Gaidukovs Sergejs

Nāves lokā

Sergejs Gaidukovs

Nāves lokā

/

PROLOGS

Staršina rūpīgi izšķirstīja pasi un vadītāja apliecību un pēc tam nolika tās sev priekšā uz galda. Viņš vēlreiz palūkojās uz aizturēto un pārmetoši piezīmēja:

— Nu kā tad tā?! Jūs, nopietns cilvēks, rūpnīcas direktora vietnieks, atļaujaties nonākt līdz tādam stāvoklim… Nepietiek ar to, ka esat piedzēries kā…es pat nezinu, kas, bet turklāt vēl arī sakāvies.

—   Nu neesmu taču es kāvies! — aizkaitināti atbildēja viņam pretī sēdošais vīrietis.

—    Bet no kurienes tad jums tas viss? — indīgi painteresējās staršina.

—    Pakritu, — teica vīrietis un sāka uzmanīgi aplūkot sen nekrāsotās grīdas milicijas nodaļā, uz kurieni viņš bija pirms pusstundas nogādāts.

Staršina pa to laiku pētīja aizturētā seju: liels asinsizplūdums uz pieres, pārsistas lūpas un sakaltušas asinis zem deguna. Kādreiz visai pieklājīgais uzvalks bija sabojāts uz mūžīgiem laikiem — izskatījās, ka vīrietis ir pamatīgi izrāpojies pa apkārtnes peļķēm.

—   To nu gan vajag mācēt — tā pakrist, — staršina izteica līdzjūtību. — Es jau saku, ka dzert vajag mazāk.

—   Vai tad jūs domājat, ka es pats pakritu? — Vīrietis strauji pacēla galvu, un no šīs kustības mati ap viņa lielo, saskrāpēto pliko pakausi ieplīvojās kā karogi parādē.

—   Kā, vai tad ne pats? — Staršina pasmaidīja.

—    Nē. Es, paldies Dievam, savu normu zinu, vairāk par to nedzeru un uz kājām varu noturēties!

—   Ej nu, ej! — jautri teica staršina. Viņu šī saruna acīm redzami uzjautrināja.

—   Pats ej! — nikni nomurmināja aizturētais.

—   Varbūt tomēr pacentīsimies iztikt bez rupjībām, — miermīlīgi teica staršina. — Bet kā gan tad jūs tik… neveiksmīgi palīksmojāties, ka milicijas patruļai nācās jūs vilkt ārā no pelkes?

—   Mani pagrūda… — drūmi atbildēja vīrietis.

—   Izskatās, ka pamatīgi pagrūda.

—   Kur nu vēl pamatīgāk…

—   Nu, stāstiet visu pēc kārtas, man taču jāraksta protokols.

—   Vai jāraksta?

—   Bet kā gan citādāk.

—   Es biju restorānā "Bura", samierinājies ar likteni, vīrietis iesāka stāstīt, — kopā ar draugu. Iedzērām. Uzkodām. Papļāpājām. pēc tam draugs aizgāja, viņš steidzās uz mājām. Es vēl nedaudz pasēdēju.

Nekur steigties nevajadzēja?

Ne. Sieva līdz nedēļas beigām aizlaidusi pie mātes. Nu, es arī nolēmu nedaudz… papriecāties. Pamēģināju nocelt kādu restorānā — visas kopā ar tēviņiem. Vai arī tādas, uz kurām bez līdzjūtības paskatīties nevar. Izgāju uz ielas, pastaigāju šurpu turpu. Skatos — viena nāk. Pēc skata — tā nekas. Kleitiņa tāda… īsina. Es viņai: sveicināti, meitenīt, jauks vakars, — un tamlīdzīgi… Bet vina — goda vārds! — sagrāba mani un trieca ar purnu pret telegrāfa stabu. Man tūlīt sāka tecēt asinis, kājas saļodzījās, un es — bāc! — ar degunu peļķē. Tikko atjēdzos, tā arī jūsējie jau piebrauc…

—   Skaidrs, skaidrs, — nosmīkņāja staršina.

—   Kas tad jums ir skaidrs! — vīrietis negaidīti uzsprāga. — Dievs mans liecinieks, ka es izdzēru pavisam nedaudz, bet jūs mani uzreiz pataisāt par noziedznieku. Labāk būtu ietupinājuši to meiču, kura man visu ģīmi sašķaidīja!

—   Bet kāpēc gan jūs viņai piesējāties?

—   Es taču nepiesējos, es viņai (ikai piedāvāju iepazīties, bet viņa man uzreiz pa purnu!

Ka tad īsti — pa purnu vai ar purnu pret stabu? — ieinteresējās staršina.

Vīrietis kādas divas minūtes aizdomājās un pēc tam paziņoja:

—   Pa purnu, bet stabā es jau pēc tam ietriecos.

—    Tā nekas meitene, ar vienu sitienu šitādu tēvaini nogāza.

—   Viņa taču mani ar šito… Kā viņu… Viņai rokā bija… — Vīrietis vēlreiz aizdomājās. Kad viņš atkal paskatījās uz staršinu, tas nodomāja, ka aizturētajam ir kļuvis slikti.

—   Pistole…

—   Kas par pistoli? — staršina nesaprata.

—   Viņai rokā bija pistole. Un viņa man ar to… Nu… Pa purnu.

Staršina noguris nopūtās.

—   Tātad pistole. Ne automāts, ne granātmetējs, bet pistole. Var būt, ka tā nemaz nebija meitene, bet gan čečenu teroristi?

—   Vai uzskatāt mani par mulki? — Vīrietis pielēca no krēsla. — Kad gāju viņai pretim, es vēl nodomāju: kas gan viņai ir rokā? Nu pēc tam mana galva bija aizņemta ar citām domām, bet tagad man pēkšņi pielēca: mans Dievs, viņa taču man ar pistoli iekrāmēja! Ar spalu taisni pa pieri!

Staršina uzmanīgi paskatījās uz asinsizplūdumu un pakratīja galvu.

—   Man kaut kā grūti noticēt šiem jūsu stāstiem…

—   Kas tur ko ticēt, jūsu rajonā vazājas vājprātīga mulke ar ieroci, bet jūs neticat!

—     Bet kā gan lai jums tic, jūs taču esat alkohola reibumā. bez tam tur, kur jūs atrada, bija tumšs, varējāt kllldltics

Ne, nav nekādas kļūdas. Tā bija pistole.

labi. Kā jūs sakāt — no kurienes viņa nāca?

Nu taču no tā paša restorāna.

No "Buras"?

No turienes.

—   Un uz kurieni aizgāja?

-To nu gan es neredzēju. Man tajā bridi bija citas problēmas.

Nu jā, skaidrs. — Staršina pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. — Vjazņikov, sazinies ar patruļu, kas ir vistuvāk restorānam "Bura", lai viņi tur uzmanīgi paskatās, pastaigā…Tur it kā ir redzēta kaut kāda meiča ar pistoli rokā… Jā, tā arī ar pistoli staigā. Kā izskatās? Nezinu, tūlīt pajautāšu.

—  Aptuveni manā augumā, — aizturētais pateica priekšā. — Mati, šķiet, gaiši. īsi apgriezti. Melna kleita. Jauna.

Staršina atkārtoja aprakstu klausulē.

Pēc divdesmit piecām minūtēm, kad viņi beidza rakstīt protokolu, iezvanījās telefons. Staršina pacēla klausuli un izdzirdēja Vjazņikova balsi:

—  Tu tūlīt nokritīsi no krēsla. Nekādas meičas tur nav redzamas, toties klajumā aiz restorāna "Bura" tikko kā atrada divus vīriešu līķus. Vēl siltus. Nošauti tiešā tēmējumā. Ja to meiču tur ir redzējuši pirms stundas, tad viņa ir slepkava. Puiši jau pārmeklē rajonu.

Staršina klusēdams nolika klausuli un paskatījās uz aizturēto. Tas ar riebumu aplūkoja kabineta trūcīgo iekārtojumu. Milicis atšķīra pases pirmo lappusi un dziji izjusti teica:

Dārgais Igor Valentinovič, apsveicu jūs ar jūsu otro dzimšanas dienu.

— Beidziet taču ņirgāties! — naidīgi atbildēja aizturētais.

1

Ziema bija silta, dubļaina un netīra. Laukums dzelzceļa stacijas priekšā, tūkstošiem kāju izmīdīts un simtiem automašīnu riteņu izvagots, bija pārvērties par atbaidošu izburbuša, tumša sniega un ūdens maisījumu.

Četri vīrieši izlēca no brūna forda un tai pašā brīdī līdz potītēm iegrima šajā draņķībā. Viens sulīgi nolamājās, bet tūlīt pat skriešus metās pakal pārējiem, neskatīdamies zem kājām un nepievērsdams uzmanību dubļu šļakatām. Viņi bija izkārtojušies ķīļa veidā. Trīs ar saviem ķermeņiem piesedza ceturto, kurš pēc izmēriem bija mazāks, bet pēc gadiem — vecāks. Pa ceļam viņi turpināja automašīnā iesākto sarunu:

—   …augstākais, trīs dienas.

—   Bet vai tu to droši zini? — Druknais vīrietis ar papliko pakausi centrā, ģērbies laika apstākļiem pilnīgi nepiemērotā aitādas plikkažokā, acīmredzami uztraucās.

—   Pilnīgi droši! — Gara auguma melnīgsnējs puisis ādas jakā centās padarīt sarunu mazāk saspringtu un vienlaikus skatījās uz visām pusēm. — Vecajam pret tevi nav nekādu iebildumu, viņš vispār neko nezina par jūsu ēšanos, viņam ir citas problēmas. Bet šobrīd viņš ir aizlaidis uz jūru, šķiet, ka uz Dagomisu, viņš jāsameklē… Atradīsim, un viņš bez kādām ierunām noliks Leontiju pie vietas…

es taču nerunāju par Veco! — Plikpaurainais aizkailinali ilmela ar roku. — Vai tu par Leontiju droši zini? Nu, ka viņš nopietni kaut ko ir uzsācis pret mani?

Droši, — atbildēja garais. — Un par tavu galvu jau cilvckiem ir samaksājis naudu. Tā ka, ja paliksi pilsētā, tad rit vai parīt viņi tevi atradīs. Viņš taču šādās lietās ir :.pecs, ne tā kā mēs ar tevi… Bet tu pašlaik kaut kur nolien, Kamēr mēs sazināsimies ar Veco, viņš jūs savedīs kopā un samierinās. Galvenais ir nogaidīt šīs trīs vai četras dienas.

Stikla durvis ar iebūvētajiem fotoelementiem atvērās, un visi četri iegāja uzgaidāmajā zālē. Garais sāniski uztvēra kustību viņu virzienā, strauji pagriezās, roka ieslīdēja jakas kabatā.

—   Savējie, savējie! — Viņiem pretī nāca divi apmēram divdesmit gadus veci puiši, abi vienādi ģērbušies: ādas jakas, platas bikses, melnas žokejcepures ar uzauseņiem. Garais pagriezās pret gandrīz nobālējušo plikpauraino vīrieti un apstiprināja:

—   Jā, tie ir mūsu puiši.

Plikpaurainais atviegloti uzelpoja.

—   Bet es jau velns viņu zina ko nodomāju! Noveduši, maitas, drīz jau es no savas paša ēnas sākšu raustīties.

Tie divi tuvojās. Garais pagājās viņiem pretī.

—   Cik jūsējo šeit ir?

—   Divi uz perona, trīs blakuszālē.

—   Kāda situācija?

—   Šķiet, ka viss ir mierīgi.

—   Biļetes ir?

Viens no puišiem izvilka no kabatas divus oranžus papīriņus.

uz kurieni?

Ka prasījāt, nākamais vilciens. Uz Ufu, atiet pēc desmit minūtēm.

Garais pagriezās pret plikpauraino.

—   Nu, lūk, kā jau es teicu, nekādu problēmu.

—   Kas brauks kopā ar mani?

—   Paša.

—   Un tikai? Vai nebūs par maz?

Pa zāli garām ejošā milicijas patruļa, apkārusies ar gumijas stekiem, rācijām un Kalašņikova automātiem, gandrīz vai ieinteresējās par labi ģērbto vīriešu grupiņu, kas klusiņām sarunājās zāles vidū, bet, acīmredzot pamanījis starp šiem sešiem pazīstamu seju, patruļas vecākais tikai pamāja ar galvu un pagāja garām.

—  Par maz? — Sarunā iesaistījās Paša, apmēram divdesmit gadus vecs puisis ar īsi apgrieztiem matiem, platiem pleciem un no vairākkārtējiem lūzumiem sakropļotu degunu. — Tu mani apvaino, šef, nekādu problēmu nebūs.

—   Un kāpēc gan piesaistīt uzmanību, — turpināja garais. — Diez vai Leontija āži būs paspējuši mūs izsekot. Es tikai pirms stundas uzzināju, ka viņi par tevi ir noslēguši kontraktu, bet mēs jau esam šeit. Pats zini, šef, ka man lieki lielīties nepatīk. Bet šodien mēs nostrādājām ātri.

—    Pielūko, Kola. Tu pašlaik neskaiti skanošo, un, ja mēs esam uzrāvušies un Leontijs zina, uz kurieni esam devušies, tad gan mani novāks, gan jūs visus nožmiegs. Svešus viņi pie sevis neņem. Tā ka Vecais pat pakasīties nepaspēs, kad jau vairs nebūs ko samierināt.

—   Nu, es domāju, ka viss būs normas robežās. — Kola tikko manāmi pavēra smaidā plānās lūpas. — Mēs atradisim Veco, sazināsimies ar tevi, un pēc trim četrām dienām varēsi atgriezties. Līdz Ufai nebrauciet, izkāp kaut kur pa ceļam…

—   Ko tu iedomājies mācīt? — šefs neapmierināti noburkšķēja.

—    Es taču tikai gribu, lai viss būtu normāli. — Kola tēloja apvainotu nevainību.

—   Sūda glābējs… Ejam uz vagonu, citādi vēl aizbrauks bez mums.

Pie izejas uz perona šefs ar tuklās rokas žestu apturēja Kolu un pārējos.

—   Viss, nepievērsīsim sev uzmanību, māt ar mutautiņiem, es ceru, jūs nesāksiet. Ejiet, ķerieties pie darba.

Kola saprotoši pamāja ar galvu.

—   Paša, ejam!

Abi vīrieši — druknais, kurš plikādas kažoka dēļ izskatījās vēl resnāks, un garais Švarcenegera tipa Paša — pa peronu devās uz savu vagonu. Šefs, smagi elsdams un svīzdams, neveikli stiepa ceļasomu, bet Pašam tomēr to neatdeva — miesassarga rokām jābūt brīvām. Taču pie ieejas vagonā Pašam nācās pastrādāt: uzkāpt pa stāvajām kāpnēm, turklāt vēl ar ceļasomu saimniekam nebija pa spēkam, viņš bija pamatīgi jāpastumj.

Kola vēroja šo aizkustinošo ainu caur stacijas stikla sienu un smaidīja. Tas viss izskatījās tā, it kā rūpīgi radinieki sūtītu savu mīļoto atvasi uz pionieru nometni.

Smaidīdams Koļa izvilka no jakas kabatas mobilo telefonu.

—   Tikai viens zvans, — viņš pats pie sevis noteica.

2

Guļamvagons bija pustukšs. Viņi ātri iegāja kupejā, aizslēdza durvis un aizvilka aizkarus. Šefs, vilkdams nost plikādas kažoku, ar atvieglotu nopūtu sabruka savā vietā.

—   Nolādētais karstums, it kā no pirts būtu izlīdis… Paša enerģiski nometa jaku un palika zilā džinsu kreklā,

pistoli viņš nolika uz galda. Šefs, izgāzies guļvietā, ironiski piezīmēja:

—   Tu tikai pacenties aiz bailēm nenokniebt pavadoni. Paša atbildēja īsi un izteiksmīgi:

—   Es esmu mierīgs kā līķis. Tikai tu, šef, gan kaut kā ātri esi nomierinājies.

—   Kola mani nomierināja.— Plikpaurainais pasmīnēja. — Novāc taču stroķi no acīm.

—   Okay! — Pistole pārceļoja zem spilvena. Vilciens sakustējās, pakāpeniski uzņemdams ātrumu un

atstādams aiz sevis staciju. Paša pāri aizkaru malai pavērās uz garāmslīdošo pilsētu, nožāvājās un paplikēja sev pa vēderu.

—    Rīt gribas, šīs ārprāta steigas dēl es pat nepaguvu paēst pusdienas. Aizlaidīsim līdz restorānam?

—   Pasūtīsim uz šejieni.

—   Nūja, drošība…

Klauvējiens pie durvīm lika abiem satrūkties.

—   Kas tur ir? — skaļi pavaicāja Paša, izvilkdams no spilvena apakšas makarovu. Plikpaurainais juta, ka pirksti sāk viegli trīcēt, un domās nolādēja savu gļēvulību.

—   Pavadone, biļetītes, lūdzu, naudu par gultasveļu, — aiz durvīm atbildēja.

Tā bija jaunas sievietes balss, kas kā pēc burvju mājiena izkliedēja saprindzinājumu kupejā.

— Paša, es taču tevi brīdināju — nenogalini pavadoni, viņa mums vēl noderēs. — Plikpaurainais mēģināja jokot, kaut gan joprojām jutās nedaudz neomulīgi, redzot personisko miesassargu, kurš mēģina pieplakt pie kupejas sienas.

Paša nolamājās, aizbāza pistoli mugurpusē aiz jostas un atvēra durvis.

Tūlīt pat viņš sāka krist atpakaļ un krita tik lēni, ka plikpaurainais skatījās un nevarēja saprast, kas gan īsti notiek, bet pajautāt nebija kam — ar Pašu acīm redzami kaut kas nebija kārtībā. Un tikai tad, kad Paša beidzot nokrita, ar savu ķermeni pilnībā aizņemdams eju starp guļvietām, plikpaurainais ieraudzīja, kas stāv durvīs, un saprata, kas ir noticis ar viņa miesassargu. Kaut kādu sekundes dalu viņš klusēdams skatījās uz viņu pavērstās pistoles melnajā stobrā, un domas traucās ātri, ātri, bet tikai domas, nevis ķermenis. Ķermenis palika nekustīgs. Viņš vispār nebija karotājs tajos gadījumos, kad vajadzēja parādīt spēku, šaut, nolaist asinis — šīm vajadzībām bija domāts Paša un viņam līdzīgie. Bet Paša klusēdams gulēja uz grīdas, pavērsis seju uz augšu, un acīm redzami netaisījās palīdzēt. Plikpaurainais tā arī neizkustējās no vietas, nelēca virsū slepkavam, nemeta viņam ar ceļasomu. Tikai viņu acis sastapās, un viņš vēl paspēja izbrīnīties. Bet pēc tam — pirmā lode cauršāva krūtis, bet abas pārējās trāpīja galvā.

Pēc piecām minūtēm pavadone, gadus četrdesmit veca sieviete, pieklauvēja pie kupejas durvīm. Neviens viņai neatbildēja. Viņa pati atvēra durvis un pēc sekundes, smagi slādama, skriešus metās uz tualeti, ar plaukstu spiezdama ciet muti. Amerikāņu detektlvfilmās, kuras viņa reizēm mēdza skatīties kabeļtelevīzijā, sievietes, ieraudzījušas liki, sāka mežonīgi spiegt un krita ģībonī. Viņai gan šobrīd bija citas izjūtas — nāca vēmiens, redzot nedabiskā pozā pie galda sēdošā padzīvojušā pasažiera pa kupejas sienām izšķaidītās smadzenes. Otru līķi viņa pat nepamanīja.

Tieši pie tualetes durvīm pavadone saskrējās ar savu pārinieci, kura atgriezās no brigadiera vagona. Viņas nervi neizturēja, un viņa izvēmās tieši uz otras pavadones zilās uniformas.

3

Ziema sabiedriskajai ēdināšanai ir klusā sezona. Daudzkrāsainās vasaras kafejnīcas ar raibajiem saulessargiem tiek slēgtas, un solīdākās iestādes sāk strādāt vēlāk, bet tiek aizvērtas ātrāk. Ziemā cilvēki ir mazāk aktīvi un cenšas pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās. Pilsētas centrā palikusi viena vienīga kafejnīca, kuru joprojām atver septiņos no rīta, neraugoties uz ziemu, tumsu un gandrīz pilnīgu apmeklētāju trūkumu. Tieši uz turieni tad arī devās jaunais cilvēks, kurš izkāpa no agrīnā autobusa.

Paskatījies pulksteni un pārliecinājies, ka ir pagājušas jau trīs minūtes, kopš iestājusies astotā stunda, viņš droši pagrūda smagās durvis un pa akmens pakāpieniem nokāpa vāji apgaismotajā kafejnīcas zālē. Šeit skanēja mūzika (divkasešu magnetola "Panasonic" no skaļruņiem izvirda radiostacijas "Eiropa plus" pazīšanās signālus), sīca patvāris, bet no grila plūda kārdinošas smaržas. Jaunais cilvēks apmierināti pasmaidīja, devās pāri tukšajai zālei pie bāra, pamāja bārmenei un pasūtīja kafiju ar divām karstajām sviestmaizēm. Pēc pāris minūtēm saņēmis kāroto, viņš nolēma apsēsties pie galdiņa, bet tajā brīdī pārsteigts pamanīja, ka zāle nepavisam nav tik tukša, kā viņam sākumā bija licies. Viņa sēdēja zāles dibenā ar muguru pret bāra leti. Gaišie mati sedza plecus. Uz blakus krēsla atradās neliela ādas somiņa. Jaunais cilvēks atkal pasmaidīja — nez kāpēc viņam šodien bija labs garastāvoklis — un devās pie viņas.

—   Vai es netraucēšu?

Viņa paraustīja plecus.

—    Atkarībā no tā, ar ko jūs esat nolēmis šeit nodarboties.

—    Es taisos viegli iekost un, iespējams, pakavēt jums laiku ar patīkamu sarunu.

—   Pret pirmo punktu es neiebilstu, attiecībā uz otro — neiesaku.

—    Paldies par to pašu. — Jaunais cilvēks nolika tasīti un šķīvi ar sviestmaizēm uz galda, pēc tam atlaidās krēslā un beidzot ieraudzīja viņas seju. Pareizāk sakot, to, ko bija iespējams ieraudzīt trūcīgajā apgaismojumā: pareizas, smalkas sejas līnijas, nelielu muti, acis, bet to krāsu un izteiksmi viņš nespēja saskatīt. Deguns bija nedaudz uzrauts, tomēr tas nenāca izskatam par sliktu, bet biezie, gaišie mati sedza pieri, ausis un it kā slēpa seju no svešiem skatieniem. Standarta ādas jaka brūnā krāsā, bet kosmētikas pēdas uz sejas nebija redzamas vai arī gandrīz nebija redzamas, un tas viņu padarīja netipisku, atšķirīgu no viņas vecuma meitenēm Viņas vecuma? Bet arī šis jēdziens bija nenoteikts. Viņai varēja būt gan astoņpadsmit, gan divdesmit, gan divdesmit pieci gadi.

—   Vai jums nav apnicis mani pētīt? Šķiet, ka tas jūsu sākotnējā programmā nebija paredzēts.

—   Es jau beidzu un keros pie brokastīm.

Viņai priekšā stāvēja viena vienīga kafijas tase, un viņš nolēma nodemonstrēt galantumu:

—   Varbūt jums kaut ko pasūtīt? — Viņš tūlīt pat saprata, ka ir pieļāvis k|udu.

—   Vai jūs vēl joprojām neesat sapratis, ka es netaisos spēlēt jūsu romantiskās spēles? — Viņa runāja nedaudz nogurušā, bet ne aizkaitinātā tonī.

—   Kādas spēles? — Viņš sāka atkāpšanos. — Vienkārši es negribēju, ka tik simpātiska meitene dzertu kafiju skumjā vientulībā.

—   Vientulība ne vienmēr ir skumja. Bet jauna, uzmācīga vīrieša sabiedrība septiņos no rīta ne vienmēr izklaidē. Vai jūs speciāli tādā agrumā staigājat pa ieskrietuvēm — meklējat vientuļas sievietes?

Jaunais cilvēks automātiski pie sevis piezīmēja, ka par ieskrietuvi tika nosaukts diezgan dārgs un respektabls iestādījums, kurā parasti pusdienas pārtraukumā nāk iekost banku klerki un ierēdņi no mērijas. Bet vajadzēja kaut kā reabilitēt sevi viņas acīs, un viņš kļuva nopietnāks.

—    Nu tik slikti par mani vēl neviens nav domājis. Es esmu reportieris. Biju aizbraucis darīšanās, bet tagad atgriežos mājās. Dzīvoju es viens, ledusskapis ir tukšs, tāpēc šeit es esmu tikai viena vienīga mērķa vadīts — piebāzt kungi.

—   Mmm, cik interesanti… Kaut gan žurnālista profesija nebūt neizslēdz brunču mednieka tieksmes. Vai jūs gadījumā nerakstāt par seksu, vientuļu sieviešu dzimumdzīves sarežģījumiem un tamlīdzīgām interesantām lietām?

"Vēl viens akmentiņš. Te nu ir tas gadījums, kad labāk nebāzt pirkstu mutē — nokodīs visu roku," viņš nodomāja un atbildēja:

—   Jūs nedaudz jaucat. Reportieris ir tas, kurš skraida mēli izkāris un meklē: kas, kur un kad interesants ir noticis. Sekss — tā nav mana specialitāte.

—   Nu un ko tad interesantu jūs šonakt uzrakāt?

—   Pāris līķu… — Kā arī viņš bija paredzējis, tas atstāja iespaidu.

—   Tātad jūs esat kriminālhronikas reportieris, šķiet, ka tā to sauc?

—   Arī kriminālhronikas.

Viņa uzmanīgi uz viņu paskatījās, un viņš atkal nolādēja pustumsu, kas nelāva novērtēt šo vērīgo skatienu: vai tajā bija interese, izaicinājums vai piedāvājums?

—   Nu tad pastāstiet, pakutiniet nervus.

—   Es nezinu, cik loti tas jums pakutinās nervus. — Viņš nolika malā kafiju. — Divi vīrieši brauca ar vilcienu. Brauca, brauca, atnāk pavadone, piemēram, atnest tēju, bet viņi jau ir gatavi. Nošauti ar pistoli. Viens ar trim lodēm, otrs — ar divām. Un neviens neko nav redzējis, neviens neko nav dzirdējis. Vilcienu apturēja, sabrauca milicija, sāka pārbaudīt visus pasažierus, meklēja ieroci. Bet… Piecos no rīta es no tās stacijas aizbraucu — nekādu rezultātu. Bet šie: vīrieši — viens no viņiem bija biznesmenis, pie tam biezais, bet otrs — viņa miesassargs. Morāle — pasūtījuma slepkavība. Tagad lasītājiem nervus kutināsim.

—   Bet vai viņiem tas patīk?

—    Protams. Iedomājieties strādnieku, kurš ir aizsūtīts beztermiņa atvaļinājumā bez algas saglabāšanas. Kad viņš lasa par šādiem notikumiem, tad izjūt, kā agrāk mēdza teikt, dziju apmierinājumu. Šķiru cīņa, no tās nekur nevar aizbēgt.

—   Neko teikt, izklaidējāt, paldies. — Viņa paņēma no krēsla somiņu.

—   Aizejat? — Viņš vīlies nopūtās.

—   Laiks, laiks! No mums diviem jūs esat naktstauriņš, bet man vēl jāstrādā un jāstrādā.

—   Tātad jūs vēl arī strādājat? — viņš pašās beigās pajokoja.

Šajā brīdī tika ieslēgta lielā griestu lustra un jaunais cilvēks beidzot ieraudzīja viņas acis. Tās bija pelēkas, un vēl tajās varēja nojaust kaut ko… Kaut ko vēl. īpašu. Bet, ko tieši, — to viņš toreiz nesaprata.

Un tomēr viņai nebija astoņpadsmit gadu. Un droši vien bija vairāk par divdesmit.

Viņa pasmīnēja, piecēlās no krēsla un, ātri pamājusi uz atvadām ar roku, devās uz izeju.

—    Varbūt kādreiz tiksimies? pašam sev par pārsteigumu viņš teica aizejošajai sievietei.

—    Diez vai. — Viņa pat nepagriezās atpakaļ. Somiņa šūpojās pie gurniem. No "Panasonic" aizsmacis pilnā balsī kliedza Rods Stjuarts.

Lai cik dīvaini tas arī būtu, bet šoreiz viņa kļūdījās. Viņiem bija paredzēta vēl viena tikšanās. Bet ne tik drīz un pilnīgi citos apstākļos. Toties tagad viņa steidzās. Viņai vajadzēja atskaitīties par padarīto darbu. Viņa sameloja jaunajam cilvēkam — vismaz šodien viņa bija strādājusi vakarā un naktī.

Pie labas gribas viņa arī pati būtu varējusi viņam kaut ko pastāstīt par notikumu vilcienā. Tomēr viņai nepatika daudz runāt par savām darīšanām.

4

No malas skatoties, varēja likties, ka divi uz soliņa sēdošie cilvēki — tēvs ar meitu vai varbūt vectēvs ar mazmeitu — klusiņām atklāti pārspriež ikdienas sīkumus. Bet patiesībā tas viss nebūt nebija tik nevainīgi.

—   Nu un kā tev klājas? — pajautāja Mihaličs.

—   Paldies, un kā jums? Kā klājas mazbērniem?

Mihaličs bez dusmām nolamājās.

—   Visu laiku irgojies? Ar mazbērniem viss ir normāli, bet kā tev gāja?

—   Es jau pa telefonu teicu: viss ir kārtībā.

—   Problēmas bija?

—   Nu, ja izlēkt no braucoša vilciena — tā ir problēma, tad bija.

—    Bet tu taču sagaidīji to kalna kāpumu, pagaidīji, kamēr samazināsies ātrums?

—    Pats par sevi saprotams. Sajūta ir tāda, it kā man būtu pārbraucis traktors.

Tās jau ir profesijas ēnas puses. Galvenais — darbs ir padarīts. Klients ir apmierināts.

—   Nauda?

—   Pie manis.

—   Lieliski.

—   Ko darīsi tuvākajās dienās?

—    Tagad es braukšu uz saunu, pēc tam uz masāžu, vārdu sakot, sakopšos.

—   Skaidrs! — Mihaličs pamāja ar galvu. — Tikai ncpazūdi. Šis klients apsolīja jaunnedēļ vēl vienu pasūtījumu. Tāpēc esi gatava.

—   Vienmēr gatava. — Vina pasmīnēja. — Starp citu…

—   Kas?

—   Tikko kafejnīcā viens vīrišķis mani copēja. Stāstīja, ka esot no avīzes, braucis paskatīties uz tiem tur vilcienā. Teica, ka vini esot apturējuši vilcienu uz visu nakti un kratījuši pasažierus, ieroci meklējuši. Liecinieku nav. Neviens neko…

—    Labi. Ja viņš tieši tā arī uzrakstīs savā avīzē, es no tā purna pieprasīšu piecus stabus vairāk — tā teikt, pats redzi, viss tīri, klusu, augstas klases darbs.

—   Skaties, Mihalič, tikai nepārsāli. Jo ir taču tādi, kas jau pāris "zaļo" dēļ sāks žņaugties.

—    To tu man stāsti? — indīgi painteresējās Mihaličs. — It kā es to nezinātu! Es pats arī tāds esmu, un dēls man ir tāds, un visi mani draugi ir tādi. Bet šitais… Velns viņu zina. Pagaidām es vēl neesmu viņu pārkodis.

—   Avīžnieks teica, ka tas tur vilcienā esot bijis biznesmenis. It kā biezais.

—    Loti var būt. Es taču klientiem nejautāju: par ko pataisīt aukstu, ar ko šie tipi nodarbojas. Es ņemu naudu, adreses, tu strādā, bet pēc tam mēs abi lasām avīzēs, ko tad esam novākuši. Tikai tā arī ir jāstrādā. Jo mazāk viņi zina par mums un mēs par viņiem, jo ilgāk mēs ar tevi noturēsimies šajā biznesā.

—   Ja būs jauns pasūtījums, tad man ir vajadzīgs stobrs.

—    Pats par sevi saprotams. Ņem naudu. — Viņš pasniedza viņai nelielu vīstokli, kas tūlīt pat pārceļoja uz viņas somiņu. — Un vēl tas…

—   Kas?

Mihaličs saminstinājās un pēc sekundes garas pauzes izvilka no mēteļa kabatas kaut ko, sažmiegtu dūrē.

—   Kas tad tas vēl? — Viņa sadrūma. Viņš atvēra plaukstu. Uz delnas gulēja gredzens ar mazu mirdzošu akmentiņu.

—   Tā ir dāvana. Tu varbūt neatceries, bet vakar tu paveici savu desmito uzdevumu. Neliela jubileja. Es nodomāju, ka jāapsveic mana meitene.

—   Vai tu neizputēji?

—    Nē, šim briljantam ir tikai viens karāts. Patīkams sīkums.

Viņa ar diviem pirkstiem uzmanīgi paņēma gredzenu.

—   Es tikai nespēju iedomāties, kur un kad varēšu ar to rotāties… Ja nu vienīgi pensijā. Atpūtas vakaros "Tiem, kam pāri 50".

—   Es domāju, ka tu atradīsi tam pielietojumu.

—   Paldies, Mihalič.

—   Nav par ko, Alīna.

5

Neaizbraucot līdz divmetrīgajiem metāla vārtiem, pelēkas krāsas devītais žigulis apstājās.

—    Varenu tiki Vecais sev ir uzrāvis, — no aizmugurējā sēdekļa piezīmēja Lončiks. — īsta pils.

Patiesībā gan Vecā vasarnīca drīzāk atgādināja slepenu militāru objektu: milzīgi augsta sēta, augšpusē notīta ar dzeloņstieplēm, nelieli logi, kas līdzinājās šaujamlakām cietokšņa sienā. Starp izbrauktuvi no meža un vārtiem kādus četrsimt metrus pletās pilnīgi tīra teritorija, kas neatstāja nekādas izredzes piekļūt nepamanītiem. Pati vasarnīca pacēlās virs sētas vēl kādus pāris metrus, un augšstāvā acīmredzot atradās izvietots kaut kas līdzīgs novērošanas punktam — izbraucis no meža, "devītnieka" vadītājs uzreiz ievēroja saulē mirdzam binokļa vai tālskata stiklus. Sētas četros stūros bija izvietotas ārējās novērošanas videokameras, vēl viena bija nolikta tieši pirms vārtiem, tā ka "devītnieks" vasarnīcas iemītniekiem šobrīd bija kā uz delnas.

Viņi nogaidīja kādas piecas minūtes. Pēc tam vārti nodrebēja un sāka vērties uz iekšpusi. Ailē starp vārtu pusēm parādījās cilvēks un pamāja ar roku. "Devītnieks" lēnām iebrauca vasarnīcas teritorijā, un vārti aiz tā aizvērās.

Ieraudzījis sagaidītājus, Ļončiks iesvilpās un pieskārās pie pleca vadītājam blakus sēdošajam Nikolajam.

—     Šeit puiši ir noskaņoti nopietni…

Pie mašīnas pienāca pieci spēcīgi puiši sporta kostīmos, viens — ar plecā pakārtu kalašņikovu. Pārējie daudznozīrnlgi turēja rokas kabatās. Nikolajs izkāpa no "devītnieka", izstaipījās un draudzīgi pajautāja:

—   Kā sviežas, vīri?

Vīri neatbildēja. Eončiks noirgojās, nostājās blakus Nikolajam un vērsās pie tipa ar automātu:

—   Mūs vajadzētu gaidīt. Es esmu Eončiks, bet tas…

—   Jūs gaida. — Balss atskanēja kaut kur no augšas. Viņi pacēla galvas un otrā stāva atvērtajā logā ieraudzīja aziātu tipa melnīgsnēju seju.

—   Kāpiet augšā, — cilvēks logā teica. — Stepan, pavadi.

Viens no pieciem atdalījās no grupas un devās uz durvīm, aicinoši pamādams ar roku Nikolajam un Eončikam.

—    Kas tad tas par šķībacaino? — Nikolajs, soļodams aiz Stepana, klusinām pajautāja Eončikam.

—    Kaulgrauzis. Tomēr visi vinu sauc par Kostju, Kostiku. Bet par Kaulgrauzi viņš var kuram katram mugurkaulu pārlauzt.

—   Vecā nindzja? — Nikolajs pasmīnēja.

—   Kaut kas uz to pusi. — Eončiks atskatījās uz mašīnu: vadītājs neveiksmīgi centās nodibināt kontaktu ar četriem palikušajiem puišiem — tie stāvēja kā akmens stabi, nicīgi noraudzīdamies uz šoferi, kas nemierīgi rosījās viņu priekšā.

Stepans ielaida viņus mājā, aizveda pa šauru gaiteni uz nelielu istabiņu, kuru Nikolajs sākumā noturēja par ģērbtuvi.

—   Atbruņojieties, puiši. — No sākuma viņi nodomāja, ka Stepans nodarbojas ar vēderrunāšanu, bet ieskatījušies ieraudzīja gaiteņa tumšajā galā pamaza auguma figūru. Kaulgrauzis iznāca gaismā, turēdams rokā nelielu revolveri.

Atstājiet Stjopam savus stobrus. Pēc tam savāksiet.

Nikolajs paraustīja plecus.

—   Nav jau ko atstāt.

Kaulgrauzis plati pasmaidīja, revolvera stobrs lēnām pagriezās pret Nikolaju.

—   Ko tu saki! Stepan, nu…

Stepans ātri sagrāba Nikolaju aiz pleciem un grūda pret sienu, gandrīz vai pārsizdams viņam degunu. Pēc tam rupji, bet profesionāli pārmeklēja vinu no galvas līdz kājām.

—   Tīrs.

—    Kas to būtu domājis… — pārsteigts novilka Kaulgrauzis. — Nu un tu?

Eončiks klusēdams pastiepa Stepanam valteru.

—   Redz, cik labi, redz, cik jauki, tagad var arī iet pie saimnieka.

Kaulgrauzis aizbāza revolveri aiz jostas un platā smaidā atsedza divas rindas zelta zobu. Viņš pietuvojās atsperīgā, kaķveidīgā gaitā, ar ātru kustību sagrāba Nikolaju un Eončiku zem rokas, klusiņām teikdams:

—   Ejam.

Kad viņi uzkāpa otrajā stāvā, Nikolajam sāka likties, ka viņus mājā ir ielaiduši pa virtuves durvīm — tik loti tumšais gaitenītis, pa kuru viņi bija gājuši, atšķīrās no mirdzošajām parketa grīdām, milzīgajiem paklājiem pie sienām un neiedomājami greznajām mēbelēm augšstāvā. Šeit acīm redzami bija ne mazāk par piecām istabām, un Kaulgrauzis ieveda viņus pašā lielākajā.

Istabas vidū atradās milzīgs, kādus trīs metrus garš, melns galds. Tas bija tukšs — gandrīz tukšs. Tā tālākajā galā stāvēja vientuļa porcelāna tasīte ar apakštasīti. Blakus sēdēja tasītes un visas mājas saimnieks. Iegrimis lielā krēslā, viņš it kā nebija manāms uz visas apkārtējās greznības fona. No attāluma izskatījās, ka Vecais gul, tomēr tas jau nu, Nikolajs saprata, nav nekas vairāk kā apmāns, viltība, lai liktu viesiem justies atnākušiem nevietā un nelaikā. Kaul grauzis, šķiet, pieradis pie šīm spēlēm, nesatricināmā mierā nostājās pie sienas. Pagāja vairākas minūtes, pirms no krēsla atskanēja klusa, čerkstoša balss:

—   Ka tik mums nav atnākuši viesi, Kostik?

Kaulgrauzis to apstiprināja.

—   Kas gan tie tādi ir? Es jau nemaz nevaru atcerēties visus, kas lūdzas pie manis uz sarunu.

Eončiks gribēja atbildēt, bet Nikolajs sagrāba viņu aiz rokas, un tas aprāvās.

Atkal ierunājās Kaulgrauzis:

—   Ir atbraukuši Eončiks jaunākais un Kolans, nelaiķa Alika ļaudis. Ar Leontiju izskaidroties grib.

—   Ā-ā-ā… — novilka Vecais. — Atceros, atceros. Bet būtu taču laiks ari Leontijam jau piebraukt.

Viņš paskatījās pulksteni.

—   Nē, vēl ir laiks… Tie esat jūs, puiši, kas drusciņ ātrāk atbraukuši. Nu bet tas nav nekas briesmīgs, labāk mēs kopā ar jums pagaidīsim, nekā ja man nāktos uz jums gaidīt.

Vecais negaidīti piecēlās no krēsla, un Nikolajs pirmo reizi ieraudzīja pašu autoritatīvāko cilvēku starp zagļiem, slepkavām, biznesmeņiem un pārējiem pilsētas speciālistiem, kuri visi vienlīdz nevēlējās savus strīdus un problēmas darīt zināmus plašai publikai. Vecais daudzus gadu desmitus bija bijis viens no viņiem, bet pēdējos četrus gadus izrādījies "pats" pieredzējušākais un nopelniem bagātākais pilsētā, tā ka pašreizējais stāvoklis Vecajam uzlika par pienākumu pastāvīgi nodarboties ar strīdu atrisināšanu, lūgumu un pretenziju apmierināšanu, tas ir, ar to, kas kopš zināma laika viņu specifiskajā pasaulē tika dēvēts par razborku.

Vecais patiešām bija jau vecs, taču savu iesauku viņš bija dabūjis nevis tāpēc, bet gan par to, ka loti agri — nedaudz pāri divdesmit gadiem, sava trešā cietumsoda laikā — sāka sirmot. Tagad viņam bija pāri piecdesmit, bet izskatījās viņš kādus septiņdesmit gadus vecs — tievs, kaulains ķermenis, grumbu izvagota seja, nedaudz trīcošas rokas. Visas savas pilngadīgās dzīves laikā viņš bija pavadījis brīvībā nedaudz vairāk par gadu, pēdējo reizi vesels vads omoniešu viņu saņēma ciet šajā pašā vasarnīcā. Toreiz māja stipri cieta — tika sašautas mēbeles, samīdīts parkets un paklāji, pazuda kaut kas no tehnikas. Bet, neraugoties uz visām maskēšanās apģērbā tērpto puišu pūlēm, pēc gada Vecais atgriezās — vai nu pret viņu nebija nekā nopietna, vai arī iesmērēja, kam vajag, bet termiņu viņam iedeva nelielu, un tūlīt pēc tam arī bija amnestija. Pie zonas vārtiem Veco sagaidīja ar linkolnu, pēc tam aizveda uz vasarnīcu, kuru gādīgā jaunatne pa to laiku jau bija izremontējusi, atjaunojusi iekārtu, vārdu sakot — Vecā vasarnīca bija kļuvusi vēl labāka nekā pirms tam.

Nevarētu teikt, ka Nikolaju būtu pārņēmušas svētas trīsas, redzot leģendāro autoritāti, bet zināmu satraukumu viņš tomēr juta. Vecais pa to laiku stāvēja, ar abām rokām atbalstījies pret galdu, un lūkojās uz viesiem.

Nu tevi, Lončik, es zinu vēl no pašiem, pašiem… — ļončiks steidzīgi pamāja ar galvu. — Bet kas tu tāds būsi, kā tevi tur sauc, Kola? Nikolajs? Daudz jūsu — jauno tagad uzradies, visus ne atcerēties nevar…

—   Es ar Aliku jau trīs gadus strādāju. Atceraties, tiesā viņš piegāja pie jums, un kopā ar vinu toreiz biju es…

—  Atceros, — Vecais atdzīvojās. — Paziņa tātad. — Pēkšņi viņš sadrūma. — Aļika žēl…

Nikolajs saprata, ka ir laiks sākt.

—   Mēs taču tieši tāpēc ari esam atbraukuši…

Vecais pamāja ar galvu.

—   Skaidrs, skaidrs. Dzirdēju, ka Aliks nošauts vilcienā. Un tu tātad domā, ka to izdarījis Leontijs?.

—   Bet kurš gan cits, Pāvcl Scrgejevič! —ļončiks iesaucās. — A]iks taču taisījās braukt projām no pilsētas tikai lāpēc, ka zināja — Leontijs grib viņu novākt, bet jūs viņš nevarēja atrast, lai jūs viņus, tā teikt, pēc sava prāta iztiesātu. Aliks jau no tā arī baidījās, ka Leontijs negribēs gaidīt jūsu spriedumu, bet novāks viņu — un viss. Tā arī notika!

—   Jā, manis toreiz nebija… Biju aizbraucis uz Melno jūru, gribēju vecos kaulus pasildīt, atgriezos, bet te ir tāds pats karstums kā dienvidos. Kāpēc tad, jājautā, braucu?

Vecais uzmanīgi novietoja savu ķermeni krēsla apskāvienos un pasmaidīja.

—Man vēl saka: uz kurieni tu, vecais kraķi, velcies? Kādi dienvidi? Brauc uz Kanāriju salām vai uz to — kā viņu tur sauc — Antaliju… Bet es saku: nē, uz turieni lai melnie dirsas caurumi kratās pie tiem melnajiem dirsas caurumiem. Man jau nu dodiet tos dienvidus, uz kurieni es visu mūžu esmu braucis… M-jā… Bet atbraucu, un man saka — Aliku novākuši. Sveiks, tēvoci Paša. Aizbrauci, atpūties. Ko gan viņi, kuņas bērni, ar Leontiju nevarēja sadalīt?

—   Aliks man daudz nestāstīja, zinu tikai to, ka Leontija puiši Aļika kazino atteikušies maksāt un sarīkojuši grautiņu, bet Aliks pēc tam Leontijam pateicis, lai tas savus uzpirksteņu spēlmaņus no viņa tirgus aizvāc…

—   Un viss? Un šitādu sūdu dēl, Dievs piedod, viens uz otru šaut sākuši?! — Vecais sadrūma. — Jā, puiši, izskatās, ka smadzeņu jums vairs nemaz nav palicis.

—   Viņi taču visu laiku ēdās, — sarunā iejaucās Lončiks.

—    Un Aliks visu laiku baidījās, ka Leontijs viņu savas muļķības dēl padarīs aukstu: viņš taču, tikko mīzali sakāpj galvā, sāk skriet ar pieri sienā, šaudīties pa labi un pa kreisi. Toties Aliks, pats droši vien atceries, vispār baidījās stroki ņemt rokās.

—    Atceros, — Vecais atbildēja. — Un tātad nolēma, saki, uz laiku aizbraukt, mani pagaidīt, bet pa ceļam viņu nožmiedza? Lieliski, neko teikt.

Viņš paskatījās pulkstenī.

—    Nu un kur tad tas bezsmadzeņu lamzaks Leontijs vazājas? Cik ilgi vēl vajadzēs viņu gaidīt? — Vecā balsī ieskanējās aizkaitinājums, un Nikolajs nodomāja, ka tas ir labs iesākums.

—   Piebrauc, Pāvel Sergejevič. — Istabā ienāca Stepans.

—   Tikai laužu gan viņiem tā pavairāk. Veselās trijās mašīnās atbraukuši.

—     Vai viņš galīgi nojūdzies?! — Vecais pielēca no krēsla. — Visu savu varzu nolēmis šurp atvilkt?! Pie tam vēl, skaties, visi ar strokiem būs apkārušies! Ne velna viņiem te nav ko darīt! Kostik, pasaki tam tukšpaurim lai ņem sev līdzi vienu cilvēku, un viss! Šitie, — Vecais pamāja uz Lončika un Nikolaja pusi, — ir divi, tad lai arī tie butu divi. Bet, ja nepatīk, lai vācas no šejienes, bez viņa visu izlemšu.

Kaulgrauzis un Stepans izgāja no istabas. Vecais krekstēdams iedzēra malku no tasītes, pēc tam jau mierīgāk teica:

—   Bet jūs sēdieties, saruna mums būs gara.

Pēc minūtēm piecpadsmit atskanēja pa kāpnēm kāpjošu cilvēku troksnis. Kāds skali nolamājās, Kaulgrauzis acīmredzot centās vest viņu pie prāta. Vispirms istabā ienāca Stepans, tad vēl divi Vecā puiši, pēc tam Kaulgrauzis — ar neko labu nevēstošu smīniņu sejā, un tikai pēc tam durvīs parādījās Leontijs miesassarga pavadībā. Pēc viņa sejas izteiksmes Nikolajs momentāni saprata, kurš tikko kā bija lamājies uz kāpnēm. Leontijs tūlīt pat apstiprināja viņa pieņēmumu, skali, pašpārliecināti un ātri ierunādamies:

—  Tu nu gan, Vecais, kaut kā sūdīgi esi pasācis viesus sagaidīt. Maniem vīriem, ko, b…, ap tavu vasarnīcu tagad rotaļās jāiet? -

Vecais atbildēja rimtā balsī, bet pēc viņa atbildes istabā iestājās nāves klusums. Viņš teica:

—  Aizveries, kucēn! — Un, ieturējis pauzi, piebilda: — Es esmu savās mājās, un, kā teikšu, tā arī būs. Bet, ja tev, smurguli, pret to ir kaut kas iebilstams, tad vācies no šejienes, bez tevis viss tiks pateikts un izdarīts.

Leontijs dažas sekundes sabozies pastāvēja, pēc tam ar asu kustību atbīdīja no galda krēslu un apsēdās, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa sejas izteiksmē skaidri bija lasāms: "Visas šis razborkas man ir dziļi pie pakaļas, bet gan jau pacietīšu, kaut velns jūs visus būtu parāvis."

—   Nu, tā ir labāk, — jau maigākā toni teica Vecais. — Tu taču zini, es jūs visus, puikas, mīlu un augstu vērtēju. Tikai smadzeņu gan jums ir tā pamazāk, es ari puišiem tikko par to teicu. Iedomājies, sagājuši ragos, nolamājuši cits citu, kaut vai purnu izdauzījuši vai kādu tur kazino izdemolējuši, taču vai tad tā dēl vienam otru jābeidz nost? Vai tas nav par traku?

—  Par ko tu tagad runā? — noburkškēja Leontijs, aizdomīgi skatīdamies uz Lončiku un Nikolaju.

—   Par to pašu, mans mīļais. Nevajadzēja uz Aliku šaut. Tas nav labi.

—  Tu ko, vectēv, driģenes esi saēdies? — Leontijs pagrozīja pirkstu pie deniņiem. — Nožmiedza to maitu, esmu dzirdējis, tikai mani šeit iekšā nepin.

—   Bet tu puišus paklausies. — Vecais ar tievo pirkstu norādīja uz Ļončiku un Nikolaju. Leontijs klausījās viņus ar nicinošu sejas izteiksmi, it kā viņam zem deguna uz sudraba paplātes būtu pabāzta sprāgusi žurka. Kad Ļončiks beidza savu stāstu, Leontijs piecēlās no krēsla visā savā divmetrīgajā augumā, nospļāvās uz grīdas un nicīgi paziņoja:

—  Tas, ka šie kretīni tev pūš pīlītes, ir saprotams. Bet, kāpēc gan tu viņus klausies, to es saprast nespēju. Ja mani ir pasaukuši šurp, lai visu priekšā nosmērētu ar šitiem sūdiem, tad es braucu projām.

—   Nekur tu nebrauksi! — Vecais atcirta. — Kamēr mēs par visu netiksim skaidrībā, tu nekur neaiziesi. Aliks nebija nekāds šestjorka, ka vinu varētu novākt un aizmirst. Es viņu gadus piecpadsmit pazinu, un man ir interesanti, kurš mauka viņu nožmiedza.

—   Ne ar ko nevaru palīdzēt, — indīgi piezīmēja Leontijs.

—   Tas ir, tu atsakies, saki, ka tas nav tavs darbs? — Vecais precizēja.

—   Nav mans.

—   Tad no kura gan Aliks ņēma kājas pār pleciem kā velns no krusta? No kura viņš baidījās? Mūsu pilsēta nemaz nav tik liela, visi bandu vadoņi uz pirkstiem saskaitāmi. Tā ka baidīties viņš varēja tikai no tevis. Visi zina, ka jūs ar viņu lecāties.

Leontijs sapringa, nobālēja, sažņaudza dūres.

—   Pareizi, Vecais, tu visu esi izlēmis. Cik viņi tev samaksāja par šitādu spriedumu?

Vecais pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem.

—   Maksāsi man tu. Tāpēc ka es esmu nolēmis: ne velna tev nevajadzēja viņu nogalināt, bet, ja reiz izdarīji to, ko izdarīji, — samaksāsi šiem puišiem desmit stabus. Viss, kā dēl jūs tur ar Aliku — Dievs, mielo viņa dvēseli! — strīdējāties, paliks Ajikam, aizvāc savus uzpirksteņu spēlmaņus vai ko tur vēl… Nu un man par to, ka es ar tevi satikos, pacietu, ka tu mani gāni manā mājā un atkrēpojies uz grīdas, vēl pieci stabi no tevis.

Leontijs atvēra muti un it kā zaudēja runas spējas.

—  Tu taču… Tev nepietiek ar to, ka visu priekšā esi samaisījis mani ar sūdiem, tu vēl no manis prasi naudu?! —

Leontijs ar kāju aizspēra krēslu un devās pie Vecā. Viņš paspēja izdarīt tikai vienu soli, un tad viss norisinājās tādā ātrumā, ka Nikolajs tikko spēja aptvert, kas tad īsti ir noticis.

Bet notika, lūk, kas: kad Leontijs devās pie Vecā, viņam ceļā nostājās viens no puišiem. Tajā brīdī ar Leontiju atgadījās viņam tipisks gadījums — kā teica Lončiks, viņam galvā sakāpa mīzali, viņš aizmirsa, ka visapkārt ir apbruņoti cilvēki, bet viņš nav apbruņots, ka viņa priekšā sēž autoritāte, vienu vārdu sakot, ar briesmīgu boksera sitienu viņš iegāza puisim pa žokli, un tas aizlidoja malā. Tajā pašā brīdī Kaulgrauzis kā zibens metās uz priekšu un uzlēca Leontijam mugurā. Leontija miesassargs izrādījās vēl lielāks idiots nekā viņa saimnieks — viņš izvilka no piedurknes stiletu un mēģināja to iedurt Kaulgrauzim mugurā.

Šāviens istabā atskanēja kā sprādziens. Stepans nospieda revolvera gaili vēlreiz, un miesassargs, it kā būtu salauzta mehāniskā rotaļlieta, saliecies sabruka uz grīdas, izšļakstīdams ap sevi tumšu šķidrumu. Izdzirdējis šāviena troksni, Leontijs tūlīt pat pārstāja pretoties, kaut gan jāteic, ka īpaši lielas izvēles viņam nebija — Kaulgrauzis lidojumā iesita viņam ar celi pa mugurkaulu, nogāza uz galda ar seju uz leju, ar kreiso roku sažņaudza rīkli, bet ar labo, izbāzis to starp Leontija kājām, saspieda sēkliniekus tā, ka tas iegaudojās no sāpēm un pēc džudistu paraduma sāka sist ar plaukstu galdu.

Stepans nesteidzīgi piegāja pie viņiem un, katram gadījumam pielicis pie Leontija pakauša pistoli, nogaidoši paraudzījās uz Veco. Tas, skatīdamies uz Leontiju, satriekti pašūpoja galvu.

—   Es domāju, ka tu esi vienkārši muļķis, bet ar tevi ir vēl ļaunāk.

Leontijs, neveikli pagriezis seju pret Veco, juzdams pie galvas pielikto auksto metālu, nogārdza:

—  Viss, viss, puiši, viss… Es negribēju neko tādu, viss… Pēc Vecā zīmes viņu atlaida. Viņš piecēlās, muļķīgi

vicinādams rokas kā vējdzirnavas, izpluinīts un pazemots. Ieraudzījis sava miesassarga līķi un stiletu tam līdzās, Leontijs galīgi sašļuka.

—    Kāda velna pēc vinš… Vecais, tu nepadomā neko tādu… Jauns puisis. — Leontijs pamāja ar galvu līķa virzienā. — Acīmredzot gribēja manā priekšā izlēkt, parādīt sevi…

—   Parādīja arī. — Kaulgrauzis paspēra ķermeni ar kāju.

—   Un tu arī sevi parādīji.

—   Viss, Leontij, saruna ir izbeigta! — Vecais asi teica.

—    Es redzu, ka neesmu par tevi kļūdījies. Pie tā, ko es jau teicu, vēl desmit stabi man par šito grautiņu. Vajag arī iedomāties — manā mājā… — Viņš pašūpoja galvu.

Leontijs mēģināja iebilst kādu vārdu:

—   Bet es taču neesmu aizticis Aļiku…

—  Viss, viss, pasakas varēsi stāstīt citā vietā. Lai prokurors tev tic. — Kaulgrauzis bez ceremonijām izgrūda Leontiju pa durvīm.

Līķi aiznesa, peļķi uzmazgāja. Vecais stāvēja pie loga, skatīdamies, kā līķi ieliek Leontija volvo bagāžniekā. Nikolajs ieklepojās, un Vecais pagriezās.

—   Ā, tu vēl esi šeit? Nu ko, esi apmierināts?

—   Paldies, Pāvel Sergejevič, jūs visu izdarījāt pēc taisnības.

Pieņemiet šo dāvanu. — Nikolajs pasniedza vecajam nelielu kārbiņu. Tas ieinteresējās:

—   Nu, nu, paskatīsimies… — Kārbiņā atradās masīvs gredzens ar safīru. Vecais pasmaidīja, izstiepa roku ar gredzenu pret logu, noķēra gaismas staru uz akmens šķautnes.

—    Labs gan, labs… Zināt, ar ko večuku iepriecināt, paldies.

Lončiks atvēra diplomātu, izvilka lielu kartona kārbu un nolika uz galda.

—  Pāvel Sergejevič, franču konjaks, firmas, dāvanu komplekts.

—   Maniem puišiem šitā manta jau nu dikti patīk. — Vecais atmeta ar roku. — Bet es tomēr vairāk lietoju šito. — Viņš norādīja uz balto tasīti. — Čefīrs. Nektārs. Zonā tikai ar to glābos visu mūžu.

Šļūkādams ar kājām, viņš piegāja pie Nikolaja un Ļončika, paspieda viņiem roku ar savu izkaltušo un pārsteidzoši stipro delnu.

—   Laimīgi, puiši! Vairāk domājiet, mazāk strebiet karstu — un viss būs labi.

Pakavējies ar skatienu pie Nikolaja, viņš uzsita viņam uz pleca.

—   Paldies par akmentiņu, Kola. Tu esi labs puisis, es tevi atcerēšos.

Nikolajs apmierināts pamanīja, ka šo frāzi dzirdēja it kā ne no kurienes parādījies Kaulgrauzis.

6

Kad iezvanījās telefons, Mihaličs, svētlaimīgi izgāzies uz dīvāna, video skatījās "Sarkanās kurpītes dienasgrāmatas". Kaislības uz ekrāna bija nokaitētas līdz pēdējai pakāpei, un atrauties no filmas viņam negribējās, kaut arī Mihaličs to skatījās jau trešo reizi. Pārvarēdams slinkumu un savu veciško (un tāpēc smieklīgo) mīlestību uz erotiku, viņš pa gaiteni devās pie telefona un pacēla klausuli

—     Halo.

—     Te runā kāds pazina, ar kuru jūs tikko kā sadarbojāties. Es esmu loti apmierināts ar to, ko jūs izdarījāt, un man ir vēl viens tāds pats piedāvājums. Uzņemsieties?

—     Tas atkarīgs no tā, kādi ir konkrētie apstākli. Bez tam jūs taču pārliecinājāties, ka tādu darbu es… un mani ļaudis varam paveikt ātri un labi, tad lūk: es gribētu palielināt likmi. — Mihaličs uzreiz bija pazinis iepriekšējās reizes klienta zemo, pārliecināto balsi. Gaidīšana attaisnojās, un Alīnai, šķiet, bija paredzams jauns darbs.

Klients noklepojās klausulē un piezīmēja:

—    Šo noteikumu es varu pieņemt, bet saprāta robežās. Darbs būs grūtāks nekā iepriekšējā reizē. Nāksies satikties un pārrunāt Visu sīkumos. Es nodošu jums šādus tādus papīrus.

—     Labi, satiksimies rīt trijos tajā pašā vietā.

Mihaličs nobrīnījās, bet neizrādīja to. Pagājušajā reizē

viņu kontakts bija aprobežojies ar sekundes ilgu saskriešanos universālveikala tirdzniecības zāles centrā vislielākā laužu pieplūduma laikā. Pa šo brīdi Mihaliča rokās bija pārceļojusi aploksne ar upura, laika un citu noteikumu aprakstu. Turpat atradās arī avanss — desmit tūkstoši dolāru. Klients — visdrīzāk, vienkārši vina šesljorka — tūlīt pat pēc tam iejuka veikala drūzmā. Mihaličs tikai ievēroja melnā ģērbtu gara auguma vīrieti. Tagad klients gribēja tikties personiski. Nu ko, tā nav problēma, tomēr Mihaličs nolēma uz randiņu paķert līdzi brauninu. Kas pats piesargājas, to arī Dievs sargā.

Klients nolika klausuli, bet Mihaličs atvēra piezīmju grāmatiņu un ar zīmuli ierakstīja: "20. decembris, pulksten 15, K 23, universālveikals." Sirds dzijumos viņš saprata visu šādu šifru idiotismu — K 23 nozīmēja divdesmit trešo klientu, kas bija griezies pie Mihaliča vina starpnieka karjeras laikā. Un, patiesību sakot, pierakstīt jau arī nebija nekādas vajadzības, Mihaličam vēl bija saglabājusies operatīvā darbiniel<a trenētā atmiņa — jebkurus datus un ciparus viņš atcerējās no pirmās reizes.

Savā pirmajā dzīvē — bet tagad viņš pret tiem gadiem attiecās tieši tā — Mihaličs nodrošināja Valsts Drošību. Viņam tas tīri labi padevās, tomēr, kad kādā siltā septembra rītā nodaļas priekšnieks izsauca viņu pie sevis un piedāvāja steidzīgi pāriet pensionāru kategorijā, Mihaličs nebija pārsteigts. Televizors priekšnieka kabinetā bija ieslēgts, rādīja, kā ceļamkrāns, pūla sajūsmas saucienu pavadīts, stīvēja nost no postamenta Dzeržinska pieminekli. Fēlikss karājās gaisā, bet priekšnieks klusā balsī argumentēja savu priekšlikumu:

— Ja tagad pats neaiziesi, pēc mēneša aizslaucīs jaunā slota, pie tam vēl ar negodu. Pats redzi, kas notiek. Sāksies tīrīšanas, tas ir kā bankā, pats arī diez vai noturēšos. Bet tev dienesta lapa ir tāda, ka šajos laikos ari pie tiesas var aizvilkt.

Mihaličs piekrita. Sākumā pensijā bija labi. Viņš brauca ciemos pie meitas, noņēmās ar mazbērniem. Televizoru principa pēc neskatījās — pārāk daudz visādu neliešu tur rādīja: niezēja dūres, un paātrinājās pulss. Mihaličs uzskatīja, ka vienalga drīz vien tic nolāpītie demokrāti, visādi tur burbulisi, cits ar citu saies matos. Viņš nolēma vienkārši nogaidīt.

Kad deviņdesmit otrajā gadā Jaungada dāvanas vietā cenas pa vienu nakti pieauga trīskārtīgi un Mihaličs, pirmā janvāra rītā pa svaigi uzsnigušo, neskarto sniegu aizbridis uz veikalu, par deviņiem rubļiem nopirka paciņu tējas, kura vēl vakar maksāja trīnīti, kļuva jau nedaudz skumjāk. Paziņas no komitejas ieteica visus bankas ietaupījumus pārvērst dolāros, bet Mihaličs atteicās. Pirmkārt, tā bija nelikumīga valūtas operācija, otrkārt, viņš saglabāja pārliecību, ka pēc tādiem pigoriem valdiba kritīs. Pats par sevi saprotams, tautas sašutuma viļņa aizslaucīta. Tikai ar šo te sašutumu kaut kas nogāja greizi: tas it kā arī bija, bet valdība tomēr nekrita. Tieši otrādi, Gaidara vaigi kļuva arvien sārtāki — vai-varbūt Mihaliča televizoram bija sabojājies krāsu regulētājs?

Nauda, kas agrāk nekad viņam nebija bijusi īpaša problēma, negaidīti pārvērtās par galveno rūpi. Viņš nebija pieradis taupīt, pastāvīgi piesvieda kādu simtu vai divus meitai, plus vēl mašīna, dzīvoklis, retāk — sievietes. Tā vai citādi, bet tajā pašā gadā uz vasaras pusi viņš jau sāka domai par sava žiguļa pārdošanu. Tieši tajā brīdi piezvanīja Smirnovs.

Izdzirdot klausulē vina pašapmierināto basu, Mihaliču pārņēma nepatika kā parasti, kontaktējoties ar Smirnovu: kā tas tā varēja gadīties, ka visu mūžu Smirnovs, viņa vienaudzis un kursabiedrs, apsteidza Mihaliču pa visiem punktiem — gan ņemot vērā karjeru komitejā, gan ģimenes dzīvi, gan veiksmi vispār. Lūk, arī tagad Mihaličam bija sajūta, it kā caur telefona kabeļu kilometriem viņš būtu ieraudzījis šo vīpsnājošo, tuklo seju.

—   Rakov, ko tu pašlaik dari? — Smirnovs painteresējās.

—   Grāmatiņas lasu, — noburkšķēja Mihaličs. — Ko tu tā pēkšņi par manām darīšanām esi ieinteresējies?

—   Es dzirdēju, ka tu mašīnu pārdodot…

—   Gribi pirkt?

—   Nē taču, kāda velna pēc man vajadzīgs tavs vecais grausts! Gribu tev skanošo piesviest.

—  Vai tikai cirvja kātam nav lapas saplaukušas, — Mihaličs ironiski piezīmēja, — ja jau tu esi sācis svaidīties ar naudu.

—    Nu, tas nav vienkārši tā. Ir darbiņš. Ja izdarīsi — labi samaksās.

—   Kas par darbu? — Mihaličs saausījās.

—   Nu taču ne jau pa telefonu!

—   Kas tad tevi, muļķi, tagad noklausīsies! Tu taču neesi akadēmiķis Saharovs.

—    Maz kas var gadīties… Vispār darbs ir mūsu abu vecajā specialitātē, privātajiem pasūtītājiem, kuriem ir "zaļie". Uzņemsies?

Tu ko, detektīvu aģentūru esi atvēris?

—   Taču, ka ne …

Tas nozīmē, ka tu ar visu to nodarbojies nelikumīgi?

—   Rakov, tu esi gluži kā bērns! Vai arī tu jau esi iekritis vecuma marasmā?! Es taču tev saku — vecajā specialitātē. Kas gan kaut ko tādu man oficiāli atļaus? Es jau pāris menešu ar to nodarbojos un tā nekas. Naudas man neirti kst.

Mihaličs iedomājās, kā piecdesmit sešus gadus vecais un deviņdesmit kilogramus smagais Smirnovs izseko kaut kādu "sarkano žaketi" vai arī veic iebiedēšanas akciju, un viņam kļuva jautri.

—   Klausies, Smirnov, vai tu pa šiem diviem mēnešiem vēl neko neesi izgāzis? Ar tādu pēcpusi kā tev?

Smirnovs apvainojās. *

—   Tu nu gan esi maita pēc visa tā! Es taču gribēju, kā labāk, palīdzēt tev, bet tu, &…, saproties… Mana pēcpuse viņam nav iepatikusies! — Smirnovs nometa klausuli.

Mihaličs iedomājās sapūtušos VDK eksmajoru un iesmējās. Tomēr drīz vien viņam joki vairs nebija prātā. Smirnovs atkal bija zirgā, bet Mihaličs jutās kā Dzeržinskis, kuram no kāju apakšas ir izsists ierastais balsts un kurš šūpojas gaisā. Perspektīvas nebija nekādas, bija laiks apsegties ar līķautu un lēnītiņām rāpot uz kapsētu.

Kādu nedēju pēc šīs sarunas Mihaličs pārdzīvoja visdziļāko depresiju un pat mēģināja sākt dzert, bet par pensiju, kā izrādījās, nekāds lielais plosts nesanāk. Sestdienas rītā viņam piezvanīja kaut kāds svešinieks.

—   Rakovs Aleksejs Mihailovičs?

Pieņemsim. Kas tur runā?

—   Man jūsu koordinātas iedeva Sergejs Pavlovičs Smirnovs.

"Tie paši vēži, tikai citā kulītē," pie sevis nopūtās Mihaličs un painteresējās:

—   Nu un ko jums vajag?

—   Man ir vajadzīgs tāds speciālists kā jūs, lai nodarītu kādu darbu. Es labi samaksāšu.

—   Kādu darbu? Jūs kaut ko jaucat, es esmu pensionārs, ne ar kādu darbu es nenodarbojos.

—   Bet Sergejs Pavlovičs man jūs ieteica…

—   Tad pie viņa arī griezieties. Uz redzēšanos.

Pabeidzis sarunu, Mihaličs uz tapetēm pierakstīja zvanītāja numuru, kas bija nolasāms uz ekrāniņa telefonā — dārgā elektroniskā rotaļlietā ar numuru noteicēju, dienesta biedru dāvana sakarā ar aiziešanu pensijā. Vispirms viņš piezvanīja uz ATS un caur veciem paziņām noskaidroja numura īpašnieku — to uzzinājis, viņš iesvilpās no pārsteiguma. Pēc tam uzgrieza Smirnova telefona numuru un iedzēla:

—    Vai tad tava pēcpuse no slinkuma pavisam atņēmusies? Kāda velna pēc tu sūti pie manis cilvēkus, ja es tev skaidrā krievu valodā pateicu, ka ar to nenodarbošos?

—   Paklausies, nestreb karstu! — Smirnovs klausulē čukstus mēģināja viņu pierunāt. — Vai tu vismaz zini, kas viņš ir?

—   Zinu.

—   Nu tad kāpēc izliecies par muļķi? Tādiem cilvēkiem neatsaka! Mans Dievs, un cik tad tur tā darba! Pāris dienu

pabraukāties pa pilsētu vienam vīrišķim astē, sagaidīt, kamēr viņš satiekas ar savu mīļāko, un nofotografēt viņus. tik vien tā darba! Tu taču mašīnu vēl neesi pārdevis?

—   Nē.

—   Tad viss kārtībā. Piekriti! Zini, cik viņš maksā?

—   Cik?

—   Četrus stabus.

—   Tik vien? Un es domāju, ka tu miljonus grāb.

—   Taču jau četrus stabus "zaļos", kretīn! "Zaļos"!

Mihaliča seja izstiepās. Viņam pat nebija ienācis prātā,

ka jaunajiem dzīves saimniekiem ir tik daudz naudas un ka viņi var uzsaukt divus miljonus par divu dienu darbu un tas viņiem kā pīlei ūdens. Kaut gan šis pasūtītājs nebija īpaši jauns, viņš arī agrāk bija virsotnē, *pēc tam paspēja laikus pārmesties pie uzvarētājiem un tagad partijas pilsētas komitejas sekretāra vietā tika dēvēts par mēru.

—   Bet ko tad tu pats, Palič, neķeries pie šīs lietas?

—         Man taču piezīmju grāmatiņa jau veselu mēnesi uz priekšu ir pierakstīta pilna! Pie manis klienti nāk vienā laidā! Bet viņam to vajag ātri nodarīt. Nu, Mihalič, nepievil.

—   Labi.

Vakarā Mihaličs piezvanīja mēram uz mājām. Tas bija pārsteigts:

—   Bet jūs taču atteicāties?

—         Bet jums vēl labāk vajadzētu griezties pie manis pa televizoru! Zvana, saproties, no darba kabineta, piedāvā veikt nelikumīgas darbības un 1 , lai es piekristu.

— Labi, labi. Ko jus ierosin

— Atstājiet Galvenaja pasta aploksni uz maiļa varda.

Un tur ir jābūt visai informācijai: kas, kad, ko. Skaidrs? Un, jo mazāk cilvēku par to zinās, jo labāk.

Pēc divām dienām Mihaličs pastā savāca aploksni: tajā atradās četrdesmitgadīga vīrieša fotogrāfija, kurš bija apskāvis savu sievu. Mihaličam piedāvāja pasekot vīrietim brīvdienās un pieķert viņu ar mīļāko, bet pēc tam iemūžināt šo faktu uz fotofilmas. Vīrieša seja Mihaličam nebija pazīstama, bet, spriežot pēc adreses, dzīvoja viņš elitārā mājā, ģērbās labi. "Mēra onkulis ir nolēmis tevi, puisīt, nolikt pa sitienam," nodomāja Mihaličs. "Un es viņam palīdzēšu." Aizņēmies no Smirnova pāris "stabu", Mihaličs saveda kārtībā mašīnu, ielika bagāžniekā trīs kannas ar benzīnu un devās veikt uzdevumu, paķerdams līdzi — nekā labāka viņam nebija — "Zenītu" ar trim filmām.

Izbraucot no pagalma, viņš negaidīti sajuta, kā uzlabojas garastāvoklis. Mihaličs pārstāja pievērst uzmanību pastāvīgajām sāpēm jostasvietā un galvassāpēm, kas viņu parasti mocīja no rītiem. Viņš atkal bija darbībā.

Pirmā diena izrādījās neauglīga. Objekts braukāja pa pilsētu — vispirms uz mēbeļu namu, pēc tam uz banku, tad uz baseinu, pēc tam atkal uz mājām, bet vakarā uz restorānu, taču ar sievu.

Nakti Rakovs pavadīja, sēžot savā žigulītī blakus objekta mājai. Kā izrādījās, ne velti — sešos no rīta tas parādījās ar somu, no kuras spraucās ārā makšķeres. "Izrādās, ka tu pie visa vēl esi arī makšķernieks?!" naidīgi nosprieda Mihaličs, iedomādamies stundām ilgo sēdēšanu krūmos pie upes, no kuras droši vien vēl arī pūš. Bet objekts nebrauca makšķerēt. Izbraucis cauri visai pilsētai, viņš apstājās pie

jaunas paneļu mājas. Pēc divdesmit minūtēm pie viņa mašīnā iekāpa gadus divdesmit divus veca blondīne. Objekts devās ārpus pilsētas, uz mežu, tur apturēja mašīnu un sāka nopietni nodarboties ar blondīni — viņas kājas bez kurpēm bija izbāztas pa "devītnieka" logu un vairākas minūtes ritmiski šūpojās. Pēc tam viņi abi divi izspūruši un apmierināti izlīda no mašīnas svaigā gaisā un sarīkoja pikniku uz objekta gādīgi izklātā pārvalka — zeme septembri jau bija vēsa. Pikniks beidzās banāli — objekts nogāza pilnā balsi smejošo blondīni uz pārvalka un sāka skaļi elsot, cilājot uz augšu un leju savu spalvaino pēcpusi starp kunkstošās sievietes atplestajām kājām. Tieši šī te pēcpuse uz fotogrāfijām sanāca īpaši labi — Mihaličs fotografēja no mazāk nekā piecu metru attāluma, stāvēdams aiz krūmiem. Viņš droši vien varētu pielavīties arī vēl tuvāk — pārītis bija aizrāvies tikai viens ar otru, un magnetofons auroja tā, ka garām varētu pabraukt tanku kolonna, bet objekts turpinātu rēkt un raustīties.

Pirmdien Mihaličs sazvanījās ar pasūtītāju un norunāja tikšanos. Mērs atnāca pats — acīmredzot par visu šo ope* rāciju neviens vai arī gandrīz neviens, izņemot viņu pašu, nezināja. Mērs aplūkoja uzņēmumus ar acīm redzamu labpatiku, pasmīnēja un izvilka no kabatas aploksni.

—   Precīzi nostrādājāt, ņemiet, kā sarunājām.

—   Ar to var nepietikt.

—   Ko? — Mērs sadrūma.

—   Šito bildīšu dēl sieva viņam pieprasīs šķiršanos. Bet ne jau to jūs gribat, jūs gribat, lai viņu noņemtu no ieņemamā amata.

Pieņemsim…

—   Tad, lūk, ar to nepietiek. Šajā gadījumā taču ir vajadzīga Maskavas piekrišana, bet tur šitādu sīkumu dēl neviens viņu neatcels.

—   Un ko jūs piedāvājat?

—   Vēl pāris uzņēmumu, kuri pilnīgi droši viņu iznīcinās. Es tos uztaisīšu divu trīs dienu laikā. Par papildsamaksu.

—   Cik?

—   Vēl vienu tūkstoti. Tas taču nav daudz! Jūs galarezultātā iegūsiet daudz vairāk.

—   Labi. Ja nu par kaut ko es jūs, komitejas darbiniekus, nekad neesmu varējis ciest, tad par to, ka visur bāžat savu degunu, visu ko jums vajag zināt. Dabūsi savu stabu.

Mihaličs pasmīnēja. Pieņēmumi bija apstiprinājušies, bet mēru tagad gaidīja neliels pārsteigums.

Nākamajā dienā Mihaličs kādā no restorāniem sameklēja Zivi, afēristu un valūtas spekulantu. Zivs vīpsnādams uzklausīja viņu, pieņēma simts dolāru naudaszīmi un piekrita palīdzēt.

Tajā pašā vakarā objekts aizveda sievu uz restorānu. Zivs jau sēdēja pie galdiņa, gaidīdams savu iznācienu. Mihaličs ar rokas mājienu padeva zīmi. Zivs piecēlās no savas vietas un devās pretim objektam. Nonācis līdz viņam, viņš savā sejā attēloja neiedomājamu prieku, apskāva objektu ap pleciem, paspieda viņam roku un nobučoja uz vaiga sievu. Visu šo laiku — trīs vai četras sekundes — fotoaparāts strādāja bez pārtraukuma. Pēc tam Zivs samulsa, nomurmināja: "Atvainojiet, pārskatījos," — un aizgāja, atstādams laulāto pāri pilnīgā neizpratnē.

Pēc trim dienām pilsētas avīzes pirmajā lappusē parādījās apjomīgs raksts, kas apvainoja Centrālas bankas reģionālās nodaļas priekšsēdētāju korupcijā. Kā apstiprinājums teiktajam bija redzama objekta fotogrāfija, kurā tas sasveicinoties spiež roku smaidošajam Zivij, kuru avīze nodēvēja par "vienu no vietējās mafijas krusttēviem" un caur kuru, pēc raksta autoru apgalvojuma, objekts kredītu veidā ir nodevis organizētās noziedzības grupējumam summas daudzu miljonu vērtībā, kuras tā arī nekad nav dabūtas atpakaļ. Zivij loti iepatikās viņa jaunais tituls, viņš pat tikās ar presi un patiesi izbrīnījās, kāpēc "viņa vecais draugs un darījumu partneris Vladimirs Borisovičs" no viņa tagad norobežojas un apgalvo, ka nekad mūžā nav pazinis nekādu Zivi. Tās pašas trīs sekunžu ilgās tikšanās restorānā beigās objekta sejā patiešām parādījās pārsteigums, bet sākumā viņa sejas izteiksme bija neitrāla, kamēr Zivs tai laikā smaidīja līdz ausīm. Tieši tādas fotogrāfijas tagad arī tiek publicētas visās avīzēs, un nebija nekāds brīnums, ka tām noticēja. Milicija apstiprināja Zivs kriminālo pagātni, noklusējot, ka Zivs varētu tikai sapņot par "krusttēva" statusu.

Maskava gaidīja no sava ielikteņa attaisnojumus, bet tas bija pilnīgi sagrauts — dienu iepriekš viņa sieva pa pastu bija saņēmusi fotogrāfijas, kas rādīja viņas vīru pie dabas krūts izklaidējamies ar kaut kādu blondīni. Tagad viņa uz dīvāna raudāja un draudēja padarīt sev galu. Beigu beigās objektu atlaida no darba un nozīmēja komisiju iespējamo korupcijas faktu izmeklēšanai.

Pēc pāris nedēļām Mihaličs televizorā skatījās vietējo ziņu programmu un sižetā par kaut kādu kārtējo prezentāciju ieraudzīja starojošu mēru apkampjamies ar Vietas Izpildītāju Uz Laiku, kas bija nozīmēts objekta vietā. Kā jau Rakovs to bija paredzējis, nauda no bankas patiešām plūdīs, bet ne jau nu Zivs kabatā. Tā ka tie pieci tūkstoši dolāru, ko sev kabatā iebāza Mihaličs un Smirnovs (pēdējais saņēma piecsimt "zaļos" par starpnieka pakalpojumiem), izskatījās pēc nožēlojamām kapeikām. Mihaličs nolēma satikties ar mēru vēlreiz, tagad jau tieši viņa kabinetā.

Mērs nestaroja no laimes, bet arī neparādīja Rakovam durvis. Viņš pieņēma lietišķu izskatu un teica:

—   Es jūs klausos.

—    Aleksandr Petrovič, — Rakovs lūdzoši ierunājās. — Es, lūk, esmu apgabala nozīmes pensionārs, bet sadzī\ ves apstākli man ir tādi… nedaudz saspiesti.

—   Kādā nozīmē?

—   Man ir vienistabas dzīvoklis.

—   Un ko tad jūs gribat?

—   Kaut vai divistabu.

—  Es kaut ko īsti nesaprotu. — Mērs sāka runāt pusčukstus. — Mēs taču ar jums, šķiet, esam norēķinājušies, vai ne tā?

—   Principā jā, bet es, lūk, vēl gribētu palielāku dzīvoklīti, jūs taču to varat?

—   Nē, nevaru. Ko varēju, es jūsu labā jau izdarīju. Vai jūs tagad visu mūžu no manis asinis sūksiet? Nu nē, neies cauri.

—     Aleksandr Petrovič… — Rakovs nesteigdamies iebāza roku žaketes kabatā. — Nē, nē, neuztraucieties, tā nav pistole. Tas ir kaut kas ļaunāks.

Viņš akurāti nolika uz galda divas magnetofona kasetes.

—    Kas tad tas tāds? — pajautāja mērs, nojauzdams ļaunu.

—   Nevarat iedomāties? Manas sarunas ar jums. Sākot ar otro, kad es jums piezvanīju uz mājām. Tur ir viss: jūsu vārds, objekta vārds, uzdevuma raksturs, samaksas summa.

—   Un ko jūs gribat? — Mērs nervozi sāka bungot ar pirkstiem pa milzīgo galdu.

—    Es jau teicu: dzīvokli. Manai, tā teikt, nodarbei ir nepieciešama lielāka dzīvojamā platība. Bet par pensiju es pat vienu kvadrātmetru nenopirkšu, mums taču tagad ir tirgus… Jūs varētu no municipālā fonda…

—    Sapratu, sapratu… Bet šito, — mērs norādīja uz kasetēm, — šito es paturēšu sev.

—   Stop! — Rakovs ar ātru kustību pārtvēra mēra roku. — Paturēsiet, bet pēc tam. Pēc maniem jurģiem.

—   Labi, labi! — Mērs atvilka roku. — Kādu tev, kādā rajonā?

Pēc divām nedējām Rakovs pārcēlās uz jaunu trīsistabu dzīvokli, ko saņēma par velti kā iekšlietu daļas veterāns. Arī veco dzīvokli viņš katram gadījumam paturēja sev — šajos laikos, ņemot vērā Mihaliča pašreizējo profesiju, viss varēja noderēt.

Mērs saņēma savas kasetes, tūlīt pat satina lenti lielā kamolā, saburzīja un izmeta papīrgrozā. Ar smagu skatienu viņš paskatījās uz Mihaliču un nopūtās:

Nu, vai tagad tu esi apmierināts?

—   Pilnībā.

—   Nu tad paliec sveiks.

—    Ja būs vajadzība pēc manis, zvaniet. — Mihaličs pasmaidīja. — Apkalpošu pēc atvieglotā tarifa.

—    Labi, labi, — mērs noburkšķēja, tomēr informāciju paturēja zināšanai. Pēc tam viņš griezās pēc palīdzības vēl, un Mihaličs izpildīja viņa uzdevumus, abas reizes ierakstīdams viņu sarunas diktofonā. Starp citu, ja mērs domāja, ka visi ieraksti attiecībā uz pirmo lietu bija iznīcināti, tad viņš loti rūgti maldījās. Protams, Mihaličs bija atdevis viņam dublikātus. Protams, visas sarunas par dzīvokli mēra kabinetā arī tika ierakstītas magnetofonā. Tagad šī nelielā, bet ārkārtīgi vērtīgā fonotēka stāvēja pie Mihaliča skapī uz atsevišķa plauktiņa un gaidīja savu laiku.

7

Ieraudzījis Kaulgrauzi sava miesassarga bērēs, Leontijs izjuta kaut ko līdzīgu izbīlim. Vispār jau viņš nebaidījās gandrīz ne no kā — runāja, ka prāta trūkuma dēļ, — bet ar Kaulgrauzi viņam bija saistītas ne visai patīkamas atmiņas. Aizvakardienas dzelzs satvēriens, piespiežot ar seju pie galda, bija viņu otrā saķeršanās. Vel agrāk — pirms pāris gadiem — Kaulgrauzis sasita Leontiju lupatu lēveros dzēruma kautiņā, kad Leontijs, vēl nezinādams visas mazā kazaha pozitīvās īpašības, lielījās izsmērēt to pa sienu. Izsmērēja Leontiju pašu, turklāt ta, ka trīs spēcīgi puiši

vilka ārā no kroga savu nesamaņā esošo un pusdzīvo šefu, bet Kaulgrauzis, tikai viegli dabūjis pa kaklu, viņus pavadīja ar nicinošu smaidu.

Tagad Kaulgrauzis stāvēja blakus savam džipam pie kapsētas žoga. Ieraudzījis iznākošo Leontiju, viņš ar pirkstu pasauca to pie sevis.

—   Ko vajag? — drūmi painteresējās Leontijs.

—    Aprakāt pajoliņu? — skali pajautāja Kaulgrauzis, nepavisam nesamulsdams, ka blakus atrodas kāds desmits Leontija puišu, nogalinātā māte un māsa.

—   Zini ko… — uzmanīgi iesāka Leontijs, domās vēlēdamies tūlīt pat uz vietas pats savām rokām nožņaugt nelieti. — Ja tu esi atnācis runāt par lietu — tad runā, ja ne — tad paklusē. Proties kaunu.

—    Man ar tevi ir runāšana. — Kaulgrauzis plati pasmaidīja. — Paiesim malā, parunāsim.

—   Paiesim.

Leontijs lēnām gāja pakal Kaulgrauzim uz autostāvvietu, pūlēdamies saprast. "Nu nesāks taču viņš rīkot razborku tieši šeit, bez tam manējie pataisīs viņu aukstu — beigu beigās viņš taču nav nekāds necaursitamais robots."

—   Pauti nesāp? — negaidīti pajautāja Kaulgrauzis.

Leontijs tik tikko novaldījās, lai neiegāztu pa īsi apcirpto

pakausi.

—   Nē, bet paldies par apvaicāšanos.

—   Ja tu nenāksi pie prāta, tev tie vispār vairs nebūs vajadzīgi.

—   Ko? — Leontijs apstulba no tādas nekaunības.

—    Runas par tevi klīst. — Kaulgrauzis pagriezās pret Leontiju. Viņš skatījās no apakšas uz augšu, mierīgi spēlēdamies ar zobu starpā iespraustu plastmasas zobubakstāmo.

—   Kādas runas?

—   Sliktas. Runā, ka tu neesi apmierināts ar to, kā Vecais jūsu lietu izsprieda.

—   Un tu domā, ka es esmu apmierināts? — Leontijs plati pasmaidīja.

—   Runā, ka tu negribi naudu maksāt un vispār… Negribi klausīt Veco.

—    Nu ne jau nu tā, ka negribu klausīt, bet padomā pats — neaiztiku es to stulbeni, vai mazums, kas vinu varēja novākt…

—    Un vēl runā, ka visa šitā dēl tu gribi Veco pataisīt aukstu un visas lietas pilsētā viens pats sagrābt. Aļika, kas varētu tev traucēt, nav…

Leontijs zaudēja valodu.

—   Nu ko, vai cilvēki patiesību runā?

Piepeši Leontijs sajuta, ka viņam pret vēderu atduras neliels revolveris. Runas dāvanas uzreiz atgriezās pie vina.

—   Jūs tur ko, nojūgušies esat?! Nez kas tad par mani šitādu m…u izplata?!

—   Ko, nepatiesību par tevi stāsta? — Kaulgrauzis precizēja.

—   Zvēru pie sava p…a, ka nepatiesību!

—    Interesanti… — novilka Kaulgrauzis, neatņemdams pistoli no Leontija vēdera. — Tātad kāds grib uzvelt vainu tev. Bet kas?

—   Kā lai es to zinu?!

—     Bet tu uzzini! Un man izstāsti. Ja neuzzināsi, uzskatīsim, ka tas viss ir tavu roku darbs. Un ja ar Veco, nedod Dievs, kaut kas notiks…

Leontijs pārklājās ar aukstiem sviedriem.

—    īsāk sakot, tu saprati. Es tev iesaku steidzīgi sākt lūgt Dievu par Vecā veselību. Un ar naudu, starp citu, nevilcinies. Mēs gaidīsim. — Kaulgrauzis beidzot iebāza revolveri jakas kabatā. — Paliec sveiks, Leontij. Saudzē pautus.

Viņš devās pie sava džipa, iedarbināja motoru un aizbrauca. Leontijs, zobus griezdams, noraudzījās viņam pakaļ, pēc tam niknums izlauzās laukā un viņš ieaurojās, no visa spēka ar kāju iesperdams tuvāk stāvošajai mašīnai:

—    Maukas! Nelieši! Smirdošie āži! Ar mani šitā izrīkoties! Nekad! Nekad! Nositīšu to šķībacaino nelieti!

Saspārdītās mašīnas saimnieks ar sašutuma pilniem kliedzieniem skrēja šurp, lai noskaidrotu attiecības, bet, ieraudzījis naida pārvērsto, gandrīz jau necilvēcisko Leontija seju, pusceļā apstājās un sāka lēnām kāpties atpakaļ. Tomēr bija jau par vēlu. Leontijs bija pamanījis pret viņu vērsto kustību un metās pakaļ nelaimīgajam, vicinādams pa ceļam pacelto caurules gabalu, taču nepanāca viņu un aizlidināja cauruli bēgošā cilvēka virzienā.

Visu ceļu no kapsētas uz mājām viņš truli skatījās sev priekšā un atkārtoja:

—   Kāds grib nolikt mani pa sitienam, kāds grib nolikt mani pa sitienam…

8

Līdz deviņdesmit trešā gada vasarai Mihaličs jau bija pilnā sparā izvērsies savā jaunajā darba laukā. Viņš izpildīja divus līdz trīs pasūtījumus mēnesī: izsekošana, novērošana, kompromitējošu materiālu vākšana, retāk — iebiedēšana. Galvenokārt viņš strādāja viens, reizēm pārī ar Smirnovu, kura darījumu lietas, šķiet, arī veicās samērā labi. Mihaličs iegādājās videokameru, gāzes pistoli un tamlīdzīgas nepieciešamas lietas. Tas viss viņam sagādāja prieku kā bērnam, kas ir saņēmis jaunas, līdz šim neredzētas rotaļlietas. Bija tikai viena nelaime — neviens no klientiem nemaksāja tik augstu likmi kā mērs, kaut gan vidēji Mihaličs katru mēnesi nopelnīja apmēram desmit tūkstošus dolāru.

Meitai viņš teica, ka ir sācis nodarboties ar biznesu, tā nopriecājās un liekus jautājumus neuzdeva. Tagad viņš varēja atļauties mazbērniem dāvināt nevis pa šokolādītei, bet gan pa kompjūterspēlītei. Turklāt vēl jaunais trīsistabu dzīvoklis nepārprotami bija paredzēts mantojumā vienīgajai meitai, bet par bagātības avotiem vienmēr ir labāk nejautāt.

Tas notika novembrī. Piezvanīja Smirnovs, kurš pa šo laiku bija kļuvis par Rakova vistuvāko draugu, un piedāvāja satikties. Pēc stundas Mihaličs ar trolejbusu —.viņš uzskatīja par labāku turpināt taupīgu dzīvesveidu — piebrauca pie kultūras un atpūtas parka, kur uz soliņa viņu jau gaidīja plikādas kažokā ievīstījies Smirnovs.

—   Ir darbs, — viņš paziņoja, sazvērnieciski lūkodamies apkārt. — Piedāvā lielu piķi. Piecdesmit stabus.

—    Kas par darbu?

Smirnovs uzmanīgi paskatījās uz viņu un pavaicāja:

—   Vai tu vēl ne reizi savas šīs… darbības laikā… nevienu ne…?…

Mihaličs nesaprata.

—   Bet vai krieviski saprotami tu nevari paskaidrot?

—   Labi. Vajag novākt vienu tipu. Tas ir — likvidēt, nošaut, noindēt, sabraukt ar mašīnu, nožņaugt…

—   Sapratu, sapratu… — Rakovs no pārsteiguma gandrīz vai metās aizspiest Smirnovam muti. — Viss skaidrs. Nē, pagaidām nav nācies.

—   Tad, lūk, es tev to piedāvāju. Piecdesmit stabi uz diviem par stundas darbu. Nav slikti, ko?

—   Bet vai tu jau to esi darījis?

—  Taču, ka ne. — Smirnovs nopūtās. — Un viens es to nepavilkšu, pārāk smagnējs esmu kļuvis.

—   Saki vienkārši: resns.

—   Kāda tur, pie velna, starpība? Šādā lietā nepieciešamais — izšauj un bēdz. Es tālu neaizbēgšu. Tāpēc jāstrādā pārī: viens šauj, otrs blakus mašīnā gaida. Mašīna ir iedarbināta. Izšāvi — mašīnā, un gāzi grīdā. Tik vien tā darba. Esi ar mieru?

—   Pagaidi,.pagaidi… Vai tev ierocis ir?

—   Ir.

—   Kas tas ir — makarovs ar īpašnieka vārdu? Vai tu no tā grasies šaut?

—    Kas es esmu, kretīns, vai! — Smirnovs saskaitās. — Man ir vēl viens… Izšauju, bet pēc tam — upē. Es taču saprotu, ka no pistoles pēc tam nekavējoties jāatbrīvojas.

—   Tātad tu šausi, bet es sēdēšu mašīnā? — Mihaličs precizēja.

—   Nūja, es taču vienmēr esmu šāvis labāk par tevi, — Smirnovs nekaunīgi paziņoja.

—   Un kāda mašīna?

—   Tavējā.

—   Tas nu neies krastā. Mazums, kas tur var gadīties, var būt, ka nāksies to pamest. Nāksies nozagt kādu svešu.

—   Vēl viena problēma! — Smirnovs pamasēja deniņus. — Vienas vienīgas galvassāpes ar to slepkavību.

—   Bet kas tad jānovāc?

—   Kas tad, kas tad… Kaut kāds biznesmenis.

—   Es tikai vienu nevaru saprast, — Rakovs dziļi ievilka plaušās "L & M" dūmu, — kāda velna pēc visi šie draugi velkas pie mums? Tagad taču ir pilns ar jauniem puišiem, kas izdarīs visu, ko vien vēlies, un arī naudu mazāk paprasīs. Man pie mājas ir krogs, es katru dienu redzu — tādi cietpauri, Palič, tādi purni, kuru katru par velti nošaus, tas viņiem ir sejā rakstīts.

—    Vai mazums, kas viņam tur purnā ir rakstīts? — Paličs šaubījās. — Bet nospiest gaili, uz dzīvu cilvēku izšaut — tā ir pavisam cita lieta. Es, piemēram, zinu, ka varēšu. Gan agrāk varēju, gan tagad varēšu. Bet tie jaunie — ko no viņiem var zināt… Bez tam beigu beigās es saviem klientiem, Mihalič, vienmēr saku — strādās profesionāli, bijušie komitejas darbinieki, tā ka viss būs tīri, nebūs kur piesieties. Kā nekā marka!

—    Nu, ja nu vienīgi… — piekrita Mihaličs, pie sevis nodomādams, ka, ja viņu klienti zinātu, ka "profesionāli" — tie ir divi pirmspensijas vecuma atvaļināti vīri, viens sirgstošs ar reimatismu, otrs ar aizdusu un aptaukošanos, tad viņi krietni vien padomātu, pirms noslēgt kārtējo "kontraktu". No otras puses, visas viņu operācijas līdz šim bijušas veiksmīgas un nebija pievērsušas attiecīgo iestāžu uzmanību. Bet slepkavību viņiem vēl nebija nācies veikt. Tā bija pāriešana jaunā kvalitātē, tā bija IESVĒTĪŠANA. Turpmākajās piecās dienās viņi uz maiņām ar Smirnovu izsekoja nākamo upuri. Izrādījās, ka biznesmenim ir pāris visai iespaidīgu miesassargu, un tas kļuva par galveno problēmu.

—   Viņu es nošaušu bez aizķeršanās, — Smirnovs prātoja. — Bet, lūk, kamēr es skriešu pie mašīnas, viņi mani kā skrejošu mežacūku izcaurumos.

—   Nu un lieliski. — Mihaličs nosmējās. — Toties es nevis divdesmit piecus, bet gan visus piecdesmit stabus nokāsīšu.

—    Pietiks smieties. Labāk izdomā kaut ko nebūt. Ar granātu, vai, viņu…

—   Tu ko, sviestā esi sagājis? Vēl kādus desmit liekus cilvēkus aizsūtīsi pie dieviem!

—   Tu domā? Labi, ko vēl varētu izdarīt?

—   Labāk eš šaušu, — pats sev par pārsteigumu piedāvāja Rakovs. — Bet tu pasēdēsi mašīnā.

—   Nu un kas no tā mainās?

—   Tas, ka es skrienu ātrāk. Varbūt arī aizbēgšu.

—   Nu, nu… Bet vai trāpīsi?

—   Pacentīšos.

—     Labi, pierunāji. — Smirnova sejā bija lasāms vāji slēpts atvieglojums: sēdēt mašīnā, kaut arī zagtā, bija pavisam kaut kas cits nekā skraidīt zem ložu uguns.

Pirmā decembra vakarā viņi gaidīja biznesmeni nelielā šķērsielā blakus kazino. Stundu pirms tam Smirnovs pie daudzdzīvokļu nama bija nozadzis moskviču, kurā viņi tagad arī sēdēja, laiku pa laikam palūkodamies uz kazino durvīm.

—  Turi stroķi, — Smirnovs svarīgi teica un iedeva Mihaličam melnu revolveri.

Tas pagrozīja to rokās un piezīmēja:

—   Līdzīgs gāzes pistolei. Man pašam ir tieši tāda pati.

—    Bet tā jau arī ir gāzes pistole, — Smirnovs mierīgi teica.

Mihaličs izbolīja acis.

—   Tu ko, stulbs esi?!

—   Gāzes, tikai pārtaisīta šaušanai ar kaujas patronām.

—   Un kā, šauj arī?

—   Tūlīt varēsi pārbaudīt, — atbildēja Smirnovs un, pamanījis pārinieka saniknoto skatienu, nomierināja: — Neuztraucies, viss ir kārtība. F,s pats personiski to pārtaisīju.

—   Tas jau ari ir pats briesmīgākais, — drūmi teica Rakovs.

Parasti pusdivpadsmitos vakarā objekts beidza savas izklaides un devās mājās, tāpēc vienpadsmitos Mihaličs, pārmetis krustu, izlīda no moskviča un devās tēlot pa šķērsielu bezrūpīgi klaiņojošu garāmgājēju. Bija jau sācies sals, viss trotuārs bija noklāts ar ledu un sniegu, tāpēc Rakovs speciāli bija uzvilcis kanādiešu zābakus ar rievotām pazolēm, lai skrienot neslīdētu kājas.

Objekts parādījās pēc četrdesmit minūtēm, kad Mihaličs jau bija paspējis pamatīgi nosalt. Biznesmenis nebija viens, viņš vilka zem rokas kaut kādu izkrāsotu meiču kažokā, kas tik tikko apsedza viņas pakaļu. Viņiem pa pēdām iznāca rosīgie miesassargi. Rakovs sataustīja jakas kabatā revolveri, noņēma drošinātāju un devās viņiem pretī. Kompānija sēdās džipā, viens no miesassargiem apsēdās vadītāja vietā, otrs atvēra durvis, lai ielaistu meiču mašīnā. Tajā brīdī pa trotuāru ejošais Rakovs nonāca viņiem līdzās. Viņš jau saprata, ka nolādētā meiča, kas pie mašīnas spaidījās ar objektu, traucē iecerēto plānu. Viņš nevarēja apstāties un gaidīt, kamēr viņa ielīdīs džipā, bet jebkurš šāviens uz biznesmeni varēja novirzīties sānis un izšķaidīt smadzenes šitai izkrāsotajai m… Kaut kas bija jādara, un Rakovs, apstājies blakus pārītim, ierēcās:

—   Ej tu, padauza!

Visi četri tūlīt pat pagriezās pret viņu, turklāt biznesmenis nedaudz atkāpās no savas draudzenes un, vērsdamies pie Rakova, pajautāja:

—   Kaut kādas problē…

Viņš nepabeidza teikumu, tāpēc ka tieši deguna priekšā ieraudzīja revolvera stobru. Rakovs nospieda gaili un pat nesaprata, kas notika ar biznesmeņa seju: tā it kā sašķēlās divās dalās un aizlidoja atpakaļ, kā tumša masa notecēdama pa džipa stiklu. Rakovs tūlīt pat pagrieza revolveri pa labi, grasīdamies ar otru šāvienu novākt miesassargu, bet tajā brīdī krāsotā stulbene ar mežonīgu kliedzienu metās miesassargam ap kaklu, meklēdama glābiņu, taču

rezultātā saņemdama lodi starp lāpstiņām. Pēc tam Mihaličs saprata, ka laiks pazust. Kamēr viens miesassargs rāpās ! laukā no džipa, bet otrs purināja nost no sevis mirstošo sievieti, Mihaličs attīstīja pieklājīgu ātrumu un noskrēja kādu pusceļu līdz moskvičam. Un tad viņš sev aiz muguras izdzirdēja asu plaukšķi, pēc tam vēl vienu. Kaut kas nosvilpa pa labi no galvas, un viņš ar šausmām saprata: svilpj lodes. Viņam vēl nekad nebija nācies skriet apšaudes laikā, bet viņš uzreiz aptvēra, ka šādās situācijās skrien loti ātri. Līdz moskvičam bija palikuši kādi trīsdesmit metri, kad gluži kā murgainā sapnī mašīna izkustējās no vietas, pamezdama Rakovu likteņa varā.

—    Nelietis! — viņš nokliedza pakal Smirnovam. Tas, izliecies pa mašīnas logu, aizžņaugtā balsī iebrēcās: — Ātrāk! Ātrāk!

Vēl viens plaukškis piespieda Rakovu uzstādīt olimpisko rekordu un panākt moskviču, bet ar to arī Mihaliča spēki bija galā. Smirnovs lamādamies ar labo roku atvēra durvis, un Rakovs, smagi elsdams, atkrita sēdeklī.

—   Brauc, — viņš nogārdza.

Smirnovs nospieda gāzi, vienlaikus griezdams stūri pa kreisi un cenzdamies pagriezienā pa trotuāru samazināt likumu. Nākamajā brīdī moskvičs dārdēdams ietriecās krustojumā stāvošā rafiņa sānos.

Kaut kādu sekundi valdīja pilnīgs klusums. Pēc tam Rakovs nočukstēja: "D… esam!" — un ar pēdējiem spēkiem izlēca no mašīnas, sabrukdams sniegā.

Smirnovs niknumā raustīja durvis savā pusē, bet tās bija iestrēgušas. Kamēr Rakovs piecēlās no četrrāpus stāvokļa

un grīļodamies skrēja kaut kur uz priekšu, Smirnovs tusnīdams pārrāpās pāri sēdeklim, pa ceļam paķerdams Mihaliča pamesto revolveri, un izvēlās uz ielas. Pēc sekundes piecēlies un atskatījies viņš kādu desmit metru attālumā ieraudzīja divas tumšas figūras. Spiedzošā balsī lamādamies, Smirnovs pacēla revolveri un nospieda gaili. Klakšķis. Vēlreiz. Šāviena nebija.

Atbildes šāviena uzliesmojums tik tikko neapdedzināja viņam seju, bet lode sašķaidīja atslēgas kaulu. Smirnovs nokrita uz muguras, vēl joprojām žņaugdams rokā nekam nederīgo revolveri. Kad, apgājuši apkārt moskvičam, vajātāji pietuvojās, viņš vēl centās pavērst pret viņiem revolveri, bet divi šāvieni tiešā tēmējumā iznīcināja viņā šo vēlēšanos tāpat kā vēlēšanos vispār dzīvot.

Miesassargi aizskrēja pakal Rakovam, kas, viņiem par laimi, bija labi redzams uz tuksnesīgās ielas. Viņš tik tikko gāja aizelsdamies un balansēdams, lai nenokristu uz apledojušās ietves. Attālums starp vajātājiem un vajāto strauji saruka. Mihaličs drudžaini rakņājās pa kabatām, meklēdams revolveri, bet tā tur nebija. Miesassargi nešāva: viņi saprata, ka šis skrējējs no viņiem neaizbēgs. Rakovs nogriezās sānielā, tikko nenokrizdams pagriezienā, aizvilkās kādus divdesmit metrus, juzdams tikai vienu vēlēšanos — apgulties un nosprāgt. Piepeši mājas visapkārt izbeidzās, Rakovs atradās kaut kādā neapdzīvotā vietā. Nākamajā brīdī viņa kājas aizslīdēja katra uz savu pusi un viņš ar joni nokrita uz ledus, bet pēc tam nez kāpēc arvien pieaugošā ātrumā sāka slīdēt kaut kur lejā. Viņš lidoja slavenajā pilsētas gravā, sauktā par Bedri, kas atradās tieši centrā un bija atdota dārziņiem un privātajai apbūvei. Noripojis gandrīz divsimt metru pa apledojušo nogāzi, Rakovs milzīgā ātrumā ietriecās dārza žogā un zaudēja samaņu.

9

Iestājoties ziemai, Vecais pārstāja izbraukt no vasarnīcas..' Viņš daudz gulēja, skatījās televizoru, retāk — lasīja avīzes j un žurnālus. To sauca par "ziemošanu". Vecajam patika justies ka vecam, skarbam lācim, kas savā krāšņajā midzenī var atļauties baudīt vientulības greznību. Viņš vienalga palika kā saistošais posms starp daudziem cilvēkiem, un šie ļaudis brauca pie viņa jebkuros laika apstākļos, jebkurā gadalaikā.

Ik pa trim dienām neliels furgons izbrauca pa vasarnīcas ' vārtiem un devās uz pilsētu, kur apstājās pie restorāna : "Vecā pils" un tika piepildīts ar ēdienu kārbām un dzē-j rieniem Vecajam un viņa apsardzei. Parasti furgonā brauca divi — vadītājs un sargs. Piebraucot pie restorāna, šoferis garlaikojās kabīnē, bet sargs vadīja iekraušanu. Visa pro; cedūra ilga kādas četrdesmit minūtes.

Tajā dienā viss gāja kā parasti. Ar vienu izņēmumu: kad iekraušana jau bija pusē, pie vadītāja pienāca padzīvojis vīrietis un piedāvāja rezerves da|as furgonam. Viņi kādas desmit minūtes apsprieda cenas un vienojās, ka pēc nedēļas šoferis atvedīs naudu, bet pārdevējs — detaļas. Pats par sevi saprotams, ka pa šo laiku vadītājs neskatījās atpakalskates spogulī, bet pie furgona atvērtajām durvīm neviena nebija.

Tā ka atpakaļceļā mašīna devās ar vienu neieplānotu pasažieri "uz klāja".

10

Rakovs nezināja, cik minūtes vai stundas viņš bija nogulējis sniegā bez samaņas. Atjēdzies viņš izbiedēti sāka vērties uz visām pusēm: apkārt neviena nebija. Valdīja absolūts klusums. Rakovs gulēja uz muguras, plaši izpletis rokas un skatīdamies tumšajās, naksnīgajās debesīs. Viņš baidījās pakustēties, jo varētu atklāties, ka ir salauzti visi kauli. Tomēr bija auksts — laiks rāpties ārā, un viņš pamēģināja piecelties. Tas izrādījās grūts, bet izpildāms uzdevums. Viss ķermenis smeldza, sāpēja kājas un sadauzītais kakls. Lūzumu nebija, viņu bija izglābis pie žoga sanestais sniegs, mīkstinādams triecienu.

Lai izrāptos no gravas un nokļūtu līdz mājām, viņam bija vajadzīgas trīs stundas. Jau sāka aust gaisma. Viņš novilka jaku, neslīdošos kanādiešu zābakus un iekrita gultā, aizmirsis gan par Smirnovu, gan par revolveri, gan par viņa nogalinātajiem cilvēkiem. Pēc sekundes viņš jau gulēja.

Pamodās Rakovs dienas ceturtajā stundā, kājas sāpēja vēl spēcīgāk, galva plīsa vai pušu. Viņš atcerējās vakardienas murgu un klusiņām ievaidējās. Viņš nezināja, kas ir noticis ar Smirnovu, nevarēja atcerēties, kur ir palicis revolveris. Uz mirkli viņu pārņēma bailes, iedomājoties par nozieguma vietā atstāto revolveri ar vina, Rakova, pirkstu nospiedumiem. Pēc tam viņš atcerējās, ka vakar visu va karu nebija novilcis cimdus. Tas viņu nomierināja, bet ne uz ilgu laiku. Rakovs izjuta vēlēšanos piezvanīt Smirnovam, bet piespieda sevi apsēsties pie televizora un līdz vēlai naktij skatīties visas programmas pēc kārtas. "Lai notiek, kas notikdams," pie sevis nolēma Mihaličs.

Nākamajā rītā viņu pamodināja telefona zvans. Viņš pielēca no gultas kā applaucēts un paķēra telefona klausuli. Zvanīja bijušais dienesta biedrs:

—   Sveiks, Aleksej Mihalič.

—   Sveicināti.

—   Vai tu par Smirnovu jau esi dzirdējis?

—   Ko tad?

—   Tātad es tev pirmais paziņošu… Eh, Mihalič, Smirnovu vakar nogalinājuši!

Sirds sāka nenormāli dauzīties. Rakovs atbalstījās pret sienu un kā sāpēs sakoda zobus. Dienesta biedrs uztraucās:

—   Kā tu tur jūties, normāli? Viss ir kārtībā?

—   Normāli… — tik tikko izdvesa Rakovs. — Kā?

Un dienesta biedrs viņam izstāstīja to notikumu versiju,

kas vēlāk kļuva par oficiālo. Izrādās, Smirnovs un nelaiķa biznesmenis nav varējuši sadalīt izkrāsojušos meiču. Rezultātā greizsirdīgais Smirnovs pie kazino uzglūnējis laimīgajam sāncensim un neuzticīgajai iemīļotajai un pēc tam viņus abus nošāvis. Viņš mēģinājis nogalināt arī miesassargus, bet gadījusies kaut kāda kļūme pistolē, tā ka nogalinājuši viņu pašu.

Tika veikta izmeklēšana. Rakovu izsauca uz miliciju un .((pazīšanai parādīja meičas fotouzņēmumus. Pēc zināmas svārstīšanās Mihaličs "atcerējās", ka pirms kāda mēneša ir redzējis viņu un Smirnovu vienā no restorāniem. Par to, ka kopā ar Smirnovu ir bijis vēl kāds, klusēja. Vienam no miesassargiem piesprieda gadu nosacīti par pieļaujamās aizsardzības robežu pārsniegšanu.

Visā tajā bija arī viens labums: kad Rakovs piezvanīja uz konfidenciālo numuru, lai vienotos par Smirnovam paredzētās summas saņemšanu, pasūtītājs izteica gandarījumu par nevilšus sanākušo inscenējumu. Veselu mēnesi pēc tam Rakovs nestrādāja: naudas bija vairāk, nekā vajadzīgs, varētu arī vispār izstāties no šīs spēles. Tomēr kaut kas Rakovam traucēja atgriezties mierīgajā pensionāra dzīvē.

Tā vai citādi, bet pēc četru nedēlu pastiprinātām veselības atjaunošanas procedūrām — ietverot tajās diētisko virtuvi, vieglus vīnus un jauniņas masieres — Mihaličs sāka aizdomāties par nākotni.

No tā šausmīgā decembra vakara mācības viņš izdarīja vienu secinājumu: ir jādara gals šitai veco laužu skraidelēšanai. Laiks pašam sevi paaugstināt amatā. Mihaličam negaidīti ienāca prātā savā vienkāršībā acīm redzama doma: ja nevari skriet pats — atrodi kādu citu, jaunāku. Apmāci viņu — un lai . skraida. Bet pats grāb savus starpnieka procentus, gulēdams uz mūrīša.

Un vēl viena doma: visi šie sīkumi ar izsekošanu un fotografēšanu no krūmiem… Nesolīdi un neizdevīgi. Jānodarbojas ar lielām lietām, tur nelaika Smirnovam bija taisnība.

Drīz vien Mihaličs sāka sašaurināt savu klientu loku.

Vieniem viņš paskaidroja, ka pārtrauc darbību, citiem — ka brauc atpūsties. Palika tikai paši pārbaudītākie, un, lūk, viņiem tad arī Rakovs pēc vairāku dienu ilgas svārstīšanās un šaubām paziņoja, ka turpmāk strādās vairs tikai pie "likvidācijas". Jautājumi neradās. Viņa reputācija kā cilvēkam, kurš spēj ātri un precīzi piemeklēt cilvēkus jebkuras akcijas veikšanai, nebija apšaubāma. Neviens no klientiem pat nenojauta, ka vairumā gadījumu šie "cilvēki" bija pats Rakovs, bet pārējos gadījumos — Rakovs plus Smirnovs.

Pēc kādām trim nedēļām parādījās pasūtījums. Baņķiera slepkavība. Rakovs sāka meklēt kādu jaunu, veiklu un ne visai dumju puisi, kas ir spējīgs nogalināt un neiekrist. Tad arī sākās problēmas: kur tādu atrast? Pirmajam pretimnācējam uz ielas taču nevar pajautāt: vai tu spēsi nošaut cilvēku? Mihaličs skraidīja apkārt pa pilsētu, kamēr viņam prātā ienāca kaut kad sen kinoteātrī redzētā franču filma "Privātdetektīvs", kurā kāds laupītājs līdzīgā situācijā atrada sev pārinieku spēļu automātu zālē. Nodomājis pie sevis, ka Vladimirs Iljičs taču nevarēja būt kļūdījies pilnīgi visā un ka kino varbūt patiešām ir no visām mākslām vissvarīgākā, Rakovs devās uz tuvāko kinoteātri, kas jau sen bija pārtaisīts par spēļu automātu zāli.

Pēc pusotras stundas viņš ievadīja uzmanīgu sarunu ar kādu aptuveni septiņpadsmit gadus vecu puisi, kurš bija nospēlējies līdz pēdējai kapeikai. Tas ik pēc vārda māteniski lamājās, bija nikns, pietiekami sportisks, un viņam vajadzēja naudu. No sākuma viņš noturēja Rakovu par homoseksuālistu un gribēja sadot pa kaklu, bet, saņēmis apgalvojumu, ka viņa pēcpusi pilnīgi nekas neapdraud, nomierinājās un uzklausīja priekšlikumu par "bīstamu, bet labi apmaksātu darbu".

—   Kāds jānovāc, vai? — puisis pajautāja, un Mihaličs saprata, ka nav kļūdījies savā izvēlē. Izteicis pateicību franču kinematogrāfam un V. I. Ļeņinam, Rakovs ņēmās skaidrot Hjam (tā sauca puisi) viņa tiesības un pienākumus. Uzzinājis, ka jānošauj baņķieris, lija bija kā spārnos:

—    Pareizi, tā tikai arī vajag tos, b…, maitas žmiegt! Citādi staigā te, p… tādi, pa krogiem, braukā ar "meršiem", bet tu te drīz sapūsi tajā mēslu bedrē.

Par mēslu bedri lija sauca savu dzīvokli, kurā viņš dzīvoja kopā ar māti un diviem jaunākajiem brāļiem, kvartālu, pilsētu un valsti kā tādu. Labi, pēc viņa domām, bija Amerikā un vēl pie jūras, kur ir silts, visi bagāti un meičas pašas lien drātēties.

Patērējis pāris dienu, lai iemācītu Iļjam šaut ar "TT", Rakovs nozīmētajā dienā iesēdināja puisi savā mašīnā, un viņi sāka sekot baņķierim cieši pa pēdām viņa braucienos pa pilsētu. Piemērots brīdis gadījās uz vakara pusi: objekts brauca garām metro stacijai, piepeši apturēja volvo, izlēca ārā un pieskrēja pie puķu tirgotāju rindas. Rakovs lēnām apstājās blakus viņam — no mašīnas līdz objektam bija kādi seši metriNeizlaizdams baņķieri no acīm, Mihaličs noprasīja:

—   Trāpīsi?

—   Mēģināšu, — lija nervozi atbildēja.

—   Tad uz priekšu.

lija izliecās pa logu un, turēdams pistoli abām rokām, pavērsa to pret baņķiera muguru un nospieda gaili. Skaņas

slāpētāja un mašīnu trokšņa dēl šāvienus neviens nesadzirdēja.

Rakovs ar pavērtu muti skatījās, kā Uja vienu reizi pēc otras nospiež gaili, bet puķu tirgotāju rindā nekas nenotiek: neviens nekrīt, nekliedz un nesauc miliciju. Pirmās trīs lodes neiedomājamā kārtā nevienu nebija skārušas, aizlidodamas kaut kur debesīs. Ceturtā lode cauršāva spaini ar puķēm, un pārdevēja nobrīnījās, kādā sakarībā viņai uz kājām tek ūdens. Ar piekto lodi lija sašāva ausi kādai citai puķu tirgotājai, un tad beidzot sākās panika. Sieviete auroja, ar roku spiezdama asiņaino galvu, kāds pamanīja pistoli mašīnas logā un iebrēcās: "Milicija!" Baņķieris pagriezās kliedzienu virzienā, turēdams rokā milzīgu rožu pušķi. Uja izšāva sesto reizi un trāpīja: lode cauršāva krūtis un iznāca ārā pie kreisās lāpstiņas, nākamā trāpīja baņķierim vēderā, un uz baltā krekla sāka izplūst sarkans traips. Baņķieris, izmezdams no rokām rozes, krita sniegā. Tas bija ļoti skaists skats, tomēr Rakovs nesāka to vērot, bet strauji izkustināja mašīnu no vielas un, pabraukājis pa šķērsieliņām, izsēdināja Iļju pilsētas nomalē, samaksāja tūkstoš dolāru kā honorāru par padarīto darbu un atņēma "IT".

Kā rakstīja avīzes, ārsti ilgi bija cīnījušies par baņķiera dzīvību, bet viņš, par laimi Rakovam, tomēr no gūtajiem ievainojumiem nomira.

Nelaime atnāca, no kurienes to vismazāk gaidīja. Pēc pāris dienām Rakovs mēģināja puisi atrast, bet tas viņam neizdevās. Mājās viņš nenakšņoja, tehnikumā nebija rādījies. Rakovs nāca pie secinājuma, ka ar tādu izpalīgu riskē iekulties pamatīgās nepatikšanās. Vēl pēc dienas Uja parādijās spēļu automātu zālē. Viņš bija neaprakstāmi piedzēries un katram pretimnācējam stāstīja, kā "nolaidis no kātiem biezo smerdeli, uztaisījis vieglu skanošo, staigājis pa krogiem un drātējis veceni ar, lūk, tādiem buferiem". Iljam par pārsteigumu blakus uzradās Mihaličs, paņēma viņu aiz elkoņa un izveda svaigā gaisā. Uja no Mihaliča parādīšanās izdarīja pats savus secinājumus un skali pieprasīja naudu.

— Labi, — Rakovs piekrita, — braucam pēc naudas. Viņš iesēdināja liju mašīnā, bet pa ceļam puisim kļuva slikti. Uja pie atvērtā loga mocījās ar nelabumu un nemanīja, ka žigulītis brauc projām no centra. Kad viņi izbrauca no pilsētas, Mihaličs piedāvāja puisim izkāpt izvemties un pēc tam braukt tālāk, lija nesāka strīdēties, izlīda no mašīnas un noliecās pār grāvi.

Viņš nedzirdēja, kā no aizmugures pienāca Rakovs. Kādu minūti Mihaličs skatījās uz liju, un viņa sirdī ielija kaut kas līdzīgs žēlumam. Pirms dažām dienām viņš bija izraudzījies šito smurguli no desmitiem viņam līdzīgiem un bija devis viņam iespēju kļūt bagātam un spēcīgam. Puisis bija izrādījies mulkis un nebija aptvēris savas izredzes. Nu ko, tātad tam tā arī vajadzēja būt. Rakovs ielaida lodi Iljam pakausī, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Sēdēdams pie stūres, viņš domāja par savu veiksmi — jau otro reizi viņam pamatīgi paveicās. Vispirms ar gravu, bet tagad — ar palīgu idiotu viņš tomēr padarīja darbu. Taču trešās reizes varēja arī nebūt. Vajadzēja meklēt jaunu cilvēku.

Un tieši tad Mihaličs satika Alīnu. Nejauši, bet, iedomājoties, ka tas varētu arī nenotikt, Rakovam vēl pēc vairākiem gadiem šermuli skrēja pa kauliem.

11

Vecais skatījās pa logu uz mežu un tālumā redzamo pilsētu. Viņš neizjūta bailes, tāpēc ka jau sen bija nonāvējis sevī šīs jūtas. Savā darbībā viņš vadījās pēc aprēķina un pieredzes, bet nekad ne pēc bailēm kaut kādu briesmu priekšā. Bez tam draudus no Leontija puses viņš pat nemaz neuztvēra nopietni. It īpaši, kad viņa istabā sēdēja Kaulgrauzis.

—   Tātad tu saki, ka Leontijs pārbijās kā diegs? — Vecais pajautāja, atraudams skatienu no loga. Kaulgrauzis uzšķīla no šķiltavām efektīgu liesmas stabu, aizsmēķēja, un pa istabu sāka izplūst saldena zālīšu smarža.

—   Velns viņu zina! — Kaulgrauzis atbildēja. — Nobijās jau nu viņš pa īstam, es pēc viņa smaržas to sajutu. Tikai, lūk, no kā viņš nobijās: no stobra pie viņa vēdera vai no tā, ka mēs par viņa nelietīgajiem plāniem esam uzzinājuši?

—   Bet grūti taču ir neuzzināt, ja, kā tu saki, visa pilsēta par to runā.

—   Ne jau nu tā, ka visa pilsēta, bet runas klīst. — Kaulgrauzis dziji ievilka cigareti un izpūta biezu dūmu strūklu griestos. — Kaut gan es viņu saprotu. Viņš šeit pie mums atmaskoja sevi, tu lietu izspriedi pret viņu. Visi par to zina. Varbūt viņš ir nobijies, ka viņa puiši tagad pārstās viņu cienīt, un, lūk, arī izlaiž baumas, bet patiesība neko tādu darīt pat netaisās. Tā, pūš miglu acīs.

—    Neko teikt, laba migla. — Vecais pašūpoja galvu. — Kaut gan no tāda āmurgalvas visu ko var sagaidīt.

—   Vai arī vēl cits variants, — krēslā sēdēdams, turpināja spriedelēt Kaulgrauzis. — Kāds cenšas viņam uzvelt vainu un grib, lai mēs viņu nolaistu no kātiem.

—    Nez kurš tad ir tas gudrinieks? — Vecais painteresējās.

—  Ja es to zinātu… Vai arī vēl sliktāk: kāds cenšas mūs ar viņu salaist ragos, lai mēs viens otram nolaistu asinis, bet pēc tam ar vienu rāvienu piežtniegs gan mūs, gan viņu.

—   Nu to tu gan pārspīlē… Šeit nav tik asu veču.

—   Bet ja nu pēkšņi ir parādījušies kādi sveši? Vai arī savējie ir nobrieduši? Tie paši — Lončiks ar to Nikolaju — mierīgi varētu šito nostrādāt.

—   Nē taču, — Vecais saviebās, — viņi vēl ir par zaļu. Bez tam visu, ko gribēja, viņi no manis jau dabūja.

Viņš izstiepa labo roku un paskatījās uz gredzenu. Kaulgrauzis izsekoja viņa skatienam un pasmīnēja.

—   Redzi, viņi tev ir piesmērējušies, un tu jau par viņiem neko sliktu pat padomāt nevari.

Vecais paraustīja plecus.

—   Zinu, esmu grēcīgs, mīlu akmentiņus. Par to arī visu mūžu ciešu.

—   Labi, cietēj, nesāc nu teātri spēlēt, neesi jau tiesā. — Kaulgrauzis piecēlās no krēsla. — Es braukšu projām, tēvoci Paša.

—   Nepaliksi?

—    Man vēl pilsētā kaut kādas lietas jānokārto. Es atbraukšu rīt.

—   Neaizmirsti nu gan sirmgalvi, Kostik. ļ

—   Neaizmirsīšu. Jūs te uzmanieties. Kaut arī Leontijs ir stulbs kā zābaks, tomēr vai mazums kas… Cik tev šeit pašlaik ir cilvēku?

—   Velns vinu zina… Stepan!

Pēc minūtes durvīs parādījās gremojošs miesassargs.

—   Kas ir, saimniek? ļ

—   Cik puišu pašlaik ir mājā? 1

Stepans uz brīdi aizdomājās un atbildēja:

—   Pieci. Un es. Tātad seši.

—   Esiet uzmanīgi. — Kaulgrauzis viegli iegrūda dunku ! Stepanam vēderā. — Neguliet. Rīt es jums vēl pāris cilvēku piemetīšu.

—   Kāpēc tad tā, vai pret Leontiju? — Stepans painteresējās.

—   Var gadīties, ka arī pret viņu. Un beidz gremot, badmira. Rijamo, vai, ir atveduši?

—   Nūja. — Stepans pasmīnēja.

—    Labi, braukšu. — Kaulgrauzis pamāja Vecajam ar roku un izgāja no istabas. Vairāk viņi nekad neredzējās.

12

Diena, kad Alīna brauca projām no mājām, viņai bija pati laimīgākā visā mūžā. Pēdējā pusotra gada laikā šis priecīgais notikums viņai rādījās sapņos, un par to viņa sapņoja ari nomodā. Viņa nopirka biļeti jau pusotru mēnesi pirms tam, kad skolā sākās izlaiduma eksāmeni, un diena, kad izsniegs pilngadības atestātus, vēl pat nemaz nebija precīzi noteikta. Bet viss nokārtojās labi, viņa saņēma atestātu un sudraba medaļu baltā kartona kārbiņā un pēc divām dienām atbrauca uz dzelzceļa staciju ar nelielu čemodānu rokā noraudājušās mātes un drūma patēva pavadībā. Alīna centās savaldīties, tomēr viņas sejā laiku pa laikam atmirdzēja smaids, bet, kad vilciens beidzot sāka kustēties un radinieki palika uz perona, valdīties vairs nebija nekādas vajadzības — un Alīna sāka smieties.

Vairākus pēdējos gadus Alīnas dzīve mājās bija daudz neciešamāka, nekā to kāds spētu iedomāties. Viņi ar māti un patēvu dzīvoja vienistabas dzīvoklī ar visām no tā izrietošajām sekām. Alīnas stūris bija norobežots ar skapi, bet visas skaņas no vecā, izgulētā dīvāna, uz kura pa nakti iekārtojās māte ar patēvu, bija dzirdamas lieliski. Tās pēc sava satura varēja būt visdažādākās skaņas: ritmiska čīkstēšana un ņurdēšana, kad patēvs izmantoja savas vīra tiesības; neķītras lamas un mātes klusā taisnošanās, kad patēvam ar šīm te pašām tiesībām nekas nesanāca; idiotiski smiekli un trauku šķindoņa līdz vēlai naktij, kad patēvs svinēja kaut kādu svarīgu notikumu, piemēram, avansu. Tādu notikumu bija daudz, pēc katra no tiem patēvs nogulēja darbu, piecēlās bāls kā līķis, bet ap pusdienas laiku atdzīvojās.

Skolā nebija labāk — tā bija rajona pusaudžu bandu nežēlīgu cīņu arēna. Lielo starpbrīžu beigās gandrīz vienmēr norisa autiņi, un katru gadu kādam no šādu sadursmju dalībniekiem tas beidzās bēdīgi. Kad Alīna mācījās devītā jā klasē, viņas klasesbiedru nodūra skolas diskotēkā tieši starp dejotājiem. Puse vecāko klašu meiteņu vazājās ar šiem puišeļiem pa pagrabiem un jaunbūvēm, atdodamās viņiem ziņkārības, sportiskas intereses (nez cik reizes viņš varēs?), baiļu un retāk — mīlestības dēl. Viņi dzēra šņabi no kakliņa un uz vecāku lamām atbildēja ar vēl daudz izmeklētākiem lamuvārdiem. Tas tika uzskatīts par vietējā dzīvesveida normu.

Mazākums, pie kura piederēja arī Alīna, tika labi ieredzēts no skolotāju puses, toties viņi bija autsaideri visā citā. Viņi nepiederēja pie kompānijām, bija vientuļnieki, un tāpēc viņu dzīve bija daudz bīstamāka. Sākot ar piekto klasi, Alīna portfelī staipīja līdzi pamatīgu bruģakmeni. Astotajā klasē viņai parādījās neliels, bet vienmēr loti ass un gatavs lietošanai spalvu nazītis. Alīna pierada pie attiecību noskaidrošanas spiedzienu pavadībā sieviešu tualetē, pierada uz vienu sitienu atbildēt ar diviem. Tomēr, neraugoties uz to, pāris reižu tikai brīnums izglāba viņu no izvarošanas. Pirmoreiz viņai nācās pārlīst pār pamatīgu sētu un glābties, bēgot caur kaut kādiem augļu un sakņu dārziem, lai izvairītos no piecu piedzērušos kretīnu vajāšanas. Nākamajā reizē bija vēl ļaunāk: nelietīga klasesbiedrene mēģināja viņu savā vietā nodot vecāko klašu audzēkņu kompānijas apsmieklam un ar kaut kādu ieganstu ievilināja neapdzīvotā klajumā. Tad, lūk, arī noderēja spalvu nazītis: viens no uzbrucējiem palika ar sagrieztām rokām, otram viņa sadūra cisku, trešais dabūja ar elkoni pa aci. Bet tad Alīnai izrāva nazi no rokām un nogāza viņu zemē. Krītot v iņu vēl paspēja kādam ar kāju iespert pa cirkšņiem, tvēriens atslāba, un viņa pielēca kājās, tūlīt pat tieša tēmējumā ••aņemdama sitienu pa seju. Viņai atlauza rokas uz muguras, bet tajā brīdī atskanēja mašīnas troksnis. Izredzes, ki tā ir milicijas patruļa, bija viens pret simtu, tomēr puikas ausīdamies sastinga. Sakopojusi visus atlikušos spēkus, viņa t lvās uz priekšu un ar galvas triecienu pa saules pinumu nogāza viņai priekšā stāvošo puisi, bet pēc tam skrēja tā, kā līdz šim vēl fizkultūras stundās nekad nebija skrējusi. Un aizbēga.

Nākamajā rītā Alīna ar mokām sagaidīja starpbrīdi pēc pirmās stundas un tad tieši klasē piekāva klasesbiedreni ar īsiem, trāpīgiem plikiem. Tomēr ar to vēl viss nebeidzās: līdz stundas beigām piekautā savāca draudzenes, un, lūk, tad brīnums vairs nenotika: piesmēķētās tualetes stūrī Alīnu sita ilgi un pamatīgi un, kad viņa jau bija nokritusi uz filmētās grīdas, spārdīja ar kājām, sagrābušas aiz matiem, dauzīja galvu pret sienu.

Minūtes piecpadsmit viņa mazgāja asinis no sejas, rokām un formastērpa, pēc tam, saķērusi sānu, apsēdās uz palodzes, paskatījās uz savu roku sadauzītajiem kauliņiem — un pasmaidīja. Tieši šajā brīdī durvis atvērās un viena no pāridarītājām ielūkojās tualetē, lai paskatītos — vai viņas nav līdz nāvei piedauzījušas to maitu. Ieraudzījusi smaidu bālajā sejā, viņa izbijās. Turpmāk Alīnu lika mierā.

Tieši tad Alīna saprata — ja viņa grib dzīvot normālu cilvēka dzīvi, ja grib saglabāt savu dzīvību un personību, tad viņai jābrauc projām no šīs pilsētas. Viņa nolēma iestaties kādā Maskavas augstskolā, paldies Dievam, viņas sekmes skolā lāva uz to cerēt.

Patēvu visai maz uztrauca Alīnas sekmes mācībās, daudz vairāk viņu interesēja pameitas piebriestošās krūtis. Viņa sāka ievērot, ka patēvs kaut kā gluži nejauši cenšas ieskatīties viņas patvēruma vietā aiz skapja tieši tad, kad viņa pārģērbjas. Viņš it kā tēvišķīgi zem rītakleitas glaudīja viņas ceļgalus un pliķēja pa dibentiņu, bet pēc skatiena Alīna nojauta, ka patēvs ar baudu novilktu viņai rītakleitu un saktu nodarboties ar viņas dibentiņu un visu pārējo daudz pamatīgāk Viņa sāka izvairīties no viņa sabiedrības un nekad nepalika viena ar viņu dzīvoklī. Nopirkusi biļeti uz Maskavas vilcienu, viņa saka skaitīt dienas, kas palikušas līdz aizbraukšanai, baidīdamās, ka pa šo laiku patēva smadzenes galīgi noslīdēs līdz cirkšņiem un viņš saņemsies uz kaut kādu rīcību. Viņš nesaņēmās, bet, kad Alīna stacijā no viņa atvadījās, viņa acīs bija lasāmas skumjas par nepiepildīto sapni.

Vilciena riteņi ieaijājoši klaudzēja. Alīna zināja, ka nekad vairs šurp neatgriezīsies. Pat ja viņa neiestāsies augstskolā, tad vienalga kaut kā iekārtosies Maskavā. Tikai ne atpakaļ.

Protams, viņa neiestājās. Kopmītnes istabiņas kaimiņienes, kurām šis jau bija ne pirmais mēģinājums, populārā valodā izskaidroja Alīnai, ka bez vispārējā konkursa ir vēl arī speciāli saraksti svarīgu vecāku bērniem, ka ir eksaminētāji, kuriem izgāzt abiturientu vai pat novest līdz asarām — tā ir tikai izklaidēšanās vai arī sava intelektuālā pārākuma demonstrēšana. Nu un beidzot, ka meitenei no provinces, kaut arī ar sudraba medaļu, ir grūti sacensties ar Maskavas specializēto skolu beidzējiem.

Uzņemšanas komisijā vinu nomierināja, sakot, ka ir iespējams palikt Maskavā un mācīties sagatavošanas kursos. Tas bija tieši tas, kas viņai vajadzīgs.

Alīna pārvācās uz rūpnīcas kopmītni aiz apvedceļa. Tagad vina cēlās četros no rīta, lai paspētu uz autobusu četros četrdesmit un līdz pussešiem nokļūtu rūpnīcā. Līdz divpadsmitiem dienā vina un citas meitenes mazgāja grīdas, logus, tīrīja kabinetus un cehus, pēc tam Alīna brauca uz kopmītni, paspēja kaut ko iekost un ieiet dušā, un tad jau bija laiks doties uz sagatavošanas kursiem. Vienpadsmitajā vakara stundā atgriezdamās atpakaļ, Alīna snauda, sēdēdama pustukšajā metro vagonā.

Un tomēr šī jaunā dzīve viņai nebija apgrūtinoša. Grūti bija tīri fiziski: maz gulēt, daudz strādāt. Bet no morālā viedokļa Alīna vienkārši atpūtās: salīdzinājumā ar skolu šeit bija paradīze. Tie, kas dzīvoja kopmītnē jau ne pirmo gadu, neizrādīja nekādu augstprātību pret jauninajiem, nemaz jau nerunājot par to, ka vini rīkotu kaut kādas izskaidrošanās. Tā bija cilvēku pasaule, kurus vienoja kopīgs mērķis — iestāties un ar to apliecināt sevi apkārtējo priekšā. Šī mērķa vārdā viņi veica visnetīrāko un viszemāk apmaksāto darbu rūpnīcā, kā debesu mannu gaidīdami vasaru, lai revanšētos par iepriekšējā gada sakāvi. Pagāja vasara, un kādam arī izdevās izsisties līdz senlolotajam uzņemto sarakstam, bet pārējiem viss sākās no jauna.

Kad Alīna neiestājās arī otrajā reizē, tad viņas optimisms krietni vien noplaka. Viņa atcerējās, ka viena no viņas draudzenēm, Irka, stājas jau ceturto gadu. Alīna saprata, ka var vēl daudzus gadus mazgāt tualetes, cerot uz gaišo nākotni, un rezultātā kļūt par profesionālu apkopēju bez jebkādām perspektīvām. Vina atteicās no visām jau tā nedaudzajām izpriecām, kuras viņa atļāvās pagājušajā gadā, un naudu tagad tērēja nevis par apģērbiem, bet gan algoja repetitorus. Līdz vasarai Alīna bija novājējusi par sešiem kilogramiem, vecie džinsi krita nost no gurniem. Viņai sāļ kās galvassāpes, un Irka baidījās, ka Alīna iedzīvosies kuņ; ģa čūlā.

Šajā laikā viņa jutās kā gargabala distances skrējēja, kam līdz finišam ir palikuši vairs tikai divsimt metri un vai nu tic jānoskrien, vai arī jānobeidzas. Uz trešā eksāmena beigām Alīna bija izspiesta kā citrons un atradās uz nervu sabrukuma robežas. Viņa izdarīja visu, kas bija viņas spēkos. Un acīmredzot visa šī nervu sasprindzinājuma dēl par sacerējumu, ieliekot tekstā vienu lieku komatu, viņa dabūja "četrinieku". Abus mutiskos eksāmenus Alīna bija nolikusi uz "pieci" un tagad gaidīja rezultātus. Ja viņai pateiktu, ka viņa atkal nav izturējusi konkursu, tad Alīna nekādi nebūtu reaģējusi uz šo paziņojumu: viņai vairs nebija palicis ne spēka, ne emociju.

Ieraudzījusi savu uzvārdu uzņemto sarakstā, Alīna tikai gurdeni nopūtās. Atgriezusies kopmītnē, viņa apgūlās gultā un nogulēja četrpadsmit stundas, neatsaucoties uz draudzeņu mēģinājumiem viņu pamodināt un apsveikt. Irku arī bija uzņēmuši, un Alīnai bija aizdomas, ka aiz žēluma.

Irka no prieka vai lēca gaisā, turpretim Alīna turpināja palikt bezgalīgi vienaldzīga pret visu notiekošo. Septembrī viņa pāris reižu aizgāja uz lekcijām un semināriem, bet īpašu interesi tie vinā neizraisīja. Irka mēģināja vinu sapurināt, bet bez panākumiem. Alīna centās pārliecināt pati sevi, ka tas ir pārejoši, ka tās ir sekas pārslodzei pirms iestājeksāmeniem, tomēr arī pati ne visai tam ticēja. Sirds dziļumos vina jau šaubījās, vai patiešām bija gribējusi kļūt par juristi vai arī savā skrējienā projām no pagātnes viņai bijis vienalga, uz kurieni bēgt.

Irka pa to laiku baudīja aktīvu mācību un personisko dzīvi. Viņas attiecības ar Vadiku no otrā kursa sasniedza jau to stadiju, kad Irka samulsusi palūdza Alīnu, savu istabas biedreni, divas trīs stundiņas kaut kur pastaigāties, kamēr pie viņas būs viesis. Irkas galdā Alīna sāka atrast prezervatīvus un pretapaugļošanās tabletes

Irka, atradusi laimi mīlestībā, nolēma ar šiem pašiem ieročiem atgriezt dzīvē Alīnu. Septītajā novembrī viņa ai/, vilka Alīnu sev līdzi uz Vadika vecāku vasarnīcu, kur kādi divpadsmit cilvēki bija sapulcējušies nosvinēt svētkus. Ap rēķins izrādījās pareizs: pēc šampanieša, mūzikas un dejām Alīna atkusa un negaidīti atjēdzās pusguļus stāvokli uz dīvāna blakus kaut kādam puisim, kurš neatlaidīgi pūlējās ar savu mēli ielīst viņas mutē. Viņas pirmā vēlēšanās bija iegāzt pielūdzējam starp acīm, bet, nedaudz padomājusi, Alīna nolēma, ka tam vienalga kaut kad ir jānotiek, tad kādēļ gan ne tagad? Vēl jo vairāk tāpēc, ka galva bija ietīta vieglā miglā, ķermenī valdīja vājums un pilnīga nevēlēšanās izdarīt asas kustības, mūzika iežūžoja, bet puisis… Šķita, ka tā nekas.

Visi pārējie pa to laiku jau bija sadalījušies pa pāriem un izkliduši pa vasarnīcas tumšajiem stūriem. Kaut kur netālu varēja dzirdēt Irkas smieklus, kas pārgāja vieglā spiegšanā.

Vienu vārdu sakot, Alīna sagrāba puisi aiz matiem un pievilka viņa galvu pie savējās, tā likdama viņam saprast, ka viņš var pāriet pie turpmākajām darbībām. Viņš saprata un, noskūpstījis viņu uz lūpām, ņēmās glāstīt viņas krūtis, gurnus, rokas, pakāpeniski tuvodamies galvenajam mērķim. Alīna it kā sapnī juta, kā viņa rokas lēnām sarauj uz augšu viņas svārkus un sāk uzmanīgi skarties pie apakšbiksēm. Beidzot viņš tās aizķēra ar pirkstiem un sāka vilkt nost — viņa nekādi nereaģēja, vienkārši gaidīdama priekšā stāvošo ielaušanos. Papletis viņas kājas, viņš steidzīgi novilka savas bikses kopā ar apakšbiksēm un ar joni iebakstīja Alīnai starp kājām ar kaut ko karstu un cietu. Pacietīgi izgaidījusies vairākus viņa neveiksmīgos mēģinājumus trāpīt vagīnā, Alīna ar labo roku saņēma locekli un sāka to uzmanīgi ievadīt sevī. Darot to, viņa beidzot sajuta kaut kādu satraukumu — starp kājām kļuva slapjš, un viņas ķermenī iegāja sveša miesa. Puisis sāka ritmiski raustīties, Alīna sākumā mēģināja viņam palīdzēt, kustoties ar viņu vienā ritmā, bet viņu pārņēma slinkums, un viņa vienkārši apskāva savu pirmo vīrieti un gaidīja, kamēr tas pabeigs. Viss izrādījās nemaz ne tik slikti: sāpes deflorācijas laikā nebija stipras, bet apkārt valdošā tumsa, mūzika un alkohols asinīs piešķīra notiekošajam zināmu izsmalcinātību.

Izšlācis viņā spermu, viņš klusiņām iekliedzās, pateicīgi ar lūpām pieskārās Alīnas vaigam un aizmiga. Alīna nedaudz pagaidīja, pēc tam uzmanīgi izslīdēja no gultas un devās uz vannasistabu, ar smaidu ieklausīdamās skaņās no dažādām vasarnīcas istabām.

No rīta vina pamodināja savu partneri, viegli paplikēdania pa kailo pēcpusi.

—   Celies, citādi tūlīt sasaukšu visus pārējos ka uz izstādi.

Viņš pielēca kājās, apjucis berzēdams acis.

—   Ko?

—   Jā, jā. — Viņa kritiski aplūkoja puisi. — Vai tu vismaz atceries, kas es tāda esmu?

—   Atceros. — Viņš samulsa.

Puisi sauca Oļegs. Viņš mācījās ekonomistos, un Alīna bija viņam otrā sieviete. Bet Oļegs kļuva pirmais, kurā Alīna iemīlējās.

Viņš no vasarnīcas pavadīja viņu uz kopmītni. Viņa uzaicināja viņu pie sevis, un viņi atkārtoja savu vasarnīcas eksperimentu, tikai šoreiz jau daudz veiksmīgāk. Novembra vidū Oļegs un Alīna sāka satikties katru dienu. Pirmo reizi kopš bezrūpīgās bērnības laikiem viņa jutās laimīga.

Atgriezusies dzīvē, Alīna pilnveidoja ne tikai savas zināšanas garīgās un miesiskās mīlestības jomā — viņa, pasniedzējiem par pārsteigumu, parādījās semināros un tieši laikā, lai paspētu likvidēt parādus. Jaunajā gadā Irka devās pie Vadika uz vasarnīcu, tā ka istabiņa palika pilnīgā Alīnas un Oļega rīcībā, un nakts izrādījās burvīga. Pirmā sesija nesagādāja viņai nekādas īpašas problēmas, kaut arī Alīnas domas pārsvarā bija aizņemtas ne jau ar mācībām.

Irka pa to laiku izkrita vienā eksāmenā, bet pēc tam atkārtoti to nolika un uz visām brīvdienām aizbrauca ar

Vadiku uz Sanktpēlerburgu. Tagad Alīnai vairs nevajadzēja ai draudzeni saskanot apmeklējumu grafiku, un vina, ilgi nedomādama, ierosināja Oļegam uz laiku pārcelties pie viņas.

—   Kamēr Irka izklaidējas, vari padzīvot pie manis. Nevajadzēs katru dienu divpadsmitos naktī atgriezties mājās.

Viņš kaut kā saspringti uz viņu paskatījās.

—   Zini, nē…

—   Ko, nē?

—   Es nevaru pārcelties pie tevis.

—   Kāpēc?

—   Nu kā, kāpēc… man ir savas mājas, tev — savējās. Mums, manuprāt, tāpat viss ir lieliski — arī bez kopīgas dzīvošanas. Bez tam mēs jau tāpat gandrīz visu laiku esam kopā.

—   Tur jau tā lieta, ka gandrīz! Bet es gribu bez "gandrīz"! Var būt, ka es naktīs jūtos vientuļa!

Oļegs pasmaidīja.

—   Domā par mani — un sasildīsies…

—   Zini ko. — Viņa saskaitās. — Tā arī pasaki: es negribu dzīvot ar tevi kopā.

Viņš mēģināja viņu apskaut, bet viņa atgrūda viņa roku.

—    Alīna, — Oļegs sāka viņu pierunāt, — Irka taču vienalga pēc nedēļas pārbrauks, kāpēc lai es staipītos ar mantām šurpu turpu…

Alīna klusēja.

—   Alīna. — Viņš sāka maigi glāstīt viņas krūtis. — Nu beidz taču apvainoties…

Alīna atvirzījās no viņa.

—   Nu jau gan tu uzvedies kā bērnudārzā… Pasaki vēl: "Savāc savas pretīgās rotaļlietas un nekad vairs nečurā manā podiņā…"

Alīna iesmējās.

—   Nu, lūk, tā jau ir labāk…

—   Labi. — Vina nopūtās. — Negribi — nevajag. Nesākšu jau tevi piespiest, citādi vēl aizskriesi sūdzēties mammai un tētim: vai-vai-vai, studente no citas pilsētas mani izvaroja, bet tagad ar varu spiež precēties, palīdziet, glābiet…

'— Gribi apvainot? — Oļegs demonstratīvi uzmeta lūpu.

—   Ja gribētu, tad arī apvainotu! — Alīna atcirta.

Tad viņi salīga mieru. Patiešām, vai ir vērts kaut kādu dažu dienu dēl bojāt attiecības? Alīna drīz vien vispār aizmirsa par šo gadījumu. Viņu romāns turpinājās, tomēr kaut kur viņas apziņā iesēdās doma par to, cik nedrošas, trauslas ir viņas attiecības ar Oļegu. Šī nelādzīgā viņas laimes neizbēgamo beigu priekšnojauta un šīs bailes snauda viņā līdz zināmam laikam, gaidīdamas piemērotu brīdi.

Tas notika aprīlī. Alīna vakarā pavadīja Oļegu līdz metro un atgriezās kopmītnē. Irka bija mājās: krāsojās, gaidīdama Vadiku. Garāmejot uzmetusi draudzenei skatienu, viņa piezīmēja:

—   Tu nu gan, Alīna, esi kaut kāda bāla… Laikam tev nepietiek vitamīnu. Kā nekā pavasaris…

Alīna piekrita, bet tajā pašā vakarā attapās un ilgi pētīja sevi spogulī. Bija jau pagājušas četras dienas, kopš viņai bija aizkavējušās mēnešreizes, un doma par grūtniecību ienāca prātā pati no sevis. Viņi ar Oļegu reti kad lietoja prezervatīvus, parasti — tabletes, kurām vajadzētu novērst grutniecibu, ja tās iedzer stundas laikā pēc dzimumakta, reizēm viņi nodarbojās ar mīlestību bez tabletēm — attiecīgajās cikla dienās. Un acīmredzot vienā no tādām dienām ii noticis tas, ko ne Alīna, ne OJegs nebija ieplānojuši.

Vina nogaidīja vēl vienu nedēlu. Mēnešreizes nesākās. Alīna kļuva viegli aizkaitināma, paredzēdama neizbēgamo nepatīkamo sarunu ar Oļegu. Viņai ne īpaši gribējās divdesmit gadu vecumā kļūt mātei, bet vēl mazāk gribējās taisīt abortu. Tomēr ne jau tā bija galvenā problēma. Viss bija atkarīgs no Oļega: ja viņš viņu atbalstītu… Bet Alīnai bija aizdomas Ka ģimenes dzīves perspektīvas Oļegu biedēja daudz vairāk neka viņu pašu. Aizdomas apstiprinājās. Sarunai Alīna izvēlējas, pec viņas domām, piemērotu brīdi: gulta pēc īsa un kaisliga mīlas akla Oļegs bija nomierinājies un apmierināts Alīnas galva atdusējās uz viņa pleca.

Kad Alīna pateica vinam lo Ko viņai vajadzēja pateikt, plecs pazuda no viņas galvas apaK ,as ()|egs apsēdās gultā.

—   Vai tu droši to zini?

—   Tām vajadzēja sākties jau pirms divām nedēļām.

—   Bet vai pie ārsta tu biji'' Var būt, ka tas ir uz nervu pamata?

—    ļa es iešu pie ārsta, tad mani tūlīt pat piereģistrēs, bet tev nāksies staigāt uz jauno tēvu kursiem! — aizkaitināti teica Alīna.

—    Bet vajag taču aiziet pārbaudīt, bez tam beigu beigās — kur tad tu taisīsi…

—   Abortu? Kur es taisīšu abortu? Bet ja nu es nemaz negribu to darīt?!

—   Nu bet ko tad vēl citu…

—  Tu jautā, ko vēl citu? Parasti tie, kas bērnu ir uztaisījuši, apprec tās, kam vini ir uztaisījuši bērnu. It īpaši tad, |;i viņi tām ir zvērējuši mīlestību.

—   Vai tad tu gribi kļūt māte? Noņemties ar autiņiem?

ja?

Viņai šķita, ka viņa balsī ieskanas izsmiekla pilns tonis.

—  Jā, ja jau nu reiz mēs par to esam sākuši runāt. Gribu. Un es negribu, lai mani tajā krēslā graizītu kā tādu gaļas gabalu. Abortu var arī tā iztaisīt, ka pēc tam jau nekad vairs nevarēs būt bērni. Bet kāpēc gan es te tavā priekšā pazemojos!

Viņa izlēca no gultas un sāka steidzīgi ģērbties, turpinādama runāt, gluži kā sizdama naglas viņu attiecību zārka

vākā:

—    Kā jau es tev teicu, vari skriet sūdzēties tētim un mammai: "Klāt pie visa viņa vēl ari speciāli iekrita! Lai ar mani apprecētos!" Malacis, izmantoji, izdrātējies, bet pārējais tevi vispār neuztrauc!

Viņa aizvilka džinsu rāvējslēdzēju un satracināta paskatījās uz Oļegu.

—  Viss, vācies projām! Gan jau arī viena kaut kā nebūt izdzīvošu. »

Alīna klusēdama skatījās, kā viņš ģērbās. Arī Oļegs neteica ne vārda, sataisījās un aizgāja.

Aizvērusi aiz viņa durvis, viņa apgūlās gultā, saritinājās kamolā un aizvēra acis. Viņa neraudāja, viņa nekauca, iekodusies dūrē, lai noslāpētu skaņu. Nākamajā dienā Alīna neaizgāja uz nodarbībām, pateikusi Irkai, ka ir saslimusi.

irka neuzdeva nekādus jautājumus, bet pēc trim dienām saka uztraukties: i

Alīna, kāpēc tad Oļegs jau kuro dienu vairs nenāk

šurp?

Alīna paskatījās uz vinu tā, ka Irka visu saprata.

—   Ko, vai nopietni sakasljāties? Varbūt man aiziet parunāt ar vinu? .

—   Nevajag.

—   Nopietni?

—   Nopietnāk nemēdz būt.

—   Nu kā zini. — Irka piesardzīgi paskatījās uz gultā ar seju pret sienu gulošo Alīnu.

Ja vien tas būtu iespējams, Alīna vispār nekāptu ārā no gultas un vārtītos caurām dienām. Bet vajadzēja iet uz poliklīniku un stāties uzskaitē. Pagaidījusi, kamēr Irka aiziet uz bibliotēku, viņa atmeta segu un nolika kājas uz grīdas. Šļūkādama ar vecajām čībām, Alīna devās uz vannasistabu, bet pēkšņi sagrīļojās no asām sāpēm vēdera lejasdaļā. Viņa atbalstījās pret sienu, uz pieres izsitās sviedri. Alīna kaut kā aizvilkās līdz vannasistabai un tur pamanīja, ka viņai ir sākušās mēnešreizes. Divdesmit piecas dienas pēc paredzētā termiņa. Tās bija loti ilgas un sāpīgas, asinis nāca lieliem recekļiem. Naktīs viņai rādījās murgi, kuros viņa pati sev taisīja abortu ar sarūsējušas stieples gabalu.

Pēc divām nedēļām Alīna parādījās nodarbībās novājējusi un bāla. Iegājusi auditorijā, viņa sajuta sev pievērstus kursabiedru skatienus — līdzjūtīgus vai zobgalīgus. Acīmredzot par viņas personiskajām problēmām jau zināja viss.

kurss. Pārtraukumā viņu sameklēja Oļegs, sagrāba aiz rokas un aizvilka uz gaiteņa galu. Viņa nepretojās.

Tātad tu tomēr iztaisīji abortu? — Bet kas tev par dalu?

—   Kā, kas par da|u… — Viņš apjuka. — Tu taču man vel joprojām neesi vienaldzīga… Mēs atkal varam…

—  Kā tad, varam! — Alīna asi teica. — Ja tu mani uztver kā caurumu savam loceklim, tad, protams, lūdzu, varam sākt atkal drātēties. Tikai tu neesi man pajautājis — vai es to gribu. Bet es negribu. Pietiek, esmu atēdusies līdz kaklam. Paldies par mācību, es biju iedomājusies, ka ir iespējams normāli saieties, negaidot, kurā. brīdī tevi noliks pa sitienam, piespēlēs kādam, izvaros… Paldies, tu man atgādināji, ko ir vērts gaidīt no cilvēkiem.

—    Nu, ja negribi, nevajag, — Oļegs izmeta jau viņai mugurā. Alīna negribēja griezties atpakaļ, tomēr pagriezās un ieraudzīja, ka viņas bijušā mīļākā sejā atspoguļojas nevis skumjas un ne jau nu vainas apzina, nē — viņa sejā bija lasāms atvieglojums par tik veiksmīgu viņu attiecību rezultātu. Viņš izbeidza viņu pusotra gada ilgo romānu bez zaudējumiem, cēlis savu pašapziņu un nostiprinājis domu, ka sieviešu ir daudz, bet viņš — viens.

Pāris dienu, pēc šīs sarunas Alīna nolēma izņemt dokumentus no institūta.

Viņai bija apnicis staigāt, ziņkārīgu skatienu pavadītai, bija apnicis katru dienu atgriezties istabā, kurā tik daudzas stundas un dienas tika uzdāvinātas Oļegam. Viņa nespēja noskatīties uz Irkas laimi ar Vadiku.

Alīna jau sen bija sapratusi, ka juridisko fakultāti ir

izvdojusies tīri nejauši — tas nebija viņas aicinājums. Tā ka projām vina gāja ar vieglu sirdi. Tāpat kā pirms trim gadiem, galvenais bija — šķirties no pagātnes. Nezina par nākotni Alīnu ne visai uztrauca.

Dāma mācību daļā, kas izsniedza viņai dokumentus, līdzjūtīgi piebilda:

—   Nekas, pēc kāda gadiņa jūs varēsiet atjaunot savas tiesības.

—   Tas diez vai notiks, — piezīmēja Alīna.

Nākamajā dienā viņa aizbrauca uz Urāliem pie savas

vecmāmiņas pa mātes līniju, kura dzīvoja viena pati divistabu dzīvoklī. Vēl pēc gada Alīna pilnīgi nejauši satikās ar kādu paziņu no rūpnīcas laikiem, un tā izstāstīja viņai par Irku. Viņai ar Vadiku bija atkārtojusies tieši tā pati situācija, kas Alīnai ar Oļegu, tikai grūtniecība bija izrādījusies īsta. Pēc sarunas ar Vadiku Irka bija uzkāpusi mācību korpusa astotajā stāvā un izlēkusi pa logu.

13

Vecais bija atskatījies amerikāņu grāvējfilmas līdz trulumam — kopā ar ēdienu bija atvestas arī kādas desmit jaunas videokasetes — un devās gulēt jau nakts pirmajā stundā. Četri no sešiem miesassargiem arī gulēja, bet divi turpināja palikt nomodā nelielā ceturtā stāva istabiņā, kur sanāca kopā visas signalizācijas sistēmas un uz ekrāniem bija redzama visa ap vasarnīcu esošā teritorija.

Stepans laiku pa laikam uzmeta acis ekrāniem, tomēr galveno uzmanību viņš veltīja pārnēsājamajam "Sony" televizoram, kurā rādija erotisku šovu. Par pārinieku šai nakts dežūrai viņš bija izvēlējies ne visai runīgo stiprinieku Kirju, kurš sēdēja, atbalstījies pret sienu, un ik pa brīdim iemanījās iesnausties. Stepans ar pamatīgu dunku periodiski modināja pārinieku, tomēr darīja to arvien retāk un retāk. Arī pats viņš ne visai ticēja visiem šiem nostāstiem par Leontija briesmīgo atriebību, turklāt vēl ar naksnīgu uzbrukumu vasarnīcai. Vecā sešiem miesassargiem bija pietiekami daudz ieroču un prasmes, lai bez pūlēm atsistu piecdesmit cilvēku uzbrukumu visā perimetrā. Videokameras strādāja nevainojami un rādīja nakti, vieglu niigliņu un neko vairāk. Ja kāds mēģinātu pārrāpties pār sētu, tad signalizācija saceltu tādu kaukoņu, ka visa māja momentāni pamostos.

Tāpēc Stepans arvien retāk skatījās uz ekrāniem un arvien uzmanīgāk vēroja šovu. Striptīza dejotāja ar pamatīgām krūtīm tikko kā bija sabāzusi sev biksītēs publikas dāvinātos dolārus un tagad aicinoši locījās pie kārts.

Tajā pašā brīdī ar vieglu troksni uz visām pusēm pajuka kartona kārbas pazemes garāžas stūrī, un no turienes izlīda melnā ģērbies neliela auguma cilvēks.

14

Septiņdesmit trīs gadus vecā vecmāmiņa Alīnu uzņēma labi: neskaitāmie radinieki parasti interesējās tikai par to, vai večiņa vēl joprojām ir dzīva un vai nav atbrīvojies viņas dzīvoklis. Atbraukt un izrādīt rūpes par sirmgalvi nevienam pat prātā neienāca.

Alīna pamatīgi ķērās pie saimniekošanas un pat paveica kaut kādus remontdarbus. Pastrādājusi gadu pastā un ielu tirdzniecībā, viņa bija sakrājusi pietiekami daudz naudas, lai iestātos sekretāru referentu sagatavošanas kursos. Bija sākušies jauni laiki, un, kā runāja, šī profesija bija perspektīva. Alīnai un vēl divpadsmit meičām viņas grupā mācīja grima mākslu, gaitu "no gurna", mākslu apburt sarunas biedru ar sarunu un visu pārējo; tika pasniegti arī mazāk nozīmīgi priekšmeti — kompjūterzinības, stenogrāfija un lietvedības pamati. Meičas azartiski mācījās grūti apgūstamās sekretāres darba gudrības, gatavodamās savaldzināt savus nākamos šefus, un Alīna pakļāvās vispārējai optimistiskajai psihozei.

Līdz kursu pabeigšanai bija nedaudz vairāk par mēnesi, kad vecmāmiņa nomira. Viņai bankā bija palicis nožēlojama pusotra tūkstoša rubļu, tā ka bēru ceremonijas un mielasta organizēšanai Alīnai nācās ielīst parādos. Viņa apziņoja visus radiniekus, tomēr uz bērēm neviens neatbrauca. Aiz zārka gāja divas kaimiņienes no viņu kāpņu telpas un pēdējā brīdī atskrējušais pārstāvis no tekstilrūpnīcas, kur nelaiķe bija nostrādājusi vairāk nekā trīsdesmit gadus.

Nākamajā dienā pēc bērēm Alīna mazgāja grīdu, kad pie durvīm atskanēja zvans. Viņa ar grūtībām atlieca muguru — pēdējās trijās dienās viņa bija pamatīgi nogurusi — un vilkās atvērt durvis. Uz sliekšņa stāvēja iecirkņa milicis un nepazīstams jauns cilvēks. Pēdējais tūlīt pat lika

Alīnai satraukties: viņš bija pārāk labi ģērbts un izskatījās pārāk pašpārliecināts. Rokā jaunais cilvēks turēja nelielu čemodāniņu.

—   Labdien, Alīna Viktorovna, — iecirkņa pilnvarotais sasveicinājās. — Es pie jums esmu atnācis darīšanās.

Viņa paraustīja plecus un ieveda viņus virtuvē. Viņai par pārsteigumu iecirkņa pilnvarotais klusēja, bel runāja

svešinieks.

—   Alīna Viktorovna, mēs, protams, izsakām jums savu visdziļāko līdzjūtību sakarā ar to, ka aizgājusi… m -m-mm… priekšlaicīgi aizgājusi jūsu…

—    Kur nu vēl priekšlaicīgāk, — Alīna nogurusi piezīmēja. — Septiņdesmit četros gados, ar viņas pensiju, bez tam vēl pēc infarkta…

—   Jā, jā, mums tas ir zināms, — jaunais cilvēks viņu pārtrauca. — Un tomēr, neraugoties uz mūsu visdziļāko cieņu pret jūsu sērām, es lūdzu jūs iepazīties ar šiem dokumentiem.

Viņš kaut kā īpaši eleganti noklikšķināja čemodāniņa atslēgas un nolika Alīnai priekšā uz galda plānu papīru kaudzīti ar parakstiem un zīmogiem. Ieraugot tos, Alīnu pārņēma sliktas priekšnojautas. Viņa sāka lasīt.

"Līgums starp firmu "Bonuss" un pilsoni… dzīvojošu… pase… dzimšanas gads… Firma apņemas nodrošināt pilsonei sadzīves un medicīnisko pakalpojumu kompleksu, kā, piemēram, dzīvokļa uzkopšanu, produktu iegādi un tā tālāk un tamlīdzīgi uz laiku līdz (šeit ar roku bija ierakstīts "uz visu mūžu"), savukārt pilsone… apņemas novēlēt savu dzīvokli (adrese) firmai "Bonuss"…"

Ko? — Alīna pacēla skatienu. — Kas tās par muļķībām?!

—   Tās nav nekādas muļķības, — vēsi piezīmēja jaunais cilvēks. — Tas ir juridiski noformēts un apstiprināts līgums. Uz pēdējās lappuses ir jūsu vecmāmiņas paraksts.

Alīna uzšķīra pēdējo lappusi: paraksti, zīmogi un datums. Līgums bija parakstīts trīs mēnešus pirms Alīnas atbraukšanas.

—   Bet kāpēc tad es neko par to nezinu?!

—   Nu… — Jaunais cilvēks noplātīja rokas. — Tas nepavisam nebija nelaiķes pienākums atskaitīties jums par savu rīcību. Bez tam, — viņš atšķīra līgumu un ar pirkstu norādīja uz kaut kādu punktu, — pēc līguma noslēgšanas viņai vairs nebija tiesību kādu pierakstīt savā dzīvoklī. Tā ka, atvainojiet, bet jums ir divas nedēļas, lai atbrīvotu dzīvojamo platību.

—    Atvainojiet, — Alīna nepadevās, — bet šajā jūsu papīriņā ir rakstīts, ka jūsu pienākums bija vecmāmiņu rūpīgi kopt, lolot un Dievs vien zina ko vēl! Kāpēc tad es, dzīvodama šeit jau pusotru gadu, šodien redzu jūs pirmo reizi?!

—     Dīvains jautājums, — jaunais cilvēks paziņoja. — Mums ir liecinieki, kuri apstiprinās, ka mūsu firmas pārstāvji neskaitāmas reizes ir snieguši jūsu vecmāmiņai visdažādāko palīdzību. Kaut gan, ja gribat, tad varat apstrīdēt šo līgumu tiesā. Ja jums ir laiks. Un nauda.

—   Tev ir divas nedēļas laika, — iecirkņa pilnvarotais atgādināja, un viņi izgāja ārā.

Tajā dienā Alīna tā arī nepabeidza mazgāt grīdu. Viņa klusēdama sēdēja virtuvē, skatījās pa logu un centās apvaldīt vēlēšanos raudāt. Pirmajā brīdī pēc apmeklētāju aiziešanas viņai gribējās atvērt logu un spert soli lejā, tik loti viss notiekošais izlikās muļķīgs, netaisnīgs un aizvainojošs. Pēc tam viņa nolēma, ka, salauzusi savus kaulus pret asfaltu, viņa tikai izdarīs šim jaunajam, labi ģērbtajam nelietim lielu pakalpojumu. Alīna nolēma iet uz tiesu, prokuratūru, mēriju, vienalga, uz kurieni, bet tikt skaidrībā par šo lietu.

Nākamajā dienā noskaidrojās, ka viņai būs palīgi. Uz dzīvokli pretendēt atbrauca tēvocis no Saratovas. Vispirms viņš kļuva zaļš no dusmām, ieraudzījis Alīnu un nolēmis, ka māsasmeita viņu ir apsteigusi. Noklausījies viņas stāstu, viņš kļuva pilnīgi zvērīgs — pusbēda būtu piekāpties savējiem, bet svešiem! — un metās meklēt taisnību. Meklēja viņš to piecas dienas, tad, jau pamatīgi papluinīts dažādās instancēs, gari un naidīgi izlamājās, bet pēc tam aizbrauca mājās. Visās iestādēs tēvocim bija populārā valodā paskaidrojuši, ka līgums ir pilnīgi likumīgs un nekādas pretenzijas pret to nevar būt.

Alīna nolēma nesekot tēvoča paraugam un nelauzties slēgtās durvīs un samierinājās ar sakāvi. Viņai vajadzēja domāt par dzīvokli — uz laiku Alīna pārcēlās pie draudzenes, bet tas, protams, problēmu neatrisināja.

Tieši tajā laikā beidzās nodarbības kursos, Alīnai izsniedza greznu apliecību, ar kuru tad viņa sāka skraidīt pa pilsētu, meklēdama darbu. Alīna bija naivi rēķinājusies ātri iekārtoties, no pirmās algas atdot visus parādus, bet pēc tam noīrēt istabu vai pat dzīvokli un aizvākties projām no draudzenes.

Izrādījās, ka pat saņemtā apliecība neatver Alīnai biroju un kabinetu durvis. Pāris reižu viņa neizturēja konkursu, turklāt, kā viņa saprata no citu konkursa dalībnieču sarunas, oriģināla iemesla dēj: izrādījās, ka Alīnai ir pārāk īsas kājas.

Trešajā birojā viņu sagaidīja galvenais menedžeris, ieveda savā kabinetā, apsēdināja krēslā, pats apsēdās pretī. Kādas piecas minūtes viņš uzmanīgi nopētīja Alīnu, pēc tam teica:

—    Dodu uzdevumu. Jūs pavadāt pārstāvi no ārzemju firmas, ar kuru mums loti vajag noslēgt kontraktu. Jūsu uzdevums: radīt viņam labu iespaidu par sevi un līdz ar to arī par mūsu firmu. Iedomājieties, ka es esmu šī ārzemju kantora pārstāvis. Kāda būs jūsu rīcība?

—   Bet ar kādiem līdzekļiem es drīkstu izraisīt jūsu, tas ir, viņa, labvēlību? — Alīna painteresējās.

—   Ar jebkuriem, — Menedžeris pasmaidīja un atlaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. — Duša ir blakus istabā.

—   Skaidrs, — teica Alīna un izgāja ārā.

Nākamajā firmā viņu aplūkoja vesela sešu gadus trīsdesmit līdz četrdesmit vecu vīriešu komisija. Beidzot viens no viņiem palūdza viņai nedaudz pacelt uz augšu svārkus, lai viņi varētu pilnībā novērtēt viņas kājas, jo viņa taču iemiesos viņu firmas imidžu un kājas — tas ir svarīgi faktors.

—   Labi, — Alīna atbildēja. — Tikai vispirms jūs parādiet man savas kājas. Var būt, ka tieši tās neatbilst firmas imidžam?

Kāds iespurdzās, bet viens no viņiem klusi noteica:

—   Es tev tūlīt kaut ko citu parādīšu, mulke tāda.

—   Tikai es vispirms iziešu, bet pēc tam jūs rādiet cits citam, ko vien vēlaties! — Alīna noskaldīja un aizcirta durvis.

Divos citos kantoros bija vajadzīga sekretāre ar ideālām angļu un franču valodas zināšanām, ar ko Alīna palepoties

nevarēja.

Beidzot nākamajā firmā viņu mēģināja izvarot direktora kabinetā tieši uz galda. Pārsitusi resnajam gruzīnam degunu, viņa kā lode izšāvās foajē un paziņoja savu rindu gaidošajām meitenēm:

—   Kas vēlas, lai viņu izdrātē, neatejot no darba vietas, — lūdzu!

Kāda arī aizgāja, dažas palika, bet Alīnai tās bija viņas sekretāres referentes karjeras beigas. Naudas nebija, bez tam vēl viņai bija parādi, un draudzene jau sāka šķībi skatīties uz viņu un interesējās, kad tad Alīna beidzot atradīs dzīvokli.

Viņa atradās uz nervu sabrukuma robežas, kad nejauši uzdūrās sludinājumam: "Steidzīgi vajadzīgs sētnieks. Piešķir dzīvojamo platību." Alīna rūgti pasmaidīja. "Acīmredzot tā tad arī ir mana lielā sūtība. Grozies, kā gribi, viss atgriežas atpakaļ pie tā paša. Nu ko, proletariātam nav ko zaudēt, izņemot savas važas. Sliktāk jau nebūs." Un viņa devās uz norādīto adresi.

Dzīvojamā platība izrādījās istaba komunālajā dzīvoklī un maksāja tik daudz, ka Alīna tikai pēc pusgada varēja pilnībā izkulties no parādiem. Viņa novājēja, sakritās, un diez vai kāds no klasesbiedriem viņu tagad vairs pazītu.

Tomēr pēc visiem gan no labās, gan kreisās puses saņemtajiem likteņa triecieniem Alīna joprojām vēl nebija pārliecināta par to, ka viņas divkauja ar apkārtējo pasauli ir beigusies ar pilnīgu sagrāvi. Meitene ieņēma pēdējo aizsardzības līniju, no kurienes viņu pat mēģināja izsist ārā, tomēr viņa netaisījās pūt tur mūžīgi. Alīna tikai nogaidīja brīdi, lai dotu atbildes triecienu.

Bet sirds dziļumos Alīna saprata, cik niecīgas ir viņas izredzes. Divdesmit triju gadu vecumā sapņi un ilūzijas mirst uz visiem laikiem.

15

Bija pustrīs naktī, kad šovs beidzot beidzās un televizora ekrānā parādījās "sniegs". Stepans ar nožēlu izslēdza "Sony". Bija pagājušas jau kādas četrdesmit minūtes, kopš Kirja klusiņām krāca, atgāzies pret sienu. Stepans jau kuro reizi iedunkāja viņu ar dūri zem ribām. Tas momentāni atvēra acis.

—   Neguli, nosalsi, — drūmi piezīmēja Stepans un sāka vērties ekrānos. Tur joprojām valdīja tumsa kopā ar aukstumu, sniegu un vēju. "Nē, tās visas ir muļķības," Stepans nodomāja un nolēma pāris stundiņu nosnausties, atstājot sardzē Kirju.

Tajā brīdī apakšā, trešajā stāvā, atskanēja klusa, bet skaidri dzirdama klaudzoņa.

—  Te tev nu bija, — Stepans nomurmināja un, paķēris makarovu, sāka kāpt lejā pa šaurajām kāpnēm.

16

Tajā neaizmirstamajā dienā Alīna bezrūpīgi bradāja pa peļķēm pilsētas centrālajā parkā. Viena no viņas tagadējās dzīves priekšrocībām bija tā, ka viņai ne no vienas puses nevajadzēja klausīties pārmetuma pilnas piezīmes, kā, piemēram: "Nu un kad tad tu taisies nokārtot savu dzīvi? Neesi taču vairs nekāda meitene!" Alīna apzināti sašaurināja savu jau tā ne visai plašo paziņu loku, nevēlēdamās, lai tie būtu viņas krišanas liecinieki. Viņa burtiski noslēpās šajā savā istabā — alā, cerēdama uz kaut ko. Sēdēšana četrās sienās periodiski uzdzina Alīnai depresiju, un viņa reizēm uzdrošinājās veikt īsus izgājienus sabiedrībā.

Šoreiz viņa bija izrāvusies uz centrālo parku, kur tika svinēta vasaras pēdējā svētdiena. Cilvēku bija daudz, spēlēja pūtēju orķestris, un pat tikko kā nolijušais nelielais lietutiņš nespēja sabojāt Alīnas garastāvokli. Viņa pavizinājās ar "grūstīgajiem automobiļiem", iekoda nelielā kafejnīcā, pēc tam pārskaitīja naudas pārpalikumu un nopūtās. Alīna pavērās visapkārt, cenzdamās izlemt, kur varētu iztērēt pēdējos piecus tūkstošus rubļu. Un kājas pašas aiznesa viņu uz šautuvi.

Tur bija karsti un tumšs, tikai dibenplānā bija izgaismots stends ar mērķiem. Kāds plikgalvis nepārtraukti pielādēja šauteni un šāva uz tīģeriem, lauvām un lāčiem, reizēm pat trāpīdams. Alīna nesteidzīgi piegāja pie barjeras, uz kuras greznojās sludinājums — "Pie mums jūs varat izmēģināt laimi un vinnēt naudas prēmijas par trāpīgu šaušanu". "Tas, lūk, ir domāts tieši man," nodomāja Alīna un ar elkoņiem atspiedās pret barjeras samtu.

—  Vai šausiet? — no tumsas slinki pajautāja saimnieks.

—   Šaušu.

—   Cik šāvienus?

—   Bet cik vajag, lai vinnētu balvu?

Plikpauris beidzot pārtrauca savu kanonādi, nicinoši nolūkojās uz Alīnu, nolika šauteni uz barjeras un izgāja ārā. Saimnieks iznāca no sava stūra un teica:

—    Ja jūs sašaujat vienu mērķu rindu: desmit tūkstoši. Ja sašaujat visas trīs rindas: galvenā balva.

Alīna ātri sarēķināja:

—   Trīs reiz septiņi — divdesmit viens šāviens.

Viņa pasniedza naudas zīmi.

—    Ko, divdesmit vienu šāvienu? — saimnieks painteresējās.

-Jā.

Viņš pasniedza viņai kārbiņu ar lodēm.

—   Lūdzu.

Tajā brīdī durvis atvērās, ienāca vēl divi apmeklētāji, bet saimnieks palūdza viņus nedaudz pagaidīt, un viņi nostājās pie sienas, skatīdamies, kā Alīna gatavojas šaušanai. Viņa ar asu kustību atlauza vaļa šauteni, ielika lodīti un saveda ieroci kaujas gatavībā, pēc tam notēmēja uz malējo mērķi apakšējā rindā. Iestājās klusums.

Šāviens lika saimniekam ironiski pasmaidīt. Mērķis palika nekustīgs. Alīna nesatricināmā mierā atlauza šauteni un teica:

—   Acs ir atradinājusies, man būs vajadzīgs vēl viens šāviens.

—   Lūdzu, — saimnieks, neslēpdams izsmieklu, ielika kārbiņā vēl vienu lodīti.

Alīna ātri pārlādēja šauteni un izšāva. Pēc tam vēlreiz. Vēlreiz. Pa to laiku saimnieks jau pārstāja smaidīt, mērķi krita cits pēc cita, un Alīna nepielūdzami tuvojās apakšējās rindas beigām. No septiņiem šāvieniem viņa ne reizi nebija nopūdelējusi.

Ar vidējo rindu atkārtojās tas pats, tikai šaušanas temps sāka kļūt aizvien straujāks, Alīnas rokas strādāja kā lieliski noregulēts mehānisms: šāviens — atlaušana — pārlādēšana — šāviens. Kad viņa sāka plānveidīgi iznīcināt augšējo rindu, katram šāviena — pārlādēšanas ciklam viņai vairs bija vajadzīgas ne vairāk kā četras līdz piecas sekundes. Augšējās rindas sašaušanas fināls jau atgādināja automāta kārtu.

Likusi pēdējam tīģerim pārmest kūleni un palikt ar kājām gaisā, Alīna ar nožēlu nolika šauteni uz barjeras un pagriezās pret saimnieku. Viņš izskatījās nedaudz apstulbis.

—  Trīs rindas! — Alīna apmierināti paziņoja. — Cik es saņemšu?

—    Protams, protams, — noteica saimnieks, kurš vēl joprojām nespēja atjēgties. Viņš ienira kaut kur zem barjeras un izvilka no turienes milzīgu plīša bambuslāci.

—   Vai tā ir galvenā balva? — Alīna vīlusies pajautāja.

—   Jā. — Saimnieks pasniedza viņai lāci.

—   Labāk jau nu es paņemtu trīs reizes pa desmit tūkstošiem, — nomurmināja Alīna un, paķērusi lāci padusē, izgāja ārā. Viņa bija pagājusi kādus piecdesmit metrus no šautuves, kad aizmugurē izdzirdēja balsi:

—   Meitenīti Meitenīti

Vina atskatījās: viņai pakal skrēja padzīvojis vīrietis lietusmētelī. Alīna nobrīnījās, tomēr pagaidīja, kamēr vīrietis pienāk klāt.

—   Meitenīti — viņš steidzīgi ierunājās. — Es tikko kā šautuvē redzēju, kā jus šāvāt…

—   Nu un tad? — Alīna vienaldzīgi pajautāja.

—   Vai jūs gribat balvas vietā saņemt naudu? Es varu nopirkt no jums to lāci, gribat? Es varu piedāvāt piecdesmit tūkstošus.

Alīna domīgi paskatījās vispirms uz vīrieti, pēc tam — ; uz lāci. Nauda viņai bija vajadzīga, bet… Kaut kas te nebija tā, kā vajadzētu. Normāli cilvēki neskraida pa ielām, piedāvādami piecdesmit tūkstošu naudaszīmes pirmajam pretimnācējam.

—   Ziniet, es jau esmu paspējusi kaut kā pierast pie šitā lāča, tā ka, protams, paldies, bet… — Viņa pagriezās un gāja tālāk. Vīrietis, kā jau viņa bija baidījusies, neatpalika.

—    Labi, jūs tikai nenodomājiet kaut ko sliktu… Es vienkārši skatījos, kā jūs šāvāt.

—   Jā, to es jau dzirdēju, — nepagriežoties teica Alīna.

—   Es tikai gribēju sagādāt jums prieku…

—    Skaidrs, skaidrs… — Viņa sāka pielikt soli, viņš neizturēja un sagrāba viņu aiz rokas.

—   Ei! — Viņa sašutusi pagriezās, gatava pamielot šito maniaku ar ceļgala spērienu pa cirkšņiem. — Ko tas nozīmē?

l

—   Pagaidiet, es taču nevaru skriet jums pakal. — Viņš izskatījās noguris. — Es saprotu, ka iesāku nedaudz ne tā, kā vajadzētu, bet…

—   Ko jums vajag? — Alīna skali pajautāja. Garāmgājēji pēkšņi sāka atskatīties. Vīrietis to pamanīja un sāka čukstēt:

—   Pagaidiet, nevajag celt troksni, es neko tādu negribu… Vienkārši uzklausiet mani! — Viņš turpināja spiest viņas roku, viņa ar asu kustību izrāvās un atgāja nostāk no viņa. Vīrietis nerimās:

—  Tas ir loti svarīgi, tas… Jums taču ir vajadzīga nauda?

Alīna pakratīja galvu.

—   Ne jau nu tik loti.

—   Jūs vēl joprojām neesat sapratusi, par ko ir runa! — Viņš atkal sāka čukstēt. — Es jums piedāvāju darbu.

—   Es neesmu prostitūta.

—   Nē taču, atkal jūs pārpratāt, es piedāvāju jums darbu… FDD labā.

—   Ko? — Tādu pagriezienu Alīna nebija gaidījusi.

—   Federālā drošības dienesta labā.

—   Man? Ko tad es tur darīšu?

—   Vai tad jūs vēl neesat sapratusi? — Viņš sāka runāt mierīgāk. — Starp citu, kur jūs iemācījāties tā šaut?

Alīna paraustīja plecus.

—   Es nodarbojos šaušanas sekcijā universitātē, lai nevajadzētu iet uz fizkultūru. Bet tas jau bija sen, šodien man sanāca tīri nejauši…

—   Tomēr visai iespaidīgi, — vīrietis teica. — Vismaz man patika, un es domāju, ka pēc attiecīgas sagatavošanas jūs varēsiet pie mums strādāt.

—   Par ko?

—   Jūs būsiet… m-m-m… speciālists zināmās slepena rakstura operācijās. Pati saprotat, meitenes ar tādiem talantiem uz ielas nemētājas.

—   Kas ir, tas ir… — Alīna pasmīnēja, un pēkšņi vīrieša pieminētais vārds "talants" izraisīja viņas smadzenēs veselu domu kcdes reakciju: "Mans Dievs, vai tiešām tas arī ir mans talants? Vai tiešām tas tad arī ir tas, kam vajadzēja notikt un izmainīt manu dzīvi?!"

Vīrietis stāvēja blakus un nogaidoši skatījās uz Alīnu. Viņam bija kalsnēja, gludi skūta seja, stipri atkāpušies mati un pamatīgs deguns. Arēji viņš bija mierīgs, tomēr skatienā bija manāms zināms satraukums. "Viņam patiešām tas ir svarīgi," Alīna saprata un pamāja ar galvu.

—   Labi. Tātad ko īsti jūs gribat?

Viņš apmierināti pasmaidīja.

—   Es paskaidrošu, tikai atiesim kaut kur maliņā.

Alīna un svešinieks iegāja parka dziļumā pie strūklakas

un apsēdās uz soliņa. "Droši vien viņš speciāli atveda mani pie strūklakas, lai ūdens troksnis noslāpētu mūsu sarunu," Alīna nodomāja un tūlīt pat saprata visu šīs spiegu cienīgās situācijas komismu. Viņu vervēja. Ha!

—   Un tātad pārejam pie lietas, — vīrietis klusā balsī teica, un pēc viņa toņa Alīna noprata, ka tamlīdzīgas sarunas viņam nav nekas jauns. — Man ir vajadzīgs cilvēks, jauns, fiziski labi sagatavots, ne visai dumjš, kas prot rīkoties ar ieroci.

—   Nu tad es jums pilnīgi nederu, — Alīna viņu pārtrauca. — Pirmkārt, man jau ir divdesmit četri gadi, otrkārt, es jau |oti sen neesmu nodarbojusies ar sportu, treškārt, cs pat neesmu pabeigusi universitātes pirmo kursu, tā ka par gudru mani ir ļoti grūti nosaukt, un, ceturtkārt, es nekad neesmu turējusi rokās īstu kaujas ieroci.

Vīrietis uzmanīgi noklausījās Alīnas teikto, apsvēra saņemto informāciju un paziņoja:

—  Tas viss nemaz nav tik briesmīgi. Galvenais, ka jums ir dotības, bet tās attīstīt, uztrenēt tā jau ir mana darīšana.

—   Un kas ietilps manos darba pienākumos?

—   Nu… — Vīrietis saminstinājās.

—   Ja ir nepieciešama māka rīkoties ar ieroci, šaut, tas nozīmē, ka…

-Jā.

—   Ko?

—  Jūs pareizi uzminējāt. No jums tiek prasīta māka šaut un trāpīt.

—   Cilvēkiem?

—   Ne jau nu govīm.

Vīrietis uzmanīgi skatījās uz Alīnu, gaidīdams sašutuma vētru, protestus un dievs vien zina ko vēl. Alīna noglāstīja lācim plīša galvu un painteresējās:

—   Bet kāpēc jūs domājat, ka es esmu spējīga nogalināt cilvēku?

—   Tāpēc, ka patiesībā tas nemaz nav tik grūti un tam nav vajadzīgs nekāds īpašs talants.

No vīrieša piezīmes Alīna kaut kā sarāvās un nedaudz apvainojās.

Nu tad ari būtu gājis klāt pirmajam pretimnācējam1 Kāpēc tad jūs tieši man piesējāties?

—   Tāpēc, ka, izņemot psiholoģisko gatavību, ir jābūt arī fiziskām spējām nogalināt un pašam palikt dzīvam. Vislabāk to ir izdarīt ar šaujamieroča palīdzību. Jūs tikko kā nodemonstrējāt man savas spējas šajā jomā.

—   Tātad tas nozīmē, ka jūs speciāli staigājat pa šautuvēm un meklējat tādus kā es?

—   Nu var teikt arī tā. Un psiholoģiskas dabas problēmas šajā sakarā, jūs

sakāt, nerodas?

—    Kad cilvēks zina, ka TO vajag izdarīt, ka par TO viņš saņems naudu — loti lielu naudu! — un bez tam vēl palīdzēs savai valstij, psiholoģija, morāle un tamlīdzīgas lietas atkāpjas otrajā plānā, — vīrietis pārliecināti paziņoja.

—   Un kur vajadzēs strādāt — ārzemēs?

Nē. — Vīrietis iesmējās. — Strādāt nāksies šeit pat. Bet augstu darba apmaksu es jums garantēju. Par ko jūs šobrīd strādājat?

—   Tas ir loti labs jautājums! — caur zobiem novilka Alīna. — Šķiet, ka es piekritīšu jūsu piedāvājumam. Beigu beigās ne jau katru dienu piedāvā kaut ko tādu.

—  Lūk, tā ir lietišķa pieeja, — vīrietis atzinīgi teica. — Vispirms mums vajadzēs dabūt jūs atbilstošā fiziskajā

formā un nedaudz patrenēt šaušanā ar kaujas ieroci.

—  Un kad jūs grasāties uzticēt man pirmo uzdevumu? — Alīna drūmi painteresējās.

—     Es domāju, ka pēc pāris nedēļām. Starp citu, mēs vel neesam iepazinušies: sauciet mani… teiksim, par Pāvelu.

—   Skaidrs, bet mans vārds ir Nikita.

—   Kā?

—   Nē jau, tas ir joks. Alīna.

—  Lieliski, Alīna. Satiksimies rīt. — Viņš nosauca adresi un brīdināja, ka saruna bijusi slepena. Pēc minūtes viņš piecēlās un aizgāja. Alīna palika sēžot uz soliņa, apskāvusi nerunīgo pandu. Beidzot viņas dzīve mainījās, bet prieku Alīna no tā nejuta.

Pirmdienas dienā viņa aizbrauca uz Pāvela nosaukto adresi. Izrādījās, ka tas ir sporta klubs "Dinamo", kurā Alīnu ilgi negribēja pat laist pāri slieksnim, bet parādījās Pāvels, un viņu priekšā atvērās visas durvis. Viņš aizveda Alīnu uz otro stāvu, uz trenažieru zāli, un uzticēja instruktoram, kurš pusotras stundas laikā izdzina viņu caur visiem šiem moku agregātiem, tā ka viņas krekls kļuva pilnīgi slapjš no sviedriem. Atkal parādījās Pāvels — todien viņš bija ģērbies jauniešu stilā: džinsi un svīteris —, kritiski noskatīja no galvas līdz kājām viscaur slapjo Alīnu un paziņoja savu verdiktu:

—   Nopērc sev sporta kostīmu.

Alīna, iegājusi zālē, jau pati uzreiz saprata, ka viņas vecajām treniņbiksēm un nomazgātajam kreklam šeit nav vietas. Trenažieru kompleksa nedaudzie apmeklētāji dižojās spilgtos importa sporta kostīmos, tā ka Alīna šeit izskatījās pēc Pelnrušķītes.

—     Par kādu naudu? — viņa Pāvelam pajautāja. Tas izvilka no džinsu kabatas naudasmaku un, noskaitījis dažas piecdesmit tūkstošu naudaszīmes, pasniedza tās Alīnai.

—  Uz nākamās algas rēķina, — viņš paskaidroja. — Tagad dodies uz dušu, bet pēc tam nokāp pagrabā, nedaudz pašausim.

Pēc piecpadsmit minūtēm Alīna, uz ātru roku apžāvējusi matus, nokāpa šautuvē. Tā ar šķērssienām bija sadalīta nodalījumos, vairāki cilvēki jau bija ieņēmuši savas vietas šajos aizgaldos un, uzlikuši uz ausīm skaņu slāpētājus, šāva no pistolēm.

Pēkšņi parādījies, Pāvels aizveda viņu uz pagraba otru galu, sadabūja lielu čemodānu, atvēra to un izvilka mazkalibra šauteni, dažas kārbiņas ar patronām un pistoli "bereta".

—  Ar šauteni tu jau proti rīkoties, bet, lūk, šis, — viņš pasniedza viņai pistoli, — būs tev kaut kas līdz šim nezināms. Tāpēc sāc ar to.

Alīna nostājās uz uguns līnijas, noņēma drošinātāju, notēmēja un nospieda gaili — un pistole negaidīti sāka lēkāt viņas rokās, kādu pāris sekunžu laikā izšaudama visu aptveri. Pāvels ieskatījās tālskata okulārā un noklakšķināja mēli.

—   Nu, kā ir? — cenzdamās noslēpt ziņkārību, pajautāja Alīna.

—   Kā ir, kā ir, nekā laba… Sešnieki, septiņnieki…

—   Bet pēc trenažieriem taču trīc rokas…

—   Vajag, lai netrīcētu. Tagad pamēģini ar šauteni.

Alīna šāva vēl stundu, kamēr nenogura rādītājpirksts,

ar kuru viņa spieda gaili, un no skaņas slāpētājiem nesāka sāpēt ausis. Pāvels palīdzēja viņai piecelties, klusā balsī, bet atzinīgi teikdams:

—   Nekas, nekas. Tu visas lodes salaid viena apvidū, un tas ir pats galvenais. Iesitīsi roku, un viss būs normāli.

Patiešām, pēc divas nedēļas ilgām ikdienas nodarbībām viņa "iesita roku". Pēc treniņiem Alīnai nedaudz sāpēja muskuli, tomēr, kad viņas roka aptvēra ieroci, viņa bez pūlēm sašāva deviņdesmit līdz deviņdesmit piecus punktus. Pa visu šo nodarbību laiku viņa nekad neiedomājās, kāpēc trenējas. Sava uzdevuma realitāti Alīna sajuta tikai tad, kad Pāvels atbrauca pie viņas uz mājām un izlika uz galda vairākas jauna aktierim Oļegam Meņšikovam nedaudz līdzīga vīrieša fotogrāfijas.

—   Viņu sauc Igors, trīsdesmit gadi, neprecējies, viņam patīk jautri pavadīt laiku. Šajā sarakstā ir minēti naktsklubi un diskotēkas, kur viņu vakaros var atrast. Parasti apsardzi viņš uz turieni līdzi neņem, tā ka pataisīt viņu aukstu nebūs grūti… — Pāvels runāja vienmērīgā un mierīgā balsī, un Alīnai neradās satraukums pat tad, kad viņas priekšā parādījās maza melna pistole un tai paredzēta aptvere ar patronām. Viņa uzmanīgi, bet bezkaislīgi noklausījās runātājā, it kā piedalītos dzīvokļu ekspluatācijas kantora instruktāžā pirms kārtējās kvartāla pārbaudes. Tomēr tagad visi viņas pēdējo nedēlu pūliņi ieguva reālu mērķi: viņai vajadzēja ielaist vienu vai vairākas lodes šī cilvēka ķermenī, lai sadragātu kaulus, cauršautu artērijas vai citus dzīvībai svarīgus orgānus tāpēc, lai, locīdamies no sāpēm, šis trīsdesmitgadīgais vīrietis asins pe|ķē izbeigtu savu šīszemes eksistenci. No šādām domām viņai kļuva nedaudz neomulīgi, un Alīna pajautāja:

bet kas viņš tāds ir?

pāvels savilka neapmierinātu sejas izteiksmi.

Jums pagaidām vēl nav paredzēts zināt jūsu uzdevumu detaļas. Ar laiku jūs visu uzzināsiet. Es varu tikai pateikt, ka tas ir bagāts un veiksmīgs uzņēmējs, bet vina darbība, tā teikt, ir ne visai likumīga… Vai jūs apmierina šāds paskaidrojums?

—   Pilnībā, — Alīna atbildēja un negaidīti izjuta stingru apņēmību izpildīt savu pirmo uzdevumu un nogalināt šo cilvēku. Paņēmusi rokā pistoli, viņa sajuta sevi to spēku, kurš piespiedīs ar viņu rēķināties "veiksmīgos uzņēmējus", bagātos un varaskāros tēviņus, kuri līdz šim spēja uztvert Alīnu tikai kā savu tieksmju apmierināšanas objektu, bet visbiežāk vienkārši pat nepievērsa uzmanību tādām kā viņa. Tagad viņa pārstāja justies kā upuris, viņa sajuta, ka var k|ūt par draudu apkārtējai pasaulei, kas līdz šim bija bijusi tik neuzmanīga un atļāvusies tik bezkaunīgi pret viņu izturēties. Un, ja šī pasaule vēl nenojauta, ka situācija ir mainījusies un tai tiks dots graujošs atbildes trieciens, tad jo ļaunāk pasaulei.

Tā viņa domāja un vienlaicīgi fiksēja savās smadzenēs Pāvela sniegto informāciju.

—   Visbiežāk viņš mēdz būt naktsklubā "Orhideja". Tā ir piemērota vieta, tur ir skala mūzika, tā ka šāvienu neviens nedzirdēs. Tur ir daudz tumšu stūru, kur tu varēsi viņu iemānīt. Publikas vidū ir daudz tādu, kas lieto dažādas tabletes, tā ka, ja kaut kas gadās, vienmēr ir kam piespēlēt ieroci, viņi loti lēni reaģē uz notikumiem — smadzenes ir pārāk notrulinātas. Te tev būs nauda, nopērc kaut ko īsu un izaicinošu — citādākas tur iekšā nelaiž. Pēc iespējas vairāk kosmētikas.

Pulksten desmitos vakarā viņa atbrauca uz vajadzīgo vietu. Pāvels bija brīdinājis Alīnu, ka pie ieejas var pārbaudīt somiņu, tāpēc pistoli nācās noslēpt kāda drošākā vietā: Alīna uz ātru roku noskuva matiņus no kaunuma kaula un tur ar līmlenti piestiprināja pistoli, cerēdama, ka pie ieejas neviens neiedomāsies līst viņas biksītēs. Šis numurs patiešām izdevās: sargs pie durvīm uzmanīgi izpētīja viņas somiņas saturu, pēc tam nopētīja Alīnu no galvas līdz kājām un pasmīnēja.

—   Pirmo reizi šeit?

—    Bet ne pēdējo, — Alīna atbildēja, piedauzīgi smaidīdama. — Cik jāmaksā par ieeju?

—   Tādām kā tu ieeja ir par brīvu.

Iegājusi zālē un nedaudz apradusi ar mirguļojošajām gaismām un dārdošo ritmu no akustiskajām sistēmām, Alīna nodomāja — ja viņa iedomātos apmeklēt šo iestādījumu pastāvīgi, tad viņai drīz vien nāktos par to dārgi samaksāt: meičas, kas grozījās gan te, gan tur, ģērbušās līdzīgi Alīnai, tikai acīmredzami jaunākas par viņu, noskatījās uz viņu ar aizdomām. Tā bija viņu darbavieta, un katrā jaunpienācējā viņas saskatīja konkurenti.

Pirmajā dienā Alīna nogaidīja līdz vieniem naktī, tomēr objekts neatnāca. Lai atstātu "Orhideju", nepiesaistot sev uzmanību, viņai nācās piekrist kāda krietni iereibuša apmēram divdesmitgadīga puiša piedāvājumam. Viņi apkampušies izgāja laukā, viņa roka grābstījās gar Alīnas gurniem, un viņa baidījās, ka tikai viņš neaiztaustītos līdz

pistolei Tāpēc, tikko kā viņi aizgāja no kluba līdz vāji apgaismotajai autostāvvietai, puisis negaidīti saņēma spērienu ar ceļgalu pa cirkšņiem un, klusiņām kunkstēdams, aizvilkās gar vairākiem mersedesiem, volvo un ševrolē. Alīna pa to laiku izskrēja uz ceļa, apturēja taksometru un pēc četrdesmit minūtēm jau bija mājās. Vēl pēc četrām stundām viņai jau vajadzēja sākt uzkopt savu iecirkni.

No rīta Alīna paziņoja Pāvelam par neveiksmi, viņš izteica līdzjūtību un ieteica šajā vakarā vēlreiz apmeklēt "Orhideju". Un viņam izrādījās taisnība. Ap vienpadsmitiem vakarā parādījās Igors, bet ne viens. Kopā ar viņu bija garkājaina blondīne, kas pilnībā atbilda fotomodeles skaistuma standartiem. Pārītis apsēdās pie tālākā galdiņa, pēc tam viņi kādu pusstundu nodejoja un atgriezās savā tumšajā stūrī. Tā bija loti piemērota vieta glāstiem, bet, kā Alīna uzreiz saprata, tikpat izdevīga tā bija arī slepkavībai.

Alīna nogaidīja vēl minūtes četrdesmit. Objekta tuvumā esošie galdiņi pakāpeniski atbrīvojās, mūzika dārdēja pilnā skaļumā, un varēja sākt izpildīt uzdevumu, bet blondīne jauca visas kārtis. Nogalināt viņu vienkārši kompānijas pēc Alīnai negribējās. Vēl pēc minūtēm piecpadsmit Igora pavadone piecēlās no galdiņa un ātri devās sieviešu tualetes virzienā. Tas deva Alīnai dažas minūtes laika, un, viegli drebot kā no sala, viņa devās pie objekta galdiņa. Viņa izdarīja to, ko bija izdomājusi jau pirms vairākām stundām un pastāvīgi prātā pārcilājusi. Alīna apsēdās pie galdiņa pretim Igoram un paskatījās uz viņu ar izaicinošu skatienu.

— Garlaikojamies?

—   Pazūdi no šejienes! — klusu, bet pārliecinoši teica Igors. — Es šovakar esmu ar draudzeni.

—   Nu… — Alīna aizvainoti novilka. Vina savilka nedaudz skābu ģīmi it kā no īgnuma, kaut gan patiesībā tajā bridi viņas labā roka rāva nost no ādas pistoli. Ls taču protu tādas lietas, ko tava draudzene diez vai mācēs…

—   Piemēram? — bez īpaša entuziasma pavaicāja Igors.

Rokas īkšķis pārbīdīja drošinātāja sviru.

—    Lūdzu. — Alīnas kreisā roka zem galda aizslīdēja lidz Igora cirkšņiem un maigi noglaudīja bikšu audumu.

—   Nu un tad? — Viņš iesprauslojās. Tajā brīdī Alīnas labā roka strauji metās turp, kur vēl tikko kā bija bijusi kreisā.

—   Un ko tu teiksi par šito? — Alīna pajautāja, skatīdamās Igoram acis un nospiezdama gaili.

Viņa ieraudzīja, kā viņu it kā pasviež uz augšu. Igors aprauti iekliedzās, bet tūlīt pat it kā aizrijās un smagi atkrita pret krēsla atzveltni. Viņa skaistajā sejā sastinga sāpju grimase, bet Alīna jau vairs neskatījās uz viņas nogalināto cilvēku — viņa ātri piecēlās, turēdama roku ar pistoli somiņā. Neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, Alīna, tik tikko valdīdamās, lai nesāktu skriet, devās uz tualetēm. Labā roka somiņā jau ar kabatlakatiņu bija apslaucījusi pistoles spalu, tagad gan kabatlakatiņš, gan tajā ievīstītā pistole ielidoja atkritumu grozā pie vīriešu tualetes.

Alīna pagriezās uz izejas pusi, tomēr ar acs kaktiņu paspēja pamanīt, kā no sieviešu tualetes iznāca blondīne. Alīnai atlika apmēram minūte laika, lai paspētu atstāt klubu, pirms tur sāksies tracis. Un tomēr viņa izturēja tos pēdējos divdesmit metrus līdz kluba durvīm, pagāja gar apsardzei, nevērīgi smaidīdama un vicinādama somiņu, izgāja uz ielas, nogriezās ap stūri un tikai tad sāka skrie Atjēdzās viņa pēc diviem kvartāliem. Alīna atspiedās pr auksto akmens sienu, atvilka elpu un izvilka no biksītēm līmlentes pārpalikumus. Viņa atcerējās Igora skatienu taj1 brīdī, kad viņu saplosīja lodes, atcerējās kaut kādu burbuļojošu skaņu, ar kuru krēslā uzmeta kūkumu mirstošais ķermenis. Viņa sāka kratīties histērijā, centās atsaukt atmiņā kaut vienu no vakardienas viņu attaisnojošajām do mām, tomēr nevarēja, bet tikai visu laiku šņukstēja u šņukstēja, pat tad, kad bija jau aizgājusi no mājas sienas un nesteidzīgiem soliem devās cauri naksnīgajai pilsētai uz savām tālajām mājām.

Mājās viņa novilka īso, melno kleitu ar dziļu izgriezumu, uzģērba treniņtērpu un saritinājās kamolā uz gultas. Aukstuma sajūta pakāpeniski pārgāja, bet aizmigt tajā nakti viņai tā ari neizdevās.

Nostrādājusi rīta maiņu un paēdusi pusdienas, Alīna tomēr piespieda sevi pāris stundiņu nosnausties, bet nervi bija tik sasprindzināti, ka no kādas čaboņas aiz sienas viņa' pamodās. Alīna kādu bridi paspēlējās ar kaimiņu bērnu, pēc tam ieslēdza televizoru un negaidīti ekrānā ieraudzīja Igora fotogrāfiju. Tas bija jau mirušas, nedaudz uzpūtušās un nedabiski gludas sejas attēls. Alīna ieklausījās: diktors aiz kadra stāstīja, ka naktsklubā ir nogalināts pazīstams biznesmenis. Kā jau Pāvels bija teicis, Igoru turēja aiz-! domās par sakariem ar organizēto noziedzību un nodarbošanos ar reketu, tomēr nekādu konkrētu pierādījumu pret viņu acīmredzot nebija. Diktors uzskaitīja mašīnas, dzīvokļus un vasarnīcas, kas bija piederējušas nogalinātajam, un izteica pieņēmumu par pasūtījuma slepkavību sakarā ar dažādu mafiozo grupējumu savstarpējo cīņu. Tāpat tika pieminēts, ka nelaiķis pirms tam ir bijis sportists, cīkstonis, un tas sagādāja Alīnai negaidītu prieku. Viņai patika pašas pārvēršanās no autsaidera un gandrīz vai nabadzes par cilvēku, kurš spēja tik viegli tikt galā ar vienu no "šīs pasaules varenajiem".

Pārdomājusi pēdējās nedēļas notikumus, Alīna atkal un atkal nonāca pie secinājuma, ka ar viņu notikušās pārmaiņas ir tik neordināras un pat fantastiskas, ka nevar būt nekas cits kā vienīgi viņas likteņa izpausme. Kopš Pāvela parādīšanās viņas dzīve, kas vēl pavisam nesen bija šķitusi pilnīgi pelēka, nekam nederīga un bez jebkādas perspektīvas, negaidīti ieguva kaut arī briesmīgu, tomēr mērķi. Viens pats iepriekšējais vakars bija sniedzis tik daudz iespaidu un pārdzīvojumu, cik viņai to nebija bijis vairāku pēdējo gadu laikā. Alīna pēkšņi saprata, ka, neraugoties uz vakardienas histēriju un šodienas bezmiegu, viņa ir gatava atkārtot "operāciju". Ja nu tas arī bija tas talants, par kuru viņa tik daudz bija prātojusi, tad vajadzēja sekot šim talantam, pat ja tas vairāk atgādināja lāstu.

Alīna atcerējās, ka nav sazinājusies ar Pāvelu, bet bija jau vēls, bez tam viņam jau droši vien viss bija zināms. Viņa likās gulēt un nogulēja deviņas stundas bez jebkādiem murgiem vai sapņiem. Uzvilkusi vatēto jaku, Alīna pēkšņi nolēma nopirkt rīta avīzi un vēlreiz izlasīt par nogalināto. Igoram bija veltītas trīs rindkopas otrajā lappusē. Avīžnieki arī uzskatīja, ka tā ir pasūtījuma slepkavība.

iežmicgusi avīzi padusē, Alīna piezvanīja Pāvelam. Viņš patiešām jau visu zināja un ierosināja satikties dienas otrajā pusē. Alīna nolika klausuli, turpinādama visu pārcilāt prātā. Kaut kas visā šajā notikumā nebija īsti tā…

17

Cenzdamies uzmanīgi spert soļus, Stepans pa kāpnēm nokāpa stāvu zemāk un ieskatījās gaitenī. Tur bija tumšs, tomēr viņš gaiteņa tālākajā galā pamanīja kaut kādu kustību. Stepans momentāni izstiepa uz priekšu roku ar pistoli un ieslēdza kabatas lukturīti. Gaismas stars pāršķēla tumsu, un Stepans vienlaikus iesaucās:

—   Kas te ir?

—    Bet kas tu pats tāds esi? — no tumsas atskanēja atbilde. Stepans pavirzīja lukturīša staru uz vienu un otru pusi un beidzot sameklēja pazīstamu figūru.

—   Andrjuha, tas esi tu, vai?

—   Taču jau ka es, es …

—   Kāda velna pēc tad tu te rībinies, es tevi gandrīz vai nošāvu!

—   Es vienkārši gribēju aiziet uz ateju, bet tu te lēkā ar lukturīšiem!

—   Bet es taču nodomāju, ka kads svešs te staigā!

—   Pielūko, ka nenošauj mani, kad es nākšu atpakaļ…

Neviens no viņiem nepamanīja melnā ģērbto cilvēku,

kas stāvēja nišā aptuveni gaiteņa vidusdaļā. Viņam rokās bija īsstobra automāts, vērsts tieši pret Stepana galvu.

18

Pāvels ataicināja Alīnu uz vinu pastāvīgo tikšanās vietu — to pašu centrālo parku. Tikai tagad vini nesēdēja uz soliņa līdzās atrakcijām, bet gan devās tālāk, turp, kur parks pakāpeniski pārgāja mežā un asfaltētos celiņus nomainīja tikko pamanāmas taciņas.

Vini sēdēja uz nokrituša koka stumbra. Pāvels uzmanīgi noklausījās Alīnas stāstījumu un paslavēja. Pēc tam izvilka no kabatas nelielu sainīti un pasniedza to Alīnai.

—   Kas tas ir?

—   Samaksa. Tur ir norēķināta nauda par treniņtērpu un pārējiem izdevumiem. Pieci tūkstoši dolāru.

Alīna galvā piemeta, cik tas sanāk rubļos, un iesvilpās. Pāvels pareizi novērtēja viņas reakciju un piebilda:

—   Tas ir tikai sākums. Jo augstāka kļūs tava kvalifikācija, jo attiecīgi pieaugs arī apmaksa. Rīt atgriezies pie savām nodarbībām.

—   Labi, — Alīna piekrita, kaut gan viņai padomā bija kaut kas pavisam cits.

—   Problēmas nebija? — Pāvels painteresējās. — Psiholoģiskās?

—   Vispār ne, — Alīna atbildēja. — Tas patiešām izrādījās pavisam vienkārši. Mani uztrauc kaut kas cits.

—   Kas tieši?

—   Kas jūs tāds patiesībā esat?

Pāvels uz sekundi sastinga, bet pēc tam strauji ķēra ar roku žaketes kabatā, tomēr neveiksmīgi, tāpēc ka tajā brīdī Alīna ar galvas sitienu pa seju nogāza viņu no stumbra

zemē pati uzsēdās viņam virsū, ar ceļgalu atspiedusies pret viņa cirkšņiem un turēdama Pāvela rokas izplestā stāvokli.

Viņš sasprindzināja muskuļus un droši vien būtu varējis atbrīvoties, bet Alīna pārnesa ķermeņa svaru uz savu ceļgalu, un Pāvels iekunkstējās.

—   Pietiek, pietiek!

—   Kas tev ir kabatā?

—   Pistole.

—   Tu gribēji mani nogalināt?

—   Nē!

—   Melo.

—   Nē, nemeloju! Es vienkārši nobijos, kad tu pajautāji…

—   Tādā gadījumā atbildi — kas tu tāds patiesībā esi?

—   Bet ko tu jau pati zini?

—   Es zinu to, ka tu neesi nekāds FDD darbinieks.

—   No kurienes tu to zini?

—   No turienes! Kas tu tāds esi?

—   Es esmu darbinieks… — Spēriens ar ceļgalu. — Ai! Darbinieks, tikai bijušais!

—   Un ar ko tu nodarbojies? Kā labā tu strādā?

—   Pats savā labā, tas ir, man ir klienti, pēc kuru pasūtījuma es izpildu dažādus darbus.

—   Līdzīgus darbus tam, ko es izdarīju?

-Jā!

—   Un pats tu tādus darbus nedari, bet gan sameklē tādus muļķus kā mani un pēc tam viņus nogalini? Vai tā?

—   Nē! Es jau teicu, ka negribēju tevi nogalināt! Tu man esi vajadzīga!

—   ICāpēc?

—   Tāpēc, ka būs vēl pasūtījumi!

—   Un kas ir tavi klienti?

—  Tev to nevajag zināt, bet par dažiem es arī pats neko nezinu.

—   Par ko es nogalināju to Igoru?

—   Es nezinu. Es nekad nejautāju, par ko un kāpēc vajag nogalināt kādu cilvēku.

—   Kāpēc tu meloji par FDD?

—   Vajadzēja taču kaut kādā veidā tev piekļūt klāt, es taču nevarēju uzreiz piedāvāt kļūt par algotu slepkavu!

—   Un kad tad tu biji paredzējis pateikt man patiesību?

—   Es nezinu, ar laiku, kad tu būtu nobriedusi…

—   Kam?

—   Tam, lai saprastu, ka, nogalinādama valsts labā, idejas vārdā, tu vari kļūdīties: idejas mēdz būt nepareizas, kaitīgas. Nogalinādama sevis labā, savu bērnu labā, tu nekad nekļūdīsies, tāpēc ka tās ir mūžīgās vērtības.

—  Tomēr tu taču nenogalini savu bērnu labā, tu nogalini naudas dēļ!

—    Bet šī nauda taču ir domāta tieši maniem bērniem! Nu un, protams, arī man…

Alīna atlaida viņa kreiso roku un izvilka pistoli no Pāvela kabatas tik ātri, ka tas paspēja tikai ar acīm izsekot viņas kustībām. Viņa strauji pielēca kājās un, pavērsusi pistoli pret Pāvelu, teica:

—   Ja tas, ko tu saki ir patiesība, tad tev nevajag gaidīt, kamēr es nobriedīšu. Es arī tāpat visu to lieliski saprotu. Bērnu man nav, tāpēc es strādāšu pati savā labā. Ja vien tu vēl joprojām gribi, lai es kopā ar tevi strādātu.

es gribu pat vēl vairāk nekā pirms tam, — nomurmināja Pāvels, pieceldamies no zemes.

Tikai necenties mani turpmāk vairs apmānīt. Neuzticēšanās cilvēkiem man ir asinīs.

—   Tāpat kā man. Starp citu, mans vārds nav Pāvels.

—   Tiešām? Un ko tad tu toreiz iemanījies man nesamelot?

—   Visu pārējo. Mani sauc Aleksejs Mihailovičs Rakovs.

—   Vai man tevi saukt par tēvoci Lošu?

—   Sauc mani par Mihaliču, — Rakovs atbildēja.

Nākamo "pasūtījumu" Alīna izpildīja pēc mēneša, ar snaiperu šauteni nošaudama apmēram piecdesmit gadus vecu vīrieti tajā brīdī, kad viņš divu miesassargu pavadībā sēdās savā "Čeroki" džipā. Pēc tam no avīzēm viņi uzzināja, ka ir gājis bojā lielas privātas apsardzes firmas vadītājs.

Nostrādājusi vēl trīs pasūtījumus, Alīna beidzot pameta savu komunālo dzīvokli un slotu. Viņa pilsētas centrā noīrēja pieticīgu vienistabas dzīvoklīti ar telefonu, kaut gan savu finansu iespēju dēl varēja atļauties arī lielāku greznību. Mihaličs viņu noformēja par darbinieci tajā pašā "Dinamo" sporta kompleksā, kur Alīna jau tāpat pavadīja gandrīz vai visu savu brīvo laiku. Viņa pumpēja muskuļus, šāva, apguva tuvcīņas paņēmienus. Pēc viņas lūguma Mihaličs pieaicināja instruktoru, ari bijušo komitejas darbinieku, lai apmācītu Alīnu šaušanā maķedoniešu stilā. Ar pārsteigumu, cieņu un pat zināmām bailēm Rakovs vēroja, kā no neizskatīgās meitenes pelēkā mētelītī veidojas augsti profesionāla slepkavošanas mašīna. Tomēr Rakovam vispirmām kārtām tā bija ārkārtīgi ienesīga mašīna naudas pelnīšanai.

Savstarpējo rēķinu kārtošana starp bandām, bankām un firmām kļuva par ikdienišķu parādību, pasūtījumi nāca cits pēc cita, bet pasūtījumu izpildīšanas uzticamības pakāpe, ko nodrošināja Alīna, tikai nostiprināja Rakovu neoficiālo reputāciju.

Nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka pilsētas pašu skandalozāko un noslēpumaināko pēdēja laika slepkavību izpildītājs ir šī nelielā auguma slaidā meitene ar skarbo sejas izteiksmi, kura katru dienu no rītiem nodarbojas ar skriešanu un kurai patīk kino, bet nepatīk cilvēki.

No sākuma viņu attiecībām ar Rakovu bija tīri lietišķs raksturs. Kamēr nenotika kāds gadījums, kas atstāja savu ietekmi uz daudz ko.

Pavasara sākumā Rakovs saņēma pasūtījumu, kas lika viņam nopietni aizdomāties. Piesolīja lielu naudu, bet arī izpildīt uzdevumu nebija viegli. Objekts bija ievērojams galvaspilsētas finansu darbinieks, kas uz pāris dienām bija atbraucis uz provinci kārtot darījumus. Pārvietojoties pa pilsētu, viņu pavadīja džips ar apsardzi. Miesassargi viņu pavadīja līdz pat tualetes durvīm, bet pats galvenais — bija ierobežots laiks. Visu apsvēris, Rakovs nolēma, ka meklēt kaut kādu asprātīgu risinājumu nav laika, vajadzēja doties tiešā uzbrukumā. Bet ar vienu pašu Alīnu tam bija par maz. Ar neiedomājamām grūtībām Rakovs sameklēja vēl divus individuāli strādājošus algotos slepkavas un piedāvāja viņiem pastrādāt kopā.

Diennakti pirms objekta aizbraukšanas no pilsētas Alīnai un viņas abiem kolēģiem vajadzēja satikties ārpilsētas pansionātā un izstrādāt uzbrukuma plānu. Nobraukusi kādus devums kilometrus aiz pilsētas robežas, Alīna iegriezās meža ceļā un drīz vien apstājās pie pansionāta vārtiem. Vina novietoja mašīnu stāvvietā, bet pati, paķērusi ceļasomu, devās uz korpusu, kurā viņai bija pasūtīta istaba. Pēc četrdesmit minūtēm Alīna uzkāpa divus stāvus augstāk un pa divvietīgā numura durvīm noklaudzināja norunāto signālu. Durvis atvēra gara auguma, kalsnējs, gadus trīsdesmit vecs vīrietis. Otrs vīrietis sēdēja krēslā pie loga un smēķēja, viņš bija vecāks un izskatījās spēcīgāks. Kalsnais aizvēra aiz viņas durvis, Alīna aizgāja līdz istabas vidum un nokļuva krēslā sēdošā vīrieša vērīgā skatiena krustugunīs. Gana atskatījies, vīrietis nopūtās.

—  Tā, tā, tas nozīmē, ka ar tevi mums nāksies strādāt… Un ko lai mēs ar tevi iesākam?

—   Tur taču būs nopietni puiši, — iejaucās kalsnais, acīmredzami izbaudīdams savu vīrieša pārākumu.

Alīna paraustīja plecus.

—   Es varu darīt visu to pašu, ko jūs.

—  Vai tiešām? — Tips krēslā pasmaidīja. — Un cilvēku nolaist no kātiem varēsi?

Tagad nopūtās Alīna.

—  Var būt, ka jums to nav pateikuši, bet man ir zināma pieredze šajās lietās. Es kustībā šauju ar abām rokām un pie tam vēl diezgan pieklājīgi.

—   Bet vai tanku tu gadījumā neproti vadīt? — Kalsnais ieķiķinājās.

—  Ja mēs runājam nopietni, — sēdošais piezīmēja, — tad es ne visai ticu, ka tu mums šajā lietā varēsi būt noderīga. Laika tevi pārbaudīt mums nav. Es vispār nesaprotu, kāpēc mums tevi uzgrūda uz kakla, bet lai jau nu būtu. Novērsīsi uzmanību. Nāc paskaties.

Alīna piegāja tuvāk un notupās pie žurnālu galdiņa. Tips krēslā ar zīmuli kaut ko ātri zīmēja uz papīra gabala.

—   Tā ir benzīna uzpildīšanas stacija. Šeit viņi uzpildās pirms izbraukšanas no pilsētas. Tu sēdi mašīnā, noķer brīdi, kad viņi sāk kustēties, pati brauc tā, lai viņiem nāktos braukt tieši tev pa pēdām. Pirms izbraukšanas uz šosejas, lūk, šeit, nobremzē, izliecies, ka mašīnai kaut kas ir salūzis. Dari, ko gribi, — plēs matus no galvas, raudi, izģērbies, bet tā, lai viņi izrādītu pret tevi līdzjūtību, nolemtu tev palīdzēt. Kāds no viņiem pienāks pie tevis — jebkurā gadījumā viņi apstāsies un novērsīs uzmanību uz tevi. Ar to arī tava loma beidzas, vari krist zemē un gaidīt, kamēr viss beigsies, tāpēc ka tajā brīdī izlecam mēs ar čomu un taisām no viņiem visiem sietu.

—   Bet cik tad viņu tur būs? — Alīna painteresējās.

—   Pats un vēl četri gorillas kopā ar viņu. Ja tu spēsi nolaist no kātiem kaut vienu no viņiem — paldies. Nu bet ja ne — iztiksim arī bez tā. Paši tiksim galā.

—   Bez tam, — piebilda kalsnais, pienācis Alīnai no aizmugures, — tas vispār nav bābiešu darbs. Ja jau nu reiz tik ļoti ir vajadzīgs skanošais, tad ej ar p…u patirgoties, bet vīru darīšanās labāk nelien — ne smadzeņu, ne spēka nepietiks.

Alīna tik tikko novaldījās, lai neatcirstu kādu rupjību. Pārinieki viņai nepavisam nepatika, un viņa jau apsolīja pati sev, ka vairs nekad nestrādās kopā ar vīriešiem. Lielais vairums no viņiem, tāpat kā šitie divi, domā ar pautiem, nevis ar smadzenēm. Toties skali viņa pateica:

—   Labi, tikai skatieties, kaut pašiem spēka pietiktu.

—   Mums jau nu pietiks gan! — Kalsnais iesmējās. — Visam pietiks.

Viņš it kā nejauši uzlika roku Alīnai uz pleca. Reakcija sekoja nekavējoties.

—   Novāc rokas.

Viņš tomēr nesteidzās to darīt.

—   Kas ir, varbūt atslābināsimies pirms darba?

Tomēr otrais vīrietis neatbalstīja vina iniciatīvu:

—    Nav ko atslābināties, vispirms padarīsim darbu. Es pareizi runāju, kā tevi tur sauc? — Viņš skatījās uz Alīnu, cenzdamies atcerēties viņas vārdu, turpretim Alīna pati jau kādas piecas sekundes uzmanīgi ieklausījās skaņās, kas nāca no gaiteņa. Tur bija kaut kas tāds… Pazīstams… Un tajā brīdī, kad viņai pielēca, ka šāda skaņa rodas, metālam berzējoties pret metālu, atskanēja spēcīgs belziens pa durvīm un kliedziens:

—   Atveriet, milicija!

Pēc četrām sekundēm durvis sabruka, izsistas ar kājas spērienu, bet pa to laiku Alīna paspēja izdarīt vienīgo, kas šajā situācijā varēja viņu glābt. Lēkt pa ceturtā stāva logu viņai negribējās, un tāpēc viņa ielēca klēpī krēslā sēdošajam, kurš pat neizdarīja ne mazāko mēģinājumu pakustēties. Alīna ar vienu rāvienu atrāva sev uz krūtīm vaļā blūzi, tā ka kļuva redzamas krūtis krūštura bļodiņās, kaislīgi apskāva pilnīgi apjukušo vīrieti un sāka skūpstīt viņu uz lūpām, vienlaicīgi ar brīvo roku rotīdama svārkus priekšpusē arvien augstāk un augstāk uz gurniem. Vinu apskāviens nevilkās ilgi. Alīnu sagrāba aiz blūzes krādziņas un parāva atpakaļ, viņa nokrita uz grīdas, turklāt tā, ka svārki uzrāvās vēl augstāk un kļuva redzama apakšveļa. Alīna izmisīgi iespiedzās un izrādīja veltīgus mēģinājumus piesegt krūtis un kājas, ar to vēl vairāk pievērsdama istabu piepildījušo maskēšanās apģērbos un civilā tērpto cilvēku uzmanību šīm sava ķermeņa dalām. Abus viņas pāriniekus noguldīja ar seju pret grīdu un tagad pārmeklēja istabu un mantas. Alīna turpināja spiegt, kamēr viņu ar rāvienu zem padusēm nepiecēla kājās no grīdas un neizgrūda gaitenī. Tur viņu nostādīja ar seju pret sienu un pārmeklēja no galvas līdz kājām. Pēc tam vīrieša rokas pagrieza Alīnu, un viņa sastapās aci pret aci ar neliela auguma norūpējušos vīrieti civilā. Viņa jau bija pārstājusi spiegt un pārgājusi uz histēriskiem šņukstiem. Krūtis, kas joprojām rēgojās no saplēstās blūzes, cilājās ar ārkārtīgu ātrumu, kas nepaslīdēja garām civilā ģērbtā cilvēka vērīgajam skatienam.

—   Kas jūs tāda? Dokumenti? — viņš skarbi pajautāja.

—   Bet jūs… kas esat? — Alīna nomurmināja ar mežonīgu izbaiļu izteiksmi sejā.

—   Milicija. Jūsu dokumentus, ko jūs šeit darāt?

—   Tāpat vien, bet kas tad ir, vai nedrīkst… — mēlei mežģoties, acis nodūrusi, teica Alīna. — Atbraucu atpūsties, mani uzaicināja uz numuru patīkami jauni cilvēki… Es nezināju, ka nedrīkst…

—   Kurā istabā jūs esat apmetusies?

Alīna nosauca istabas numuru.

Administratoru šurp! — sekoja pavēle. Tas nelika uz sevi ilgi gaidīt un satriekts blenza uz Alīnu.

Vai šī sieviete šeit ir ieradusies ar ceļazīmi? — cilvēks civilā pajautāja.

—   Jā, jā! — Administrators sāka māt ar galvu. — Ar ceļazīmi, es pats pārbaudīju viņas dokumentus.

—   Ar ceļazīmi, ar ceļazīmi! — Alīna sāka vaimanāt, izsmērēdama asaras pa vaigiem. — Pirmā diena, kopš atbraucu, gribēju atpūsties… Tikai neziņojiet uz darbu, es taču nezināju, ka nedrīkst…

—    Kur jūs strādājat? — drūmi pajautāja civilists (bet viņa acis lēkāja no Alīnas sasarkušās, asarām klātās sejas uz krūtīm, kas joprojām strauji cilājās augšā lejā). Viņa pateica. — Tātad ir tikai pirmā diena, kopš esat atbraukusi, un jūs jau uzreiz skrienat drātēties ar pirmo pretimnācēju?

—   Bet es taču…

—    Saveljev, — civilists pagriezās pret administratoru, — tev te jau vairs nav pansionāts, bet gan kaut kāds bordelis…

Tas satriekts noplātīja rokas.

—   Nav jau vairs vecie laiki, nesāksi taču morālo stāju pārbaudīt…

—  Jā, nav vairs vecie laiki… — civilists nopūtās un atkal nicinoši paskatījās uz Alīnu. — Bet jūs… būtu labāk braukusi projām no šejienes, citādi atkal nokļūsiet gultā pie kāda, pie kura labāk nebūtu ieteicams. Šie divi tiek turēti aizdomās par nopietniem kriminālnoziegumiem. Pie viņiem nupat atrada ieročus un narkotikas.

—  Ak Dievs! — Alīna novaidējās. Administrators sadrūma.

—   Par ko vini jūsu klātbūtnē runāja?

—   Ne par ko tādu īpašu, viņi uzaicināja mani pie sevis uz istabu, nu un uzreiz…

—   Skaidrs, — civilists noteica. — Labāk pēc iespējas ātrāk tinieties projām no šejienes.

Viņš sagrāba Alīnu aiz pleca un pagrūda viņu uz priekšu, uz kāpņu pusi. Viņa vēl paspēja ievērot, kā abus viņas bijušos potenciālos partnerus, saslēgtus rokudzelžos, izved no saārdītās istabas.

19

Alīna paklausīja civilista padomam un pēc stundas aizbrauca no pansionāta, pateikdamās Dievam par to, ka bija iedomājusies neņemt sev līdzi uz pansionātu ieročus, bet gan bija atstājusi tos slēptuvē zem mašīnas sēdekļa. Pēc četrdesmit minūtēm viņa sazinājās ar Mihaliču un izstāstīja viņam jaunumus. Vēl pēc pusstundas viņš atbrauca uz tikšanās vietu bāls un nomākts.

— Ko lai tagad dara, ko lai tagad dara? — viņš kā uzvilkta lelle visu laiku atkārtoja. Rakovs jau bija saņēmis avansu par darbu un bija apsolījis pasūtītājam (un viņam bija aizdomas, ka šie diedziņi vijās līdz pat pašai Maskavai), ka viss būs vislabākajā kārtībā. Noalgot citus cilvēkus jau bija par vēlu, vairs nebija palikušas pat divpadsmit stundas līdz objekta aizbraukšanai no pilsētas.

Alīna klusēdama noklausījās viņa vaimanās un beidzot ierosinaja to, kas viņai bija kļuvis pats par sevi saprotams jau pirms pāris stundām:

Es to izdarīšu viena pati.

—     Ko? — Rakovs nesaprata.

Alīna atkārtoja.

—    Tu to nepavilksi. Tevi nošaus. Vini tur ir pieci cilvēki, visi — spēcīgi tēvaini ar pieredzi.

—    Tu jau šodien arī savedi mani kopā ar diviem pieredzējušiem vīriešiem. Kur tagad ir viņi un kur esmu es?

Rakovs aizdomājās.

—      Bet viņi tomēr ir pieci…

—      Tā nebūs nekāda problēma, ja tu man palīdzēsi. Vienkārši uz brīdi novērs viņu uzmanību.

Rakovs sāka visu apsvērt: cita varianta viņam arī nemaz nebija. Ja viņš nenodrošinātu objekta likvidāciju, tad iedzīvotos tādās nepatikšanās, ka bēgšana prom no pilsētas būtu vēl nepavisam ne tā sliktākā izeja no situācijas. Divatā ar Alīnu… Nu ko, ja jau reiz Alīna ir ar mieru viena pati visu to uzņemties, tad viņam ir drošas izredzes rītdienas pasākumā Alīnu zaudēt. Rakovs nolēma riskēt ar Alīnu. Viņš bija morāli gatavs uz to, ka droši vien viņu nekad vairs neredzēs. Rakovs bija viņai pieķēries kā gudram un talantīgam bērnam, bet… Gan jau būs vēl arī citi.

Nākamajā dienā septiņos no rīta no viesnīcas devās ceļā volvo ar objektu un džips ar apsardzi. Viņiem pa pēdām brauca Rakovs, periodiski sazinādamies pa mobilo telefonu ar Alīnu, kas viņus gaidīja pie pilsētas robežas. Kā arī bija paredzēts, objekts iebrauca benzīna uzpildīšanas stacijā.

Rakovs apturēja mašīnu ceļa malā un straujiem soliem devās volvo virzienā. Jakas kabatā viņam atradās pistole.

Cilvēku benzīna uzpildīšanas stacijā nebija daudz, un pavasara saule spīdēja tik patīkami, ka objekts kopā ar visu apsardzi bija izlīduši ārā no mašīnām. Rakovs aizgāja aiz veikala silikāta ķieģeļu ēkas. Tai blakus stiepās ne visai dziļš grāvis, slapjš un netīrs, tomēr Mihaličam ārkārtīgi noderīgs. Pēc pāris minūtēm viņš ne visai tālu pamanīja pazīstamu figūru un saprata, ka viņa stunda ir situsi. Mihaličs nopūtās: kopš tā brīža, kad bija gājis bojā Smirnovs, viņš pats sev bija cieši nosolījies personiski nepiedalīties tādās lietās. Bet šoreiz nebija izvēles. Rakovs uzmanīgi pabāza galvu aiz ēkas stūra, notēmēja pistoli uz volvo priekšējo stiklu un divas reizes nospieda gaili, pēc tam nekavējoties ar joni iemetās grāvja dibenā un tusnīdams un lādēdamies rāpoja atpakaļ pie savas mašīnas. Tā viņam bija likusi Alīna, un tāpēc viņš palaida garām visu, kas notika uzpildes stacijā turpmāko sekunžu laikā.

Kad atskanēja pirmais šāviens un volvo stiklā parādījās akurāts caurumiņš, Alīna bija piegājusi kādu trīsdesmit metru attālumā no sava mērķa. Miesassargi momentāni reaģēja uz šaušanu, izvilka šaujamos un pagriezās uz veikala pusi, no kurienes bija šāvis Rakovs, palikdami ar muguru pret Alīnu. Viņai attiecībā uz to nebija nekādu aizspriedumu, un, pacēlusi katrā rokā pa sažņaugtam revolverim, Alīna sāka savu benefici. Viņa nogalināja vienu un ievainoja otru miesassargu, pirms tie pamanīja viņas klātbūtni. Pēc tam sākās tāda šaudīšanās, ka milicis, kas

apsargaja veikalu, mainīja savas domas par to, ka vajadzētu tomēr iznākt ārā, un vēroja visu notiekošo pa logu. Un redzēt patiešām bija ko.

Alīna, bez mitas bliezdama no abiem strokiem, pārvietojās paralēli stāvošajām mašīnām. Viņa cauršāva kāju vēl vienam miesassargam, un viņš tagad centās aizrāpot aiz mašīnām un paslēpties, tomēr kustējās pārāk lēni un saņēma lodi pakausī. Vairs bija palikuši divi miesassargi, viņi šāva, aizslēpušies aiz džipa, bet viņu boss gulēja uz volvo aizmugurējā sēdekļa, ar rokām apķēris galvu. Pa to laiku Alīna sāka apiet miesassargus no flanga, tā atņemdama viņiem slēptuvi. Viņa aizmeta uz abām pusēm revolverus ar tukšajām aptverēm, un izvilka aiz jostas aizbāzto beretu. Pēc sekundes Alīna un abi miesassargi atradās uz vienas taisnas līnijas, stāvoklī, kas ir loti piemērots, lai nošautu viens otru. Miesassargi bija sliktākā pozīcijā — spēcīgi liela auguma vīrieši, viņi lēni kustējās un bija daudz ērtāks mērķis nekā Alīna, kura ātri pārvietojās un rīkojās pārliecināti kā treniņā. Miesassargi bija pārsteigti nesagatavoti, viņi neko tamlīdzīgu nebija gaidījuši, bet biedru nogalināšana un ievainošana galīgi paralizēja viņu spēju aktīvi pretoties.

Ar pašu pirmo lodi no beretas Alīna vienam no pārpalikušajiem cauršāva apakšdelmu, viņš atlēca atpakaļ un uzgrūdās virsū otrajam miesassargam, izgrūstīdams viņa ieroci, kas bija nomērķēts uz Alīnu. Alīna šāva bez apstājas, vispirms trāpīdama vēderā vienam, bet pēc tam pierē otram. Ātri pārvietodamās starp gulošajiem ķermeņiem, viņa atrāva vaļā volvo durvis un iešāva pakausī uz aizmugurējā

sēdekļa gulošajam objektam, kurš tā ari neieraudzīja savas slepkavas seju.

Alīna pacēla no asfalta vienam no nogalinātajiem piederošo pistoli "TT" un, apkārt skatīdamās, sāka skriet no benzīna uzpildes stacijas uz šoseju, kur līdzās mašīnai bija redzama Rakova figūra.

Tajā brīdī parādījās sestais — neierēkinātais miesassargs, kurš, tikko kā džips bija iebraucis uzpildes stacijā, nekavējoties bija devies uz tualeti. Šāvieni atskanēja tajā brīdī, kad miesassargs ar nolaistām biksēm sēdēja uz poda, bet viņš ātri apģērbās un apņēmības pilns izskrēja uz ielas gluži kā velns ar vējlukturi vai arī kā neiebiedējamais Brūss Viliss "Cietā rieksta" pirmajā sērijā. Vina parādīšanās bija tik veiksmīga, ka viņš pilnā sparā uzskrēja virsū Alīnai un viņi abi divi aizvēlās pa asfaltu. Šī skata iedvesmots, milicis veikalā jau grasījās doties viņam palīgā, bet tajā brīdī tieši viņa acu priekšā Alīna pielika miesassargam pie zoda "TT" pistoli un ar vienu šāvienu sašķaidīja viņam galvu. Skrienot tīrīdama sev no sejas svešās asinis, viņa nesās Rakova mašīnas virzienā.

Milicis satriekts noskatījās viņai nopakaļ un tikai tagad atcerējās par rāciju.

Pa to laiku Rakovs jau pa šoseju bija uzdzinis ātrumu līdz astoņdesmit kilometriem stundā, traukdamies projām no benzīna uzpildes stacijas. Viņš līdz pat šim pašam brīdim nespēja noticēt, ka darbs ir padarīts un Alīna dzīva. Taču tad, kad Rakovs saprata, ko tieši viņa ir izdarījusi — nedaudz vairāk nekā minūtes laikā nošāvusi septiņus vīriešus, pati tikdama cauri ar vieglu nobrāzumu sānā un sasislu ceļgalu, — viņu pārņēma kaut kādas māņticīgas šausmas un godbijība. Viņš vēl nebija aizmirsis savas paša bailes un izmisumu, skrienot pa tumšās ielas apledojušo asfaltu pēc slepkavības pie kazino, tā ka pēc šīs pēdējās "lietas" Rakovs sāka uzskatīt, ka Alīna ir kaut kas pilnīgi neiedomājams, ekstraordinārs, izcils. Tas bija talants vai dotības no Dieva vai arī no sātana, tomēr reizēm Rakovs pat sāka baidīties no tām spējām, ko viņš pats bija Alīnā pamodinājis. Kaut gan tagad ar tādu izpildītāju viņš varēja kerlies pie vienalga kādas lietas. Alīna bija kļuvusi par viņa vistiņu, kas dēj zelta oliņas, un Mihaličs sāka izrādīt par viņu tēvišķas rūpes, jo nojauta, ka tieši tas viņa "gaišmatainajai bestijai" visu mūžu ir pietrūcis. Alīna šos mēģinājumus uzņēma mierīgi, tomēr to, kas viņai šķita pārāk uzbāzīgi, izskauda pašā saknē. Viņa deva priekšroku savai personiskajai sabiedrībai un vadīja klusu, mierīgu dzīvi — tā, kā vienmēr bija sapņojusi dzīvot. Tomēr doma par to, ka šī miera dēl viņai nākas nogalināt cilvēkus, nekad nelika mieru.

Viņu lieliski saskaņotais tandēms turpināja strādāt. Ziema bija patrāpījusies silta un slapja, un kādā no decembra naktīm Alīna stāvēja ārpilsētas vasarnīcas tumšajā gaitenī un tēmēja īsstobra beztrokšņa automātu viņai nepazīstama cilvēka galvā.

20

Pirms Alīnas parādīšanās Vecā vasarnīca bija notikusi Uakova tikšanās ar pasūtītāju universālveikala tirdzniecības zālē. Izskatījās, ka tas atkal bija tas pats puisis, un, kā izlikās Mihaličam, viņš nepavisam nebija šestjorka. Viņš nedaudz nervozēja, runāja steidzīgi, neskatīdamies acīs. Rakovs saņēma aploksni ar padzīvojuša vīrieša fotogrāfijām, kura āriene nepārprotami liecināja par viņa kriminālo pagātni, ārpilsētas vasarnīcas plāna uzmetumu un avansu.

—   Es tikai gribu jūs brīdināt, — puisis teica. — Tas ir pazīstams, var pat teikt — svarīgs cilvēks.

—   Mani tas neinteresē, ja vien jūs maksājat naudu un uzdevums ir reāli izpildāms.

—    Es nezinu, cik tas ir reāli… Tur pastāvīgi atrodas kādu piecu vai sešu cilvēku, apsardze.

Rakovs paraustīja plecus, viņš lieliski zināja, ka tad, kad izstāstīs Alīnai par pasūtītāja šaubām par to, vai operācija ir izpildāma, viņa skarbi iesmiesies un teiks: " Var jau būt, ka kādam citam tas arī ir grūti, bet tikai ne man." Pēdējā laikā viņu interesēja arvien bīstamākas un riskantākas lietas. Mihaličam tas atgādināja rotaļāšanos ar nāvi, turpretim pati Alīna to dēvēja par kvalifikācijas paaugstināšanu.

—    Noalgojiet tik daudz cilvēku, cik uzskatīsiet par nepieciešamu, — pasūtītājs teica. — Šajā gadījumā naudai nav nekādas nozīmes. Es maksāju jums divdesmit tūkstošus tūlīt un, ja viss tiks izdarīts ātri un labi, tad vēl piecdesmit tūkstošus. Turklāt vēl es apmaksāšu neparedzētos izdevumus.

Iv.ikovs nobrīnījās par lādu dāsnumu, tomēr neizrfl dija to.

—     Labi, vai pēc tam būs vēl pasūtījumi?

—    Diez vai… — Puisis kaut kā dīvaini pasmaidīja. — Ar šo lietu nevelciet laiku garumā.

Viņš pagriezās un aizgāja, ātri iejukdams cilvēku pūli. Rakovs nesteigdamies izgāja ārā no veikala un devās mājās, domādams par to, cik labprāt ļaudis maksā par savu ciltsbrāļu nāvi un ar kādām grūtībām atdod naudu kāda cilvēka glābšanai. Mihaličs jau pats sen bija nolēmis, ka pasaule strauji ripo pie visiem velniem, tomēr viņu nedaudz mulsināja paša loma šajā procesā.

21

Pēc trim dienām Mihaličs apvārdoja zobus autofurgona vadītājam, kamēr Alīna ierāpās tajā un paslēpās starp kastēm. Kad pagrabstāva garāžā mašīnu sāka izkraut, viņa turēja pirkstu uz automāta nolaižamās mēlītes, gatava jebkurā brīdī sākt savu izrādi. Tomēr kastes krāva ārā bez īpaša entuziasma, tā ka Alīna paspēja nepamanīta izlēkt no furgona un paslēpties garāžas tumšajā stūrī starp kastēm un kārbām. Šādi saliekusies viņa nosēdēja vairākas stundas un tikai pēc pusnakts sāka klusiņām lavīties augšā.

Mājā viss bija tumšs un kluss, viņa netraucēti uzkāpa otrajā stāvā un izgāja cauri visām istabām — neviena nebija. Izskatījās, ka šie apartamenti bija domāti tikšanās reizēm un pusdienām. Alīna uzkāpa trešajā stāvā un apjas: no kāpnēm uz nākamo stāvu nepārprotami skanēja ii! kādas apslāpētas skanas, izklausījās, ka darbotos telezo rs.

Viņa uzmanīgi devās pa trešā stāva gaiteni uz istabām, lina jau bija gaiteņa vidū, kad vienas no durvīm negaidīti i vērās. Viņa kā kaķis ātri un nedzirdami atlēca pie sienas n iespiedās nišā. Durvju ailē parādījās spēcīgs puisis apakšbiksēs. Viņš žāvājās un neskatījās, kur iet, un tūlīt pat aizķērās aiz gaitenī stāvošā krēsla, pazaudēja līdzsvaru un gandrīz vai nogāzās uz grīdas. Viņš klusiņām nolamājās un paberzēja sadauzīto kāju.

"Acīmredzot šīs jau ir dzīvojamās telpas," Alīna saprata. "Visticamāk, ka objekts atrodas šeit." Tajā brīdī viņa izdzirdēja klusus solus no kāpņu puses. Nākamajā mirklī gaiteņa tumsu pāršķēla kabatas lukturīša stars un skala balss noprasīja:

—     Kas te ir?

Alīna gandrīz vai raidīja automāta kārtu balss virzienā, bet tajā brīdī pirmais puisis apakšbiksēs pasteidzās ar atbildi:

—     Bet kas tu pats tāds esi?

Viņu nekavējoties apspīdēja gaismas stars. Alīna tajā brīdī pacentās saaugt ar sienu.

Otrais acīmredzot saskatīja runātāju un jau mierīgākā balsī teica:

—     Andrjuha, tas esi tu, vai?!

—     Taču jau, ka es …

—               Kāda velna pēc tad tu te rībinies, es tevi gandrīz vai nošāvu!

Alma nomierinājās, turpinādama klausīties aizkustinos atzīšanos.

—     Es vienkārši gribēju aiziet uz ateju, bet tu te lēkā ar lukturīšiem!

—     Bet es nodomāju, ka kāds svešs staigā!

"Redz, kā… šeit jau gaida manu vizīti," Alīna nodomāja un noglāstīja automāta stobru.

—     Pielūko, ka nenošauj mani, kad es nākšu atpakaļ…

—      Bet tu te nerībinies kā nīlzirgs. Es tūlīt izstaigāšu visus stāvus, paskatīšos, vai viss kārtībā, un likšos gulēt… Kāds p… to ir izdomājis, ka visu nakti nez no kura vajag uzmanīties…

Ar šiem vārdiem Stepans pieņēma sev liktenīgo lēmumu un lēnām devās pa gaiteni uz priekšu, ar lukturīti izgaismodams visus stūrus.

"Tev nu gan labāk būtu vajadzējis tūlīt pat iet gulēt," Alīna aizkaitināti nodomāja un pacēla automātu, tēmēkļa izgriezumā cenzdamās noķert Stepana galvu. Kad lukturīša stars ieslīdēja viņas paslēptuvē, viņa nospieda gaili un Stepana galva burtiski sašķīda gabalos, nošķaidīdama somu tapetes ar asinīm un smadzenēm. Viņa ķermenis bez galvas sabruka gaiteņa vidū, un uz kritiena troksni pagriezās Andrjuha, kuram tajā naktī tā arī neizdevās aiziet līdz tualetei. Viņš saņēma divas lodes krūtīs un sāka krist. Darīja viņš to ilgi un skali. Vispirms viņš beidzot tomēr apgāza nelaimīgo krēslu, bet pēc tam sabruka uz priekšu, ar roku aizķerdams līdzās uz galdiņa stāvošo vāzi, un tā sašķīda simts mazos gabaliņos, radīdama kaut kādu izsmalcinātu ķīniešu šķindoņu. Šis troksnis sacēla kājās visu māju, un

Alīna saprata, ka viņai sākas problēmas. Reids bez lieka trokšņa nesanāca.

Tomēr pagaidām viņai veicās — samiegojušies miesas•..irgi darbojās, maigi izsakoties, kā pēdējie nejēgas, un pirmo, kas izskrēja gaiteni izvalbītām acīm un "uzi" automātu rokās, Alīna tūlīt pat nošāva no savas slēptuves. Pēc tam atlikušie miesassargi (bet, cik vinu tur bija, viņa nezina ja) kļuva uzmanīgāki un raidīja īsas automātu kārtas viņas virzienā, slēpdamies aiz durvju stenderes. Viņa arī īsām kārtām atturēja ienaidnieka spiedienu un domāja tikai par vienu: kur atrodas viņas galvenais objekts? Var būt, ka viņu šobrīd jau ved ārā pa virtuves durvīm un aizgādā projām no vasarnīcas, tādā gadījumā visa šī šaudīšanās ir pilnīgi veltīga un laiks doties projām.

Tā nodomājusi, viņa uz mirkli pārtrauca šaut, un tajā pašā brīdī no durvju ailes izlēca miesassargs un, raidīdams automāta kārtas viņas virzienā, sāka skriet uz citām durvīm, kas atradās apmēram pusceļā starp Alīnu un viņas vajātājiem. Šīs durvis bija aizslēgtas. Miesassargs sāka pa tām dauzīt ar dūrēm un ar to pašu nekavējoties kļuva par lielisku mērķi. Alīna nogalināja viņu ar vienu vienīgu šāvienu galvā, izsaukdama jaunu uguns viesuli pret sevi. "Nez kas gan varētu būt aiz tām durvīm?" viņa nodomāja, ielikdama automātā jaunu aptveri. "Dārglietas? Nē, tur atrodas viņiem pati vērtīgākā manta, tur atrodefš tas, ko viņi apsargā, tur ir objekts." Tātad viņai vajadzēja nokļūt tur.

Alīna izliecās ārā no nišas un izšāva garu automāta kārtu, mērķēdama pa vidējo durvju atslēgu. Un tajā brīdī Kirja beidzot atrada sevī spēkus nokāpt lejā no dežūrtelpas ii ii |>;irādījās kaujas laukā ar pistoli rokā, izrādīdamies Almai aizmugurē. Viņa jau vairs neprātoja, bet tīri instinktīvi, negaidīdama, kamēr no abām pusēm tiks ielenkta šajā nišā, izskrēja gaitenī, bez pārtraukuma šaudama un pieliekdamās. Alīna nesās uz vidējām durvīm, un viņai vajadzēja pārvarēt tikai kādus divdesmit metrus, bet jau kaut kur aptuveni pusceļā viņa sajuta tādu kā rungas sitienu pa gurnu, paklupa un tūlīt pat aizmugurē izdzirdēja šāvienu. Kirja šāva uz viņu, turēdams pistoli abās rokās. Viņš jau grasījās izšaut otro reizi, bet tad pēkšņi ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņu pilnīgi satrieca: cilvēks, uz kuru viņš šāva, paklupa un sāka krist, tomēr kritiena laikā, nepagriezdamies atpakaļ, šis cilvēks paspēja izvilkt aiz jostas aizbāzto pistoli un neskatīdamies sāka vēdekļa veidā šaut sev aiz muguras. Trešā no šīm lodēm trāpīja Kirjam ceļgalā, viņš iegaudojās no sāpēm un sabruka uz grīdas, izlaizdams no rokām pistoli.

Alīna pa to laiku nokrita tieši pie karsti alktajām durvīm, ar kreiso roku aizmeta tukšo pistoli un pārvēlās uz muguras durvju stenderes aizsegā. Viņa tikko kā paspēja to izdarīt un izlikt automāta stobru uz priekšu, kad no tālākajām durvīm pie viņas metās miesassargs. Viņš tiešā tēmējumā ar automāta kārtu tika sacaurumots un jau miris uzkrita virsū Alīnai. Viņa ar kāju nostūma viņa ķermeni, pagriezās atpakaļ un nošāva Kirju, kurš tikko kā bija atradis savu pistoli.

Pēc tam Alīna no visa spēka atspērās ar kājām un ielidoja vidējās durvīs, uz sāniem aizvēlās pa grīdu un izšāva garu automāta kārtu pa visu istabu. Un tad iestājās klusums. Gaiteni visi klusēja vai nu miruši, vai arī apjukuši. Alīna klusēdama turēja pirkstu uz gaiļa, gatava sašaut katru, kas pakustēsies tumšajā istabā.

Vecais arī klusēja. Viņš bija izšāvis uz Alīnu, kad viņa ielēca istabā, bet nebija trāpījis. Toties viņas automāta kārta bija sašāvusi viņam plecu un krūtis. Viņš stāvēja pie sienas un mira, turēdamies pie blakus pakārtā paklāja. Naglas neizturēja, un Vecais kopā ar paklāju nokrita uz grīdas. Alīna tūlīt pat pielēca kājās. Aiz sienas gaitenī bija dzirdama piesardzīga kustēšanās. Viņa vēl joprojām nebija viena. Alīna izvilka no kabatas nelielu lukturīti, nedaudz saviebdamās no sāpēm gurnā. Viņa ieslēdza lukturīti, nolika to uz grīdas un pārvietoja ar kāju, kamēr stars neapstājās pie bālajām veca cilvēka kājām, kas rēgojās ārā no paklāja apakšas.

Pēc pāris sekundēm durvis atkal atsprāga vaļā un istabā ielēca cilvēks ar automātu rokās. Viņš kustējās ātri, tomēr gaismas aplis apžilbināja viņam acis, un viņš tam pievērsa pārāk lielu uzmanību. Lodes no Alīnas automāta cauršāva viņam kaklu un muguru, viņš izlaida no rokām ieroci un kā maiss sabruka uz Vecā līka.

Un tagad iestājās absolūts klusums. Alīna pieliecās, pacēla lukturīti, nedaudz pieklibodama piegāja pie ķermeņiem, nogrūda nost augšējo līki, atlocīja vajā paklāju un paskatījās Vecajam sejā. "Objekts," ar gandarījumu viņa nodomāja, pagrieza ķermeni ar seju uz leju un izdarīja kontroles šāvienu galvā.

Kad viņa izgāja laukā no mājas, aiz viņas palika nāves klusums. Nāve un klusums — tie bija kļuvuši par Alīnas pastāvīgajiem pavadoņiem.

22

Nedēlu viņa novārtījās pa gultu ne tik daudz ievainojuma, cik pilnīgas iztukšotības un spēka trūkuma dēl, kas bija viņas parastais stāvoklis pēc katras operācijas. Rakovs zvanīja, pēc tam ieradās personiski, atnesa produktus, videokasetes un naudu. Viņš bija apmierināts.

—  Zini, cik es no vina noplēsu? Simt divdesmit tūkstošus! Es viņam samuldēju, ka tur ir strādājuši četri cilvēki, viens no tiem ir nogalināts, tā ka viņš neskopojās… Man bija tāda sajūta, ka viņš tur jau pēc tevis ir pabijis un redzējis to lopkautuvi… Katrā gadījumā viņš bija apmierināts un ar naudu neskopojās. Žēl tikai, ka pasūtījumu no viņa, šķiet, vairs nebūs. Bija labs klients.

—   Nevajag vairāk pasūtījumu, — klusi noteica Alīna, sēdēdama uz gultas.

—   Ko? — Rakovam šķita, ka viņš ir pārklausījies.

—   Es teicu, ka nevajag vairs pasūtījumus. Es vairs negribu ar to nodarboties. Apnicis.

Mihaličam šķita, ka viņš tūlīt pat nokritīs no krēsla.

23

Pirmais uz Vecā vasarnīcu atbrauca Kaulgrauzis. Sliktas priekšnojautas jau sāka viņu pārņemt pa ceļam, kad viņš neveiksmīgi mēģināja sazināties ar vasarnīcu pa mobilo telefonu. Ieraudzījis pusvirus esošos vārtus, viņš sāka griezt zobus. 1

Pēc piecpadsmit minūtēm, izstaigājis visu māju un atradis astoņus līķus, viņš piezvanīja uz pilsētu un sacēla kājās visus savus ļaudis. Nedaudz padomājis, Kaulgrauzis uzgrieza vēl vienu numuru.

—     Kas tas ir? Lončiks? Kola?

—    Te Nikolajs. Kas runā? — klausulē atskanēja balss.

—    Kola, te runā Kostiks. Šķiet, ka mums kopā ar jums ir viens liels rēķins, kuru tad mēs kopā arī piestādīsim.

—     Un tas būtu?

—    Veco ir novākuši, Kola. Tā, lūk. Un man ir aizdomas, ka es zinu, kurš to ir izdarījis. Palīdzi, Kola, tikt klāt tam izdzimtenim. Viņš jau mums visiem ir sakāpis līdz rīklei.

—     Tā ir svēta lieta, — klausulē teica Nikolajs. Viņam blakus stāvošais Lončiks pasmaidīja un ielika makārovā aptveri.

24

Runas izplatījās ātri, un ap pusdienas laiku arī Leontijs uzzināja par Vecā nāvi. Viņš sadrūma un aizdomājās. Pēc piecām minūtēm Leontijs pavēlēja visiem saviem ļaudīm sapulcēties bāzē. Ar ieročiem. Tuvākajiem draugiem Leontijs teica:

—     Tie maukas ir novākuši Veco un tagad cenšas to visu nogrūst uz mani. Grēkāzi atraduši, maitas tādi. Gribēs tagad arī mani padarīt aukstu. Bet es vēl viņiem uz beigām tā parādīšu zobus, ka tam šķībacainajam acu zīlītes uz pieres izlīdīs.

tomēr gan pēc stundas, gan pēc divām kopā ar Leontiju joprojām bija tikai pieci viņam vistuvāk stāvošie ļaudis un ik cilvēka vairāk. Viņš auroja un lādējās telefona klausulē, bet viņam atbildēja izvairīgi vai arī deva mājienus, ka vispār jau nu nevajadzēja nostāties vienam pret visiem, tāpēc lai tagad viņš arī viens izstrebj visus tos mēslus. Ap pulksten četriem dienā atbrauca vēl trīs vīri, bet tas tad arī izrādījās pēdējais papildinājums.

Drīz vien pēc tam veco tūristu bāzi, kur bija patvēries Leontijs, sāka aplenkt apbruņoti cilvēki. Kad Nikolajs ar Lončiku kopā ar kādu desmitu savu strēlnieku atbrauca uz norunāto vietu, tur jau bija mini autoparks no diviem dučiem ārzemju modēju automašīnu un mikroautobusu. Gaisā valdīja saspringts klusums, ļaudis ar automātiem un šautenēm klusēdami ieņēma savas pozīcijas.

Kaulgrauzis panācās viņiem pretī. Viņš bija ģērbies īsā džinsu jakā ar kažokādas oderi, aizsargkrāsas biksēs un desantnieku zābakos.

—    Sveiki, puiši, — Kaulgrauzis teica un no jauna sāka ritmiski kustināt žokļus, gremodams košļājamo gumiju. — Paldies, ka* atbraucāt. Velns viņu zina, cik viņam tur ir cilvēku, tomēr es vienalga tam čūskulēnam šovakar pautus noraušu, kā jau esmu to apsolījis.

—     Gaidīsim, kamēr satumsīs? — Nikolajs pajautāja.

—    Nē, es nespēšu sagaidīt, pārāk rokas niez. Tikko sāks krēslot, tā arī iesim, — Kaulgrauzis atbildēja.

Bet vēl pirms krēslas iestāšanās Leontijs, iegrūdis vēnā pamatīgu devu, sāka pa vēdlodziņu aurot, lai Kaulgrauzis vācas pie kaut kādas tur mātes, pirms vēl viņam acis nav i/spiestas pakaļā. Novedis pats sevi līdz histērijai, viņš i/bāza pa logu iespaidīgāko ieroci un sāka šaut automašīnu virzienā, likdams Kaulgrauzim saviebties, bet ne noslēpties.

—    Kāds gan tas šakāļa dēls tomēr ir āzis, — klusā balsī noteica Kaulgrauzis. — Zina, ka viņam vairs nav palicis ilgi ko dzīvot, bet vēl joprojām rada kņadu, auro. Tā vietā, lai uztvertu to visu ar pienācīgu cieņu, ka viņa māti…

Viņš pamāja ar roku, un no tūristu bāzes apkārtnē esošajiem piesnigušajiem krūmiem sākās šaudīšanās. Ļaudis īsiem pārskrējieniem pārvietojās arvien tuvāk, bet no logiem arī sāka šaut automāti. Kaulgrauzis, atgādinādams vietējā mēroga Napoleonu, novērtēja izvietojumu un apmierināts piezīmēja:

—    Lūk, tā arī viņš nosprāgs. Tāpēc ka īsti karotāji vienmēr apiet ienaidnieku no aizmugures.

Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto milicijas pistoli ložmetēju "Ciedrs".

—     Ejam, Koļa, nomaksāsim rēķinu.

Nikolajs klusēdams izvilka makarovu un devās pie Kaulgrauža. Tas vēlreiz uzmeta skatienu kaujas laukam un teica:

—    Tūlīt apiesim šito šķūni, tur aizmugurē — aklā siena, bez logiem. Ja vien Leontijs nav nevienu nosēdinājis uz jumta — bet tas ir visai maz ticams, jo viņam nav ne smadzeņu, ne cilvēku, — tad mūs nepamanīs.

—     Bet pēc tam? — pajautāja Ļončiks, vilkdams ārā no bagāžnieka kalašņikovu.

—      Bet pēc tam… Es taču zināju, ka agri vai vēlu nāksies viņu šejienes izkvēpināt, tā ka mani puiši jau pirms

nedēļus te visu izložņāja. Tur ir aiznaglotas durvis. Uzspridzināsim — un pabiedrosimies, ar ko vajag… Ejam.

Kaulgrauzis, Nikolajs, Lončiks un vēl divi Kaulgrauža cilvēki apgāja apkārt tūristu bāzei, pa caurumu žogā ielīda aizmugurējā pagalmā un patiešām atradās aklās sienas priekšā. Līdz potītēm grimdami sniegā, vini aizgāja līdz durvīm, un trīs minūtes vēlāk pēc granātas sprādziena tās dārdēdamas iegāzās nama iekšpusē. Visi pieci ieskrēja mājā un nokļuva šaurā gaitenī, kas pēc brīža pārvērtās par lopkautuvi: viņu priekšā parādījās cilvēks ar automātu un raidīja garu kārtu pa ienākušajiem. Paslēpties nebija kur, un divi pirmie krita no lodēm. Kaulgrauzis gāja trešais, viņš aizsedza sevi ar viņu ķermeņiem un nošāva automātistu, pēc tam pārkāpa pāri kritušo ķermeņiem un devās tālāk.

Priekšā bija dzirdami bieži šāvieni, kliedzieni un māteniski vārdi. Kaulgrauzis virzījās skaņu virzienā, pilnīgi nerūpēdamies par piesardzību, un viņu gājiens beidzās ar to, ar ko tam arī vajadzēja beigties: viņi iebruka lielā istabā, kas bija pilna ar ieročiem un cilvēkiem. Uz grīdas stāvēja kastes ar patronām un gulēja divi nogalinātie. Leontijs, slaucīdams asinis no pāršķeltās pieres, pagriezās pret viņiem, un no viņa krūtīm izlauzās dzīvniecisks kauciens. Kaulgrauzis tajā pašā brīdī nospieda gaili. Nikolajs arī šāva, skanēja atbildes šāvieni, cilvēki kliedza un krita zemē. Kaut kādi puiši saķērās tuvcīņā un izvēlās gaitenī, pa logiem turpināja lidot lodes, un lodes bija visur.

Kad Nikolajs bija izšāvis visu aptveri, viņš pamanīja, ka ir palicis istabā viens pats. Pareizāk sakot, viņš viens pats stāvēja kājās. Gulošo bija daudz, bet viņi vairs nekustējās. Izņemot vienīgi Ļončiku. Uz viņa svītera lēnām izplūda tumšs traips, viņš ar plati ieplestu muti krampjaini kampa gaisu un mēģināja piecelties. Nikolajs aizmeta pistoli, paķēra Ļončiku zem padusēm un pievilka pie sienas. Viņš izrāva no galvas apakšas kādam no jau agrāk nogalinātajiem Leontija cilvēkiem sarullētu vatēto jaku un palika to zem galvas Lončikam. Tas pateicīgi pasmaidīja, un viņa Itipu kaktiņos parādījās asinis.

—     Vēderā, maukas! — viņš tikko dzirdami nomurmināja. — Bet tikai es nenosprāgšu… Lai pēc visa tā ņemtu un nosprāgtu… Nu nē…

—    Pacieties, pacieties, — teica Nikolajs. — Tūlīt es tevi aiznesīšu līdz mašīnai — un aizvedīsim uz slimnīcu…

—    Tas viss tomēr ir savādi, — viņam aiz muguras atskanēja Kaulgrauža balss.

Nikolajs pagriezās atpakaļ. Kaulgrauzis stāvēja istabas durvīs un viebās — it kā no sāpēm.

—     Tas viss tomēr ir savādi, — Kaulgrauzis atkārtoja. — Leontijs, protams, bija pilnīgs kretīns. Bet kāpēc vajag melot pirms nāves, it īpaši tad, kad tev zarnas tin uz ausīm? Nesaprotu…

Nikolajs paskatījās uz Kaulgrauža rokām. Tās gandrīz līdz pašiem elkoņiem bija asiņainas.

—      Nesaprotu… Viņš taču tā arī neatzinās, ka būtu nogalinājis Veco. Neatzinās, ka būtu nolaidis no kātiem Aliku. Nepateica, kur ir nauda… Nu vai nav mulkis? Un tad man ienāca prātā, ka varbūt patiešām mulkis? Var būt, ka uz viņu jau no paša sākuma kāds gribēja velt vainu?

kads gudrāks, nekaunīgāks, jaunāks? Leontijs, viņš taču neredzēja tālāk par savu degungalu, lai Dievs mielo vina dvēseli… Bet kas gan varēja visu vainu uzvelt viņam, kas varēja ievārīt visu šo putru?

—     Kas gan? — Nikolajs pajautāja un atkāpās atpakaļ.

—     Pelnrušķītes pamāte. — Kaulgrauzis pasmaidīja, un vina revolveris atdūrās Nikolajam starp acīm. — Un tu vēl man to prasi? Tu man kaut kā jau no paša sākuma neiepatikies — tāds pārāk kluss, pārāk mierīgs… Klusā atvarā, kā runā, velni mītot…

Tu ko, nopietni? — Nikolajs atbildot pasmaidīja.

—     Bet tu man te zobus nerādi, tu labāk pastāsti, kur liki Vecā naudu.

—     Tu esi sajucis. — Nikolajs pašūpoja galvu.

—     Iespējams. — Kaulgrauzis uzvilka gaili.

—     Mēs taču varam sarunāt…

—     Es netaisos ar tevi neko sarunāt…

—      Kā gribi, — teica Nikolajs, skatīdamies revolvera stobrā. Un tajā brīdi norībēja šāviens. Otrs. Trešais.

Nikolajs noslaucīja asinis no sejas un noskatījās, kā Kaulgrauzis, trīs vietās cauršauts, nokrīt uz muguras. Lončiks, bāls kā nāve, nolaida pistoli un ar grūtībām noteica:

—    Uzminēja gan tomēr, kuņas bērns… Tikai par vēlu…

—     Tā nu tas ir… — Nikolajs pasmīnēja.

—     Neļauj man nosprāgt, — Lončiks atkal atkārtoja. Istabā jau nāca iekšā Kaulgrauža ļaudis un Lončika

ļaudis. Vini uz rokām iznesa ārā savus saimniekus — vienu mirušu, otru pusdzīvu.

Nikolajs patīksminājās par rubīna gredzenu uz savas labās rokas vidējā pirksta un paskatījās visapkārt. Blakus .ilradās ļaudis, un kādam vajadzēja uzņemties pār viņiem vadību.

25

Rakovs ilgi nevarēja atgūties. Alīna skatījās uz viņu skumjām un nogurušām acīm, atkārtodama:

—     Nu bet tu taču dzirdēji, es teicu — nē.

—     Vienkārši tāpēc, ka ir apnicis?!

-Jā.

—     Bet… Tas taču ir muļķīgi! Tas taču… nav nopietni!

Alīna pakratīja galvu.

—       Nav iespējams pārāk ilgi būt gudrai, apdomīgai, nopietnai. Es esmu nogurusi izskaitļot, cik saņemšu par kārtējo līķi.

—     Manuprāt, agrāk tevi tas nekad nemulsināja.

—     Agrāk… Kad atrodies pašā apakšā, tad tu ķeries pie jebkura salmiņa, lai tikai paceltos virspusē, un nedomā par to, kas tevi tur augšā sagaida. Un es, lūk, tagad redzu: šis darbs nav man piemērots, es eju pret savu būtību, pati sev rokas izgriežu, lai darītu visas šīs lietas… Bet vai ir vērts? Kā vārdā es pati par sevi ņirgājos? Vienkārši agrāk man likās, ka, ja jau nu reiz visi cilvēki, dzīve vispār, pasaule pret mani izturas tik cūciski, tad arī es savā atbildes rīcībā varu darīt visu, ko uzskatīšu par vajadzīgu. Tāpēc arī mani nekas nemulsināja, kā tu saki. Bet tagad manī jau vairs nav šī niknuma uz visu un visiem. Droši vien šis naids izdzīvots. Es gribēju pierādīt — sev, tev, visiem —, ka man ir zināms spēks, prasme, ja gribi, talants, un tāpēc ar man vajag rēķināties. Vairs es to negribu. Esmu nogurusi. Es nezinu, ko gribu, bet zinu, ka ar to nodarboties negribu Piedod, Mihalič.

Rakovs noskuma.

—     Man nu gan neveicas, Alīna. Ja pagadās gudrs cilvēks, tad tas pats sevi morāli nograuzīs, bet mulkis… Viņam, protams, nav nekādas morāles, bet viņš ir mulkis. Labi, dzīvo, kā gribi, cik reizes tu man neesi izpalīdzējusi — es pat saskaitīt nevaru. Man tikai pie tevis ir viens lūgums: ilgs laiks paies, kamēr es sev sameklēšu jaunus cilvēkus, bet man te ir viens steidzams darbiņš. Rīt vai parīt jāpadara. Vēl pēdējo reizi, ko? Atvadu izrāde, tā teikt.

Alīna pašūpoja galvu.

—      Nu bet kad tu beidzot norimsies, Mihalič? Droši vien esi jau nodrošinājis gan mazbērnus, gan mazmazbērnus…

—      Es, Alīna, nevaru izstāties no šīs spēles. Es jūtu: tiklīdz to pametīšu, tā iegrimšu skumjās un varbūt pat nomiršu. Vai arī nodzeršos. Nu tad kā, uzņemsies?

—     Pierunāji. Bet vairāk nekad neprasi no manis neko tādu, saprati?

—     Sapratu. — Rakovs izplūda platā smaidā. — Tiem puišiem nu gan ir paveicies…

—     Kam?

—     Tiem, kurus tu rīt… Vienu vārdu sakot, tiem, par kuriem jau ir samaksāts.

—     Manuprāt, tieši otrādi — viņiem nav paveicies.

—     Nu nē, tas taču ir labāk, man šķiet, no tavām rokām… — Viņš pieliecās un noskūpstīja viņas pirkstus. — No tavām rokām saņemt nāvi, nevis no kaut kāda miesnieka…

Alīna sadrūma.

—     Tu nu gan uz vecumdienām nekļūsti gudrāks, Mihalič. Kāda starpība, kas nogalina — vīrietis, sieviete, bērns. Galvenais — ka nogalina. Kaut vai paklājus noklāj un orķestri uzaicini — tas nav galvenais. Galvenais ir — ka visi paliek, bet tas, kuru nogalina, aiziet uz visiem laikiem. Nāve, Mihalič, ir vienkārši nāve.

26

Pēc divām dienām vēlu vakarā kriminālizmeklēšanas izbraukuma brigāde strādāja neapdzīvotā klajumā aiz restorāna "Bura". Ķermeņus jau bija uzlikuši uz nestuvēm, apseguši ar pārklājiem pāri galvai un sagatavojušies celt mašīnā, kad piebrauca vecs žigulītis. No turienes izlēca divi vīrieši: viens ar fotoaparātu, otrs tukšām rokām. Viņi piegāja pie milicijas mašīnām. Viņus apturēja un centās aizraidīt projām, bet atbraukušie uzrādīja redakcijas apliecības. Seržants no iežogotās nozieguma vietas izsauca izmeklētāju, un tas sāka žurnālistiem drūmi skaidrot, kas aptuveni pirms stundas šeit tika atrasts.

—    Divi vīrieši, vecums — ap trīsdesmit, dokumentu nav. Labi ģērbušies, kabatās ir nauda, pie tam pieklājīga summa.

Nošauti tiešā tēmējumā. Acīmredzot viņi tikuši izsaukti ārā no restorāna, ievilināti šeit un nogalināti.

Ja tā nav laupīšana, tātad tā ir pasūtījuma slepkavība? — pajautāja viens no žurnālistiem, jauns puisis, kurš avīzē atbildēja par kriminālo hroniku.

Izmeklētājs saspringa un paziņoja:

—    Jā, pēdējā laikā mūsu pilsētā ir pieaudzis pasūtījuma slepkavību skaits, un šis gadījums droši vien arī ir pieskaitāms pie tādām. Atklāto noziegumu procents…

—     Atvainojiet, — puisis viņu pārtrauca, un izmeklētājs ar nepatiku paskatījās uz savu jauno sarunas biedru. — Vai šoreiz ir kaut kādi pieturas punkti, jo lielākā dala no pasūtījuma slepkavībām tā arī palikušas neatklātas?

—     Ir, — izmeklētājs pārliecināti atbildēja. — Ir mums gan pieturas punkti, gan arī iestrādes, tikai uz katra sola par to pļāpāt es netaisos. Pateikšu vienīgi to, ka netālu no nozieguma vietas ir redzēta sieviete. Ar pistoli rokā. Tā lūk.

—     Paldies, — puisis nomurmināja, rakstīdams piezīmju blociņā nākamā raksta uzmetumu.

Atgriezdamies tajā naktī redakcijā, viņš centās iedomāties sievieti — algotu slepkavu, kura bez liekām ceremonijām nobeidz divus spēcīgus vīriešus gandrīz vai pašā pilsētas centrā. Viņam sanāca ugunīga brunete ar lielām acīm un juteklisku muti. Šai sievietei piemita negants temperaments gultā un auksts aprēķins viņas asiņainajā biznesā. Viņa šņauca kokaīnu. Nē, viņa dzēra degvīnu un dievināja grāvējfilmas ar van Dammes piedalīšanos.

Viņš ne reizi neatcerējās blondīni ar pelēkajām acīm, ar kuru kopā savas nepiesardzības dēl pirms pāris nedēļām bija brokastojis.

27

Kad viņi piebrauca pie "Šeremetjevas-2", Miša iebakstīja pirkstu linkolna logā un piezīmēja:

—     Lūk, tur, pa kreisi, es dienēju armijā…

—    Droši vien celtniecības bataljonā, — dzēlīgi atsaucās Loginovs.

—     Nē, ko jūs, robežsargos, mēs strādājām muitā.

—      Ko tad tu no tik ienesīga dienesta aiztinies? Vai asākas izjūtas sagribējās?

Miša paraustīja plecus. Pa to laiku linkolns līgani nobremzēja pie lidostas, kļuva redzami neskaitāmi cilvēki tumšos uzvalkos un žurnālisti, apkārušies ar videokamerām un fotoaparātiem.

—     Nu ko, gājuši, — Loginovs teica.

Miša pirmais izlēca no mašīnas un atbīdīja pie malas žurnālistus, kas uzreiz metās pie linkolna. Pēc tam parādījās Loginovs un, smaidīdams objektīvos dežūrsmaidu, devās uz priekšu. Alīna gāja nedaudz aiz viņa, un šīs publikas lielākajai daļai varēja rasties iespaids, ka Loginovu pavada sekretāre vai preses atašejs. Tomēr viņa nebija ne viens, ne otrs, un viņas atturīgais, lietiskais kostīms tikai maskēja viņas patiesās funkcijas. Tumšajā ādas mapē, ko Alīna nesa kreisajā rokā, bija iemontēta tērauda plāksne, un ar šo konstrukciju nepieciešamības gadījumā bija iespējams "atslēgt" uzbrucēju vai arī aizsegt Loginovu. Sa vnkart kostīms bija pašūts tā, ka plecā uzkārtā pistole maksts nepavisam nebija manāma.

Šoreiz viņai ar Mihailu bija pavisam vienkāršs uzde vums — aizvest Loginovu no mašīnas līdz lidostas durvīm bet tur jau viņu savā gādībā pārņēma valdības drošības dienesti. Šie spēcīgie puiši ar īsi apcirptajiem matiem sa gaidīja Loginovu un izveidoja pūla vidū šauru koridoru pa kuru tas devās tālāk.

Viņam pretī jau nāca premjerministra palīgs, viņi sa tikās, paspieda viens otram roku, un palīgs klusā balsi teica:

— Loginova kungs, premjerministra kungs un Starptautiskā valūtas fonda pārstāvja kungs gaida jūs un lūdz piebiedroties viņu sanāksmei.

Loginovs pamāja ar galvu un devās uz priekšu.

28

Pēc trīsarpus stundām linkolns devās atpakaļceļā. Loginovs atgriezās no īpašiem viesiem paredzētās zāles nedaudz norūpējies un tagad klusēdams vērās ārā pa logu. Miša juta saimnieka noskaņojumu un neuzmācās ar sarunām. Taču, jo vairāk mašīna tuvojās pilsētas centram, jo vairāk Loginovam pakāpeniski atgriezās viņa parastais, bezrūpīgais garastāvoklis. Pirms pēdējā pagrieziena uz savu biroju viņš negaidīti pieskārās vadītājam pie pleca un teica:

—      Zini ko, griezies uz māju pusi, šodienai pietiek…

Cc tādām tikšanās reizēm nedēlu jāatjauno veselība…

Miša tūlīt pat pa mobilo telefonu sazinājās ar mājkalpotāju un paziņoja, ka saimnieks pēc kādām četrdesmit minūtēm būs mājās. Viņiem pa ceļam izdevās izvairīties no sastrēgumiem, tā ka jau pēc pusstundas linkolns ieslīdēja nelielos vārtiņos — viss mikrorajons, kurā dzīvoja Loginovs, bija norobežots ar augstu metāla žogu. Šeit bija nedaudz vairāk par desmit mājām, kuras pavisam nesen kāda privāta firma bija uzcēlusi rekordīsā laikā. īrnieki nolasījās atbilstoši — tādi, kuri varēja apmaksāt cenu par divstāvu dzīvokļiem, kas bija apgādāti ar somu santehniku, ilalu elektriskajām plītīm un neiedomājami greznām kristāla lustrām. Drošības problēma šiem iemītniekiem nebūt nebija pēdējā vietā, tāpēc viņi bija parūpējušies gan par žogu, gan par milicijas posteņiem katrā kāpņu telpā, nemaz jau nerunājot par personiskajiem miesassargiem. Loginovs šeit uz vispārējā fona izskatījās visai bāli ar saviem desmit miesassargiem, kuri strādāja pa pieci kopā un mainījās pēc katrām divām diennaktīm, — piemēram, televīzijas magnātam, kura apartamenti pretējā mājā aizņēma veselu stāvu, bija, spriežot pēc tenkām, kāds pustūkstotis miesassargu.

Linkolns iebrauca šīs mazās bagātības un labklājības saliņas teritorijā, kas atradās starp standarta daudzstāvu blokmājām, un apstājās pie Loginova kāpņu telpas. Visi trīs jau bija izkāpuši no mašīnas, kad kāds skali teica:

—     Labdien, Loginova kungs!

Viņi pagriezās skaņas virzienā, Miša jau instinktīvi sniedzās pēc pistoles maksts, bet Loginovs apturēja viņa roku.

\ mīt bija uzrunājis puisis vai, pareizāk sakot, jauns vīrietis, kuram kaklā karājās fotoaparāts "Nicon".

Žurnālists, vai? — Miša nomurmināja un nolaida roku. Tomēr preses pārstāvjiem šeit nebija vietas, nožogojuma iekšpusē ielaida tikai savējos vai ari speciāli ielūgtas personas. Loginovam šodien nekādas tikšanās nebija nozīmētas.

Tomēr, neraugoties uz to, viņš pasmaidīja un labvēlīgi pavaicāja:

—     Ko jūs gribējāt?

Atbildes vietā puisis pacēla fotoaparātu un pavērsa objektīvu pret Loginovu. Tas izrādījās pietiekami, lai notiekošajā iejauktos Alīna. Vina padeva zīmi Mišām, un tas momentāni aizvilka Loginovu linkolna aizsegā. Alīna atpogāja lietusmēteli un devās pretī fotogrāfam.

—     Nekavējoties nolaidiet fotoaparātu!

—     Bet kas par lietu?

—     Es vēlreiz atkārtoju: nolaidiet fotoaparātu un vairs neizdariet asas kustības!

Puisis pasmīnēja.

—     Skaidrs, es izskatos pēc terorista…

—    Kāda starpība, pēc kā jūs izskatāties? Jūs atrodaties tur, kur jums atrasties nav atļauts. Miša, sazinies ar dežurantu, lai viņu izmet ārā no šejienes.

Miša pamāja ar galvu un izvilka mobilo telefonu. Puisis tūlīt pat nolaida fotoaparātu un mainīja intonāciju:

—   Viss, viss, es vairs tā nedarīšu, tikai nevajag celt traci. Es vienkārši gribēju nofotografēt Loginova kungu, uzdot pāris jautājumu…

—    Jūs tam esat izvēlējies sliktu vietu un laiku, — Alīna viņu pārtrauca. — Tāpēc ir preses sekretārs, griezieties pie viņa, pierakstieties uz interviju, kā to dara visi pārējie. Bet, ja jūs vēlreiz parādīsieties šeit bez uzaicinājuma, es jums pilnīgi nejauši sašaušu kāju. Vai arī roku — pēc jūsu izvēles.

—    Kas tas ir, vai profesionālais humors? — Puisis pārstāja smaidīt, tāpēc ka ieraudzīja milici, kas no vārtiem steidzās šurp.

—     Viss humors slēpjas tajā apstāklī, ka jūs tūlīt no šejienes izsviedīs, — Alīna teica.

Pienāca milicis un, klusēdams sagrābis puisi aiz rokas, aizvilka viņu projām.

—     Lūk, tā viņi izrēķinājās ar brīvo presi, — Loginovs nopūtās un iegāja kāpņu telpā.

Pēc vakariņām viņš uzkāpa savā kabinetā un strādāja līdz vienpadsmitiem vakarā. Miša un vēl divi citi miesassargi skatījās televizoru, bet Alīna virtuvē gatavoja grauzdētas maizītes, kad tur, berzēdams deniņus, ienāca Loginovs.

—     Uztaisi, lūdzu, man arī, — viņš teica un smagi atlaidās uz taburetes.

—     Kas ir, vai galva sāp? — Alīna painteresējās, ielikdama maizes šķēles tosterā.

—     Sāp, ka viņu!… — žēlabainā balsī teica Loginovs.

—     Kāds tika teicis, ka pēc šodienas veselu nedēlu atjaunos veselību…

—    Es teicu, ka vajadzētu atjaunot veselību… Bet neļaus taču, parazīti tādi.

— uzspļaujiet tiem parazītiem.

—No tavas mutes…

—Lieciet mierā manu muti.

—     Bet gribētos gan… — Loginovs klusinām teica.

—      Nav ko ar sāpošu galvu līst pie veselas. — Alīna pasmaidīja.

—     Tās ir labākās zāles pret galvassāpēm.

—      Bet vai varēsi?

—      Es, vai? — Alīna tikko paspēja izlēgt tosteru, kad Loginovs aiz rokas pievilka vinu klāt un apsēdināja sev klēpī. Viņš ātri valgām lūpām skūpstīja viņas seju, mēģināja apskaut, bet Alīna maigi atstūma viņa rokas izejas pozīcijā.

—     Ne šeit un ne tagad.

—     Kad? Kur?

—    Augšā. Pēc pusstundas. — Alīna skatījās Loginovam tieši sejā, jau kuro reizi ievērodama, cik ātri šis cilvēks ir novecojis pēdējo mēnešu laikā. Savos trīsdesmit gados viņš izskatījās kādus astoņus vai deviņus gadus vecāks, un tagad vairs tikai mirdzums acīs norādīja uz vīstošā ķermeņa iekšpusē saglabājušos trauksmainumu un enerģiskumu.

Pēc pusstundas viņa patiešām uzkāpa viņa kabinetā. Loginovs klusēdams aizvēra aiz viņas durvis, un viņi nodarbojās ar mīlestību uz uzkārstā uzbeku paklāja. Viņu glāsti un skūpsti drīzāk atgādināja cīņu, kas beidzās ar Alīnas uzvaru: viņa nokļuva virspusē, atpogāja viņa bikses un lēnām nolaidās uz kareivīgi gaisā izslietā locekļa, pēc tam sāka lēnām un līgani kustināt gurnus, pakāpeniski kāpinot tempu un novedot Loginovu jūsmīgi pirmshistēriskā

stāvoklī. Jo ātrāks kļuva viņu kustību ritms, jo ciešāk sažņaudzās viņu savītās rokas, jo skaļāka kļuva viņu elpa. Itcidzot abu mīlnieku nervu gali uzsprāga vienlaicīgā orgasmā, un viņu sasvīdušie ķermeņi atkal pieglaudās viens otram, tikai tie jau bija miera, noguruma un pateicīgas klusēšanas apskāvieni.

29

Nākamajā dienā, ceturtdienā, notika apsardzes maiņa. Alīnas, Mišas un trīs citu miesassargu vietā nāca otrs piecnieks, un viņi devās divas diennaktis atpūsties. No rīta Alīna pajautāja Loginovam:

—     Vai es tev nebūšu vajadzīga šajās dienās?

Tas sarauca pieri un piezīmēja:

—     Lieka jau tu nebūsi, bet kaut kādi īpaši uzdevumi arī tev nav paredzēti, tā ka vari atpūsties.

—     Tas ir lieliski.

—     Tomēr es gaidīšu. — Loginovs rotaļīgi piedraudēja viņai ar pirkstu.

—     Gaidi vien, gaidi! — Alīna ļaunā priekā pasmīnēja. — Man ir divas dienas nopelnītas brīvības.

Viņa nokāpa garāžā, iedarbināja savu "devītnieku" un brauca mājās — uz divistabu dzīvokli netālu no Suhareva laukuma. Tas bija viņas pirmais personiskais miteklis Maskavā; agrāk, kad viņa vēl nestrādāja pie Loginova, viņa irēja vienistabas dzīvokli blakus Kultūras parkam. Pēc četru mēnešu darba pie Loginova viņa varēja atļauties šādu

pirkumu. Šajā gadījumā runa nebija par naudu — vina atveda sev līdzi uz Maskavu pietiekami, lai varētu cilvēciski iekārtoties, — tomēr, tikai strādājot pie Loginova, Alīnai varēja izdarīt pašus šikākos pirkumus un neizraisīt aizdomas. Un arī algai šeit nebija nekādas nozīmes, kaut gan tā bija pat ļoti pieklājīga. Vienkārši visi zināja par viņas īpašajām attiecībām ar Loginovu un neuzdeva liekus jautājumus. "Devītnieka" vietā Alīna būtu varējusi braukāt ar bentliju — un arī tad neviens nebrīnītos. Draudzene vienam no Maskavas visveiksmīgākajiem baņķieriem varēja sev ne to vien atļauties.

Vinu attiecības nemaz neizveidojās tik vienkārši. Atbraukusi uz Maskavu, Alīna devās uz pirmo pa ceļam' patrāpījušos privāto apsardzes aģentūru un iesniedza tur visus papīrus, kurus viņai uz atvadām bija izgatavojis Mihaličs. Un tur bija daudz kas: gan par darba stāžu detektīvu birojā, gan par uzvarām šaušanas sacensībās un tamlīdzīgi. Vinu momentāni pieņēma darbā, un gandrīz gadu Alīna godīgi strādāja, apsargādama dažādus cilvēkus, turklāt tādus, kurus agrāk viņa bija nogalinājusi.

Ar Loginovu viņi saskrējās kaut kādā ierindas prezentācijā. Alīna pildīja savu nebūt ne vieglo dienestu un bija maksimāli nopietna, kad pie viņas pienāca labi ģērbies gara auguma vīrietis un painteresējās:

—     Vai jūs šovakar esat aizņemta?

Alīna klusēdama ar pirkstu norādīja uz vizītkarti pie krūtīm: "Drošības dienests".

—       Vai, un es to pat nepamanīju. — Vīrietis bija no visas sirds uzjautrināts. — Jūs tātad esat darbā. Bet, ja nav

noslēpums, vai jūs esat kāda personiskais miesas sargātājs vai arī apsargājat visu šo pasākumu kopumā?

—     Kopumā, — Alīna īsi atbildēja.

—   Lieta tāda, ka man ir vajadzīgs, lūk, tāds miesassargs kā jūs. Jo citādi, ziniet, man ir vieni vienīgi vīrieši, pavisam nav ar ko parādīties sabiedrībā.

Alīna uzmanīgi nopētīja vīrieti no galvas līdz kājām un palūdza likt viņu mierā. Tomēr vīrietis nelikās mierā, viņš iegrūda viņai savu vizītkarti, noskatījās, kā Alīna to izpēta, un lepni pajautāja:

—     Nu tad kā?

—    Bet nekā. — Alīna paraustīja plecus. Viņa neskatījās politiskos un ekonomiskos televīzijas raidījumus, tā ka Loginova uzvārds viņai neko neizteica. Arī viņa paša lietas tikai nesen bija sākušas strauji iet augšup, par viņu daudz rakstīja, un Loginovs savā naivumā domāja, ka visi jau viņu pazīst kā raibu suni.

Viņš sadrūma un sāka runāt lietišķā tonī:

—     Cik jūs saņemat?

—      Kāda starpība? Es jau teicu, ka jūsu priekšlikums

mani neinteresē.

—      Es jums uzreiz maksāšu desmit tūkstošus dolāru mēnesī. Neskaitot visādus ar darbu saistītus izdevumus.

Tad Alīna aizdomājās un atbildēja jau vairs ne tik kategoriski:

—     Man ir kontrakts ar manu firmu.

—     Es samaksāšu par līguma laušanu.

Alīnai kļuva interesanti.

—     Man šķiet, ka jūs pārmaksājat, — viņa piezīmēja.

No, vienkārši, ja es esmu nolēmis kaut ko izdarīt, tad izdaru to, neraugoties ne uz ko. Šajā gadījumā es vēlos iegūt jūs par savu miesassargu.

—     Dīvaini, ka ar šādu pieeju darījumiem jūs vēl neesat izputējis.

Loginovs iecietīgi pasmaidīja.

—     Gluži otrādi, tieši tāpēc es vienmēr būšu bagāts. Tā ka nāciet rīt uz darbu.

—      No tāda priekšlikuma ir grūti atteikties, — Alīna teica.

Loginovs patiešām sāka vinu vadāt līdzi uz visiem iespējamajiem sabiedriskajiem pasākumiem, maldinādams presi un biznesa partnerus, kuri no sākuma noturēja Alīnu par Loginova jauno aizraušanos. Toties pēc tam viņus gaidīja satricinājums — šī piemīlīgā jaunā sieviete, izrādās, bija profesionāls miesassargs. Loginovu sāka apskaust — viņa svīta tagad izskatījās nesalīdzināmi spēcīgāka un greznāka nekā vairumam no tiem, ar kuriem viņam nācās saskarties darba jautājumos. Loginovs apmierināti smaidīja — viņš kārtējo reizi bija sasniedzis savu mērķi. Tomēr Alīnai bija aizdomas, ka saimnieks viņai īpaši neuzticas kā miesassargam, uztverdams Alīnu tikai kā skaistu dekorāciju savā eskortā. Tāpēc tad, kad kādu vakaru pie Centrālā tūristu nama Loginova volvo pagriezienā aizķēra mersedesu un no turienes izlēca divi kaukāzieši un loti vētraini sāka uzstādīt savas prasības, Alīna ar baudu noguldīja viņus abus ar seju sniegā un painteresējās, kādas būs tālākās instrukcijas. Loginovs nopūzdamies aplūkoja volvo lukturi, kuru karstasinīgais pārītis bija paspējis ar zābakiem sadragāt, paskatījās uz visām pusēm un ar diviem īsiem spērieniem dubulti atriebās mersedesam.

Kad vini izbrauca uz Ļeņina prospekta, Loginovs piezīmēja:

—     Bet tu patiešām kaut ko arī vari…

—   Ja jūs domājāt, ka es neko neprotu, tad kāpēc jums vajadzēja mani pieņemt darbā?

Loginovs paraustīja plecus.

—     Vienkārši iegribējās. Es jebkurā gadījumā būtu tev atradis nodarbošanos.

—     Varu iedomāties, kas tā būtu par nodarbošanos.

—     Bet ja nu es būtu tev piedāvājis mīlestību un draudzību, vai tu būtu atteikusies? Pats par sevi saprotams, par attiecīgu samaksu.

—    Tā nav mana specialitāte. Es esmu profesionāls miesassargs, nevis piegulētajā.

—      Pēc šodienas atgadījuma es esmu pārstājis par to šaubīties. Un tomēr, kā tad paliek ar mīlestību un draudzību?

Alīna iebakstīja ar pirkstu stiklā, norādīdama uz labajā pusē pazibējušo naktsklubu.

—    Lūk, tur ir gan mīlestība, gan draudzība, gan minēts, gan vēl daudz kas cits. Un tas viss tikai par pāris simtiem "zaļo".

—     Fui, cik rupji!

—   Toties godīgi. Es netaisos gulēt ar cilvēku tikai tāpēc, ka viņš man par to maksā.

—     Un kas tad šim cilvēkam jāizdara, lai iepatiktos neuzpērkamajai meitenei?

ļa iepatīkas.

Vai tas ir sarežģīti?

— Sarežģīti. Un prasa laiku.

Patiesībā tik daudz laika jau nu tas nemaz neprasīja. Pēc pusotra mēneša Loginovs devās darījumu brauciena uz Londonu, paķēris līdzi Alīnu. Kad viņš bija ticis galā ar biznesa lietām, tad aizvilka Alīnu staigāt pa veikaliem, un tā izrādījās loti jautra nodarbošanās. Smidzināja sīks lietutiņš, kad vini atgriezās viesnīcā. Numurā arī nebija īpaši silts, tā ka Loginovs ar Alīnu sāka sildīties ar viskija palīdzību, tomēr arī tas izrādījās nepietiekami, un galīgi vini sasildījās tikai viens ar otra palīdzību.

Kopš tā brīža vinu attiecības patiešām atgādināja gan mīlestību, gan draudzību vienlaicīgi. Tā nebija neprātīga kaisle — drīzāk starp Alīnu un Loginovu izveidojās biedriskas attiecības, kas vinu seksu padarīja atbrīvotu un nekādus pienākumus neuzliekošu. Loginovam nebija ne jausmas, cik loti neierasta Alīnai bija šāda situācija. Reizēm naktīs, gulēdama gultā, vina pamodās, skatījās griestos un neticēja tai miera un drošības sajūtai, kas bija iestājusies viņas tagadējā dzīvē.

Alīna nolika mašīnu stāvvietā un nesteigdamās devās uz mājām, pa ceļam ielūkodamās mazos veikaliņos. Mājās viņu sagaidīja straujš kaķa lēciens, murrāšana — resnais, pūkainais ķermenis trinās viņai gar kājām. Alīna virtuvē uz galda izkrāva kaudzīti ar kaķu konserviem. Semjons tūlīt pat uzlēca uz galda un sāka staigāt apkārt kārbām, sargādams tās no iespējamajiem piesavināšanās mēģinājumiem. Iezvanījās telefons. Tajā brīdī Alīna vilka nost džinsus, un, kamēr vina lēca pie aparāta, ieslēdzās automātiskais atbildētājs, un Alīnas balss piedāvāja atstāt ziņojumu. Ziņojums tika atstāts, un, to izdzirdējusi, Alīna atspiedās gaitenī pret sienu.

"Sveicināta, Alīna, te runā Rakovs. Lūdzu, uzklausi mani. Es esmu šeit, Maskavā, viesnīcā "Rossija". Man ir radušās šādas tādas problēmas, un man loti ir vajadzīga tava palīdzība. Es lieliski atceros visu, ko tu man tiki teikusi, tomēr šis ir tāds gadījums, kad tikai tu vari man izpalīdzēt. Lūdzu, sazinies ar mani un cik vien iespējams ātrāk…"

Alīnai šķita, it kā vina strauji kristu tumšā bezdibenī.

30

Viņš gaidīja vinu pie ieejas viesnīcā. Alīna ieskatījās Mihaličam acīs un izbrīnījās, cik loti tās pa šiem trim gadiem bija novecojušas. Tagad Rakova vecums bija kļuvis īpaši pamanāms, un par to liecināja ne tikai nogurušais, skumīgais skatiens, bet arī iekritušie vaigi, gandrīz pilnīgi kailā un gludā galva, viegli trīcošās rokas un uz tām izspiedušies tumšie asinsvadi.

Alīna pašūpoja galvu un nenoturējās:

—     Ak Dievs, kā tu esi novecojis!

—     Bet kas tad cits manos gados vairs atliek? — Rakovs skumji pasmaidīja un paņēma vinu zem rokas. — Toties tu gan vēl joprojām tāda pati…

Man ir citas problēmas, — Alīna teica. — Visu laiku cenšos aizbēgt no pagātnes, bet tā arvien mani panāk un nelaiž vaļā.

—     Tu to par mani?

—     Nē jau… — Viņa uzsita sirmgalvim uz pleca. — To es tā, vispār… Labāk klāj vaļā par savām skumjajām lietām…

Viņi nogāja lejā pie Maskavas upes un nesteigdamies devās uz priekšu pa krastmalu.

—      Lietas patiešām ir skumjas. Ja būtu kaut nedaudz labāk, tad es tevi nemūžam nebūtu traucējis. Bet tā nu tas viss ir sanācis… Tu esi mana vienīgā cerība.

Pa tiem vairāk nekā diviem gadiem, kopš Alīna dzīvoja Maskavā, Rakovs nesekmīgi bija centies saglabāt savu biznesu. Tomēr viņam fatāli neveicās. Viņš pastāvīgi meklēja izpildītājus, bet tie visi izrādījās vai nu mulki, vai neveiksminieki, vai arī neveiksmīgi mulki. Lielāko dalu no viņiem varēja izmantot tikai vienai operācijai, un Rakovs jau bija atmetis cerības atrast Alīnai ja ne līdzvērtīgu, tad vismaz pieklājīgu aizstājēju. Beidzot uzradās viens puisis, sportists, ne visai dumjš, bet viņu nošāva jau otrajā "lietā". Un tad arī sākās nepatikšanas. Vispirms, par nogalināto puisi loti nopietni ieinteresējās Organizētās noziedzības apkarošanas pārvalde, un drīz vien Mihaliču sāka izsaukt uz pratināšanām. Viņš ātri novērtēja situāciju un samaksāja izmeklētājam tik, cik tas prasīja. Tāpat Rakovam nācās atdot jau saņemto avansu par neizdarīto "darbu", un tas pilnīgi satricināja viņa finansiālo stāvokli. Tad noskaidrojās, ka, neraugoties uz kukuli, milicijā vienalga turpina rakties zem Rakova, un Mihaličs krita panikā.

Novērtējis stāvokli, viņš pieņēma lēmumu steidzīgi sadabūt jaunus dokumentus un aizbraukt uz valsts otru galu, kur viņu beidzot liks mierā un viņš varēs atsākt tik pārsteidzīgi pārtraukto pensionāra dzīvi. Tomēr gan dokumentu pirkšanai, gan pārbraukšanai bija vajadzīga nauda. Taču Rakovs bija krietni vien iztērējies, bet savu dzīvokli viņš gribēja atstāt meitai un nevarēja saņemties to pārdot. Un, lūk, tad viņš saņēma kārtējo "pasūtījumu". Apsolīja daudz naudas, apsolīja, ka darbs būs loti vienkāršs. Vajadzēja braukt uz Maskavu, kur dzīvoja "objekts", un Mihaličs devās ceļā, grasīdamies personiski izpildīt šo pēdējo pasūtījumu. Izkāpis no vilciena uz perona, viņš sajuta mežonīgas sāpes, kas sažņaudza sirdi, un zaudēja samaņu. Rakovs atguvās pēc desmit minūtēm stacijas medpunktā un pārliecināja medmāsu, ka ar viņu viss ir kārtībā. Tomēr pats viņš saprata, ka ar darbu netiks galā. Pāris dienu, spēkus atgūdams, Rakovs nogulēja viesnīcas numurā, bet pēc tam izdarīja to vienīgo, kas pēdējā laikā bija briedis viņa prātā. Viņš piezvanīja Alīnai.

Viņa klusēdama noklausījās viņā, skatīdamās upes tumšajā ūdenī.

—     Es varu iedot tev naudu bez jebkāda darba.

—    Nē, Alīna, pirmkārt, tik daudz naudas tu man iedot nevarēsi. Man jānodrošina sevi reiz uz visiem laikiem, es taču vairs nestrādāšu, bet kaut vai kādi pieci gadi vēl jāizvelk. Otrkārt, man vēlreiz jāatgriežas tur, mājās, jāatvadās no mazbērniem, bet, ja es šo pasūtījumu neizpildīšu, tad man ceļš uz turieni būs nogriezts. Vienkārši palīdzi man, izdari to un nepiemini sirmgalvi ar ļaunu vārdu — vairs tu par mani nekad neko nedzirdēsi.

Alīna sadrūma. Tas atgādināja murgainu sapni, tomēr nebija sapnis.

— Kuru? — vina pajautāja, un, izdzirdējis šo jautājumu, Mihaličs sāka smaidīt.

31

Tajā laikā, kad Alīna sarunājās ar Rakovu, Loginovs arī bija atbraucis uz centru. Viņš atstāja mašīnu Jaunajā Arbatā un, paķēris līdzi vienu miesassargu, tālāk devās kājām, iejukdams pūlī. Loginovs izgāja uz Arbatu, bet pēc tam iegriezās vienā no šī rajona mazajām škērsieliņām un drīz vien nokļuva pie veca divstāvu nama. Pirmajā stāvā atradās grāmatu veikals, kas bija pārgājis uz kompjūteru tirdzniecību, tomēr biroja tehnika Loginovu neinteresēja. Viņš iegāja pagalmā un pa virtuves kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā, atstājis miesassargu lejā.

Loginovs vienmēr iegāja šajā mājā viens pats. Šeit atradās tas, kas reizēm viņam uzdzina bailes, tas, ko viņš nekad nerādītu nevienam no saviem respektablajiem paziņām. Šeit glabājās pagātne.

Durvis atvēra mājkalpotāja un palīdzēja Loginovam noģērbties.

—     Kā viņš jūtas? — Loginovs klusiņām pajautāja.

—    Kā parasti. Ne labāk, ne sliktāk, — sieviete atbildēja, ielaizdama viesi lielajā istabā. Šeit tikpat kā nebija mēbeļu, tikai milzīgs "Sony" televizors uz naktsgaldiņa un vēl pāris nelieli drēbju skapji. Lielais logs no ieejas pretējā sienā izgāja uz šķērsielu, un pie šī loga, pagriezis Loginovam muguru, invalīdu krēslā sēdēja kāds cilvēks. Loginovs uzmanīgi ieklepojās.

—    Vari neklepot, es taču dzirdēju, ka tu esi atnācis, — atskanēja atbilde. Krēsls pagriezās un izbrauca istabas vidū. — Nāc iekšā, sēdies. ISfina, iedod krēslu, bet pati pagaidām kādu pusstundinu pastaigājies.

Sieviete klusēdama izpildīja lūgumu, un vīrieši palika divatā.

—     Nu, kā tev klājas? — Loginovs pajautāja.

—     Tikai nevajag sākt tēlot līdzjūtību un tamlīdzīgi… Tu pats zini, ka labāk nebūs, bet būs tikai sliktāk. Pagaidām sliktāk nav kļuvis, kaut arī man visu laiku šķiet — lūk, sākas, traucamies ar ātrvilcienu uz kapsētu…

—     Nu gan tu pārspīlē.

—     Kāpēc, man no šitā kūrorta ir tikai viens ceļš…

—    Tu taču lieliski zini, ka es jebkurā brīdī varu aizsūtīt tevi pie jūras, pie okeāna, kur vien vēlies…

—     Bet es negribu! — Krēslā sēdošais aizkaitināti noraustīja galvu. — Es tātad tur, krēslā sēdēdams, blenzīšu uz dabu, bet apkārt visi staigā — normāli! Veseli! Plikas meičas! Jūra! Visādi tur kazino! Es taču jau pirmajā dienā ielaidīšu sev lodi pierē. Tad jau labāk lai ir tā, kā ir, dzīves nav, bet arī mirt pagaidām vēl negribas.

—     Tu nu gan dzīvo jaukās noskaņās…

—      Bet ko tu gribēji? Lai es te dziesmas dziedātu?

Padomju estrādes melodijas? Vai arī kārbiņas līmētu? Vakar, piemēram, man Ņinka sarīkoja striptīzu — tā bija milzīga izklaidēšanās! Es gandrīz vai apraudājos! Labi, b…, pietiek līst man dvēselē! Labāk parunāsim par lietu.

— Labi, — Loginovs labprāt piekrita.

32

Jaunais cilvēks atgriezās mājās pacilātā noskaņojumā. Viņa neatlaidīgie pūliņi beidzot bija sākuši nest augļus. Šodien viņš ar savu materiālu bija apmeklējis triju autoritatīvu laikrakstu redakcijas, un visur, tikko viņš pieminēja savu pētījumu tēmu, viņu uzmanīgi uzklausīja un uzdeva papildu jautājumus. Viņš labprāt atbildēja, demonstrēja dokumentus un fotogrāfijas, liecinieku un aculiecinieku ieprotokolētās liecības — vienu vārdu sakot, visu to, kas bija viņa lolotās zilās mapītes lepnums.

Visās trijās redakcijās viņš pēc mirdzuma sarunas biedru acīs saprata, ka ar savu stāstu ir trāpījis "desmitniekā", pat vēl vairāk — pēc tā, kā viens no žurnālistiem, kas bija ar viņu sarunājies, loti uzmanīgi, ar godbijīgām trīsām pieskārās zilās mapītes dokumentiem, bija skaidrs, ka šis visai pieredzējušais un atzītais profesionālis loti daudz ko atdotu, lai pats varētu par visu to uzrakstīt, pats varētu uzspridzināt šo bumbu un būt zirgā. Tomēr jaunajam cilvēkam nenāca ne prātā atdot kādam pelnītos laurus — šim darbam bija veltīts pārāk daudz spēka, pārāk daudz bija likts uz spēles. Un likts uz šīs kārts bija viss: viņš šim darbam bija izlietojis milzumu laika, iztērējis visu savu naudu braucienam uz Maskavu, kur beidzot vajadzēja tikt saliktiem visiem punktiem uz "i". Savā paša avīzē viņš nebija rādījies jau kādu pusotru mēnesi un nebija pārliecināts, vai vēl joprojām skaitās tās štatos vai arī ir jau atlaists. Kaut gan diez vai Galvenais bija sadūšojies vinu atlaist, ja jau pat skali nebija atzinis par labu viņa ideju, teikdams, ka tādas sensācijas ir pa spēkam tikai "New York Times", turpretim viņi pēc tādām publikācijām tūlīt pat izputēs, viņus sāks vazāt pa tiesām, bet pašu sensācijas autoru aizsūtīs peldēties uz upes dibenu cementa peldkostīmā. Tā ka viņš bija darbojies pats uz savu atbildību, paturēdams prātā, ka viņa avīze nekad nenodrukās to, ko viņš būs uzracis, bet, ja vajadzēs, tad arī pavisam no viņa atteiksies.

Tomēr, divatā esot, Galvenais, no dzīves pietiekami daudz sitienu saņēmis vīrietis, kurš jau pa gabalu juta briesmas un, rūgtas pieredzes mācīts, no bīstamas sensācijas un nekaitīgas rutīnas izvēlējās otro, teica: "Atbalstīt es tevi nevaru, pārāk jau nu tas viss ir, kā lai tev pasaka, uz robežas… Tomēr vienu es tev pateikšu: mūsu profesijā var trīsdesmit gadus rakstīt, rakstīt, rakstīt, uzrakstīt trīs tūkstošus rakstu, gudrus, interesantus, labus, un ar visu to palikt plašai publikai pilnīgi nezināms.

Bet var arī uzrakstīt vienu vienīgu rakstu un kļūt par zvaigzni. Uz visiem laikiem! Pēc tam jau var vairs neko nedarīt, rediģēt citus, tomēr vienmēr un visiem tu būsi pazīstams kā tā — slavenā! — raksta autors. Tas būs tavs kapitāls, no kura procentiem pēc tam bez bēdām var nodzīvot visu atlikušo mūžu. Bet tai ir jābūt "bumbai"! Lai visiem atkārtos žoklis un vini klausītos tikai tevī! Tas ir — ka zibens: tas var arī tevi nospert, bet, ja tu to noķersi un sažņaugsi dūrē, tad tu būsi Dievs! Tu varēsi darīt visu, ko vien gribēsi! Miljonu tirāžā gvelzīsi jebkuras muļķības, un tevi neviens neapturēs, tieši otrādi: visi skatīsies tev mutē un gaidīs, ko gan tu vēl tādu pateiksi! Un tāda brīža dēj ir vērts riskēt. Es jūtu: tas, pie kā tu pašlaik ķeries klāt, — tā ir tāda tēma. Ar to var pats uzsprāgt, bet var arī uzspridzināt visu pārējo pasauli. Es nezinu, kas tieši tev izdosies, es tikai negribu uzsprāgt kopā ar tevi. Bet, ja tev izdosies, nu ko, tad es ar labpatiku atcerēšos, ka tu esi mūsu slavenās, tomēr provinciālās un tāpēc nedaudz piesardzīgās avīzes līdzstrādnieks. Ej un pamēģini kaut ko izdarīt. Ja tu tagad nobīsies un klusi un mierīgi rakstīsi savus trīs tūkstošus rakstu, tad manā vecumā sāksi nolādēt gan sevi, gan mani par to, ka atrunāju… Tā ir iespēja, izmanto to, ja vien varēsi…"

Un viņš riskēja, pameta novārtā visu: pamatdarbu, meiteni, draugus… Viņš mēnesi pēc mēneša rāvās melnās miesās, kamēr spēja savākt to, ar ko nebija kauns parādīties galvaspilsētā. Pēc tam viņš pārdeva to mazumiņu tehnikas, kas viņam vēl bija palicis, un devās uz Maskavu. Tur arī viņš skrēja mēli izkāris, meklēdams iztrūkstošo fragmentu, kas padarītu viņa restaurētās pagātnes ainu un tagadni par vienu veselu.

Beidzot zilā mapīte kļuva bieza un solīda. Domās viņš reizēm piemeta: nez cik gan par to samaksātu pats viņa pētījuma varonis? Viņš sapņoja par milzīgu kaudzi naudas, tomēr, atgriezies reālajā pasaulē, lieliski saprata, ka šis cilvēks nemaksās viņam neko, bet gan, visticamāk, sniegs mūžīgu mieru un atbrīvos no jebkādiem uztraukumiem par finansu jautājumiem.

Viņš, kā arī tas sākumā bija paredzēts, sāka apstaigāt redakcijas, kas varētu iespiest viņa sensāciju un apmaksāt materiālos izdevumus. Viņš redzēja mirdzumu sarunas biedru acīs, bet redzēja arī tās pašas bailes no zibens spēriena, par ko viņu bija brīdinājis Galvenais. Visās sarunās iestājās tāds brīdis, kad sarunas biedrs piecēlās no galda un teica: "Tas ir loti interesanti, tas ir vienkārši lieliski, ka jūs atnācāt tieši pie mums. Tūlīt es pakonsultēšos ar mūsu galveno attiecībā par publikācijas termiņiem un jūsu honorāru…"

Atgriezās viņi jau pilnīgi citi cilvēki, bez mirdzuma acīs, mierīgi un līdzsvaroti. Dažādiem vārdiem viņi runāja vienu un to pašu: "Diemžēl šobrīd tāda tipa materiāli mūs neinteresē. Jums tur ir apstrīdami momenti, mūs pēc tam var apsūdzēt neslavas celšanā, nepārbaudītas informācijas izmantošanā… Bet kāpēc mums tas ir vajadzīgs, bez tam vēl, ja runa ir par tādu cilvēku? Vai jūs varat iedomāties sekas? Jūs tur, provincē, nedaudz neizprotat situāciju…" Pēc tam viņam sīki un smalki skaidroja situāciju, tad atvadījās, turklāt it kā garāmejot, izsakot vēlēšanos sīkāk iepazīties ar zilās mapītes saturu. Viņš, dabiski, atteica, viņu lūdza atstāt savas koordinātas gadījumam, ja šī pati situācija pēkšņi mainīsies un materiāls kļūs ejošs, pēc tam viņi spieda viens otram roku un smaidīdami šķīrās…

Tas pats notika arī trešajā redakcijā, tomēr ar nelielu atkāpi no vispārējā scenārija. Sarunas biedrs panāca viņu jau ēkas vestibilā, aizveda maliņā un parādīja uz papīra gabalina uzrakstītu telefonu. "Mēs neņemsim, bet vini paņems viņš klusiņām teica.

Tā arī notika. Jau telefona sarunā par materiālu izrādīja lielu interesi un gatavību publicēt to kaut rītdien. Bet darba diena jau beidzās, tāpēc viņu palūdza rīt no rīta noteikti iebraukt redakcijā ar visiem materiāliem, ko viņš tagad arī taisījās darīt. Balss klausulē tāpat arī apsolīja palīdzēt izsisties līdz kādam nevalstiskajam televīzijas kanālam un ieteica vairs nekur neiet un vispār būt pēc iespējas uzmanīgākam. "Jūs varbūt nesaprotat, kas jums ir rokās, cik loti tas mainīs situāciju," balss klausulē satraukti teica. "Tāpēc ir tik svarīgi, lai ar jums nekas neatgadītos. Un ar jūsu dokumentiem tāpat."

Un, lūk, tagad, sava lielākā triumfa priekšvakarā, viņš atgriezās dzīvoklī, ko īrēja piecu minūšu gājiena attālumā no "Ščukina" metro stacijas. Pajumti viņam bija piešķīris bijušais kursabiedrs, tagad televīzijas korespondents, kas pastāvīgi mitinājās Kanādā un no turienes Krievijas televīzijas skatītājiem apgaismoja Kanādas dzīves problēmas.

"Nekas, drīz arī es dzīvošu kaut kur šeit, drīz arī es būšu visās ziņu programmās," viņš nodomāja, kāpdams ceturtajā stāvā. "Visi runās: provinces kriminālhronikas nodaļas reportiera spīdoša karjera — vienā dienā no nevienam nepazīstama žurnālista līdz lielāko avīžu pirmajām lappusēm!"

Tās bija ārkārtīgi patīkamas domas, kuru dēļ viņu pat vairs neuztrauca smaka no sabojātā atkritumu vada un tumsa kāpņu telpā. "Atkal kāds ir nospēris lampiņu," viņš nodomāja bez jebkāda aizkaitinājuma. Viņš sameklēja dzīvokļa atslēgas, un tajā brīdī viņam sānā atdūrās ciets priekšmets, bet pie pašas auss kāds teica:

—     Ātri ej iekšā dzīvoklī un bez trokšņa.

Viņš tik ļoti apjuka par šādu spēju pāreju no patīkamo sapņu pasaules uz cietsirdīgo realitāti, ka bez ierunām, svešinieka ar pistoli stumts, atvēra durvis un iegāja priekšnamā. Tūlīt pat viņam iesita pa galvu, viņš iekliedzās un nokrita uz grīdas, sasizdams seju un uz mirkli zaudēdams samaņu.

—     Ko jūs gribat?

Viņam atbildēja sievietes balss:

—     Parunāties.

—     Par ko?

—    Tāpat vien, par dažām problēmām. Vispirms es jums kaut ko izstāstīšu, pēc tam jūs man kaut ko paskaidrosiet, sarunāts?

—     Un kas notiks tālāk?

—      Atkarībā no mūsu sarunas rezultātiem es izdarīšu secinājumus.

—     Skaidrs.

—     Pirms pāris dienām kāds cilvēks, kuru es nepazīstu, noalgoja citu cilvēku, kuru es pazīstu, lai jūs nogalinātu. Jūs es tagad arī pazīstu. Tika samaksāta nauda. Liela nauda. Man atlika jūs vienkārši nošaut. Un man to vajadzēja izdarīt jau pirms kādām piecām minūtēm, kad jūs slēdzāt vaļā sava dzīvokļa durvis.

—     Nu un kāda tad jums ir problēma?

—     Tur jau tā lieta, ka ir problēma. Turklāt pilnīgi nejauši parādījusies. Es taču pat aptumsumu stāvā sarīkoju, bet, lūk, nejauši paskatījos pa lodziņu tur, kāpnēs, un redzu ko? Jūs. Un jūs man šķietat dīvaini pazīstams. tāpēc es atļaujos sev nelielu kaprīzi, un mēs ar jums šobrīd mīlīgi sarunājamies. Man vajag zināt, kam uz jums ir zobs, kas maksā par jūsu nāvi.

—     Nu, vai mazums tādu…

—     Ko, vai tad jums ir daudz ienaidnieku?

—    Drīzāk, maz draugu, kas, ņemot vērā manu profesiju, ir pilnīgi dabiski.

—     Jūs esat…

—     Žurnālists. Galvenokārt kriminālo problēmu jomā.

—     Lūk, šobrīd mums ar jums nešaubīgi ir loti krimināla problēma. Izskaitļojiet, lūdzu, kam jūs pēdējā laikā esat visvairāk ieriebis.

Viņš drudžaini centās domāt, acumirklī noticēdams šim viņam pastieptajam glābšanas salmiņam.

—     Vispār es neesmu Maskavas žurnālists, es esmu no provinces…

—     Jau siltāk… Bet kāpēc jūs esat atbraucis uz Maskavu?

—     Vācu materiālus.

—     Pavisam silti. Par ko?

—     Es taču tos vēl tikai vācu, es pat vēl neesmu neko publicējis…

—    Tam nav nekādas nozīmes. Ja jūs vācāt informāciju, tātad gājāt pie cilvēkiem, izjautājāt viņus, sarunājāties, vai ne?

-Jā.

—     Atkārtoju jautājumu — par ko?

—    Par Loginovu Nikolaju Aleksandroviču, bankas "Russtar" valdes priekšsēdētāju.

"Lūk, kur es esmu redzējusi šito stulbeni!" Alīna atcerējās un izslēdza lampu. "Tas bija viņš, kas vakar ar fotoaparātu pastaigājās gar kāpņu telpu."

—     Nu ko, esat apmierināta? — puisis ierunājās.

—     Ne pilnībā. — Alīna noglāstīja līdzās gulošo un no drošinātāja noņemto "TT", tomēr kaut kas lika viņai turpināt šo bezjēdzīgo sarunu, kurai varēja būt tikai viens vienīgs iznākums.

—     Nu un ko tad tu tādu uzraki, ka kādam sagribējies tevi novākt?

—     O, es daudz ko uzraku — tas ir tas, ko mēdz dēvēt par "bumbu"! — Puisis greizi pasmaidīja.

N — Nu, stāsti, — Alīna viņu uzmundrināja, un viņš sāka steidzīgi stāstīt:

—    To neviens nezina, bet es noskaidroju. Šeit, Maskavā, par Loginovu neviens neko lāgā nezina, zina tikai to, ka viņam ir kaudzēm naudas un ka viņu labāk neaiztikt. Bet, kas viņš bija pirms Maskavas, kā uztaisīja naudu, — klusums. Milicija klusē, visi klusē, viņš ir tīrs, visi viņam spiež roku un smaida. Bet sāka viņš mūsu pilsētā un loti interesanti sāka. Viņš strādāja kādam tipam, kura uzvārds bija Uzbekovs, bet iesauka Aliks, piederošā firmā. Šis Aliks agrāk bija sēdējis un pēc tam arī nodarbojās ar visādām lietām. Un Loginovs loti ātri kļuva par šī te Alika pirmo palīgu.

—     Nu un tad, kuram gan šodien nav netīras naudas?

bet tas taču ir tikai sākums. Negaidīti šo te Aliku nogalina — nošauj vilcienā kopā ar miesassargu. Loginovs, dabiski, nelaika vietā nostājas visa uzņēmuma priekšgalā. Tālāk ir vēl interesantāk. Aptuveni pēc kādas nedēļas cits pēc cita iet bojā trīs mūsu pilsētas ievērojamākās "autoritātes". Oficiālā versija — savstarpējo rēķinu kārtošana. Tur patiešām bija vesela līķu kaudze, bet aptuveni vēl pēc mēneša Loginovs pilnīgi negaidīti kļūst par mūsu vietējās komercbankas "Unions" valdes locekli. Pirms tam šo banku kontrolēja viena no tām autoritātēm, kas tikko kā bija gājusi bojā. Pēc diviem mēnešiem Loginovs jau ir šīs bankas priekšsēdētājs. Vēl pēc pusgada "Unions" apvienojas ar Maskavas "Russtarbanku", un kurš kļūst par valdes priekšsēdētāju? Pareizi, Loginovs. Un visai karjerai vajadzīgi tikai desmit mēneši.

—     Nu un tad? Tie visi ir fakti, bet tos tomēr vajag vēl arī izskaidrot. — Alīna runāja ar pie krēsla piesieto žurnālistu, tomēr viņas domas klīda kaut kur tālu projām, un vina izmisīgi centās saprast — vai vina murgo vai arī tas viss notiek realitātē.

—    Bet kas gan te būtu jāizskaidro?! — Puisis no uzbudinājuma gandrīz vai palēcās kopā ar visu krēslu. — Ir taču skaidrs kā diena, ka Loginovs vai nu ir saistīts ar mafiju, vai arī pats ir mafija!

—     Un kuru tu ar to pārsteigsi?

—    Bet tā taču būs sensācija! Viņš gatavojas kļūt par komercbanku savienības priekšsēdētāju, bez tam viņam vēl arī piedāvā posteni valdībā! Un šādā brīdī es ar tādu "bumbu"!

—     Vai tu neatceries, kā gāja bojā šīs te… "autoritātes"? — Alīna lēnām pajautāja.

Puisis nobrīnījās par tādu jautājumu, sarauca pieri un

teica:

—    Tur bija kaut kāda šaudīšanās vecajā tūristu bāzē… Bet pašu galveno nogalināja tieši vina personiskajā vasarnīcā, pat apsardze nepalīdzēja, tur vini bija kādi desmit cilvēki…

—     Septiņi.

—     Ko?

Alīna ieslēdza lampu un pagrieza to pret sevi.

—     Tu taču biji tajā vietā, kur nogalināja Aliku? Vilcienā?

—     Biju. — Puisis uzmanīgi ieskatījās viņai sejā.

—     Bet pēc tam tu iebrauci kafejnīcā iekost. Bija rīts…

—     Mans Dievs…

33

—     Jā, vēl kas… — Loginovs teica, — atkal ir radusies neliela problēma. Te viens tips no avīzes bija sācis zem manis rakties, visur bāza savu degunu… Bet man šobrīd tas nepavisam nav vajadzīgs…

—    Vai kaut ko konkrētu uzraka? — Lončiks pajautāja.

—     Kad uzraktu, tad būtu par vēlu. Pārāk jau nu viņš pa pareizajām pēdām gāja, nācās apturēt.

—     Nu un kā, jau?

—     Droši vien, jau pirms trim dienām atdevu avansu.

Vai tu caur saviem puišiem darbojies?

Es esmu slims, vai? — Loginovs pagrozīja pirksi pie deniņiem. — Uz mani šobrīd nedrīkst krist ne mazākā aizdomu ēna. Ir vecais kanāls — vīrietis, caur kuru es v savā laikā pasūtīju gan Aļiku, gan Veco…

—     Tu gribi teikt, ka no turienes?

-Jā;

—     Visu laiku viens un tas pats cilvēks — gan toreiz, gan tagad?

—     Jā, tāds padzīvojis jau, bijušais VDK darbinieks…

—     Tu ko, personiski ar viņu kontaktējies?

—     Toreiz pāris reižu nācās to darīt. Mēs taču ar tevi nevienam neuzticējāmies, atceries? Bet tas jau bija sen. Bez tam satikāmies mēs garāmejot, neminot ne vārdus, ne uzvārdus…

—    Tu patiešām esi slims? Tas ir cilvēks, kurš zina visu par trim tavām slapjajām lietām. Un viņš vēl ir dzīvs?

—     Nevis par trim, bet gan par divām. Šoreiz es ar viņu sazinājos caur Ļošu.

—     Kāda, pie velna, starpība — divas vai trīs? Viņš tevi pazīst pēc izskata, bet tu par viņu pat domāt esi pārstājis! Pietiek taču, ka viņš zina tavu seju, viņš izlasīs kādu avīzi, paskatīsies televizoru, ieraudzīs tavu purnu un uzreiz visu atcerēsies. Labi, ja viņš mēģinās tikai šantažēt, bet var taču arī sākt muldēt. Klausies, nokārto visu ar to tipu. Visam ir jābūt tīri, nekādi žurnālisti, nekādas pēdas. Viss ir aizmirsts un apglabāts.

Lončiks ar savu krēslu pagriezās un aizbrauca pie loga. Pēdējos trīs gadus viņš dzīvoja šajā krēslā — kopš tā paša laika, kad lode, Leontija tūristu bāzē eauršāvusi viņam vēderu, aizķēra arī mugurkaulu un ar to pašu nolēma Loncika ķermeņa apakšējo dalu mūžīgai paralīzei. Loginovs aizveda vinu operēt uz Vāciju, tomēr veltīgi. Lončiks savos nedaudz vairāk nekā trīsdesmit gados palika invalīds, un visi viņu kopējās operācijas lauri tika Nikolajam Loginovam vienam pašam.

Viņi bija uzauguši vienā pagalmā, mācījušies vienā skolā, bet pēc tam dzīve uz dažiem gadiem bija viņus izšķīrusi. Lončiku iesauca armijā, viņš dienēja desantniekos, atgriezās un tūlīt pat iekļāvās drudžainajā, kārdinājumu un briesmu pilnajā lielas naudas pelnīšanas darbībā. Iespējas bija neierobežotas, līdzekļiem nebija nekādas nozīmes. Pēc gada Lončiks iesēdās, bet drīz vien iznāca ārā, kļuvis gudrāks un ieguvis sakarus. Viņu pie sevis paņēma pilsētā pazīstams cilvēks — Aliks.

Vēl pēc kāda laika pilsētā atgriezās Nikolajs. Viņš bija centies izmācīties par ekonomistu, bet paralēli sācis nodarboties ar komercdarbību, sataisījis kaudzi parādu un steidzīgi aizbēdzis uz mājām, glābdamies no kreditoriem. Lončiks aizveda viņu pie Alika.

Kad bija pagājis zināms laiks, abi draugi saprata, ka, ja ir jauni muskuli un svaigas smadzenes, nepavisam nav obligāti jāvergo onkulim, tas ir, Alikam. No sākuma viņi vienkārši gribēja novākt savu saimnieku un ieņemt viņa vietu, bet pēc tam arī tas izrādījās pārāk sīks mērķis. Tas, ko viņi beidzot izdomāja, atgādināja šaha kombināciju, kurā figūras iznīcina cita citu un izdzīvo tikai uzvarētāji — bandinieki. Pirmais par upuri krita Aliks. Nikolajs zināja

viņa paranojālās bailes no konflikta ar Leontiju un vēl vairāk — bailes šajā konfliktā tikt nogalinātam. Tāpēc pietika tikai palaist "pīli" par slepkavām, lai Aļiks uzreiz pamestu savu silto vietiņu un glābiņa meklējumos skrietu uz staciju. Tikai glābiņa jau vairs nebija, bet, lūk, slepkavas gan bija. Tieši no stacijas, iesēdinājis Aliku vilcienā, Nikolajs pa telefonu paziņoja nepazīstamajam likvidatoram vilciena, vagona un kupejas numuru. Pēc pāris stundām no sastāva uz nestuvēm izstiepa divus līkus.

Tagad bija pienākusi Leontija kārta, kurš vispirms tika pamatīgi sakompromitēts. Par viņa nesaskaņām ar Veco zināja katrs krancis. Pa to laiku Nikolajs ar Ļončiku pasutīja Vecā slepkavību, turklāt viņa paša personiskajā vasarnīcā. Samaksājuši par pasūtījumu, viņi naktīs novēroja Vecā rezidenci. Otrajā diennaktī Ļončiks ievēroja, ka pa vasarnīcas vārtiem iznāk kāds cilvēks un pēc pāris minūtēm iesēžas žigulītī, kas pēkšņi nez no kurienes bija uzradies. Viņi iegāja mājā un konstatēja, ka uzdevums ir izpildīts un viss trešais stāvs bāztin piebāzts ar mirušo ķermeņiem. Tomēr ne jau vēlēšanās paskatīties uz līķiem bija viņus šurp atvedusi. Šeit, savā vasarnīcā, Vecais glabāja naudu, "kopējo kasi". Cik daudz naudas tur bija, Loginovs tā arī neuzzināja, kaut gan mēģināja pārskaitīt to, kas atradās neskaitāmajās kārbās, piebāztās ar dolāru paciņām, zeltu, dārgakmeņiem un narkotikām. Viņiem ar Ļončiku nācās ilgi pārnest slēptuvju saturu uz savu džipu, un viņi aizbrauca tikai īsi pirms rītausmas.

Pēc dažām stundām piezvanīja Kaulgrauzis, bet viņi jau zināja, ko tieši viņš teiks. Leontija liktenis bija izlemts, bet,

lūk, mazais kazahs, visbīstamākais no visiem, palika. Un viņš bija vienīgais, kuru Ļončikam nācās pašrocīgi nošaut. Pēc visiem šiem notikumiem Loginovs nesāka pretendēt uz pilsētas "krusttēva" nosaukumu — tas viņam nebija interesanti. Viņš vienkārši pārņēma savā kontrolē banku, kas pirms tam bija atradusies zem Kaulgrauža "jumta". Pēc kāda laika, nostiprinājis savu baņķiera reputāciju, viņš ieradās darījumu vizītē Maskavā un loti ātri — ne bez savu puišu un dažu specifisku metožu palīdzības — pārliecināja "Russtarbankas" vadību par to, ka tai neizbēgami ir jāapvienojas ar "Unionu" un jāizveido provinces filiāļu tīkls.

Pievienojis pie Vecā naudas "Uniona" un "Russtar" aktīvus, divdesmit deviņus gadus vecais Loginovs kļuva par vienu no valsts bagātākajiem cilvēkiem. Viņš brīžiem sāka domāt par pārcelšanos uz ārzemēm, tomēr viņam jau bija kļuvis vienkārši interesanti — līdz kādām virsotnēm var attīstīties viņa karjera šeit. Drīz vien Loginovs parādījās jaunāko ziņu izlaidumos — viņš palīdzēja pārvarēt radušās domstarpības starp komercbanku savienību un valdību. Pēc krīzes atrisināšanas premjers paspieda viņam roku un piedāvāja padomāt par valsts dienestu. Loginovs apsolīja padomāt.

Par viņu avīzēs sāka rakstīt kā par "jauna tipa krievu uzņēmēju", kurš nedzenas pēc ārējā spožuma (tikai desmit miesassargi!), bet gan vienkārši dara savu darbu. Tomēr patiesībā reti kurš saprata, kas tas ir par darbu.

34

Pie krēsla piesietais žurnālists skatījās uz vinu, plati iepletis acis.

—   Mans Dievs, tātad tā…

—   Jā, jā, tā esmu es. Gan toreiz, gan vakar…

—   Vakar?

—   Kad jūs izsvieda ārā no Loginova mājas…

Viņš satriekts raudzījās uz Alīnu, un izskatījās, ka ir zaudējis valodu.

—    Labi, paldies par informāciju, — viņa teica un paņēma rokā pistoli. Ieraudzījis šo kustību, žurnālists nekavējoties atguvās:

—   Pagaidiet, jūs taču apsolījāt…

—   Ko?

—   No mūsu sarunas izdarīt secinājumus…

—   Es jau esmu izdarījusi secinājumu: dzīvu tevi atstāt nedrīkst. Pirmkārt, tu esi pārāk daudz uzracis, un, otrkārt, ja es tevi atstāšu dzīvu, tad nogalinās kādu manu labu paziņu. Tā ka, pats saproti…

—   Pagaidi. — Viņš parāvās uz priekšu un gandrīz vai apgāzās kopā ar visu krēslu. — Es atdošu tev visus savus materiālus, paņem tur uz galda — disketes un zilā mapīte… Savāc visu, bet es šodien pat aizbraukšu!

—   Vai tas ir viss? — Alīna iebāza mapīti un disketes savā somā.

—   Viss!

—   Labi. — Viņa aizgāja viņam aiz muguras. — Tādā gadījumā nav nekādu problēmu.

Viņš atviegloti uzelpoja, un tajā bridi Alīna izšāva viņam pakausi. Ķermenis krampjaini noraustījās un saliecās uz priekšu, kopā ar krēslu nokrizdams uz grīdas. Alīna pacēla no grīdas patronas čaulīti un paskatījās uz līķim blakus izplūstošo tumšo pelki.

— Es nevarēju atstāt tevi dzīvu, — viņa nomurmināja. — Bet arī tu mani paspēji pamatīgi iedzīt stūrī… Tā ka vēl nav zināms, kurš kuram ir vairāk ieriebis — katrā gadījumā cauršauta galva jau vairs nesāp. Bet man viss vēl tikai sākas.

Viņa ātri pārmeklēja rakstāmgaldu, bet neko vērtīgu neatrada. Alīna paņēma no galda nogalinātā šķiltavas, uzšļakstīja benzīnu uz galda stāvošajiem papīriem, uzšķīla kramu un aizdedzināja tos. Kad viņa gāja ārā no dzīvokļa, no iekšpuses skanēja lietišķa, visu sev apkārt aprijoša uguns sprakšķēšana. Tomēr šī liesma nebija attīroša, drīzāk tā bija arvien jaunu un jaunu nāvju priekšvēstnese.

35

Alīnai bija tāda sajūta, ka viņa ir kā alpīnists, kas ilgi un neatlaidīgi rāpies augšā pa stāvu klinti, bet pie pašas smailes uzdūries skali smejošam idiotam, kurš ar āmuru metas dauzīt alpīnistam pa rokām. Alpīnists atlaida rokas un krita lejā — tur, no kurienes ar tādām pūlēm bija kāpis augšā.

Alīna sēdēja krēslā, izlikusi sev priekšā avīžrakstu izgriezumus un uz mašīnas drukātas lapas no zilās mapītes, tomēr nespēja saprast tos vārdus, kurus centās izlasīt. Kopš tā brīža, kas viņa bija izgājusi no degošā dzīvokļa un nokāpusi lejā uz savu mašīnu, Alīna atradās kaut kādā dīvainā stāvoklī — uz prostrācijas robežas. Viņa darbojās precīzi kā automāts, bet diez vai pašlaik varētu atbildēt uz jautājumu, kas viņa tāda ir un ko dara, — Alīnas domas pēc visa dzirdētā atradās ļoti tālu un nekādi nevarēja no turienes atgriezties. Alīna atcerējās tos gadus, kad viņa bija centusies izrauties no izmisuma, tukšuma un bēdām, pacelties tām pāri un realizēt sevi tik neatkārtojamā veidā, kā to viņai bija paredzējis liktenis. Tomēr reizi pēc reizes viņa bija kritusi atpakaļ vientulībā un sāpēs, kamēr beidzot nebija pārkāpusi pāri pati sev, pāri morāles robežām, pāri no bērnības laikiem iepotētajiem noteikumiem, pāri visam… Alīna bija iedzinusi sev galvā, ka tas ir vienīgais veids izrauties ārā no pēdējā ierakuma, kurā viņa izrādījās iedzīta. Vai arī pati bija sevi iedzinusi?

Viņa pati sevi bija pārliecinājusi par to, ka viņai ir tiesības cīnīties ar šo pasauli jebkādām metodēm, tomēr nekad nepārstāja atgādināt sev, ka asiņainais bizness, kam bija veltījusi tik daudz laika un spēka, — tas ir tikai pakāpiens, posms ceļā uz augšu.

Sākusi Maskavā jaunu dzīvi, Alīna pakāpeniski aizmirsa, par kādu cenu bija apliecinājusi sevi šajā dzīvē. Viņai nerādījās murgi un pistoles izskats neizraisīja riebumu. Un tieši tajā brīdī, kad viņa jau bija tuvu tam, lai galīgi aizmirstu visas pagātnes šausmas un iejuktu tagadnes drošajā stabilitātē, parādījās Rakovs. Tomēr pat tas neizraisīja viņā šoku — Alīna bija pateicīga viņam par doto iespēju, ko viņa bija tik spīdoši izmantojusi. Bet — vai nu nejauši, vai ari tā bija mistiska liktenīga sakritība — Rakovs bija savedis vinu kopā ar cilvēku, kuru vina tikai reizi garāmejot bija redzējusi — toreiz, iepriekšējā dzīvē, tomēr šis cilvēks ar dažiem vārdiem iznīcināja viņas pašreizējo dzīvi. Pareizāk sakot, nekāda tagadne nemaz neeksistēja: tāpat kā pirms vairākiem gadiem, Alīna strādāja bagātam slepkavam, turklāt tam pašam, kam arī agrāk. Un tas, ka tagad viņa bija arī viņa mīļākā, padarīja situāciju vēl nepanesamāku.

Beidzot Alīna koncentrējās uz tekstu mašīnrakstā, kas acīmredzot bija uzmetums rakstam avīzē. Viņa izlasīja: "Pastāv tāda oriģināla hipotēze, ka pati organizētā noziedzība apmaksā presei tos materiālus, kuros tiek lietots lietots vārds "killers". Nevis "noziedznieks", nevis "slepkava", bet gan "killers". Kur tad slēpjas atšķirība? Tur, ka krievu vārdā mēs uzreiz uztveram sakni un līdz ar to arī vārda jēgu: slepkava — tas ir tas, kas nogalina cilvēkus, atņem viņiem dzīvību, citiem vārdiem sakot, nelietis un bandīts. Bet ar vārdu "killers" ir citādi. Tas ir it kā viena no jaunajām profesijām Krievijā laikā pēc perestroikas: dīlers, brokers, klipmeikers, killers… Tas skan ausij tīkami. Tas aicina un pievelk. Un mēs jau vairs neatceramies, ka tas ir tas pats vien nelietis un bandīts…"

Alīna ar asu kustību aizmeta sānis mapīti, un papīri izbira pa visu istabu. Semjons neizpratnē ieņaudējās un aizlēca pakal kādam avīžraksta izgriezumam.

Viņa ātri iegāja virtuvē un no slēptuves izvilka pistoli.

Apsēdas pie galda, dziji nopūtās un iebāza stobru mute. Noņēma drošinātāju.

Nogalinājusi desmitiem reižu, viņa pirmoreiz ieraudzīja stobru tuvumā, pavērstu pret viņu. Tagad viņa pat sajuta to. Alīna pārlaida mēli aukstajam metālam. Mute piepildījās ar siekalām, bet rādītājpirksts sastinga uz nolaižamās mēlītes, gaidīdams komandas impulsu.

Viņa zināja, kā tas notiks. Lode izies cauri galvai, un viņas smadzenes izšļāksies caur galvaskausa augšdaļā izsisto caurumu. Viņa nokritīs atmuguriski uz grīdas un tā arī gulēs — asiņu pelkē, kamēr kāds viņu atradīs. Bet pa to laiku ķermenis jau būs sācis sadalīties, un tos, kas uzlauzīs durvis un ienāks dzīvoklī, sagaidīs raksturīgā saldenā smaka. Un vēl par mežoni pārvērties Semjons.

Šajās sekundēs viņa centās atcerēties kaut ko no savas dzīves, kaut ko gaišu un mierīgu, pie kā varētu pieķerties, lai nomierinātu šīs nāvīgās alkas. Tomēr atmiņas traucās viņas acu priekšā kā filmas kadri, pārtinot videokaseti, bet miers nenolaidās pār viņu. Kaut gan…

Viņa rūpīgi uzlika drošinātāju un, izvilkusi pistoles stobru no mutes, norija siekalas. Vēl bija palicis Rakovs, viņš gaidīja viņu viesnīcas numurā, viņš gaidīja jaunumus, un Alīnai nebija tiesību viņu iegāzt — sirmgalvim pārāk daudz kas bija likts uz spēles.

Alīna paskatījās pulkstenī: bija sākusies trešā nakts stunda. Viņa nolēma doties vizītē pie Mihaliča no rīta un jau pēc tam tikt skaidrībā ar savu neizdevušos dzīvi.

Beigu beigās dzīve nekad neaizbēgs no nāves.

36

Bija astotās rīta stundas sākums, kad vinu gluži kā ar atsperi izsvieda no gultas. Samiegojusies Alīna nekādi nevarēja atcerēties, kāpēc bija noskaņojusi sevi uz agru celšanos. Pēc tam iepriekšējās dienas notikumi atplaiksnījās viņas atmiņā ar biedējošu skaidrību, un vina sāka posties. Lai cik dīvaini tas arī būtu, vakardienas bezcerība un melnā depresija bija kaut kur pazudušas, sarāvušās kamoliņā viņas dvēseles slēptākajos stūrīšos, gaidīdamas piemērotu brīdi, lai izlēktu ārpusē un sekundes desmitdaļā aprītu visas domas un emocijas.

Viņai bija lietišķi nopietns noskaņojums, un asociācija radās pati no sevis: "It kā es gatavotos iet uz "darbu"." Alīna paskatījās spogulī uz savu bālo liela, dusmīga bērna seju ar izvirzītiem vaigukauliem — domas par atgriešanos pagātnē vinu biedēja, un tāpēc tajā dienā pistole palika slēptuvē.

Deviņos no rīta viņa apturēja mašīnu pie viesnīcas "Rossija". Alīna paņēma sev līdzi somu ar disketēm un zilo mapīti, aizcirta "devītnieka" durvis un devās uz caurlaižu biroju.

Aptuveni tajā pašā laikā sestā stāva dežurantei tika izteikts visai negaidīts piedāvājums.

37

Vēl pēc piecām minūtēm Alīna ar liftu uzbrauca sestajā stāvā un pa gaiteni devās Rakova numura virzienā. Ejot garām dežurantes vietai, viņa aiz galda nevienu nemanīja,

bet nepievērsa tam nekādu uzmanību. Gaitenis bija tukšs. Alma pieklauvēja pie durvīm, viņai neviens neatbildēja. Viņa vēlreiz pieklauvēja, nesagaidījusi atbildi, pagrūda durvis un iegāja numurā.

Tur valdīja klusums, un tas viņai šķita dīvaini. Viņa paspēra divus piesardzīgus solīšus pa priekšnamu un pat vēl nepaspēja ieraudzīt istabā gulošo Rakovu, kad vannasistabas durvis negaidīti atsprāga vaļā un trāpīja Alīnai pa seju, sasizdamas lūpas un degunu. Viņa tika atsviesta atpakaļ, atsitās ar galvu pret sienā iebūvēto drēbju skapi un zaudēja samaņu.

Un tad no vannasistabas iznāca slepkava. Iepriekšējās dienas vakarā Loginovs bija licis savam pastāvīgajam starpniekam šādās lietās steidzīgi likvidēt Rakovu — adrese tika iedota. Starpniekam bija vajadzīgas vairākas stundas, pirms viņš atrada brīvu profesionāli un vienojās par cenu. No rīta slepkava atbrauca uz viesnīcu, iegāja caur virtuves durvīm un uzbrauca sestajā stāvā. Viņš nesteigdamies piegāja pie dežurantes un, plati smaidīdams, piedāvāja viņai roku un sirdi. Apstulbusī sieviete nepaspēja reaģēt, un slepkava ar trāpīgu sitienu pa deniņiem nogāza viņu uz grīdas, pēc tam sameklēja Rakova numura atslēgas un devās tālāk, pa ceļam izvilkdams pistoli ar klusinātāju.

Kļūstot vecāks, Rakovs gulēja maz un caurā miegā, tā ka viņš izdzirdēja verošos durvju troksni un piecēlās no gultas, lai paskatītos, kas par lietu. Slepkava izšāva viņam krūtīs, bet pēc tam izdarīja kontroles šāvienu galvā. Saskaņā ar saņemto instrukciju viņš sāka pārmeklēt numuru, cenzdamies atrast papīrus un citus kompromitējošus dokumentus. Tajā brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm, un slepkava paspēja ieslīdēt vannasistabā.

Ieraudzījis uz grīdas gulošo sievieti ar asiņainu seju, slepkava klusinām nolamājās — sākās sarežģījumi —, no iekšpuses aizslēdza numura durvis un, sagrābis Alīnu zem padusēm, aizvilka vinu no priekšnama uz istabu. Kad viņš taisījās viņu nolikt uz grīdas blakus Rakova līķim, Alīna atguvās, un viņas reakcija bija zibenīga: atspērusies ar kreiso kāju pret grīdu, viņa izdarīja vēzienu ar labo kāju uz augšu un atpakaļ, it kā gatavodamās apmest kūleni. Sitiens trāpīja slepkavam pa pieri, no pārsteiguma viņš atlaida rokas, un Alīna nogāzās ar muguru uz paklāja.

Tajā brīdī slepkava saprata, ka ir pieļāvis vēl vienu kļūdu — pistole bija palikusi uz rakstāmgalda, un tagad starp viņu un ieroci atradās Alīna. Par laimi, viņa vēl nebija pamanījusi pistoli, tāpēc slepkava droši metās uz priekšu, bet Alīna iespēra viņam pa kājām, un viņš smagi sabruka uz grīdas. Slepkava nebija gaidījis tādu pretsparu, tomēr ātri aptvēra situāciju un, nepieceldamies no grīdas, sagrāba Alīnu aiz kājām un no visa spēka parāva uz savu pusi. Viņa zaudēja līdzsvaru, pēdējā brīdī iekerdamās rakstāmgalda virsmā, tomēr rāviens bija tik spēcīgs, ka galds apgāzās un viss, kas atradās uz tā, nokrita uz grīdas. Krizdama Alīna paķēra pirmo priekšmetu, kas viņai patrāpījās pa rokai, un iebelza pretiniekam pa galvu. Tā izrādījās galda lampa, un viņa pārsita slepkavam galvu. Viņš iekliedzās un uz brīdi atlaida tvērienu — ar to bija pietiekami, lai Alīna ar brīvo kāju ievilktu viņam pa žokli. Slepkava nokrita. Alīna uzlēca viņam virsū un, atkal pagrābusi kaut ko, kas mētājās uz grīdas, iesita viņam pa galvu. Reizi pēc reizes nolaizdama šo priekšmetu uz ienaidnieka asiņainā galvaskausa, viņa pēkšņi sajuta, ka tā apveidi ir dīvaini pazīstami, un pacēla skatienu: viņas rokā bija sažņaugta pistole ar klusinātāju.

Alīna sāniski novēlās no ķermeņa un piecēlās kājās. Slepkava bija apdullināts, tomēr samaņu nezaudēja. Viņš jau bija sapratis, ka ir saskrējies nevis vienkārši ar nejaušu mirušā večuka apmeklētāju, bet gan ar kaut ko daudz nopietnāku, tomēr vēl nebija izdomājis, kā viņam no visas šīs ķezas izkulties.

Pa to laiku Alīna palūkojās visapkārt. Sāpes un naids, kas viņu pārņēma, redzot nogalināto Mihaliču, bija tik spēcīgi, ka viņa gandrīz vai zaudēja kontroli pār sevi. Alīna uz ātru roku noslaucīja asinis no sejas un pavērsa pistoli pret gulošo. Viņai gribējās tūlīt pat, nekavējoties sašķaidīt galvu šim nelietim, kas aukstasinīgi bija nošāvis nekaitīgu sirmgalvi. Alīnai nez kāpēc tajā momentā neienāca prātā, ka uz viesnīcas paklāja nekustīgi gulošais pensionārs arī pats ir līdzvainīgs vairāku desmitu cilvēku slepkavībā, tā ka viņa nāve bija vairāk nekā likumsakarīga. Toties viņas acu priekšā šaja brīdi stāvēja tas norūpējies un no vecuma vārgs klāstošais Rakovs, ar kuru viņa pirms diennakts bija sarunājusies krastmala Viņu būtu grūti nosaukt par draugu, tomēr kādu laiku Rakovs bija viņai pats tuvākais cilvēks. Tādu cilvēku nāvi nepiedod.

Alīna uzmanīgi paskatījās slepkavam sejā.

— Man ir maz laika. Saki kas tu tāds esi, un kurš tev lika nogalināt šo cilvēku?

Slepkava mēģināja iesmieties, tomēr izspieda no kakla tikai kaut kādu gārdzienu. Alīna nopūtās un iešāva viņam ceļgalā. Gārgšana tūlīt pat pārvērtās apspiestā kaucienā, slepkava ar abām rokām saķēra sadragāto ceļgalu un naidīgi paskatījās uz Alīnu.

—     Es taču tev teicu, ka man ir maz laika. — Viņa pavērsa pistoli pret otru ceļgalu. Slepkavas seja izstiepās — izskatījās, ka viņš tūlīt sāks kliegt.

—     Kas tevi noalgoja?

Viņš mēģināja aizvelties sānis, tomēr izdarīja to pārāk lēni — lode cauršāva viņam cisku. Slepkava iekliedzās un ierakās ar seju paklājā.

—      Nevajag tēlot puisīti ar vājiem nerviem. Kas tevi noalgoja?

Viņš klusēja, tad Alīna nenovaldījās un no visa spēka iespēra viņam pa cauršauto ceļgalu. Slepkava atkal iekaucās un pārvēlās uz muguras. Alīna — negaidīti pat sev pašai — nolaidās ar ceļgalu uz viņa cirkšņiem un iebakstīja ar pistoles stobru pa zobiem.

—     Kas tevi noalgoja?

Viņš iespļāva viņai sejā siekalas, pa pusei sajauktas ar asinīm, un tūlīt pat pistoles stobrs iegāja viņam mutē, sašķaidīdams un izsizdams zobus. Slepkava noraustījās, it kā sēdētu uz elektriskā krēsla, viņa acis izlīda no orbītām, viņš sāka smakt, tāpēc ka Alīna ar kreiso roku bija aizspiedusi viņam degunu. Viņa skatījās samaņu zaudējošajam vīrietim tieši acīs un klusiņām teica:

—    Ja tu man nepateiksi, kas tevi noalgoja, tad es tevi nogalināšu. Tomēr es to darīšu loti ilgi, un beigu beigās tu gribēsi man izstāstīt visu. Tikai līdz tam laikam tev varbūt jau vairs nebūs ne zobu, ne mēles. Tu esi nogalinājis man tuvu cilvēku, tāpēc es esmu laimīga, ka varu sagādāt tev kaut vai kādas sāpes. Bet tas, kurš tevi noalgoja, mani interesē nesalīdzināmi vairāk. Atdod man vinu, un es aiziešu.

Viņa strauji izvilka stobru no viņa mutes, un slepkava sāka runāt, norīdams vārdus un spļaudams zobu atlūzas:

—    Viņu sauc Aleksejs…

—     Uzvārds?

Viņam pārāk sāpēja, un tas viss, tik spēcīgam un par sevi pārliecinātam vīrietim bija pārāk negaidīti. Viņš nebija tādā stāvoklī, lai varētu vienlaikus paciest sāpes un kontrolēt savas domas, tāpēc pateica patiesību:

—    Kovals… dzīvo Lomonosova ielā, numurs seši… piektais stāvs, dzīvoklis pa kreisi…

—     Paldies, draugs, — Alīna teica un nospieda gaili. Pēc tam viņai nācās iet uz vannasistabu mazgāties.

Atgriezusies istabā, viņa pārmeklēja slepkavas līki, tomēr neko neatrada, izņemot dažas desmit tūkstošu rubļu naudaszīmes. Alīna piegāja pie Rakova un aizspieda viņa sastingušās, vienaldzīgās acis. Svītrainajā pidžamā bija redzams akurāts caurumiņš, un vispār šī klusā pensionāra nāve bija tikpat akurāta ka visa viņa dzīve. Alīna nometa zilo mapīti un disketes uz gultas. Tagad tam jau vairs nebija nekādas nozīmes. Viņai bija tikai viens mērķis — atrast un nogalināt. Un tas bija tieši tas, kas viņai dzīvē padevās vislabāk.

"Lai ko arī es darītu un uz kurieni lai brauktu, vienalga vienmēr izrādos vienā un tajā pašā lomā. Mans Dievs, ja jau no paša sākuma varētu zināt, ka viss ir veltīgi, ka visas pūles ir bezjēdzīgas, ka liktenis man ir izvēlējies pašu pretīgāko un asiņaināko ceļu, no kura nogriezties nav iespējams… Ja to varētu zināt jau no paša sākuma, tad man būtu bijis vajadzīgs tikai viens vienīgs šāviens. Un tas būtu atrisinājis visas manas problēmas. Uz visiem laikiem."

Viņa izgāja no numura, aizcirzdama aiz sevis durvis un aiznesdama līdzi somiņā ieliktu cīniņā iegūto pistoli un tās aptveri. Kopš šī brīža Alīna rīkojās maksimāli precīzi un konsekventi, kā darbojas kompjūters, sekojot tajā ievadītajai programmai. Viņa centās ne par ko citu jau vairs nedomāt.

Patiesību sakot, par ko domāt nemaz arī nebija.

38

Jau bērnībā Tatjana Kovala (toreiz viņa vēl nepavisam nebija Kovala) sapņoja kļūt par mājsaimnieci, lai vīrs grozītos, kā prot, un pelnītu naudu, bet viņa uzturētu māju priekšzīmīgā kārtībā un apveltītu dārgo un mīļoto apgādnieku ar mīlestību un rūpēm. Tieši šī iemesla dēl viņai radās nopietnas domstarpības ar pirmo vīru. Vīrs lika viņai strādāt personiskajā firmā, grasījās sūtīt uz kvalifikācijas celšanas kursiem, un Tatjanai bija aizdomas, ka viņš uztvēra viņu nevis kā sievieti, kaisles objektu un pielūgsmes priekšmetu, bet gan kā sava kapitāla ieguldījumu, ja tā varētu teikt, natūrā. Rezultātā Tatjanai nācās izdabāt vīram, vienlīdz efektīvi pildot sekretāres pienākumus viņa birojā, kaislīgas mīļākās pienākumus visur un vienmēr, kad vien viņam tas ienāca prātā, nu un, pats par sevi saprotams, viņa bija arī virēja, apkopēja, šuvēja un tā tālāk. Turklāt apmaksāti tika vienīgi sekretāres pakalpojumi.

Ņemot vērā šādas prasības un viņas trauslo, poētisko dvēseli, kas nekādi negribēja kļūt par kapitāla ieguldījumu, bet gan gribēja būt mājas pavarda sargātāja, viņu laulība loti ātri sašķīda smalkās drumslās. Tā būtu izjukusi vēl daudz ātrāk, ja ne vīra pūliņi saglābt viņu savienību vai, pareizāk sakot, saglābt sievā ieguldītos līdzekļus. Tomēr, neraugoties uz visu, viņu kopējais uzņēmums ar nosaukumu "laulība" bankrotēja, un, kā jau tādos gadījumos ir pieņemts, tā dibinātāji izklīda katrs uz savu pusi.

Kādu laiku Tatjana ārstēja iegūto morālo traumu, bet pēc tam atkal sāka meklēt vakantu nestrādājošas mājsaimnieces vietu pie bagāta, maiga un saimnieciska vīrieša. Aleksejs Kovals viņai šķita tieši tāds. Tatjanai nebija visai lielas nojausmas, kādā veidā viņš pelnīja iztiku, bet pelnīja viņš pietiekami, lai dzīve liktos burvīga un pārsteidzoša. Viņa ieguva kāroto mieru un respektablitāti. Viņa cēlās pēc desmitiem, lēnām padzēra rīta kafiju, pēc tam ķērās pie mājsaimniecības darbiem. Šos darbus viņa pabeidza loti ātri, tāpēc ka veļu nodeva mazgātavā, ēdienu uzsildīja mikroviļņu krāsnī, tā ka galvenokārt bija aizņemta ar to, ka pāršķirstīja modes žurnālus, pļāpāja pa telefonu ar draudzenēm un skatījās televizoru.

Vīrs it kā bija apmierināts, tomēr pēdējā laikā Tatjana sāka ievērot, ka viņš no darba pārnāk arvien vēlāk un vēlāk, turklāt vēl arī brīvdienās iemanās aizlavīties uz kaut kādām ārpusplāna darījumu sanāksmēm. Kaut kas te bija ne tā, un šis "ne tā" Tatjanu darīja ārkārtīgi nemierīgu.

Kaudamās ar šīm satraucošajām domām, vina pa kanālu "2 x 2" skatījās dienas teleseriālu un bija pārsteigta, cik lieliski Kolumbijas televīzijas darbinieki saprot sieviešu problēmas: brīnumskaistajai blondīnei Rozalindai, aristokrātei, kas bērnībā bija slepus pamesta vienkāršu zvejnieku ģimenē, veidojās analoģiska situācija: viņas vīrs Ignasio, zvejnieks ar puvušiem zobiem, sāka pazust nedēļām ilgi, it kā dodamies zvejā, tomēr, kā to zināja Tatjana un vēl nezināja nelaimīgā Rozalinda, patiesībā Ignasio bija sapinies ar kādu apmēram piecdesmit gadus vecu, izvirtušu nēģerieti, un vini nodevās kaislei tieši zivju noliktavā. Ignasio ģimenes jaucējai bija apsolījis pamest likumīgo sievu, neatstājot viņai neko no kopīgi sapelnītā īpašuma.

Šajā seriāla vietā Tatjanai īpaši sāpīgi sažņaudzās sirds: ja nu Aleksejs patiešām nolemtu vinu pamest un atstāt bez nekā, tad kā gan vina atkal pielāgotos dzīvei tagad — pēc atslābinošās mājsaimnieces karjeras?

Tajā brīdī pie durvīm atskanēja zvans. Tatjana ar smagu sirdi devās atvērt. Paskatījusies "actiņā", viņa ieraudzīja, ka uz kāpņu laukumiņa stāv jauna meitene ar īsi apgrieztiem matiem, un tajā brīdī viņai prātā ienāca šaušalīga doma. "Tā ir vīra mīļākā!" Tatjana nodomāja. "Viņiem jau viss ir aizgājis tik tālu, ka viņa atspērusies pie viņa uz mājām! Bet varbūt viņi jau ir nolēmuši apprecēties un viņa pārvācas šurp dzīvot?! Un mani no mājas izdzīs?!"

Šādu domu pārņemta, no sākuma viņa nolēma viltīgajai pavedinātajai nemaz neatvērt durvis. Bet pēc tam vēlēšanās nosargāt ģimenes pavardu tomēr ņēma virsroku — viņa atvēra durvis, lai dotu nekauņai pienācīgu pretsparu un uz visiem laikiem atsistu vēlēšanos ieviesties viņas mājā. Ķēdīti gan viņa tālredzīgi nenoņēma.

—      Ko jūs te vazājaties… — Tatjana draudīgi iesāka, skatīdamās mierīgajās, pelēkajās acīs, un tikai tad beidzot saprata, ka tieši pret viņas pieri ir pavērsts pistoles stobrs ar kaut kādu tur uzmavu galā.

—      Saglabājiet klusumu un mieru, — meitene teica.

—     Noņemiet ķēdīti un ielaidiet mani dzīvoklī. Tad viss būs kārtībā un jūs necietīsiet.

"Tas jau nu ir nekaunības kalngals," Tatjana nodomāja, tomēr, it kā būtu pelēko acu nohipnotizēta, noņēma ķēdīti un atkāpās priekšnamā. Vispirms nelūgtā viešņa norāva telefona vadu un tad pajautāja:

—     Vai vīrs ir mājās?

—     Nē, — Tatjana nočukstēja, pamazām sākdama saprast, ka mīļākās tā neuzvedas.

—     Kas vēl ir mājās? — meitene pavaicāja, piesardzīgi ielūkodamās istabā.

—    Neviens, es viena pati… Bet ko jūs īsti… — Tatjana iesāka teikumu, bet tika pārtraukta.

—     Man jums ir tikai viens jautājums, — meitene teica.

—     Pasakiet — kur šobrid atrodas jūsu vīrs?

—     Darbā droši vien, Tatjana teica. — Varam piezvanīt, pārbaudīt… — Bet tajā pašā brīdī viņa saprata, ka nevienam un nekur piezvanīt viņa jau vairs nevarēs. — Jā, darbā, — viņa atkārtoja, skatīdamās uz lejup vērsto, tomēr vienalga bīstamo pistoles stobru.

—    Kur viņš strādā? Adrese? — meitene strupi pajautāja.

Tatjana, vēl aizvien atrazdamās tajā pašā galēji aizkavētas reakcijas un apjukuma stāvoklī, nosauca adresi.

—     Viņa fotogrāfija?

Tatjana pilnībā pārliecinājās, ka viņu nav apciemojusi vīra mīļākā. Viņa no ģimenes albuma izvilka fotogrāfiju, kurā viņi ar vīru bija iemūžināti uz Eifela torņa fona.

—    Tas bija mūsu kāzu ceļojums, — Tatjana paskaidroja.

Meitene uzmanīgi nopētīja uzņēmumu un iebāza to

jakas kabatā, pirms tam pārlocījusi uz pusēm.

—     Jūs kopā labi izskatāties, — viņa teica.

—     Paldies, — Tatjana pasmaidīja. — Man ir teikuši…

—     Jums paldies par fotogrāfiju. — Alīna paņēma no galda bezvada telefonu un sadauzīja to pret grīdu. — Es jums neiesaku mēģināt viņu brīdināt vai arī vēl kaut ko tādā pašā garā. Bez tam brīdināt jau arī nav par ko. Mums ar viņu vienkārši būs neliela lietišķa tikšanās, skaidrs?

—    Skaidrs, protams… — Tatjana nomurmināja, pie sevis nodomādama, ka tā nu gan būs ārkārtīgi dīvaina lietišķa tikšanās, uz kuru viens no partneriem ierodas ar pistoli un otra partnera fotogrāfiju.

Durvis aiz viešņas aizcirtās, un Tatjana atgriezās pie sava seriāla. Pa to laiku, kamēr viņa bija projām no ekrāna, tur bija notikušas lielas pārmaiņas: Rozalinda bija uzzinājusi par vīra neuzticību un tagad, acīm dusmās metot zibeņus, stiepa rokas pret debesīm, bet pēc tam no spilvena apakšas izvilka milzīgu zvejnieku nazi un krucifiksa priekša zvērēja nelietim atriebties. "Lūk, pie viņiem šī lieta ir pareizi nostādīta," Tatjana sprieda. Viņa atcerējās meiteni un negaidīti pasmaidīja.

"Kas to lai zina, par ko viņa tik loti nemīl Alekseju?" Tatjana nodomāja. Tomēr izredzes kļūt par jaunu un bagātu atraitni viņai šķita visai kārdinošas.

Viņa izslēdza televizoru, paņēma no bāra pudeli konjaka un ielēja sev glāzīti. Vienā rāvienā to izdzērusi un saviebusies, Tatjana noteica:

—     Tikai neaizšauj garām, dārgā.

Bet pēc tam viņa apsēdās uz dīvāna un, laiski šķirstīdama "Cosmopolitan", sāka gaidīt jaunumus, kuru jēga viņai jau bija gandrīz vai skaidra.

39

Meitenīte stāvēja uz trotuāra blakus izejai no metro. Viņai bija lielas, skumjas acis aiz apaļām brillēm un kartona gabals ar uzrakstu: "Palīdziet neizdziedināmai slimniecei". Viņa stāvēja klusēdama, nogurusi skatīdamās uz garāmgājējiem, kuri reti kad apstājās, lai iemestu naudu "Mars" kārbā, kas bija nolikta viņai priekšā uz asfalta. Sieviete, kas stāvēja viņai līdzās, acīmredzot meitenes māte, uzvedās daudz aktīvāk, cenzdamās uzsākt sarunas ar garāmejošajiem cilvēkiem un skali atkārtodama:

—     Palīdziet ārstēšanai, cik nu kurš var iedot, Kristus vārdā…

Pēkšņi sieviete pamanīja, ka tieši viņai priekšā jau vairākas minūtes stāv neliela auguma meitene īsi apgrieztiem matiem, ģērbusies ādas jakā. Aiz pieraduma sieviete sāka vaimanāt:

—     Palīdziet, cik nu kurš var…

Bet viņa tika pārtraukta.

—     Ar ko viņa slimo? — meitene pajautāja.

—    Vai, viņai ir iedzimta sirdskaite, vajadzīga operācija… Atbraucām, lūk, no Sibīrijas, bet šeit uz operāciju jāstāv rindā, kamēr gaidījām, nauda beidzās… Tagad pat nav vairs par ko samaksāt…

—     Tad kāpēc gan jūs rakstāt, ka slimība ir neizārstējama, ja visa problēma slēpjas tikai naudā?

Sieviete nekavējoties nolēma, ka ir uzrāvusies uz kādu no vietējās priekšniecības, kas nodarbojas ar ielu diedelniekiem, ja tāds postenis vispār eksistē. Viņa mainīja toni un sāka runāt pazemīgi lūdzošā balsī:

—    Bet es taču nezināju, ko un kā rakstīt… Ja kaut kas ir ne tā, es izlabošu…

—    Nav nekādas vajadzības dzīt meitenei galvā, ka viņas slimība ir neizārstējama! — meitene skarbi teica. — Jūs esat viņas māte?

—     Māte, māte! — Sieviete sāka māt ar galvu. — Lūk, man ir arī dokumenti… — Viņa sāka rakņāties pa jakas kabatām. — Katja, pasaki taču, ka māte!

Meitene pamāja ar galvu, joprojām tikpat skumji skatīdamās sev priekšā.

—     Cik jums vajag operācijai?

—    Vai, daudz, daudz… Pagājušajā mēnesī prasīja trīs miljonus, bet tagad jau varbūt arī vairāk…

Skaidrs. Jūs dzerat? — meitene pavaicāja, un sieviete atkal izbijās.

—    Nē, nē, pasarg Dievs, kā tad tas ir iespējams, es taču šeit esmu ar bērnu! Palīdziet, cik nu kurš var…

—     Cik nu es varu, ar to arī jums palīdzēšu. — Meitene izvilka no jakas kabatas naudasmaku un atvēra to. — Bet tikai es pierakstīšu jūsu adresi, jūsu uzvārdu, adresi slimnīcai, kurā jūs taisāties ārstēt meiteni, un nedod Dievs, ja jūs nolaidīsiet šo naudu kaut kur ne tur! Tad es jūs no zemes apakšas izraušu un jūs loti nožēlosiet, ka esat tā izturējusies pret savu meitu!

—    Labi, labi… — sieviete apjukusi nomurmināja, nespēdama saprast, kas gan šeit īsti notiek un kādu organizāciju pārstāv šī meitene.

—     Diktējiet adresi un uzvārdu! — meitene nokomandēja un visu pierakstīja kabatas blociņā. Pēc tam viņa izvilka no naudasmaka paciņu banknošu un atdeva tās sievietei.

—     Ātri noslēpiet tās un ejiet projām no šejienes uz mājām vai arī kur jūs tur dzīvojat…

—     Paldies, — sieviete nomurmināja, lēnām pārcilādama papīrīšus. Tie bija dažādi, gan simts tūkstošu naudaszīmes, gan piecdesmit tūkstošu, gan kaut kādi zaļi, ne krievu…

Meitene pa to laiku notupās skumjās-, briļļainās meitenītes priekšā un teica:

—     Tikai neskābsti. Viss būs kartībā, tev vēl viss tikai sākas.

Pēc tam Alīna piecēlās un ātri iejuka pūlī. Papīra lapiņu ar adresi viņa saburzīja un iemeta atkritumu tvertnē.

40

Izrādījās, ka Kova]a darbā nav, tomēr sargs, militārais pensionārs tajā vecumā, kad meitenes vēl joprojām uzbudina, bet tas jau var izraisīt bīstamas sekas sirdslēkmes veidā, kā lielu noslēpumu pavēstīja nosaukumu restorāniņam, uz kuru Kovals ar kolēģiem parasti dodas iekost. Tur arī Alīna vinu atrada.

Viņa iegāja restorānā pa virtuves durvīm, lēnām devās cauri virtuvei, uzmanīgi lūkodamās visapkārt un it kā nejauši demonstrēdama ieroci. Tas nostrādāja, un pavāri pat sāka strīdēties, kas no lielajiem dūžiem ar tik modru apsardzi šodien pie viņiem pusdieno. Oficiantiem par lielu pārsteigumu, Alīna parādījās mazajā gaitenītī starp virtuvi un ēdamzāli. Viņa vēlreiz nospēlēja aukstasinīgu pārliecinātību un tiesības šeit atrasties: ar pavēlošu žestu paaicināja vienu no oficiantiem un pavēlēja nekavējoties izsaukt no zāles Kovala kungu sakarā ar kādu loti steidzīgu lietu.

—     Bet kur viņš sēž? — oficiants pajautāja. Alīna piesardzīgi ielūkojās zālē un bez grūtībām pēc fotogrāfijas sazīmēja Kovalu, kurš sēdēja zāles centrā kopā ar diviem vīriešiem pirmspensijas vecumā.

—    Sapratu, —; oficiants teica un aiztraucās izpildīt uzdevumu.

Kovals nelika ilgi uz sevi gaidīt. Viņš nebija izbrīnījies par šādu izsaukumu, tāpēc ka viņa otrā, neoficiālā pasūtījuma slepkavību starpnieka profesija bija pieradinājusi pie negaidītām situācijām un pārsteigumiem. Tas bija apmēram četrdesmit gadus vecs, nedaudz pilnīgs vīrietis, un viņš ļoti izbrīnījās, kad pret viņa tuklo vēderu atdūrās pistoles stobrs un sievietes balss pie auss nočukstēja:

—     Tikai bez trokšņa. Lēnām un mierīgi dodamies uz vīriešu tualeti. Ja tu bez manas atļaujas izdarīsi kādu lieku kustību — visas tavas pusdienas izvelsies ārā pa caurumu vēderā.

Pusdienas bija izdevušās labas, un Kovalam negribējās šķirties no tām šādos apstākļos. Tāpēc viņš padevīgi virzījās uz tualetes pusi. Viņu ieveda iekšā un nostādīja ar seju pret sienu. Alīna ar aizbīdni aizbultēja durvis un pielika pistoli pie Kovaļa pakauša.

—    Tā nu gan ir neveiksme, — viņš teica. — Es pirmo reizi mūžā atrodos divatā ar sievieti vīriešu tualetē, bet runāsim mēs acīmredzot nepavisam ne par to, par ko gribētos!

—      Nu kāpēc tad tā, — Alīna piezīmēja. — Runāsim mēs par to, ko man gribas zināt. Tāpēc klausies uzmanīgi. Tev man kaut kas ir jāizstāsta. Pavisam nedaudz, tāds sīkums. Bet, ja tu to neizdarīsi, tad es tevi nošaušu. Par to, ka tu man esi i/paudis šo informāciju, neviens nekad neuzzinās. Mēs šeit esam vieni paši. Tā ka labāk nebojāsim tavu matu sakārtojumu. Viņa ar stobru uzspieda viņa pakausim.

—    Attiecībā uz matu sakārtojumu es piekrītu, — Kovaļs teica. Pakausis sāpēja, tāpēc viņš nolēma piekrist tikko minētajiem argumentiem.

—     Tātad ko jūs gribat uzzināt?

—      Tu noalgoji cilvēku, lai viņš šorīt no rīta viesnīcā "Rossija" novāktu kādu sirmgalvi, jā? Vina uzvārds bija Rakovs, atceries?

—      Ir nu gan, b…, darbinieki! — Kovaļs aizkaitināts noteica. — Sūda konspiratori… Izmuldējušies tātad… Nu jā, bija tāds darījums… Bet kas, patiesību sakot, par lietu?

—     Kas pasūtīja to slepkavību? Kas ar tevi sazinājās?

—    Kāds cilvēks… Ne vietējais… Manuprāt, čečens… — Kovaļs domīgi teica.

—   Ja tu man tagad samelosi, tad es atgriezīšos un nogalināšu tevi. Tāpat, kā nogalināju to kretīnu, kuru tu biji aizsūtījis uz viesnīcu. Tikai pirms tam es ar tevi tā parunāšos, ka tu vienalga pateiksi man patiesību. Tāpēc nepieļauj kļūdu un nesarežģī sev dzīvi. Pasaki man patiesību tūlīt pat.

Kovals drudžaini domāja: "Ja viņa patiešām ir nolaidusi no kātiem to tipu viesnīcā un vecis ir palicis dzīvs, tad no manis noplēsīs visu naudu, bez tam vēl — vai mazums, kādas problēmas var rasties ar tiem puišiem…" Pēc tam viņš atcerējās solījumu, ka saruna tualetē tiks saglabāta noslēpumā. Nez kāpēc viņš noticēja šīs meitenes solījumam.

—    Ir tāds… Nikolajs Loginovs… viņš tad arī pasūtīja. Pasūtīja caur savu cilvēku, Lošu, kurš vienmēr viņa vārdā kārto ar mani darīšanas…

Pakausim tūlīt pat kļuva vieglāk, un Kovaļs aiz muguras izdzirdēja:

—    Jā, tā tam arī vajadzēja būt… Viss saskan, viss saslēdzas…

—      Vai es drīkstu pagriezties? — Kovaļs nepacietīgi pavaicāja, kaut arī patiesībā viņam nepavisam negribējās pagriezties pret šito bīstamo psihopāti, bet gan nekavējoties nolaist urīnu.

—    Tu no šejienes iziesi pēc piecām minūtēm, — sekoja atbilde, un Kovals izdzirdēja, kā tiek atvērts aizbīdnis un aizcērtas durvis. "Ja reiz pēc piecām, tad piecām," Kovals nodomāja un atrāva vaļā bikšu rāvējslēdzēju.

Alīna caur virtuvi ātri devās uz restorāna izeju, tagad jau vairs nespēlēdama izrādi par apsardzes dienestu dzīvi. Jau piegājusi pie durvīm, viņa nolēma, ka nebūtu tomēr par sliktu Kovalu uz kādu laiku padarīt rīcībnespējīgu. Kamēr viņa nebūs tikusi līdz galam. Un Alīna griezās atpakaļ.

Tajā brīdī Kovals tieši nāca ārā no tualetes un domāja: "Ja es, lūk, šobrīd paspētu kādam pārdot Loginova slepkavību, tad tas būtu super! Meitene, šķiet, ir noskaņota visai nopietni." Tad viņš pacēla skatienu un ieraudzīja, ka viņam pretī pa gaiteni strauji tuvojas Alīna. Kovals apjucis apstājās, tomēr viņ<j> labā roka, inerces dzīta, turpināja virzīties uz žaketes iekškabatu, un Alīna izrāva pistoli.

Nesaprazdams, kas par lietu, Kovals izbijies iesaucās:

—     Bet piecas minūtes taču jau ir pagājušas!

No pistoles ar klusinātāju atskanēja kluss paukšķis, uz Kovala krūtīm parādījās tumšs traipiņš, un viņš nokrita zemē. Mobilais telefons, ko viņš bija gribējis izvilkt no kabatas, aizripoja pa grīdu.

Alīna nolamājās, taču laika sentimentam viņai nebija. Viņa pagriezās un sāka skriet izejas virzienā.

Noķērusi taksometru, viņa pēkšņi pamanīja, ka kabatā vairs ir palikusi tikai viena vienīga piecdesmit tūkstošu naudaszīme. Pārējo — visu savu naudu un visu, kas bija Rakovam, — vina bija atdevusi sievietei ar slimo meitu.

— Bet vairāk man arī nemaz nevajadzēs, — viņa nomurmināja. Mašīna izkustējās no vietas un sāka braukt pa Dārza loku.

41

Loginova linkolns apstājās pie luksofora sarkanās gaismas, kad mašīnā iezvanījās telefons. Vadiks, otrās maiņas miesassargs, atbildēja:

—     Halo!

—     Sveiks, te Alīna.

—     Ak tā esi tu… Sveika, kā klājas?

—     Viss kārtībā, bez problēmām. Un kā jums?

—    Pašlaik braucam uz biroju, arī viss ir kārtībā. Šefam kaut ko pateikt?

—    Nodod sveicienu. Es viņam vēlāk piezvanīšu uz kabinetu.

—    Labi, — Vadiks teica. — Nikolaj Aleksandrovič, jums sveiciens no Alīnas.

—     Skaidrs, — Loginovs atbildēja. Viņš sēdēja linkolna aizmugurējā sēdeklī un šķiroja papīrus. Viņa miera pilno prātu nesatrauca nekādas ļaunas priekšnojautas.

Pēc pusstundas linkolns apstājās netālu no ieejas Loginova birojā, bet viņš pats un trīs viņa miesassargi devās "Russtar" bankas dienesta ieejas virzienā. Līdz lievenim bija

palikuši vairs tikai kādi desmit metri, kad pēkšņi Loginovs izdzirdēja pazīstamu balsi, kas pārkliedza ielas troksni:

—    Nikolaji — Viņš pazina šo balsi, tomēr uzreiz kļuva piesardzīgs: Alīna nekad citu cilvēku klātbūtnē viņu tā nesauca.

Viņš pagriezās un visu saprata vai, pareizāk sakot, neko nesaprata, tāpēc ka nekad nebija gaidījis briesmas no tās puses, no kuras tās bija atnākušas. Tieši savas negaidītības dēl šīs briesmas bija nāvējošas un neapturamas. Loginovs paspēja pateikt tikai vienu teikumu:

—     Kas gan tevi ir nopircis…

Tajā pašā brīdī viņš ieraudzīja, kā Alīnas pistoles stobrs tik tikko noraustās, un viņam likās, ka viņš pat var saskatīt lodi, kas lido uz viņu. Loginovs sajuta triecienu kreisajā plecā, un tūlīt pat ar kādas sekundes desmitdaļas nokavēšanos viens no miesassargiem pagrūda viņu aiz tā paša pleca, lai izglābtu no lodes.

Mežonīgas sāpes no ievainojuma un no grūdiena lika\ viņam iekliegties, viņš zaudēja līdzsvaru un nokrita zemē. Alīna izšāva vēlreiz, un miesassargs, kas bija pagrūdis Loginovu, saķēra savu kaklu, cenzdamies apturēt no brūces šļācošās asinis.

Otrais miesassargs jau bija izvilcis ieroci, tomēr izšaut viņš nepaspēja un nokrita zeme ar cauršautām krūtīm. Alīna nomērķēja uz pēdējo no trim, uz Vadiku, bet tajā brīdī pamanīja, ka Loginovs gārgdams ir nostājies uz ceļiem, cenzdamies noslēpties starp mašīnām, kas stāvēja trotuāra malā. Viņa iešāva viņam galvā, un cilvēks, ar kuru

viņa pirms divām diennaktīm bija mīlējusies, nokrita zemē miris. Tūlīt pat Vadika raidītā lode ietriecās viņai sānā. Alīna atsprāga atpakaļ un ar muguru atspiedās pret mašīnu.

Visapkārt skraidīja un kliedza cilvēki, tomēr viņa caur tēmēkļa izgriezumu redzēja tikai Vadiku. Tas ātri pielēca klāt uz asfalta gulošajam Loginovam un pieskārās viņa kaklam, vienlaicīgi tēmēdams uz Alīnu.

Pārliecinājies, ka patrons ir miris, viņš izslējās.

Alīna ar roku pataustīja kreiso sānu — tas bija slapjš, no viņas plūda asinis, tomēr spēka viņai vēl bija palicis pietiekami.

—    Lauj man aiziet, — viņa teica Vadikam, vēl joprojām turēdama viņu uz grauda. — Uz tevi es Jaunu prātu neturu, vienkārši Jauj man aiziet.

—    Nē. — Vadiks pakratīja galvu. — Ir jau par vēlu. Bez tam man vienmēr ir gribējies noskaidrot, kurš no mums diviem labāk šauj.

—    Bet tas taču ir muļķīgi, — Alīna nomurmināja, viebdamās no sāpēm ievainotajā sānā.

Vadiks vēlreiz pakratīja galvu.

—    Kā gribi, — Alīna teica. Viņa nospieda gaili, un tajā pašā brīdī pasaule uzsprāga, pagātne un tagadne saplūda kopā un acumirklī sadega. Apburtais loks tika pārrauts, un viņa bija atbrīvojusies no sava lāsta.

Viņa kā pa miglu redzēja krītošo Vadiku, bet pēc tam viņas acu priekšā nostājās tumsa.

EPILOGS

Tas bija pēdējais vilciens metro apļveida maršrutā. Dežurante nogurusi apstaigāja vagonus, buknīdama aizmigušos un dzldama ārā piedzērušos. Tajā dienā viņa nejutās īpaši vesela — viņa nekādi nevarēja sagaidīt maiņas beigas un netaisīja ceremonijas ar tiem, kurus svieda ārā no vagoniem.

Viņai nez kāpēc visu laiku gribējās dzert, un viņa laiku pa laikam iegāja dežūrtelpā iestrēbt tēju. Kad viņa iepriekšējo reizi bija tur sēdējusi, pa televizoru raidīja jaunākās ziņas. Diktors stāstīja, ka Maskavas centrā ir nošāvuši baņķieri un trīs viņa miesassargus. Slepkavam izdevies aizbēgt.

—    Tas jau nu ir vispār… — nosodoši teica eskalatora dežurante Toņa. — Gaišā dienas laikā un nevar atrast!

—    Beidz taču par viņiem pārdzīvot, — paziņoja strādnieks Semjonovs. — Tiklīdz kādu no tiem baņķieriem nogalina, tā uzreiz visi sāk brēkt: "Mafija! Mafija!" Bet viņi paši arī ir tā mafija. Tā ka paši uzprasās!

—     Žēl tikai tos puisīšus, — dežurante piezīmēja.

—     Ko žēl? — Semjonovs pārjautāja.

—     Viņa miesassargus, taču pavisam vēl puišeli. Viņš pats, Dievs ar viņu… lu saki mafija, bet par ko tad viņi cieta?

—    Viņiem taču tads darbs! Semjonovs paskaidroja. — Tu par viņiem veltīgi uzlraucies, viņi dienas laikā nopelna tik, cik tu veselā mēnesī!

—     Vai tad nu veselā mēnesi? — Toņa šaubījās.

—     Jā! Es pats lasīju! Un, kas attiecas uz viņiem, tad

taču ir pilnīgi skaidrs, ka šādā darbā bez riska iztikt nevar, par to jau arī viņiem naudu maksā.

—     Vienalga žēl, — teica dežurante un izgāja sagaidīt pēdējo vilcienu.

Viņa lēnām gāja gar vilciena sastāvu, apskatīdama vagonus. Sākumā viņai likās, ka pēdējais vagons ir tukšs, betpēc tam viņa pie pašām durvīm pamanīja uz sēdekļa čokurā sarāvušos sievietes figūru. Dežurante nopūtās un apņēmīgā solī devās pie viņas.

—    Meitenīt, celieties, — dežurante teica, tūlīt pat aptverdama, ka meitenes seja ir aizdomīgi bāla. Viņa piegāja tuvāk un sajuta, ka ar kāju ir iekāpusi kaut kādā lipīgā šķidrumā. Metro tā bija parasta parādība — vēmekli vai arī izliets vīns.

Tomēr meitene joprojām gulēja un nekādi nereaģēja uz dežurantes sacīto. Viņa vēlreiz pieskārās sēdošajai pie pleca, bet, tāpat kā līdz šim, bez rezultātiem.

—     Meitenīt, tūlīt pat celieties! — Dežurante apņēmīgi paraustīja viņu aiz rokas, sēdošās jaka pavērās vajā, un kļuva skaidri redzams uz tumšā svītera izplūdušais lielais, valgais traips. Dežurante pēkšņi saprata, kur viņa tikko kā bija iekāpusi, un izmisīgi iekliedzās:

—     Palīgā! Cilvēkam ir slikti! — Negaidīdama palīdzību, viņa paķēra meiteni zem padusēm un sāka vilkt ārā no vagona.

Alīna gandrīz jau vairs neuztvēra, kas notiek viņai apkārt. Kaut kādi cilvēki pieskārās viņai, kaut ko runāja, mierināja viņu… Viņi gribēja viņai palīdzēt, un tas bija tik uzjautrinoši un tik bezjēdzīgi…

IZDEVNIECĪBA TAPALS PIEDĀVĀ

''Šī grāmata izglīto sievieti, kā seksuālajās attiecībās sasniegt pilnību, nelietojot medikamentozus līdzekļus."

"Runāt par sieviešu seksuālajiem traucējumiem, apejot vīriešu lomu tajos, būtu vienpusīgi, tāpēc grāmatā daudz vērtīgu pamācību var gūt arī vīrieši."

"Bet tiem, kuriem šķiet, ka vini visu to jau zina un neko jaunu uzzināt nevēlas, varam ieteikt pakavēt laiku ar R. Sviftas piedāvātajām anekdotēm "par tēmu".

Andris Šaurinš,

medicīnas doktors psihiatrs, Valsts ģimenes veselības centra seksopatalogs

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU, TIE BIEŽI EKRANIZĒTI. ARĪ LASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ" ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAILU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! IZNĀKUŠAS JAU'5 GRĀMATAS, KATRĀ DIVI ROMĀNI!

"DĀMA", "PELĪTES MIUONS" wĒkĒĒ& "cietsirdĪgĀ SALOME", "SANIKNOTĀS AMAZONES" "SFINKSAS ACS", "BLONDĪNE" ffflļi

"ATRAITNE NERAUD", "KARMENA0 H1 "NĀVEKAPENĒS","KAĶĒNS" •

MINI -TAPALS piedāvā bilžu grāmatu pieaugušajiem

109 POZAS EIROPIEŠIEM

un 22 citādas izpriecas

Jaunajā kabatas formāta bilžu grāmatā pieaugušajiem populārais leļļu filmu > mākslinieks, karikatūrists un joku zīmētājs MĀRIS PUTNIŅŠ tikli, saprotami un asprātīgi attēlo eiropieša ķermeņa uzbūvei iespējamās'mīlēšanās pozas.

SIA 'Tapals". Reģ. apl. Nr. 2—0115.

Content

Gaidukovs Sergejs Nāves lokā

PROLOGS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

17

19

21

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

35

37

38

39

41

EPILOGS

IZDEVNIECĪBA TAPALS PIEDĀVĀ