kalpotājai ir brīvdiena. Tad viņš var mierīgi un netraucēti uzdzīvot ar sievietēm. Soi brīd Žiljeta noteikti ir tur, viņa istabā. Pateicoties atslēgām, es tikšu iekšā bez trokšņa. Mani neizdzirdēs. Vispirms pameklēšu savu revolveri. Kur viņš to varētu būt nobāzis? Visdrīzāk gan kādā no rakstāmgalda atvilktnēm. Tātad paņemšu revolveri, atraušu vaļā istabas durvis. Viss ies vieglāk par vieglu. Nošaušu viņus abus. Vēl gaida atmaksa par pirmo slepkavību, bet es jau esmu vainojams divās. Sajā reizē es nekļūdīšos. Kad būšu to izdarījis, uzrakstīšu vēstuli policijas inspektoram, mierīgi paskaidrošu visu, kā bijis. Pēc tam nošaušos pats, un beidzot viss būs galā.»

Tādās domās nogrimis, pašā pēdējā mirklī pamanīja vecu sievu ejam pāri ielai turpat mašīnas priekšā. Burtiski pēdējā brīdi paguva nobremzēt. Bāls un izspūris viņš pārvilka ar roku pār nosvīdušo pieri.

«Nav šaubu, ka es nesu nāvi, kur vien parādos. Nevaru tuvoties nevienam cilvēkam, neatnesdams viņam postu. Es nesu nelaimi, taču tas vairs ilgi neturpināsies. Visa šī nejēdzība ir jau tuvu atrisinājumam.»

Uz Kolenkūra tilta viņš novietoja mašīnu neatļautā vietā.

«Paziņojums par soda naudu pienāks par vēlu. Man jau vairs mašīnu nevajadzēs.»

Sabāzis rokas kabatās, viņš devās pa Damremona ielu uz priekšu. Uzkāpa pa kāpnēm, pa kurām tonakt bija vilcis savu pirmo upuri. Aplūkoja māju numurus veikalu neona un ielas lukturu gaismā. Pie četrdesmit ceturtā numura Franss apstājās. Viņš pat nepārgāja uz ielas otru pusi, lai ielūkotos pirmā stāva logā, bet uzreiz devās iekšā kāpņu telpā.

Sardzes nebija. Lifts atradās kaut kur augšstāvā.

«Šoreiz neviens neredzēs, kā es izdaru savu darāmo, lai gan es nemaz negrasos neko slēpt.»

Pēkšņi kāpnēs nodzisa gaisma. Viņš taustīdamies gāja pa gaiteni uz priekšu, līdz atrada slēdzi. Pēc tam nostājās pie Šazela durvīm. Izvilka no mēteļa kabatas atslēgas, ko bija tur ielicis, iziedams no mājas. Bez trokšņa atvēra durvis. Atri iegāja iekšā, aizslēdza durvis aiz sevis un ielika atslēgas atpakaļ kabatā. Dzīvoklī bija tumšs, oda pēc cigāru dūmiem un smaržām. Franss atrada elektrības slēdzi un iededza gaismu.

Viņš palūkojās apkārt. Franss jau kādreiz bija šefa dzīvokli bijis, taču kopš tā laika izrādījās pagājuši vairāki gadi, viņš neko daudz neatcerējās.

Priekšnams bija pārsteidzoši nemīlīgs. Uz pakaramā karājās kamieļvilnas mētelis. Stiklotas dubultdurvis veda salonā, tur Franss sāka savus meklējumus. Itin visur redzēja dārgas bronzas statuetes. Un visas attēloja kailas sievietes. Pie sienām karājās nezināmu mākslinieku gleznoti akti.

Arī no salona Šazela kabinetā veda stiklotas dubultdurvis. Mallē, kas visu laiku kustējās ļoti klusi, atgrūda tās un devās pie Luija XV stila rakstāmgalda, kas atradās istabas vidū.

«Mans revolveris noteikti ir tur, iekšpusē, šaubu nav. Tiklīdz tas būs man rokās, vajadzēs vairs tikai divas minūtes, un viss beigsies. Atliks tikai atvērt tās durvis, aiz kurām viņi atrodas, un nospiest gaili. Šāvieni varbūt satrauks kaimiņus, taču viss jau būs garām. Atradīs trīs līķus.»

Viņš noliecās pār rakstāmgaldu un atvilka pirmo atvilktni, kuru tikai ar pūlēm izdevās izkustināt. Otra bija aizslēgta, bet atslēga nekur nebija redzama. Franss ieraudzīja milzīgu metāla papīrnazi — vienīgo priekšmetu, kas atradās uz rakstāmgalda. Viņš iebāza naža smaili spraugā, piespieda — un vecā atslēga ar krakšķi padevās — troksnis Fransam izlikās ļoti skaļš. Viņa sirds sāka satraukti sisties, viņš ieklausījās, taču nekas nenotika. Droši vien tie abi bija pārāk aizņemti …

Atvilktnē viņš atrada tikai aktus un vēl kaut kādus papīrus. Franss to atkal aizspieda ciet un ķērās pie nākamās. Arī tur revolvera nebija. Kādu mirkli Franss jutās bezpalīdzīgs un iztukšots.

«Ko lai daru? Ko iesākt? Neatliek nekas cits, kā doties projām pa to pašu ceļu, pa kuru te ienācu. Tomēr nē, man jātiek beidzot ar visu galā.»

Viņš aplūkoja papīrnazi. Tas bija gluži pieņemams ierocis. Masīvais rokturis varēja aizvietot revolveri. Franss tuvojās guļamistabas durvīm un ar pēkšņu kustību atrāva tās vaļā.

Istabā bija tumšs. Un tur valdīja pilnīgs klusums.

Fransa stāvs durvīs sastinga gaismas kūlī — gaismā, kas krita no salona, tas meta garu ēnu uz paklāja.

Viņš pārvilka ar kreiso roku pa sienu, atrada slēdzi un pagrieza to.

Istabas vidū stāvēja milzīga, tukša karaliska gulta, kas atgādināja katafalku.

Kur viņi ir? Vai būtu devušies uz kādu viesnīcu? Cik ilgi man nāksies Šazelam sekot, lai viņu nobeigtu?»

Uz ielas skaļi aizcirtās auto durtiņas.

«Lūk, viņi ierodas. Ienāks iekšā, ieraudzīs mani, es atstāju gaismu degot… Aši! Jāpārsteidz, man viņi jāpārsteidz.»

Viņš steigšus nodzēsa visas gaismas. Pēc tam pa tumsu atkal iegāja istabā. Iedams uzgrūdās atzveltnes krēslam un izlamājās. Celis bija pamatīgi sadauzīts. Franss aizvēra aiz sevis durvis, atstādams tikai spraugu, pa kuru varētu skatīties un klausīties. Viņš sažņaudza rokā papīrnazi — tas viņam traucēja, tāpēc tika nolikts zemē, pie Fransa labās kājas. Viņš ieklausījās.

Tukšajā un klusajā dzīvoklī ielas trokšņi un trokšņi mājas iekšienē bija ļoti labi saklausāmi. Kaut kur augšstāvā kāds lamāja bērnu, kas skaļi raudāja. Kāpnēs tērgāja divas sievas, dobji atbalsojās gājēju soļi uz ietves. Kāds nolaida metāla žalūzijas. Taču Viktora Šazela dzīvoklī joprojām neviens nenāca.

Laiks gāja. Franss, gaidīšanas un nekustības nomākts, apsēdās uz paklāja pie durvīm, atspiedies ar pleciem pret salto sienu.

Piepeši viņš izdzirda atslēgas caurumā apgriežamies atslēgu. Pēc tam iedegās gaisma un atskanēja kāda balss, taču izteiktie vārdi palika nesaprasti.

Pa durvju spraugu istabā iespīdēja gaisma. Atnācēji iegāja salonā. Smējās. Franss pazina Šazela aizsmakušo balsi.

—   Vai tu labi izklaidējies? Es gan tādas pieņemšanas neciešu, taču atzīstu, ka arī tur var būt savs prieciņš ..

Teikuma beigas Franss nedzirdēja. Sieviete kaut ko atbildēja, nodžinkstēja saskandinātas glāzes.

—  Nāc, — sacīja Šazels, — es tev tūlīt parādīšu to grāmatu. Tā ir manā kabinetā.

Iedegās spilgta, žilbinoša gaisma. Pārītis ienāca kabinetā, Šazels meklēja plauktā grāmatu. Franss pieplaka pie spraugas. Viņš jau gaidīja kādu pārsteigumu, taču šādu laikam gan ne.

Sieviete, kurai Šazels ar neķītru smaidiņu rādīja bagātīgi ilustrētu izdevumu, bija Ulla, zviedriete dekoltētā tērpā, ar kailiem pleciem.

«Bet kur tad mana sieva? Ar kādu citu vīrieti? Atkal reiz atrodos negaidītā un bezjēdzīgā situācijā. Ja es rādīšos viņiem acīs, tad gan vareni izskatīšos! Šazels prasīs, ko es daru viņa dzīvoklī un kā tiku iekšā … Vienīgais glābiņš ir — bēgt. Bēgt, pēc iespējas ātrāk! Dievs tēvs! Kāpēc es visu laiku iekuļos aizvien jaunās ķibelēs? Kāpēc pats sagādāju sev aizvien jaunus rūpestus, turklāt vēl bez kādas vajadzības?»

—   Kad iesim vakariņās? — Ulla vaicāja.

—   Tūlīt, ja vēlies. Vai tev gribas ēst?

—   Jā.

—        Labs ir, ejam. Grāmatu paskatīsimies vēlāk. Vai gribi uzkrāsoties? Iededz guļamistabā gaismu.

—       Nē, es gribu nomazgāt rokas, — sacīja Ulla, paiedama garām Fransam desmit centimetru attālumā.

Viņa ieslēdzās vannas istabā.

«Ārā nākot, viņa var mani pamanīt. Man kaut kur jāpaslēpjas …»

Pa to laiku Šazels rīkojās kabinetā. Pārlapoja grāmatu, kaut ko dungoja. Franss bija aptupies aiz gultas. Viņš dzirdēja, kā vannas istabā tecēja ūdens. Tas nevilkās pārāk ilgi. Zviedriete izgāja cauri istabai un iegāja kabinetā, neaizvērdama durvis. Franss katram gadījumam joprojām palika savā slēptuvē — arī Šazelam varēja ienākt prātā doties uz vannas istabu.

—   Vai ejam? — Ulla ievaicājās.

—   Jā, protams, bet vispirms …

Viņš dzirdēja slāpētus smieklus un skūpstu šmaukstienus. Piepeši atskanēja zvans pie durvīm.

—       Es nevienu negaidu, — pārsteigts sacīja Šazels.

—  Paliec tepat. Palūkošos, kas tur ir.

Viņš devās atvērt. Pēc brīža šefs atgriezās kopā ar otru vīrieti un stādīja viņu priekšā:

—        Inspektors Tusēns, no policijas, bet tā ir mana draudzene Ulla Jensena. Es klausos, inspektora kungs. Ko jūs no manis vēlaties?

—        Šazela kungs, es gribētu ar jums mazliet parunāties, ja iespējams, tad zem četrām acīm.

—   Es tevi pagaidīšu restorānā, — sacīja Ulla,

—  ceru, ka tas nevilksies pārāk ilgi.

Franss savā slēptuvē secināja, ka viņas franču valodas zināšanas pamatīgi uzlabojušās.

XIV

Klusītēm pielavījies pie durvīm, Franss Mallē pieplaka spraugai. Viņš varēja visu redzēt un visu dzirdēt. Franss redzēja inspektora seju, kad tas apsēdās atzveltnes krēslā un uzlika savu zaļo cepuri sev uz ceļiem. Šazels sēdēja pie rakstāmgalda, ar muguru ieslīpi pret Fransu. Grozot galvu, šefa skaustā veidojās viena dziļa vai pat vairākas krokas. Tieši tobrīd viņš uzrunāja policijas inspektoru, un viņa balss bija tik pazemīga un baiļpilna, ka Franss tikai ar pūlēm to pazina.

—   Tiku domājis, ka vakara laikā policija cilvēkus netraucē.

Tusēns pasmaidīja un pamāja.

—   Mēs nemēdzam izdarīt arestus no saules rieta līdz lēktam, protams, izņemot gadījumus, kad noziedznieks noķerts notikuma vietā. Taču citos gadījumos mums nav īpašu instrukciju. Man nav prātā jūs arestēt, Šazela kungs. Darba dienas beigās es vienkārši iegriezos, lai uzdotu jums dažus jautājumus. Un ari tikai personisku iemeslu dēļ. Jums nemaz nav jāatbild, ja nevēlaties. Vēlreiz lūdzu piedošanu par sagādātajām neērtībām.

Varēja redzēt, ka inspektors jūtas neērti, to visu sacīdams. Viņš nebija radis sniegt šādus paskaidrojumus. Šazels bilda:

—   Es klausos.

Inspektors saņēma rokas kā lūgšanā, noknakšķinādams pirkstus. Viņš likās svārstāmies, taču beidzot teica:

—   Ziniet, man anonīms zvanītājs paziņoja, ka tovakar, kad tika izdarīts uzbrukums, upuris redzēts iznākam no jūsu dzīvokļa.

—   Jūs jau mani reiz izsaucāt sakarā ar šo telefona zvanu.

—   Tā bija. Mēs gan šāda veida ziņojumus ignorē

jam, tomēr… Tam jabut kādam jusu ienaidniekam. Kā jūs domājat, kas varēja zvanīt?

—   Esmu to pārdomājis un nudien nevaru iedomāties nevienu, kas … ja nu vienīgi mākslinieciskais direktors, Franss Mallē.

—   Franss Mallē. Vai tas bija viņš, ar ko es runāju Aģentūrā, jūsu kabinetā?

—   Jā. Es tieši pirms tam uzteicu viņam darbu, varbūt viņš gribēja atriebties.

—   Kāpēc jūs viņu atlaidāt?

—   Viņš dzēra, kļuva paviršs darbā, personāls viņu vairs necienīja.

—   Saprotu. Taču tas vēl nav motīvs, lai apsūdzētu jūs…

Šazels noplātīja rokas.

—   Nevienu citu es nevaru iedomāties.

—   Labi. Es biju pie Mallē vakarvakarā, taču nesatiku viņu.

Inspektors ielūkojās savā piezīmju grāmatiņā, kas bija iesieta melnā ādas iesējumā. Pēc brītiņa viņš mierīgi sacīja:

—   Šorīt stāvoklis mainījās, Šazela kungs. Jūs jau zināt, mēs atradām to cilvēku — Anrī Seinteinu — ar ielauztu galvaskausu uz kāpnēm, kas ved no Kolenkūra ielas uz Rašelaleju. Viņam klāt nebija nekādu dokumentu. Kabatā atradām tikai metro biļeti ar jūsu biroja telefona numuru. Es jums nepateicu visu, bet kāpēc — to paskaidrošu vēlāk. Ar vārdu sakot, kad mēs atradām Seinteinu, viņš vēl bija dzīvs.

Franss Mallē juta, ka viņa sirds sākusi satraukti un neregulāri sisties, itin kā gribēdama izlēkt no krūtīm. Viņš nebija noslepkavojis! Nebija slepkava!

—   Pēc ievešanas slimnīcā Seinteinam sniedza pirmo palīdzību un viņu izmeklēja. Galvaskausa pamatnes lūzums, ja nemaldos.

Inspektors šķirstīja savu piezīmju grāmatiņu, meklēdams attiecīgas atzīmes.

—   Galvaskausa pamatnes lūzums un asins izplūdums smadzenēs. Bija vajadzīga trepanācija. Kā man teica, jāgaida astoņas dienas pēc trepanācijas, lai būtu pārliecība, ka operācija izdevusies. Šajā gadījumā operācija izdevās lieliski, un šorīt mēs varējām šo cilvēku nopratināt.

Franss, trīcēdams pie visām miesām, tik tikko spēja nociesties, atviegloti nenopūties. Inspektors pavaicāja, vai drīkst smēķēt. Ar šo vaicājumu viņš bija izraisījis kāri pēc dūma arī Šazelā, kas ar trīcošām rokām aizdedza cigāru. Viņa skausts bija piesarcis tumši sarkans. Inspektors, izpūtis pāris dūmu mutujus, sacīja:

—   Ja mēs noslēpām no preses šo atgadījumu un neinformējām par to, ka Seinteins var tikt cauri sveikā, tad tas bija mūsu interesēs. Mums nebija viņa dokumentu, taču mēs viņu identificējām pēc pirkstu nospiedumiem. Viņš ir recidīvists, kas jau sodīts par šantāžu, mēs viņu jau labu laiku meklējām, jo viņš pārkāpa aizliegumu par dzīvesvietu. Seinteins strādāja kopā ar kādu fotogrāfu, vārdā Martēns. Vai šie uzvārdi jums neko neizsaka, Šazela kungs?

—   Es tos dzirdu pirmo reizi.

—   Mēs negribējām darīt zināmu šo gadījumu, lai Seinteina līdzdalībnieks neizbītos un mēs varētu viņu aizturēt.

Tusēns ar acīm meklēja pelnu trauku. Redzot, ka saimnieks netaisās to uzmeklēt, viņš nokratīja pelnus uz grīdas.

—   Iespējams, — viņš turpināja, — ka jums ir zināms aizliegums šādiem Jautiņiem apmesties uz dzīvi lielās pilsētās? Nē? Visi, kas sodīti par tādām izdarībām, tiek nometināti noteiktā vietā. Tas atzīmēts viņu dosjē, laiku pa laikam viņus pārbauda. Tā viņi ir pastāvīgā uzraudzībā. Kad Seinteins pārstāja reģistrēties, mēs nopratām, ka viņam ir jauna pase un ka viņš atsācis veco nodarbošanos. Jūs taču zināt, cik grūti uzmanīt tādus noziedzniekus, jo šantāžistu upuri baidās par viņiem ziņot policijai. Bet, atgriežoties pie mūsu sarunas, — mēs atradām viņu bezsamaņā un aplaupītu. Kāds gribēja viņu nosist. Un šis cilvēks pirms tam izgāja no jūsu dzīvokļa.

Šazels skaļā, taču trīsošā balsī protestēja.

—  Tie ir nedzirdēti meli! Jūs apšaubāt manus vārdus, bet manos pienākumos neietilpst jūs uzklausīt!

—   Lūdzu, paklausieties. Mēs runājām ar durvju sardzi — paldies Dievam, viņa vēl negulēja, kad Seinteins iegāja pie jums. Sākumā viņa to neatcerējās, taču pēc tam — daždien tā gadās — atcerējās. Seinteinam mugurā bija mētelis un galvā cepure, kas ļoti līdzi

nājās jūsējiem. Redzēdama viņu no mugurpuses, sardze domājusi, ka nākat jūs, un teikusi viņam «labvakar». Kad viņš atskatījies, sardze sapratusi, ka pārskatījusies.

Šazels bija nolēmis liegties līdz galam.

—   Tas var nozīmēt, ka šis cilvēks bijis ciemos pie kāda, kas dzīvo šajā mājā, bet ne jau noteikti pie manis!

—   Un metro bijete viņa kabatā — ar jūsu tālruņa numuru? Sopēcpusdien es pārbaudīju dažus pieņēmumus. Tieši pirms tā … atgadījuma jūs izņēmāt no bankas lielu naudas summu. Tieši miljonu.

—   Tas neko nepierāda! — sašutis iesaucās Šazels.

—   Patiesi gan, — sacīja inspektors, — ja tas kaut ko pierādītu, tad es būtu atbraucis pie jums jau pirms sešām stundām, ar kratīšanas orderi. Taču mēs izdarījām dažus aprēķinus, ņemot vērā jūsu personīgos tēriņus. Konstatējām, ka šis miljons paņemts no jūsu konta. Pagājušajā mēnesī jūs izņēmāt astoņsimt tūkstošus franku. Iepriekšējā mēnesī — piecsimt tūkstošus, bet vēl agrāk — divsimt tūkstošus. Divsimt, piecsimt, astoņsimt, miljons — tas atbilst augošajām šantāžistu prasībām.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? Es brīdinu — jūsu jautājumi izklausās apvainojoši, un mans advokāts …

—   Šobrīd mēs runājam neoficiāli, kā divi paziņas, Šazela kungs. Ja jums labāk patiktu runāt policijas iecirknī, liecinieku klātbūtnē — laipni lūdzu. Es gan domāju, ka jums labāk patiks, ja …

—   Kārtībā. Tātad tas jūsu cilvēks teica … ka nācis pie manis?

—   Neko tamlīdzīgu viņš neteica. Gluži otrādi, apgalvoja, ka esot mierīgi pastaigājies, un negribēja atbildēt uz jautājumiem. Taču man ir sava teorija par šo uzbrukumu.

Tusēns noklepojās, viņš izskatījās sakautrējies. Franss savā slēptuvē atviegloti uzelpoja, juzdamies brīvs no savas apsēstības.

«Es neesmu viņu nogalējis, bet ar Martēnu — tā bija sagadīšanās, nelaimes gadījums. Tie abi bija noziedznieki, man nav jāmokās sirdsapziņas pārmetumos. Esmu glābts, uz mani nekrīt nekādas aizdomas. Tātad to lietu var uzskatīt par izbeigtu… Ir gan vēl metāla

caurule, bet, ja tas cilvēks ir dzīvs, tad man nekas nedraud … Dievs tēvs, es tev pateicos! Pateicos par to, ka smagā nasta noņemta man no kamiešiem.»

—   Tātad, — sacīja inspektors, —-es to atgadījumu iedomājos tā. Tas viss, protams, ir tikai mans pieņēmums, skaidra lieta. Seinleins — tam droši vien bija kādi ļoti svarīgi iemesli — jūs jau vairākus mēnešus šantažēja. Šobrīd es par iemesliem nerunāšu, taču droši vien nāksies noskaidrot arī tos. Sākumā runa bija par mazākām summām, pēc tam jau par miljonu. Jūs samaksājāt to miljonu, jebšu sapratāt, ka tam nebūs gala. Un nolēmāt izbeigt visu uzreiz, novācot no ceļa šantāžistu. Tovakar viņš atnāca pie jums, saņēma prasīto un devās projām. Jūs gājāt viņam pakal un izdevīgā brīdī, nonākot tukšā ielā, iezvēlāt pa galvu ar cauruli, apdraudot dzīvību.

Franss pēkšņi sajuta sāpes sirds rajonā. Nervi bija nospriegoti kā stīgas, viņš uzmanīgi ieklausījās.

Šazels sašutis iesaucās:

—   Caurule! Tas ir vājprāts!

—   Nav vis. Mūsu speciālisti atrada svina pēdas Seinteina galvā. Tās varētu būt cēlušās no ūdensvada caurules. Mēs noskaidrojām, ka todien santehniķi mainīja ūdensvada caurules Reklāmas Aģentūras telpās. Mēs visu pārbaudījām. Santehniķi, protams, nemanīja to, ka viens caurules gabals pazudis. Atkārtoju, ka tas ir tikai mans pieņēmums.

—  Jūs varat stāstīt tālāk savas pasakas, lai vismaz varu no sirds pasmieties.

Tusēns nolika rokas uz ceļiem, negaidot pasmaidīja un sacīja:

—  Pat ja neesat ticis vaļā no caurules, Šazela kungs, tā nevar kalpot par lietisko pierādījumu pret jums, jo svins pirkstu nospiedumus nesaglabā.

«Glābts! Esmu glābts, visā pilnībā! Es ne ar ko vairs neriskēju. Pat ja caurule jau ir policijas rokās, ūz tās nav manu pirkstu nospiedumu! Kāpēc gan es to nezināju agrāk! Nospiedumi paliek tikai uz gludām virsmām, uz pulēta metāla!»

Piespiedis abas rokas pie sirds, Franss atrāvās no spraugas. Viņam tur vairs nebija, ko redzēt. Viņš juta milzīgu atvieglojumu, nevaldāms prieks krūtis plēsa vai pušu. Pēc vairākām ellišķīgu mocību dienām un

naktīm apsēstība beidzot atlaidās un bija prom — pavisam. Jau mierīgāk un savaldīgāk viņš klausījās inspektora Tusēna balsī.

—   Par laimi, Seinteinam bija galvā cepure, tā vājināja sitiena spēku un izglāba jūsu upuri. Cepure nokrita viņam no galvas, jūs to iemetāt kapsētā, kur to vēlāk atrada. Jūs paņēmāt no Seinteina kabatas savu naudu, viņa kabatas portfeli un dokumentus, lai līķi nebūtu iespējams identificēt, pēc tam devāties atpakaļ uz mājām. Neviens neredzēja jūs ne ejam, ne nākam. Jums bija tikai jāatbrīvojas no kabatas portfeja un improvizētā slepkavības ieroča un nopratināšanā jānoliedz, ka Seinteinu pazināt. Par nelaimi, durvju sardze redzēja viņu iznākam no jūsu dzīvokļa.

—  Jums taču nav nekādu pierādījumu, kas apstiprinātu šo absurdo pieņēmumu, — Šazels ievaidējās — viņš bija piespiests pie sienas.

—   Mēs to atradīsim, Šazela kungs, — Tusēns mierīgi sacīja.

Inspektors izvilka no piezīmju grāmatiņas kartīti un ātri aizpildīja kādu veidlapu.

—   Šis te ir izsaukums uz policiju, rīt no rīta desmitos. Tur būs arī Anrī Seinteins, mēs izdarīsim konfrontāciju. Jūs varat man ticēt, Seinteins ir simtprocentīgi pārliecināts, ka jūs gribējāt viņu noslepkavot. Jādomā, ka viņš pateiks visu, varbūt pat to, kāpēc jūs viņam Jāvāt vazāt sevi aiz deguna.

Policists piecēlās, uzlika galvā savu mazliet smieklīgo tiroliešu cepuri un, salicis rokas uz muguras, ar ieplestām kājām nostājās pie grāmatplaukta. Kādu bridi viņš lietpratīgi pētīja skaistos sējumus, pēc tam sacīja:

—  Jums ir lieliska bibliotēka, Šazela kungs. Plūtarhs, Cicerons, Spinoza … Vai atļausiet?

Viņš paņēma kādu grāmatu, atvēra to, pāršķīra dažas lappuses un noteica:

—   Tā, tā! Tās tik ir ilustrācijas! Vai daudzi amatieri darina tādas bildītes, Šazela kungs? Jūsu erotiskā kolekcija ir nenovērtējama. Man ir zināms, ka jums patīk ik vakarus iegriezties kādā krodziņā, kur jūs uzjautrināties kopā ar dāmām, kurām nav diez cik laba reputācija. Jums patīk asi pārdzīvojumi, Šazela kungs. Varbūt jūs esat ko dzirdējis par prostitūtu, ko noslepkavoja pirms pusgada? Viņai bija tuvas attiecības ar Anrī Seinteinu, viņš pārtika no viņas nopelnītā. Nē? Jūs par to neesat dzirdējis? Jūsu kolekcija man būs ļoti noderīga. Varbūt jūs varētu man aizdod kādu sējumu?

Inspektors atkal bija salona vidū. Franss atkal pieplaka spraugai. Nule dzirdētais viņu pamatīgi izbrīnīja. Lai cik labi viņš pazina Šazelu, tomēr juta aizvien lielāku riebumu pret šo cilvēku, kura nekustīgo skaustu šobrīd redzēja savā priekšā. Tāds bija Šazels. Viņš, Aģentūras direktors?

—   Gandrīz aizmirsu, — sacīja Tusēns, — Seinteinam bija līdzdalībnieks, kāds Martēns, kas varēja šantažēt arī uz savu roku. Vai viņš nav meklējis jūs rokā? Jūs neatzīsities, jo neviens nevar piespiest jūs runāt. Taču tam vairs nav nozīmes. Viņš ir pagalam. Nelaimes gadījums vai pašnāvība metro stacijā. Taču mēs par to visu vēl parunāsim rīt. Piedodiet, ka atņēmu jums tik daudz laika.

«Inspektors tūlīt ies projām, Šazels dosies uz lokālu, kur viņu gaida Ulla. Tad es nemanīts tikšu no šejienes ārā. Pirmoreiz pēc tik ilga laika man neticami laimējies. Šazelam nāksies pamatīgi papūlēties, lai tiktu ārā no šīs ķezas, bet es palikšu savā vietā birojā. Pārstāšu dzert, uz visiem laikiem. Cik labi, ka Martēns vairs nav dzīvs un ka es visu izstāstīju Žiljetai. Manai Žiljetai.»

Inspektors, jau pie durvīm būdams, pagriezās atpakaļ un noteica:

—   Es aizmirsu vēl kaut ko. Es jūs ļoti lūdzu atsaukt tikšanos ar jauno dāmu, kura pirms maza brītiņa no šejienes izgāja. Es atnācu šurp kopā ar kolēģi, kas stāv aiz durvīm — un stāvēs te sardzē līdz rītrītam. Tādā kārtā līdz rītdienas konfrontācijai ar jums nekas neatgadīsies.

Šazels padevīgi uzgrieza restorāna telefona numuru. Savienojumu dabūjis, viņš palūdza pie aparāta Ullu Jensenu. Pēc dažu sekunžu gaidīšanas viņš aizlauztā balsī sacīja:

—   Mana dārgā, negaidi mani. Es nevaru iet.. . Nē, nenāc šurp, manis nebūs mājās. Jā, es tev piezvanīšu, rīt no rīta. Atvaino …

Viņš nolika klausuli. Tusēns sacīja:

—   Mani nevajag pavadīt, es durvis atradīšu pats. Ar labu nakti, Šazela kungs.

Ārdurvis aizcirtās. Šazels, stāvēdams pie Luija XV stila rakstāmgalda, smagi elpoja.

Taču nebūt ne smagāk par Fransu Mallē, kas netika laukā no savas paslēptuves.

«Esmu iedzīts stūrī, kā žurka. Ja bēgšu prom, lai nepaliktu vecā sabiedrībā, tad ieskriešu nagos policistam un sāksies nepatikšanas. Bet Šazels mani tūlīt atradīs … Nē, es varu aizlavīties līdz vannas istabai, bet no turienes nokjūt priekšnamā… Sā vai tā, es netieku ārā no dzīvokļa! Esmu te iesprostots līdz rītrītam. Līdz brīdim, kad aizies policists …»

XV

Franss ar roku sažņaudza papīrnazi. Tad viņam ienāca prātā pārdroša doma.

«Kad Šazels ieies guļamistabā, es viņu apdullināšu. Pēc tam sacelšu troksni, parādīsies policists. Kamēr viņš ienāks iekšā, es varēšu aizbēgt. Tā būtu vislabākā izdevība. Varbūt pat vienīgā, jo es taču nekādā gadījumā nevaru te palikt līdz rītam. Kas zin, varbūt pēc Šazela aiziešanas policisti te izdarīs kratīšanu. .. Ko viņš tagad tur dara?»

Šazels droši vien jutās apstulbis pēc sarunas ar inspektoru, likās, ka viņš nemana pusvirus atstātās rakstāmgalda atvilktnes. Viņš tās atvilka pavisam un izlika uz galda kādus dokumentus, pēc brīža pievienodams tiem vēl citus.

Franss nožēloja, ka viņam nav iespējas šajās papīra lapās ieskatīties. Šazels saplēsa visus papīrus sīkos gabaliņos un iemeta papīrgrozā.

Tobrīd nosita deviņi. Uz ielas valdīja klusums, tikai laiku pa laikam aizrūcināja auto.

Šazels, kas bija sēdējis nekustīgi, pēkšņi piecēlās, piegāja pie grāmatskapja un atvēra durtiņas, kas slēpa mazu bāriņu. Viņš izņēma no turienes pudeli un glāzi, pēc tam atgriezās savā vietā.

«Viņa pārdomas var turpināties vēl pāris stundas. Ja nu es dotos laukā? Nē, viņš izdzirdētu un saceltu troksni. Tad gan es iekļūtu ķezā. Pagaidīšu, kad viņš aizies gulēt. Tik ļoti gribētos uzzināt, kas viņam no

skaidrojams ar policiju… Viņš noteikti tūlīt zvanīs advokātam.»

Šazels pacēla klausuli, iesāka griezt numuru, taču nepabeidza. Klausule atkrita atpakaļ savā vietā, ka noskanēja vien. Šefs ielēja sev nākamo dzēriena devu. Viņš atkal piecēlās, sabāza rokas kabatās un pievērsās grāmatplauktiem.

«Viņš izskatās tik mierīgs, noteikti viegli sagādās sev alibi par to vakaru, kad notika slepkavības mēģinājums. Jau rit paziņos, ka pavadījis šo vakaru kopā ar saviem draugiem.»

Telefons iezvanījās tik skaļi, ka abi vīrieši nodrebēja. Mirkli svārstījies, Šazels pacēla klausuli.

—   Hallo? Jā, tas esmu es! Kas runā? Mallē kundze? Labvakar. Nē, neesmu vis viņu redzējis. Nē, pie manis viņš nav bijis. Nē, nebūt, ar labu nakti.

Viņš atkal nolika klausuli.

«Tātad tā bija Žiljeta. Pārnākusi mājās, viņai nav miera. Tagad zvana uz visām vietām, meklēdama mani. Man pēc iespējas ātrāk jātiek mājās, pirms vēl viņa. nav paziņojusi par manu nozušanu policijai. Ko tas Šazels gaida, ka neiet gulēt?»

Šazels dzēra. Jau piekto glāzīti pēc kārtas. Pēkšņi viņš piecēlās un nozuda — Franss viņu vairs nevarēja redzēt.

«Ko lai iesāku? Cerēsim, ka šis nestaigās pa dzīvokli visu nakti . . .»

Pēc tam Franss atcerējās vēl kaut ko.

«Es aizmirsu vēl kaut ko. Neesmu atdevis viņam to miljonu, kas šim pienākas. Nolikšu to kaut kur. Teiksim, zem matrača.»

Franss izņēma naudas zīmju paku, klusītēm pierāpoja pie gultas, pacēla matrača malu un pabāza naudu zem tā. Pec tam ierīkojās atpakaļ iepriekšējā vietā,, turot labajā rokā papīrnazi. Taču — viņa ceļi sāka ļodzīties, bet asinis saplūda galvā.

Stāvēdams salona vidū ar aizmiegtām acīm, Viktors, Šazels bija pielicis sev pie deniņiem revolveri. Viņš. grasījās nospiest gaili.

Franss kā neprātīgs izlēca no slēptuves, aizmirsis, jebkādu piesardzību un kliegdams:

—   Jūs esat traks! Nedariet to!

Šazels izbrīnīti palūkojās viņā, taču jau bija par vēlu. Franss sastinga, noblīkšķēja šāviens — un viņš ar šausmām redzēja Šazela deniņos iezīmējamies melnu caurumu, šefa kājas saļodzījās, kamēr viņš vēl lūkojās apkārt ar aizmiglotu nāvei nolemtā skatienu. Izšļācās asins, revolveris nokrita uz paklāja, bet pēc mirkļa pašslepkava uzkrita tam virsū.

Pie durvīm piezvanīja, pēc tam sāka neganti dauzīties. Franss nespēja ne soli paspert, jebšu viņam taču vajadzēja bēgt, paslēpties. Viņš to nespēja. Franss palika stāvam pie Šazela līķa, atkārtodams vēl un vēlreiz.

—   Tūlīt viņi ienāks, mani arestēs un apsūdzēs, ka esmu viņu noslepkavojis.

Zvanīšana apklusa. Sākās sitieni un spērieni pa durvīm. Franss izvilka mutautu un apslaucīja nosvīdušo pieri. Viņam atkal sākās drudzis.

Ārdurvis ar lielu troksni ielūza. Pēc tam salona dubultdurvīs parādījās kāds stāvs. Ienācējs, ieraudzījis negaidīto ainu, sastinga uz vietas. Franss vēl paspēja pateikt vienīgi:

—   Tas būtu pārāk skaisti.. .

Pēc tam viņš zaudēja samaņu.

Inspektors Tusēns sacīja:

—   Viņš visu bija labi aprēķinājis. Tas ir skaidrs — revolveris taču pieder viņam. Viņš nošāva Šazelu tiešā tēmējumā, turēāams revolveri mutautā. Pēc tam viņam vēl pielika laika ielikt ieroci nelaiķim rokā, pirms Dampjērs bija ticis iekšā.

—   Bet motīvs? — kāds pavaicāja.

—   Šazels gatavojās viņu padzīt no darba. Pirms trim dienām viņš lika Mallē visu līdzstrādnieku klātbūtnē lūgt piedošanu kāda incidenta dēļ, jo Mallē bija viņu apvainojis. Bez tam vēl vecais, kas bija meitu mednieks, tinās apkārt viņa sievai. Tātad .. . viss sakrīt. Viņš izgāja no mājas ap septiņiem, ieradās pie Šazela pēc stundas ceturkšņa. Novietoja mašīnu uz Kolenkūra tilta, neatļautā vietā. Šazela nebija mājās. Mallē ar piemērotu atslēgu atslēdza durvis — atslēgu viņam uzstaisīja atslēdznieks no Lafaijeta ielas. Sis at

slēdznieks viņu pazina. Tātad viņš iegāja Šazela dzīvoklī un paslēpās, gaidīdams Šazelu atgriežamies. Šazels pārnāca, taču viņš nebija viens. Mallē nācās gaidīt piemērotu brīdi. Pēc tam atnācu es, viņš dzirdēja visu, ko teicu. Kad es aizgāju, viņš nodomāja, ka radušies tādi apstākļi, lai slepkavību uzdotu par pašnāvību. Es taču lūkoju pierādīt, ka Šazels mēģinājis novākt šantāžistu, tātad viņš varēja efektīgi beigt dzīvi pašnāvībā.

—   Jā, — sacīja kāds cits, — taču viņš dzirdēja, ka jūs Šazelu brīdinājāt par to cilvēku, kas atrodas aiz durvīm. Kā tad viņš domāja tikt ārā?

—   Pēc Šazela nogalināšanas viņš bija domājis paslēpties gaitenī. Un cerēja aizbēgt, izmantodams vispārējo apjukumu. Tikai pēc slepkavības viņam neizturēja nervi. Vai tad tā nav, Mallē kungs?

—   Tā nav taisnība. Viņš nošāvās pats.

—   Ko tad jūs tādā gadījumā darījāt viņa dzīvoklī?

—   Es … viņš nozaga manu revolveri, es gribēju viņam to atņemt.

Tusēns ar līdzjūtīgu smaidiņu palūdza kolēģus būt par lieciniekiem tik absurdai atbildei.

—   Vai jūs gribat, lai mēs noticam, ka Šazels jums šo revolveri nozaga? Kādā nolūkā lai viņš būtu to darījis?

—   To es nezinu. Varbūt viņam vienkārši ievajadzējās revolveri.

—   Un kāpēc jums šo ieroci tik ļoti ievajadzējās?

Franss ar trīs dienas neskūtiem bārdas rugājiem izskatījās nošņurcis un atbaidošs. Tādos apstākļos bija grūti izlocīties. Viņš juta, ka to vienalga nespētu. Un nedrošā balsī sacīja:

—   Domāju, ka sieva krāpj mani ar Šazelu. Nezinu, vai jums visiem tas liksies ticami, bet es biju domājis nošaut viņus abus un pēc tam nošauties pats.

—   Jūs daudz dzerat, vai ne, Mallē kungs?

Franss neko neatbildēja. Visi šie cilvēki skatījās viņā ar riebumu. Viņš raudulīgā balsī pavaicāja:

—   Vai es varēšu tikties ar sievu?

—   Vēlāk. Arī viņa grib jūs redzēt, taču mēs to nevaram atļaut, kamēr mums nav jūsu vaļsirdīgās atzīšanās.

«Esmu pazudis, un pats esmu vainīgs. Viss šīs absurdās greizsirdības dēļ, tāpēc, ka mīlu Žiljetu. Ja man nesagādātu tādas ciešanas ikviena reize, kad viņa runāja ar kādu vīrieti, es nebūtu sācis dzert un viss nebūtu tik tālu nonācis. Turklāt man nav iemesla teikt, ka viņa būtu mani krāpusi. Esmu pelnījis to, ko saņemu. Esmu pēdējais muļķis un dabūšu par to samaksāt. Tikai ne par to noziegumu, kuru tiešām izdarīju. Ne par to. Šajā stāvoklī, kādā esmu nonācis, man atliek vienvienīgā iespēja — izstāstīt visu, kā bija. Viņiem man jānotic.»

—   Es gribu jums visu izstāstīt.

Viņš redzēja tikko manāmo inspektora žestu, pēc kura protokolists paņēma rokā pildspalvu.

«Viss sākās priekš piecpadsmit dienām …»

Cik tas bija viegli! Ilgi sevī nēsātie vārdi paši lauzās laukā — tik ātri, ka protokolists tik tikko paspēja pierakstīt. Franss runāja un runāja, nebūt nerūpēdamies, vai sacītais skan ticami vai nē.

—   Tātad, — sacīja Tusēns, — jūs gribat, lai es noticu, ka jūs uzbrukāt Seinteinam, noturēdams viņu par Šazelu?

—  Jā, es to izdarīju, paņēmu viņa kabatas portfeli un to miljonu, kas bija iesaiņots paciņā. Cepuri es iesviedu kapsētā.

—   Jūs par mani ņirgājaties. Stāstīju to visu Šazelam, jūs noklausījāties un tagad atstāstāt, piedēvējot sev Šazela izdarības. Ko jūs ar to gribat panākt?

Franss bezcerīgi nopūtās, taču ietiepīgi atkārtoja vēlreiz to pašu. Viņš runāja par savām bailēm, par piesūtīto cauruli, vēstuli un zīmējumu, tikšanos ar Martēnu, telefona sarunu, otru tikšanos metro stacijā un Martēna bojāeju.

—   Ko jūs gribat panākt? Jūsu stāstītais skan loģiski, taču jums nav pierādījumu, kas to apstiprinātu. Jums nav Seinteina kabatas portfeļa, nav miljona, kuru jūs esot paņēmis. Jums gan ir vēstules, kuras jūs esot saņēmis no Martēna, taču tikpat labi jūs varējāt tās uzrakstīt pats.

Mallē izmisīgi minēja vēl vienu argumentu.

—   Bet caurule ar Seinteina asins pēdām, kuru jūs saņēmāt kopā ar Martēna vēstuli, kurā viņš kā vainīgo minējis mani?

Inspektors labsirdīgi iesmējās, uzsita ar roku pa galdu un noteica:

—   Neko tādu mēs neesam saņēmuši.

Franss jutās salauzts. Policisti neļāvās pārliecināties, ka viņš uzbrucis Seinteinam, neticēja, ka Martēns viņu šantažējis, toties par katru cenu centās iestāstīt, ka viņš, Franss, neko tādu neesot darījis. Īstenībā tas bija gana jocīgi!

«Tad es neko vairāk neteikšu. Kāpēc aizstāvēties, ja viņi jau iepriekš pārliecināti, ka es meloju? Es padodos.»

—   Aizvediet viņu, — sacīja inspektors. — Gribu redzēt viņa sievu.

Par laimi, viņam neuzlika roku dzelžus. Divas naktis arestā — kopā ar netīriem skandaiņiem un aizdomīgiem tipiem — nebija pagājušas bez pēdām. Kad viņš iegāja inspektora Tusēna kabinetā un ieraudzīja sev pretī Žiljetu gaišzilā kleitā, viņam sagribējās raudāt.

—   Sēdieties, — sacīja inspektors.

Policists, kas pavadīja Fransu, aizgāja. Tusēns aizsmēķēja cigareti un sāka runāt.

—   Mallē kungs, jūs esat iekūlies tādā purvā, no kura nemūžam nebūtu ticis laukā, ja ar jūsu darīšanām nenodarbotos jūsu sieva. Pēc tikšanās ar viņu biju Staļingradas metrostacijā un uzmeklēju oniksa bumbiņu no jūsu atslēgu saišķa. Tā atradās uz sliedēm starp gulšņiem, par laimi, mums izdevās to atrast. Tas ir pierādījums, ka viss šis stāsts varētu būt patiess — ar kļūdīšanos, Martēna šantāžu, jo viņš nezināja, ka līdzdalībnieks ir dzīvs, — kas piebeidza jūsu jau tā alkohola sabeigto nervu sistēmu. Ar to zināmā mērā var izskaidrot arī jūsu slepeno vizīti pie Šazela. Taču jūsu sieva man pastāstīja vēl citas interesantas lietas — daudz svarīgākas, par kurām jūs pats droši vien jau bijāt aizmirsis, jo tās ir visai senas. Tikai tādu sīkumu, kas atgadījās ar jums neparastos apstākļos. Vai jūs neko neatceraties?

Te ierunājās Žiljeta. Viņa uzstājīgi sacīja:

—   Ta gan, Frans. Vai atminies to dienu, kad mēs vedām manu tēvoci uz Rambuijē, pie speciālista?

Apjukušais Franss velti centās ko saprast vai atcerēties — viņa atmiņa atsacījās klausīt. Žiljeta turpināja:

—   Droši vien pēcāk atcerēsies. Tēvocis sēdēja tev līdzās un vienbrīd izņēma revolveri no slēptuves.

Franss piepūlēja atmiņu. Viņa bēdu sagrauztā seja pamazām atplauka. Viņš nočukstēja:

—   Un tu, aiz bailēm, ka viņš varētu ievainot sevi vai kādu citu, izņēmi visas lodes un iemeti tuvākajā tualetē… Kopš tā laika revolveris nebija pielādēts.

—   Tieši tā, — sacīja Tusēns. — Kad jūsu sieva man pastāstīja par šo gadījumu, es liku noklaušināt munīcijas tirgotājus. Viens no viņiem atcerējās, ka pagājšnedēj pārdevis 6,35 kalibra lodes Šazelam. Jūs nepiešķīrāt tam nekādu uzmanību, taču šis sīkums kalpo jums par attaisnojumu, bez tam vēl laboratorijas analīze apliecina, ka Šazela pirkstu izvietojums uz revolvera neapšaubāmi apliecina, ka šāvis viņš pats. Arī uz čaulītēm ir viņa pirkstu nospiedumi. Tie ir pierādījumi, ka jūs neesat nogalējis savu šefu.

Franss atviegloti nopūtās. Viņš pateicīgi uzlūkoja Žiljetu, kurai acis bija asaru pilnas. Tusēns sacīja:

—   Vēl paliek uzbrukums Seinteinam. Bet, par laimi, viņš nav nāvīgi ievainots, turklāt vēl uz viņa sirdsapziņas ir vairāki noziegumi… Ja runājam par Marlēna nāvi, tad par to jūs neesat atbildīgs. Visur redzu tikai vienu vainīgo — nelaiķi Viktoru Šazelu. Tātad jūs esat brīvs.

Inspektors piecēlās, rūpīgi nodzēsa pelnu traukā cigaretes galu un papliķēja Fransa plecu.

—   Jums par visu jāpateicas savai sievai, Mallē kungs. Ja atjaujat, došu jums draudzīgu padomu: beidziet dzert. Tāpat jums vajadzētu mēnesi vai divus atpūsties, kaut kur aizbraukt…

Pavasaris bija kjuvis jūtamāks. Bulvāros uzradās krāsainās bukinistu vitrīnas. Franss gāja lēnām — kā slimnieks, kas atvesejojas, turēdamies sievai pie rokas.

—   Vai zini, Frans, tā turneja pa Dienvidameriku… Es piekritu.

Franss palūkojās viņā.

—       Jā, — viņa turpināja, — organizators meklēja reklāmas direktoru. Labs reklāmas organizētājs — tas ir ļoti svarīgi. Es ieteicu tevi un ceru, ka tu to līgumu parakstīsi. Tava alga būs . ..

Franss aizspieda viņas muti ar skūpstu.

Kāds preču izvadātājs, braukdams viņiem garām ar velosipēdu, pār plecu uzsauca:

—   Cik labi tādiem, kam maz rūpju!

Mišels Lebrēns NĀVES KLUSUMS

Nodota salikšanai 11.05.93. Parakstīta iespiešanai 19.07.93. Registr. apl. Nr. 2 0586. Formāts 84X108/32. Rakstāmpapīrs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 3,25 iespiedi.; 5,46 uzsk. iespiedi. Pasūt. Nr. 268-4.

Līgumcena.

Apgāds «Memento Latvija». LV 1050 Rīgā, Aspazijas bulvāri 24.

Iespiesta tipogrāfijā «Rota» LV 1011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Lebrēns Mišels Nāves klusums