Ārlidžs Metjū Dž.

Nāves slazdā

Metjū Dž. Ārlidžs

Nāves slazdā

Tumšs, savīts, pārdomas raisošs sižets, un tā vien šķiet, ka jālasa ātrāk, vēl ātrāk... Izmēģiniet šo trilleri! Spriedze garantēta!

Sun

Metjū Dž. Ārlidža darbs “Nāves slazdā” ir negaidīts un lielisks jaunpienācējs kuplajā kriminālromānu saimē, savukārt detektlve Helēna Greisa ir interesantākā izmeklētāja, kādu esam iepazinuši pēdējo gadu laikā.

Daily Mail

Nav šaubu, ka romānā “Nāves slazdā” iepazīstam vienu no labākajām mūsdienu detektlvēm - Helēnu Greisu. Apņēmīga, izturīga... Viņai jāatšķetina īpaši biedējošs noziegums - slepkava nolaupa upurus pa pāriem. Hipnotizējošs trilleris!

Liza Gārdnere, rakstniece

Aizraujošs debijas romāns. Inspektore Helēna Greisa ir dzimusi uzvarētāja! Un sižets rauj līdzi tādā tempā, ka viegli aizmirst par apkārtējo pasauli.

USA Today

Spraigs un aizraujošs romāns par policijas darba ikdienu un vienlaikus ari trilleris, kuram lemts kļūt par bestselleru.

1

Sems ir aizmidzis. Tagad es varētu viņu nogalināt. Viņš pagriezies pret mani ar muguru - tas nebūtu grūti. Vai viņš pamostos, ja es izkustētos? Vai mēģinātu mani apturēt? Vai drīzāk priecātos, ka šis murgs ir beidzies?

Nespēju tā domāt. Jācenšas atcerēties visu, kas ir īsts un labs. Taču, atrodoties gūstā, dienas šķiet bezgalīgas un cerība mirst pirmā.

Lai aizgaiņātu drūmās domas, lauzu galvu, pūloties atsaukt vismaz kādas laimīgas atmiņas, taču tās izvilināt ir arvien grūtāk un grūtāk.

Mēs šeit esam tikai desmit dienas (vai vienpadsmit), taču normālā dzīve jau šķiet kā tālas atmiņas. Kad tas notika, mēs stopējām mašīnas, atgriežoties no koncerta Londonā. Lietus gāza kā ar spaiņiem, un vairāki auto pabrauca garām pat nepie-bremzējot. Mēs bijām izmirkuši līdz ādai un gribējām jau griezties atpakaļ, kad beidzot apstājās kāds busiņš. Tā salonā bija silts un sauss. Mums piedāvāja kafiju no termosa. Jau no smaržas vien kļuva priecīgāks prāts. Garša bija vēl labāka. Mēs pat nenojautām, ka tā būs mūsu pēdējā brīvības garša.

Kad atjēdzos, galva dunēja sāpēs. Lūpas bija apķepušas ar asinīm. Es vairs nebiju siltajā busiņā. Atrados kādā aukstā, tumšā telpā. Vai tas bija sapnis? Satrūkos, izdzirdot aiz muguras kādu troksni. Taču tas bija tikai Sems, kas pūlējās pierausties kājās.

Mēs bijām aplaupīti. Aplaupīti un pamesti. Es steberēju uz priekšu, taustoties gar sienām, kas mūs apņēma. Aukstas, cietas flīzes. Uztriecos virsū Semam un uz brīdi apkampu viņu,

ieelpojot tik mīļo un pazīstamo smaržu. Tad šis bridis pagāja, un mēs sākām apjaust, cik briesmīgā situācijā esam nonākuši.

Mēs atradāmies vecā, pamestā peldbaseinā. Tas bija izzagts un izdemolēts, noplēsti visi dēļi, uzrakstu plāksnes un pat pakāpieni. Pievākts viss, ko vien var izmantot. Palikusi tikai dziļa bedre ar gludām sienām, no kuras nav iespējams izrāpties.

Vai tie mērgļi klausījās mūsu kliedzienos? Droši vien. Jo, kad mēs beidzot apklusām, tas notika. Izdzirdējām mobilā tālruņa zvanu un īsu, sajūsmas pilnu mirkli nodomājām, ka ieradušies glābēji. Bet tad ieraudzījām tālruņa ekrānu spīdam turpat uz baseina grīdas mums līdzās. Sems nekustējās, tāpēc pieskrēju es. Kāpēc tieši man bija jāatbild? Kāpēc tas vienmēr jādara man?

- Sveika, Eimij!

Balss klausulē bija izkropļota, mehāniska. Es gribēju lūgties žēlastību, paskaidrot, ka nolaupītāji pieļāvuši briesmīgu kļūdu, taču, tā kā viņiem bija zināms mans vārds, vairs nebiju par to tik pārliecināta. Neteicu neko, un tad dīvainā balss turpināja, neatlaidīgi un bezkaislīgi:

- Vai tu gribi dzīvot?

- Kas jūs esat? Ko jūs mums noda...

- Vai tu gribi dzīvot?

Kādu brīdi nespēju atbildēt. Mēle kā sastingusi. Bet tad izgrūdu:

-Jā.

- Uz grīdas blakus tālrunim atradīsi ieroci. Tajā ir tikai viena lode. Semam vai tev pašai. Tāda ir jūsu brīvības cena. Lai izdzīvotu, tev jānogalina. Vai gribi dzīvot, Eimij?

Nespēju parunāt. Man nāk vēmiens.

- Nu, vai gribi?

Un tad tālrunis apklust. Bet Sems tūlīt jautā:

- Ko viņi teica?

Sems ir aizmidzis man līdzās. Es varētu to izdarīt tūlīt pat.

2

Sieviete sāpēs iekliedzās. Pēc tam apklusa. Uz viņas muguras sāka parādīties asiņainas švīkas. Džeiks pacēla pletni un atkal cirta ar plīkšķi. Sieviete sarāvās, īsi iekliedzās, tad pavēlēja:

-Vēl!

Parasti viņa neteica gandrīz neko citu. Viņa nebija no runīgajām. Ne tā kā dažas citas klientes. Administratores, grāmatvedes un sekretāres, kuru ikdienas attiecībās pietrūka seksa, izmisīgi ilgojās runāt - izmisīgi kāroja iepatikties vīrietim, kurš par naudu viņas sita. Bet šī sieviete bija citāda - kā aizvērta grāmata. Viņa pat neieminējās, kā atradusi Džeiku. Un kāpēc nāk pie viņa. Tikai izteica rīkojumus - savas vajadzības - īsi un skaidri, liekot viņam ķerties pie darba.

Vispirms vienmēr tika nostiprinātas viņas plaukstu locītavas. Divas dzelkšņainas ādas siksnas, ar kurām rokas piesēja pie sienas. Kājas noturēja pie grīdas ap potītēm saslēgtas dzelzs važas. Pirms tam kārtīgi salikusi drēbes kaudzītē uz blakus novietotā krēsla, viņa palika stāvam vienā apakšveļā, pieķēdēta, gaidot sodu.

Tā nebija nekāda lomu spēle. Nekāda “Lūdzu, tētuk, nedari man pāri” vai "Es esmu tik slikta, slikta meitene”. Viņa tikai gribēja, lai Džeiks viņai sagādā sāpes. Savā ziņā tas bija atvieglojums. Laika gaitā katrs darbs kļūst par rutīnu, un dažkārt ir labi, ja nav jāizdabā nožēlojamiem fantazētājiem, kuri tēlo upurus. Tomēr vienlaikus viņu apbēdināja šīs sievietes spītīgā nevēlēšanās nodibināt pienācīgu kontaktu. Katrās sadomazohistiskās attiecībās vissvarīgākais elements ir uzticēšanās. Pakļāvīgajam

jāzina, ka viņš ir drošās rokās, ka dominētājs pazīst viņa raksturu un vajadzības un spēj sniegt pilnvērtīgu baudījumu ar abpusēji pieņemamiem noteikumiem. Ja tā nav, viss ātri vien pārvēršas par uzbrukumu vai pat spīdzināšanu - bet kas tāds Džeikam noteikti nebija pa prātam.

Tāpēc viņš pamazām drupināja šo mūri - šad tad izteica kādu jautājumu vai piebildi. Un laika gaitā bija izdibinājis pamatinformāciju - viņa nebija dzimusi Sauthemptonā, bija viena, bez ģimenes, gandrīz četrdesmit gadus veca, taču nebēdāja par to. Džeiks zināja arī to, ka šajās vizītēs viņas mērķis ir sāpes. Sekss nebija svarīgs. Viņa negribēja nekādu kārdināšanu vai kairināšanu. Viņa kāroja saņemt sodu. Šīs pēršanas nekad neaizgāja par tālu, tomēr bija gana spēcīgas un nesaudzīgas. Viņai bija pietiekami rūdīts ķermenis, lai to paciestu, - slaids, muskuļains un izcili trenēts - turklāt vecu rētu pēdas liecināja, ka viņa šajā jomā nav iesācēja.

Un tomēr ar visu piesardzīgo tincināšanu, ar visiem neuzkrītošajiem jautājumiem Džeiks bija droši noskaidrojis tikai vienu lietu. Reiz ģērbjoties viņai no žaketes kabatas izslīdēja dienesta apliecība ar foto un nokrita uz grīdas. Viņa to zibenīgi paķēra, cerot, ka viņš nepamanīs, taču viņš pamanīja gan. Džeiks uzskatīja, ka gluži labi pazīst cilvēkus, tomēr viņš bija pārsteigts. Ja nebūtu pats savām acīm redzējis apliecību, neparko nebūtu iedomājies, ka viņa ir policiste.

3

Eimija notupusies dažus soļus no manis. Mēs vairs nejūtamies neērti viens otra priekšā, un viņa čurā uz grīdas bez kautrēšanās. Es vēroju, kā tievā urīna strūkla atsitas pret flīzēm un mazas lāsītes atlec uz augšu un iesūcas netīrajās bikšelēs. Vēl nesen es būtu riebumā novērsies no šāda skata, bet tagad vairs ne.

Urīna straumīte lēni rit lejup pa slīpo grīdu, lai pievienotos duļķainajai peļķei, kas sakrājusies baseina dziļākajā galā. Nespēju atrauties no šī skata, bet tad jau pēdējās lāsītes ir pazudušas un izklaidei beigas. Eimija atkal dodas uz savu kaktu. Neviena atvainošanās vārda, nekādas reakcijas. Mēs esam kļuvuši par dzīvniekiem - vienaldzīgi katrs pret sevi un viens pret otru.

Vienmēr tā nebija. Pašā sākumā mēs bijām sašutuši un apņēmības pilni. Bijām stingri nolēmuši nepalikt šeit līdz nāvei un kopīgiem spēkiem izrauties brīvībā. Eimija uzkāpa man uz pleciem un pūlējās aizsniegt baseina malu, ar aplauztajiem nagiem izmisīgi skrāpējoties gar flīzēm. Kad nekas neizdevās, viņa mēģināja palēkties, stāvot man uz pleciem. Taču šis baseins ir vismaz četrarpus metrus dziļš, tāpēc glābiņš ir tik nesasniedzams.

Mēs mēģinājām zvanīt no tālruņa, taču tas bija bloķēts ar PIN kodu, un jau pēc dažām ciparu kombinācijām tam izbeidzās baterija. Mēs kliedzām un aurojām, līdz rīkles kļuva jēlas. Taču vienīgā atbilde bija izsmējīga atbalss. Brīžiem šķiet, ka atrodamies uz kādas citas planētas, kur visapkārt kilometriem tālu nav nevienas dzīvas dvēseles. Tuvojas Ziemassvētki, mūs

noteikti meklē, taču šeit, biedējošā nāves klusuma gūstā, tam grūti noticēt.

Izbēgt nav nekādu cerību, tāpēc vienkārši jācenšas izdzīvot. Mēs grauzām nagus, līdz pirksti sāka asiņot, tad kāri sūcām asiņu lāsītes. Agri no rītiem laizījām kondensātu no flīzēm, tomēr tukšie kuņģi sāpīgi sažņaudzās. Apspriedām iespēju apēst savas drēbes... taču pārdomājām. Naktis ir nežēlīgi aukstas. No nāvējošas nosalšanas mūs pasargā tikai plānais apģērbs un abu kopīgais ķermeņu siltums.

Vai man tikai tā rādās vai arī mūsu apskāvieni kļuvuši vēsāki? Nedrošāki? Kopš nokļūšanas šeit mēs dienām un naktīm turējāmies viens pie otra, palīdzot viens otram izdzīvot, izmisīgi baidoties no vientulības šajā drausmīgajā gūsta vietā. Laika īsināšanai mēs spēlējām spēles, iztēlojoties, ko darīsim pēc glābēju ierašanās, - ko ēdīsim, ko teiksim savām ģimenēm, kādas dāvanas saņemsim Ziemassvētkos. Taču pamazām šīs spēles apsīka, jo apjautām, ka esam šeit ieslodzīti ar kādu noteiktu mērķi un nav ko cerēt uz laimīgām beigām.

- Eimij?

Klusums.

- Eimij, lūdzu, saki kaut ko.

Viņa neskatās uz mani. Nesaka ne vārda. Vai esmu viņu zaudējis uz visiem laikiem? Cenšos iztēloties, ko viņa pašlaik domā, taču nespēju.

Varbūt vairs nav atlicis nekas, ko teikt. Mēs esam izmēģinājuši visu, izpētījuši šo gūsta vietu sprīdi pa sprīdim, meklējot kādu bēgšanas iespēju. Tikai ierocim neesam pieskārušies. Tas mētājas turpat uz grīdas un aicina mūs.

Paceļu galvu un pamanu, ka Eimija raugās uz to. Sastapusi manu skatienu, viņa nolaiž acis. Vai viņa varētu paņemt ieroci? Pirms divām nedēļām es būtu teicis - nē, nekādā gadījumā. Bet tagad? Uzticēšanās ir tik trausla - grūti iegūstama, viegli zaudējama. Vairs neesmu pārliecināts ne par ko.

Zinu tikai to, ka vienam no mums būs jāmirst.

to

4

Rāmi bezrūpīgā noskaņā Helēna Greisa izgāja dzestrajā vakara gaisā. Viņa palēnināja gaitu un izbaudīja šo miera bridi, pārlaižot uzjautrinātu skatienu pircēju drūzmai visapkārt.

Viņa devās uz Sauthemptonas Ziemassvētku tirdziņu. Šis gar iepirkšanās centra WestQuay dienvidu sienu izvietotais tirdziņš bija ikgadējs pasākums - izdevība iegādāties oriģinālas ar rokām darinātas dāvanas, kādas nevar pasūtīt Amazon. Helēna necieta Ziemassvētkus, taču katru gadu bez izņēmuma sarūpēja kādu dāvanu Annai un Mārī. ŠI bija Helēnas vienīgā svētku tradīcija, tāpēc viņa tai ļāvās neskopojoties. Viņa nopirka rotaslietas, aromatizētas sveces un citus nieciņus, taču neaizmirsa ari gardumus - izvēlējās dateles, šokolādes konfektes, bezjēdzīgi dārgu Ziemassvētku pudiņu un glītu paciņu piparmētru krēma konfekšu, kuras Māri bija īpaši iecienījusi.

Izbraukusi ar savu Kawasaki no WestQuay stāvlaukuma, viņa aizbrāzās caur pilsētas centra satiksmi uz dienvidaustrumiem, uz Vestonas pusi. Aiz muguras palika līksmības un pārticības noskaņa, un viņa strauji tuvojās trūkuma un izmisuma valstībai, kas nepielūdzami apņēma piecus masīvus daudzstāvu īres namus, kuri drūmi slējās pār apkārtējo ainavu. Gadiem ilgi tie sagaidīja ikvienu, kas tuvojās Sauthemptonai pa jūru, un savulaik tiešām lepni rotāja pilsētu, būdami tik stalti, futūristiski un optimistiski. Bet to ziedu laiki jau sen pagājuši.

Viena no šīm augstceltnēm - Melburnas tornis - neapšaubāmi bija visvairāk noplukusi. Pirms četriem gadiem sestajā stāvā eksplodēja nelegāla narkotiku ražotne. Postījumi bija

ll

briesmīgi, ēkas centrā bija izrauts milzīgs robs. Pašvaldība solīja namu atjaunot, taču līdz ar krīzes iestāšanos visi plāni palika uz papīra. Joprojām oficiāli skaitījās, ka ēkai paredzēta renovā-cija, taču neviens vairs neticēja, ka tā kādreiz notiks. Tā nu šī augstceltne, kuru bija atstājusi lielākā daļa agrāko iemītnieku, stāvēja kā visu pamests, ievainots milzis. Tagad to bija apsēduši narkomāni, skvoteri un citi dzīves pabērni, kam nebija citur, kur palikt. Tā bija drūma, Dieva aizmirsta vieta.

Helēna novietoja motociklu drošā attālumā no augstceltnēm un tālāk devās kājām. Sievietes šeit parasti nemēdza vakaros staigāt vienas, taču Helēna nebaidījās par savu drošību. Šajā apkaimē ļaudis viņu pazina, centās nerādīties acīs, un tas viņai bija gluži pa prātam. Šoreiz apkārt valdīja miers, tikai daži suņi ošņājās gar izdegušu mašīnu. Helēna, uzmanīgi sperot soļus pār izmētātajām šļircēm un prezervatīviem, iegāja Melburnas augstceltnē.

Ceturtajā stāvā viņa apstājās pie 408. dzīvokļa durvīm. Savulaik tas bija jauks, ērts pašvaldības īres mājoklis, bet tagad bija nocietināts kā Noksas forts. Dzīvokļa ārdurvis bija izraibinātas ar īpaši drošām slēdzenēm, bet vēl iespaidīgāki bija durvīm priekšā izbūvētie metāla režģi ar cieši noslēgtām piekaramajām atslēgām. Uz sienām uzķēpātie rupjie grafīti - krople, debiliķe, tizlene - skaidri liecināja par stingro drošības pasākumu nepieciešamību.

Šeit mājoja Mārī un Anna Storijas. Annai bija smaga invaliditāte, viņa nespēja ne runāt, ne patstāvīgi paēst vai apmeklēt labierīcības. Šī tagad jau četrpadsmitgadīgā meitene bija pilnībā atkarīga no mātes, un pusmūžu sasniegusī Mārī centās rūpēties par viņu, cik vien labi spēdama. Viņa iztika no pabalstiem un humānās palīdzības, pirka pārtiku zemo cenu veikalos, taupīja uz apkures rēķina. Viņas varētu būt apmierinātas ar šādu dzīvi, pieņemot to kā savu likteni - Mārī nemēdza mazdūšīgi žēloties -, ja vien nebūtu vietējo huligānu. Tas, ka šiem pusaudžiem nebija nekā cita, ko darīt, un viņi bija nākuši no nelabvēlīgām

ģimenēm, nav nekāds attaisnojums. Viņi bija isti mazgadigi noziedznieki, kas uzjautrinājās, terorizējot un biedējot neaizsargātu sievieti un bērnu.

Helēna to visu zināja, jo bija pievērsusi šai ģimenei īpašu uzmanību. Viens no šiem riebekļiem - ļauns, no skolas izmests salašņa ar pumpainu seju, vārdā Stīvens Grins, - reiz mēģināja aizdedzināt Mārī un Annas dzīvokli. Ugunsdzēsēji ieradās laikā, un postījumi skāra tikai gaiteni un priekšistabu, bet Mārī un Anna bija satriektas līdz sirds dziļumiem. Kad Helēna viņas iztaujāja, abas bija pārbijušās līdz nāvei. Tas bija slepkavības mēģinājums, un kāds par to bija jāsauc pie atbildības. Helēna centās, cik varēja, taču lieta nenonāca tiesā liecinieku trūkuma dēļ. Viņa pūlējās pierunāt Mārī pārvākties citur, bet vientuļā māte bija pārāk stūrgalvīga. Šis dzīvoklis bija viņas ģimenes mājas, turklāt tas bija īpaši aprīkots atbilstoši Annas kustību traucējumiem - kāpēc lai viņas pēkšņi dotos projām? Lai uzlabotu dzīvokļa drošību, Marl pārdeva pēdējās atlikušās vērtslietas. Pēc četriem gadiem uzsprāga narkotiku ražotne. Pirms tam ēkā bija darbojies lifts un 408. dzīvokli varēja uzskatīt par gluži laimīgu mājokli. Bet tagad tas bija kļuvis par cietumu.

Sociālo dienestu darbiniekiem bija regulāri jāapmeklē šī ģimene un jārūpējas par vientuļo sievieti ar bērnu, taču tie meta likumu šim namam kā mēra apsēstam, un labākajā gadījumā viņu vizītes bija formālas un paviršas. Tāpēc Helēna, kuru vakaros mājās neviens negaidīja, mēdza šad un tad apciemot Mārī un Annu. Viņa šeit atradās arī tad, kad Stīvens Grīns ar drauģeļiem bija atgriezies pabeigt neizdevušos darbiņu. Būdams, kā vienmēr, narkotiku reibumā, viņš ar benzīna kannu rokā mēģināja aizdedzināt pašdarinātu degli. Taču tas neizdevās. Helēnas steks trāpīja puisim vispirms pa elkoni, pēc tam pa kaklu, nogāžot viņu garšļaukus uz grīdas. Pārējie huligāni, policistes parādīšanās pārsteigti, nometa benzīna bumbas un metās bēgt. Daži aizmuka, citi ne. Helēna labi prata paklupināt bēgošus aizdomās turamos. Viņa izjauca nelietīgo uzbrukumu un drīz vien ar prieku noraudzījās, kā tiesas zālē Stivenam Grīnam un trim viņa tuvākajiem drauģeļiem piespriež iespaidīgus cietumsodus. Dažkārt darbs policijā tiešām sagādā gandarījumu.

Helēna neviļus nodrebinājās. Piecūkotie gaiteņi, salauztie cilvēku likteņi, grafiti un netīrība pārāk sāpīgi atgādināja pašas bērnību. Šī vide atsauca atmiņas, kuras viņa nemitīgi pūlējās aizmirst un centās apspiest arī tagad. Viņa bija ieradusies apciemot Mārī un Annu, tāpēc neļaus drūmām domām aptumšot prieku. Ievērojot īpašo kodu, viņa trīsreiz pieklauvēja pie dur-vīm, un pēc ilgas atslēgu žvadzoņas tās beidzot atvērās.

Pusdienu piegāde! I lelēna centās pajokot.

Vācies prom! atskanēja jau sagaidāmā atbilde.

Helēna pasmaidīja, kad Mārī atvēra ārējo režģi, lai viņu ielaistu. Drūmas domas saka atkāpties Mārī “sirsnīgā” sveiciena iespaidā. Iegājusi dzīvoklī, Helēna pasniedza dāvanas, saņēma savējās un juta, ka viņu apņem miers. Kaut uz īsu brīdi 408. dzīvoklis bija kļuvis par drošu patvērumu no ļaunās un drūmās ārpasaules.

5

Lietus gāza straumēm, aizskalojot viņas asaras. Šis attīrošais pieskāriens citreiz šķistu patīkams, taču viņa nejuta neko, jo bija jau pārcietusi pārāk daudz. Viņa izmisīgi spraucās caur koku zaru mudžekļiem, neskatoties, kurp dodas. Tikai taisni uz priekšu. Prom no turienes. Prom. Prom.

Ērkšķi skrāpēja viņas seju, akmeņi graizīja kājas. Bet viņa neapstājoties lauzās arvien tālāk. Ar izmisīgu skatienu viņa meklēja kādu cilvēku vai kādas dzīvības pazīmes, taču visapkārt bija tikai koki. Uz īsu mirkli pazibēja biedējoša doma - vai viņa vispār vēl ir Anglijā? Viņa mēģināja saukt palīgā, taču no sūrstošās rīkles izlauzās tikai vārgi kunksti.

“Sempsona Ziemas Brīnumzemē” ģimenes pacietīgi stāvēja rindā pie Santaklausa. Visu šo atrakciju parku veidoja tikai dažas nojumes, steidzīgi uzslietas dubļainā fermas laukā, tomēr bērniem tas patika. Četru bērnu tēvs Frcdijs Viljamss tikko bija iekodies šīs sezonas pirmajā maltās gaļas pīrāgā, kad ieraudzīja meiteni. Lietus šaltīs viņa izskatījās pēc rēga. Turot pīrāgu rokā pusceļā uz muti, Fredijs vēroja, kā šī būtne lēni, bet mērķtiecīgi klibo pār parka laukumu, neatraujot no viņa skatienu. Aplūkojot tuvāk, bija redzams, ka svešiniece nelīdzinājās rēgam, viņas izskats drīzāk bija nožēlojams - izspūrusi, asiņainām brūcēm klāta un bāla kā līķis. Fredijs negribēja ar tādu sapīties, viņa izskatījās pēc jukušas, taču nespēja izkustēties no vietas, meitenes izmisīgā skatiena piekalts. Dažus pēdējos metrus viņa nosteberēja ātrāk, nekā bija sagaidāms, un pēkšņi Fredijs

gāzās atpakaļ, kad viņa ķēra pēc tā ar abām rokām. Gaļas pīrāgs apmeta gaisā kūleni un ar skaļu plakšķi nokrita dubļos.

Atrakciju parka birojā, ietīta segā, viņa joprojām izskatījās pēc vājprātīgas. Negribēja teikt ne vārda, no kurienes uzradusies un kas ar viņu noticis. It kā pat nezināja, kāds šodien datums. No viņas izdevās uzzināt tikai to, ka viņas vārds ir Eimija un šorīt viņa esot nogalinājusi savu draugu.

Helēna nospieda bremzes un apturēja motociklu pie Saut-hemptonas Centrālā policijas iecirkņa. Futūristiskā stikla un kaļķakmens ēka slējās viņas priekšā, solot fantastiskus skatus pār pilsētu un dokiem. Celtne bija tikai pāris gadu veca un nenoliedzami iespaidīga. Modernas aizturēto kameras, prokuratūras nodaļa turpat uz vietas, SmartWater ekspertīžu laboratorija - viss mūsdienu policistam vajadzīgais. Helēna novietoja motociklu un devās iekšā.

- Guli darba laikā, Džerij?

Dežurējošais seržants uztrūkās no apcerīgās nīkuļošanas un sāka tēlot drudžainu rosību. Helēnas klātbūtnē visi policisti parasti izslējās staltāk. Tas nebija tikai viņas detektlves inspektores dienesta pakāpes dēļ - visa viņas izturēšanās iedvesa cieņu. Helēnai lepni iesoļojot iecirkni, ģērbtai ādas motociklistu jakā, viss viņas metru astoņdesmit garais augums izstaroja pašpārliecinātību un enerģiju. Viņa nekad nekavēja, nekad neslimoja, un viņu nekad nemocīja paģiras. Darbs bija šīs sievietes dzīves jēga un pamats, un viņas dedzību varēja tikai apskaust.

Helēna uzreiz devās uz Smago noziegumu vienības darba telpām. Lai gan Sauthemptonas Centrālā policijas iecirkņa ēku varēja nosaukt par revolucionāru, tomēr šī iecirkņa uzraugāmā pilsēta joprojām bija tā pati vecā. Helēna pārskatīja izmeklējamās lietas, un viņas pleci mazliet saguma. Atkal tik drūmi pazīstamie bēdu stāsti. Ģimenes strīds izvērties slepkavībā - izpostītas

divas dzīves un mazs bērns nodots aizgādnībā. Slepkavības > mēģinājums iebraukušo Leeds Utd futbola komandas līdzjutēju uzbrukumā Saints komandas fanam un pats nesenākais gadījums - 82 gadus veca vīra brutāla nogalināšana neveiksmīgas laupīšanas laikā. Uzbrucējs, bēgot no nozieguma vietas, pazaudējis nozagto maku, sagādājot policijai skaidru pirksta nospiedumu, kas ļāva ātri atpazīt vainīgo. Tas bija Sauthemptonas policijai labi pazīstams tips - kārtējais degradējies elements, kas nu ir sagrāvis laimīgas ģimenes dzīvi pašā Ziemassvētku priekšvakarā. Šorīt Helēnai bija paredzēts ziņot prokuratūrai par šīs lietas detaļām. Viņa apņēmīgi atvēra lietas mapi, cerēdama, ka visi pierādījumi pret šo neģēli ir neapgāžami.

- Neiekārtojies pārāk ērti. Darbs gaida.

Runātājs bija Helēnas pārinieks detektīvs seržants Marks Fullers, kurš bija tikko ienācis viņas kabinetā. Ar šo glīto un talantīgo policistu viņa jau piecus gadus strādāja kopā vislabākajā saskaņā. Slepkavība, bērna nolaupīšana, izvarošana, seksa verdzeņu vervēšana - viņi kopīgi bija atrisinājuši daudzas nepatīkamas lietas, un Helēna zināja, ka var paļauties uz Marka apņēmību, intuīciju un drosmi. Taču pēdējā laikā, sāpīgi pārcietis šķiršanos, viņš brīžiem kļuva nervozs un neraisīja uzticību. Ar lielu nepatiku Helēna atkal sajuta viņa elpā alkoholu.

- Kāda jauna meitene apgalvo, ka esot nogalinājusi savu draugu.

Marks izņēma no mapes fotogrāfiju un pasniedza to Helēnai. Tās labajā augšējā stūrī bija labi pazīstamais Pazudušo personu reģistra zīmogs.

- Upura vārds ir Sems Fišers.

Helēna aplūkoja jauneklīgo seju. Atklāta, optimistiska, pat mazliet panaiva izteiksme. Marks brīdi nogaidīja, ļaujot Helēnai nopētīt šo fotogrāfiju, pēc tam pasniedza vēl vienu.

- Un mūsu aizdomās turamā. Eimija Andersone.

Paraud/.ījļisies^ņz attēlu, Helēna nespēja apvaldīt pār-

steigurņ^c.^^cE^Isfa'bohēmisku aprindu meitene - ne vairāk

kā divdesmit vienu gadu veca. Ar izlaistiem gariem matiem, izteiksmīgām tumši zilām acim un smalki veidotām lūpām viņa šķita īsts jaunības un nevainības iemiesojums. Helēna paņēma no krēsla jaku.

- Labi. Braucam.

- Stūrēsi tu vai es...

-Es.

Klusēdami viņi devās uz dienesta automašīnu garāžu. Pa ceļam uz stāvvietu Helēna pasauca līdzi detektīvi konstebli, kura bija sazinājusies ar Pazudušo personu reģistru. Allaž bezgala možā Šarlīna Bruksa jeb Čārlija, kā viņu visi sauca, bija laba policiste, centīga un aizrautīga, taču nepavisam negribēja ģērbties, kā varas pārstāvjiem pienākas. Šodien viņa bija uzcirtusies cieši piegulošās ādas biksēs. Helēnai nebija pienākuma pamācīt konstebli ģērbšanās jautājumos, tomēr kārojās izteikt aizrādījumu.

Mašīnā sasmakušā alkohola dvinga Marka elpā bija jūtama vēl vairāk. Sāniski uzmetusi viņam skatienu, Helēna mazliet pavēra logu.

- Kas mums ir zināms? - viņa jautāja.

Čārlija jau bija atvērusi lietas mapi.

- Eimija Andersone. Par viņas pazušanu ziņots pirms mazliet vairāk nekā divām nedēļām. Pēdējoreiz redzēta kādā koncertā Londonā. Otrā decembra vakarā viņa bija aizsūtījusi mātei e-pasta ziņu, ka gatavojas kopā ar Semu doties mājup ar autostopiem un atgriezīsies tikai ap pusnakti. Kopš tā brīža vairs ne ziņas, ne miņas. Viņas māte piezvanīja mums.

- Un kas notika pēc tam?

- Šorīt viņa uzradās Sempsona atrakciju parkā. Pateica, ka esot nogalinājusi savu draugu, pēc tam apklusa, un viss. Vairs nebilda ne vārda.

- Un kur tad viņa bija visu šo laiku?

Marks un Čārlija saskatījās, tad Marks noteica:

- To mēs varam tikai minēt.

Viņi atstāja automašīnu “Ziemas Brīnumzemes” stāvlaukumā un devās uz parka biroju. Noplukušajā konteinernamiņā ienācējiem pavērās skats, kas Helēnu satrieca. Uz krēsla sēdošā jaunā sieviete bija sarāvusies un ietinusies izdilušā segā. Viņa šķita apjukusi, pārbijusies un drausmīgi novājējusi.

- Sveika, Eimij! Es esmu detektlve inspektore Helēna Greisa - varat saukt mani par Helēnu. Vai drīkstu apsēsties?

Atbildes nebija. Helēna piesardzīgi iekārtojās pretējā krēslā.

- Es vēlētos parunāt ar jums par Semu. Vai varēsiet?

Meitene pacēla galvu ar šausmu izteiksmi izģindušajā sejā.

Helēna cieši ieskatījās tajā, domās salīdzinot ar tikko redzēto fotogrāfiju. Ja neskaita spožās, zilās acis un seno rētiņu uz zoda, meiteni bija ļoti grūti pazīt. Kādreiz tik kuplie un mirdzošie mati tagad karājās nekārtīgās, taukainās šķipsnās. Gari ataugušie nagi bija netīri. Seju, rokas un kājas klāja neskaitāmas brūces kā pēc pašsakropļošanās neprāta uzplūdiem. Un kur nu vēl smaka! Tā uzreiz iecirtās nāsīs. Salkana. Kodīga. Atbaidoša.

- Man jāatrod Sems. Vai varat pateikt, kur viņš ir?

Eimija aizvēra acis. No plakstiņu apakšas izspraucās asara

un noritēja pār vaigu.

- Kur viņš ir, Eimij?

Pēc ilga klusuma brīža viņa nočukstēja:

- Mežā.

Eimija kategoriski atteicās atstāt pārvietojamā konteiner-namiņa drošo patvērumu, tāpēc Helēnai bija jādzen pēdas ar dienesta suņiem. Atstājusi Čārliju pieskatīt Eimiju, viņa devās projām kopā ar Marku. Retrīvers Simpsons paošņāja asiņainās skrandas, par kādām bija pārvērtušās Eimijas drēbes, tad metās iekšā mežā.

Meitenes iemīto taku nebija grūti atrast. Viņa bija lauzusies caur mežu akli un izmisīgi, izplēšot lielus robus biezajā pamežā. Krūmu zarus rotāja sīkas drēbju skrandas un noplēstas ādas kripatas. Simpsons tās visas kāri apostīja, joņojot caur krūmājiem. Helēna sekoja sunim cieši pa pēdām, un arī Marks apņēmīgi

centās neatpalikt. Taču viņš bija smagi aizelsies, alkohola pilniem sviedriem noplūdis.

Beidzot acu priekšā iznira vientuļa ēka. Tā bija pilsētas pirts ar baseinu, kas sen paredzēta nojaukšanai, bet joprojām rēgojās kā bēdīga piemiņa no vecajiem labajiem laikiem. Simpsons ar nagiem paskrāpējās pie aizslēgtajām durvīm, tad atrāvās, sāka skriet ēkai apkārt, līdz nonāca pie kāda izsista loga. Izdauzītie stikli bija notraipīti ar svaigām asinīm. Viņi bija atraduši Eimijas slēptuvi.

Iekļūt ēkā bija grūti. Lai kādā graustā tā bija pārvērtusies, visas iespējamās ieejas un izejas bija ļoti rūpīgi noslēgtas. No kā gan lai to sargātu? Šeit tuvumā neviens nedzīvoja. Beidzot izdevās uzlauzt slēdzeni, un sākās ierastā baleta nodarbība, ar steriliem apavu pārvalkiem piesardzīgi lavierējot pa grīdu.

Un tur viņš arī bija. Četrarpus metrus zemāk, tukšā baseina dibenā. Pēc nelielas aizkavēšanās, kamēr sameklēja garas kāpnes, Helēna jau atradās baseinā, aci pret aci ar Eimijas "Semu” Reiz viņš bija kārtīgs, pieklājīgs jauneklis, kas nākotnē gatavojās strādāt juridiskajā firmā, bet tagad, raugoties uz viņu, tam nevarētu noticēt. Viņa līķis izskatījās pēc ceļmalā atrasta veca klaidoņa. Drēbes bija notraipītas ar urīnu un izkārnījumiem, nagi aplauzti un netīri. Bet seja! Kalsnā, sakritusies seja bija saviebta drausmīgā grimasē - nāves stinguma pārņemtie vaibsti pauda bailes, ciešanas un riebumu. Dzīvē viņš bija glīts veiksminieks. Bet pēc nāves izskatījās atbaidošs.

6

Vai tie beidzot pārstās viņu mocīt?

Eimija cerēja, ka Sauthemptonas klīniskajā slimnīcā būs drošībā. Ka šeit viņai liks mieru un ļaus atveseļoties un sērot. Taču ārsti par katru cenu tīkoja viņu spīdzināt. Nedeva ne ēst, ne dzert, lai gan viņa lūdzās ar asarām acīs. Tie teica, ka viņas mēle esot pietūkusi, kuņģis pārāk sarāvies un zarnas varot pārplīst, ja tajās nokļūs cieta barība. Tāpēc viņu pieslēdza pie sistēmas. Var jau būt, ka tā ir pareizi, taču viņa to negribēja. Vai viņi paši kaut reizi ir mocījušies vairāk nekā divas nedēļas bez ēšanas? Ko viņi no tā saprot?

Viņai bija nozīmēta ari morfīna sistēma, kas mazliet palīdzēja, taču ārsti to piepildīja visai skopi. Sistēmu viņa varēja darbināt pati, ar kreiso roku nospiežot slēdzi, kad sāpes kļuva neciešamas. Labā roka bija ar rokudzelžiem pieslēgta pie gultas rāmja. Medmāsas par to bija sajūsmā un skaļos, teatrālos čukstos spriedelēja, ko gan viņa tādu nostrādājusi. Nonāvējusi savu bērniņu? Varbūt vīru? Viņām tā bija lieliska izprieca.

Un tad - lai Dievs žēlīgs! - medmāsas ļāva ienākt palātā viņas mātei. Tas nu bija par traku, un viņa sāka kliegt un raudāt kā prātu zaudējusi, līdz ārsts lika apjukušajai mammai doties projām. Ko viņi,pie vella, iedomājas? Viņa nevar tikties ar māti, tikai ne tagad. Ne tādā paskatā.

Viņa tikai gribēja, lai visi liek viņai mieru. Viņa izmisīgi koncentrēja uzmanību uz apkārtējiem priekšmetiem, cieši raugoties uz spilvendrānas kokvilnas auduma smalko rakstu vai stundām ilgi vērojot naktslampiņas spožo kvēldiegu. Tas palīdzēja

atslēgties, paglābties no mokošām domām. Bet tad, kad pēkšņi atkal uzplaiksnīja atmiņas par Semu, viņa nospieda morfīna slēdzi un kaut uz bridi aizlidoja mierīgākos sapņos.

Taču sirds dziļumos Eimija saprata, ka šis miers nebūs ilgs. Dēmoni turpināja viņu lenkt, lai aizvilktu atpakaļ uz moku vietu, kur viņa bija kā dzīva aprakta. Viņa redzēja, ka ārpusē pie durvīm mīņājas policisti, gaidīdami, kad varēs ienākt un pratināt viņu. Vai tie neapjēdz, ka viņa nekad negribēs atbildēt uz šiem jautājumiem? Vai viņa nav jau gana daudz pārcietusi?

- Sakiet, ka es nevaru ar viņiem runāt.

Medmāsa, uzmanīgi izpētījusi tabulu, pacēla galvu.

- Pasakiet, ka man ir drudzis, - Eimija turpināja, - ka esmu aizmigusi...

- Es viņus nevaru apturēt, sirsniņ, - medmāsa vienaldzīgi atbildēja. - Labāk tikt ar to galā, lai ir miers, vai ne?

Viņas ciešanas nekad nebeigsies. To Eimija skaidri saprata. Viņa bija nogalinājusi savu mīļoto vīrieti, un tagad nekas vairs nebūs kā agrāk.

7

- Sakiet, Eimij, kā jūs izkļuvāt no baseina?

- Pa trepēm.

- Es tur neredzēju nekādas trepes.

Eimija dusmīgi saviebās un aizgriezās. Savilkusi slimnīcas segas līdz zodam, viņa atkal ierāvās sevī. Helēna vēroja viņu, būdama patiesi ieintriģēta. Ja viņa melo, tad ir sasodīti laba aktrise. Saskatījusies ar Marku, Helēna turpināja:

- Kādas bija tās trepes?

- Virvju trepes. Tās nolaida lejā, tiklīdz es biju...

Eimijai acīs iedzēla asaras, un viņa nodūra galvu uz krūtīm. Uz viņas delnām bija nelieli noberzumi. Vai tie varētu būt radušies, steidzīgi rāpjoties augšā pa virvju kāpnēm? Helēna domās sevi pikti apsauca - kāpēc viņa vispār apsver šādu iespējamību? Eimijas stāstītais bija pārāk neprātīgs. Viņa apgalvoja, ka viņus uz šosejas kāds uzņēma savā mašīnā, sazāļoja, nolaupīja, mērdēja badā - un tad lika izdarīt slepkavību. Kāpēc lai kāds darītu kaut ko tik drausmīgu? Pat ņemot vērā, ka Eimija un Sems bija jaunieši no pieklājīgām aprindām, šī briesmīgā nozieguma atslēga bija jāmeklē viņu pašu dzīvē.

- Pastāstiet par savām attiecībām ar Semu.

Izdzirdējusi jautājumu, Eimija sāka šņukstēt.

- Detektīve inspektore, varbūt tagad pietiek? - Eimijas māte bija uzstājusi, ka klāt jābūt advokātam.

- Mēs vēl neesam beiguši, - Helēna atcirta.

- Bet jūs taču redzat, ka viņa ir nogurusi. Mēs taču vārē...

- Es redzu tikai mirušu jaunekli, vārdā Sems Fišers. Kuram iešauts mugurā. No neliela attāluma. Ar jūsu klientes roku.

- Mana kliente nenoliedz, ka nospiedusi gai...

- Bet viņa negrib teikt, kāpēc.

- Es jau teicu, kāpēc, - Eimija aizstāvoties atcirta.

- Jā, un tas ir lielisks stāsts, Eimij. Taču pārāk bezjēdzīgs. -Helēna ieturēja izteiksmīgu pauzi, un Marks uzreiz bez atgādinājuma saprata, ka pienākusi viņa kārta pastiprināt spiedienu.

- Neviens jūs neredzēja. Ari busiņu neredzēja, Eimij. Kravas furgonu šoferi to neredzēja. Ceļu policisti to neredzēja. Citi jaunieši, kas stopēja uz tā paša ceļa, to neredzēja. Tāpēc varbūt beidziet gvelzt muļķības un sakiet: kāpēc jūs nogalinājāt savu draugu? Vai viņš jums iesita? Vai draudēja? Kāpēc viņš jūs aizveda uz to briesmīgo vietu?

Eimija klusēja, pat nepacēlusi skatienu. It kā Marks nebūtu neko teicis. Helēna pārņēma iztaujāšanu, tagad maigākā tonī.

- Nedomājiet, Eimij, ka esat pirmā, kas iemīlas jaukā puisī, bet tas izrādās vardarbīgs sadists. Tā nav jūsu vaina, neviens jūs nenosoda, un, ja izstāstīsiet, kas īsti notika, kāds tam bija iemesls, tad apsolu, ka varēšu jums palīdzēt. Vai viņš jums uzbruka? Vai bija iesaistīti arī kādi citi? Kāpēc viņš jūs aizveda uz turieni?

Joprojām klusums. Helēnas balsī sāka iezagties nepacietība.

- Pirms divām stundām man bija jāpaziņo Sema mammai, ka viņš ir nošauts. Viņai un Sema mazajiem brāļiem un māsām ir svarīgi, lai kāds par to atbild. Un pašlaik jūs esat vienīgā kandidatūra. Tāpēc gan viņu, gan sevis pašas labā - beidziet stāstīt pasaciņas un sakiet patiesību. Kāpēc jūs to izdarījāt, Eimij? Kāpēc?

Ilgu brīdi klusējusi, Eimija pacēla galvu, asarām pilnajām acīm niknumā zvērojot:

- Viņa man lika to izdarīt.

8

- Nu kā tev šķiet, priekšniec?

Pirmoreiz mūžā Helēna nevarēja atbildēt. Jā vai nē, vainīgs vai nevainīgs, Helēna Greisa vienmēr zināja atbildi. Taču šoreiz ne. Šoreiz viss bija citādi. Visa viņas pieredze lika domāt, ka Eimija melo. Jau stāstiņš par nolaupīšanu bija pietiekami neprātīgs, bet pats trakākais bija tas, ka vainīgā esot sieviete, kas darbojas viena. Sievietes slepkavas nogalina savus vīrus, savus vai auklēšanai uzticētus bērnus. Viņas nemēdz nolaupīt svešiniekus un neizvēlas tādus augsta riska scenārijus kā Eimijas aprakstītais, kurā upuri ir divi pret vienu uzbrucēju. Un, pat ja šī sieviete bija uzņēmusies tādu risku, vai viņa bija pietiekami stipra, lai izceltu no busiņa divus pieaugušus jauniešus un ienestu baseinā? Helēna juta lielu kārdinājumu tieši un nepārprotami apsūdzēt Eimiju. Varbūt, noklausījusies apsūdzību slepkavībā, viņa beidzot atklās patiesību.

Tomēr - kāpēc lai viņa sacerētu tik neticamu stāstu, ja vien tā nav patiesība? Eimija bija gudra, saprātīga meitene. Viņas slimību vēsturē nebija nevienas garīgas kaites. Visas iztaujāšanas laikā viņas liecība bija skaidra un konsekventa. Viņa precīzi aprakstīja “nolaupītāju” - īsi apgriezti, tumši blondi mati, saulesbrilles, īsi, netīri nagi - un nelokāmi turējās pie šī raksturojuma, sniedzot pat sīkākās detaļas, piemēram, kā viņa darbinājusi busiņa motoru ar lieliem apgriezieniem zemākajos pārnesumos. Un bija skaidrs, ka Eimija mīlēja - patiesi mīlēja -Semu un ir izmisumā par viņa nāvi. Visi viņus raksturoja kā nešķiramu pāri, divus cilvēkus, kas nespēj dzīvot viens bez

otra. Viņi iepazinās Bristoles Universitātē, pēc tam abi pieteicās dabaszinātņu maģistra studijām Vorvika Universitātē, lai varētu palikt kopā, lai nebūtu jāuzsāk darba gaitas, kas varētu viņus izšķirt. Viņiem nebija daudz naudas, taču kopā pavadītajā laikā viņi bija ar autostopiem apbraukājuši gandrīz visu valsti, visbiežāk divatā, nevis lielākā kompānijā.

Eksperti bija pierādījuši, ka Eimija ir šāvusi, tātad par to šaubu nebija, taču viņi apstiprināja ari gūstā turēšanas versiju. Abu jauniešu fiziskais stāvoklis - mati, nagi -, turklāt arī baseinā atrastais urīna un izkārnījumu apjoms liecināja, ka viņi tur pavadījuši vismaz divas nedēļas, līdz Eimija nogalināja Semu. Vai viņi zaudēja cerības un vilka lozes? Noslēdza vienošanos?

- Kāpēc viņš, nevis jūs?

Eimija atkal sabruka izmisumā, tomēr Helēna atkārtoja jautājumu. Beidzot meitene ar pūlēm izdvesa:

- Jo viņš mani lūdza.

Tātad mīlestības dēļ. Uzupurēšanās. Kāds smags slogs uz sirdsapziņas... ja vien tā ir patiesība. Un tieši tas Helēnai nelika mieru - acīmredzamais fakts, ka notikušā iespaidā Eimija ir salauzta. Tā nebija tikai dvēseles trauma. Viņa bija salauzta, sabrukusi zem vainas apziņas smaguma. Šādu sajūtu Helēna pazina pat pārāk labi un, par spīti visam, sāka arvien vairāk just līdzi Eimijai. Varbūt viņa pārāk bargi izturējās pret šo daudz cietušo jauno sievieti.

Tā nevar būt patiesība. Jo kāpēc gan lai kāds tā rīkotos? Ko gan viņi - “viņa" - no tā iegūtu? Pēc Eimijas teiktā iznāk, ka vaininiece pat nebija klāt, lai novērotu upurus, tāpēc - kāda jēga? Tā nevar būt patiesība, tomēr uz Marka ierasti tiešo jautājumu Helēna pēkšņi atbildēja:

- Manuprāt, viņa nemelo.

9

Bens Holands necieta iknedēļas braucienus uz Bornmutu.

Viņaprāt, tā bija bezjēdzīgi izniekota diena. Taču firmā bija ļoti stingras prasības attiecībā uz dažādās pilsētās esošo biroju sadarbību, tāpēc vienreiz nedēļā Bens un Pīters (no Portsmu-tas) cienājās ar sviestmaizēm un kafiju kopā ar Malkolmu un Elinoru (no Bornmutas) un Helliju un Sāru (no Londonas). Viņi apsprieda jūras tiesību smalkākās nianses, banku tiesvedību un starptautisko mantinieku meklēšanu, bet drīz vien pārgāja pie klientu aprunāšanas un šķendēšanās par tiem. Dažkārt šajās tikšanās reizēs varēja uzzināt ko noderīgu, citreiz bija pat jautri, tomēr, ņemot vērā ceļu turp un atpakaļ, tā bija pārmērīga laika izniekošana.

Šoreiz viss izrādījās vēl ļaunāk nekā parasti. Kā vienmēr, Bens sēdēja pie stūres ceļā uz Bornmutu un atpakaļ, ļaujot Pīteram kā augstāka ranga kolēģim pusdienās iedzert. Pīters firmā bija partneris ar asu prātu un labu rezultātu panākšanas reputāciju. Taču viņš bija arī rupjš, apnicīgi pļāpīgs un allaž oda pēc sviedriem. Pietiekami grūti jau bija atrasties kopā ar Pīteru apspriežu telpā. Bet tagad Bens bija ieslodzīts kopā ar viņu automašīnā uz veselām divām stundām. Katrā ziņā tās būtu tikai divas stundas, ja nebūtu beigusies degviela.

Klusi nolamājies, Bens izvilka no kabatas tālruni. Tad viņa acis izbailēs iepletās.

- Nav zonas.

- Kas ir? - Pīters noprasīja.

- Nav zonas. Un tev?

Piters ieskatījās sava tālruņa ekrānā.

- Nekā.

Iestājās ilgs klusums.

Bens pūlējās apvaldīt dusmas. Par kādiem grēkiem viņš tā nosodīts, ka pamests pašā Ņūforista Nacionālā parka vidū kopā ar Pīteru, kad strauji tuvojas vakars? Bens bija iepildījis pilnu tvertni Esso benzīntankā Bornmutas pievārtē, jo tur benzīns bija vislētākais, taču jau pēc nepilnas stundas tvertne atkal bija tukša. Viņš nenoticēja, kad sāka mirgot degvielas rādītāju lampiņa, un cerēja, ka izdosies tikt vismaz līdz Sauthemptonai. Bet jau pēc dažām minūtēm sāka pīkstēt skaņas signāls un auto nosprauslājies apstājās. Dažreiz dzīve ir tik nežēlīga! Vai tagad viņiem būs kājām jāiet līdz tuvākajam benzīntankam? Vai jāpaliek kopā nakšņot mašīnā?

- Platīna karte Automobilistu biedrībā, bet kāds no tās tagad labums? - Piters izpalīdzīgi ieminējās.

Bens pārlaida skatienu tukšajam meža ceļam. Piters gan to nepieminēja, tomēr tieši Bens ierosināja, ka jābrauc pa taisnāko ceļu caur Ņūforistu. Tā viņš darīja vienmēr, lai izvairītos no Sauthemptonas apvedceļa, tāpēc nogriezās pa kādu viltīgu vietējo celiņu, kas ved uz Kelmoru, taču šoreiz nepaveicās. Benam bija nelāga nojauta, ka gan jau Piters viņam to atgādinās, bet tikai tad, kad šis mocības būs galā. Gan jau Piters viņam to pārmetis līdz apnikumam. Pašlaik viņš tikai nogaidīja.

- Iesi tu vai es? - Piters noprasīja.

Tas bija gluži lieks jautājums. Amatu hierarhija bija skaidra, turklāt Pīteram bija "sāpīgi ceļi”. Tātad gājiens bija jāuzņemas Benam. Ieskatījies kartē, viņš ieraudzīja dažus brīvdienu namiņus tikai pāris kilometru attālumā. Varbūt, ja viņš pasteigsies, tad pagūs nokļūt tur pirms tumsas. Salīgi uzcēlis mēteļa apkakli, viņš pamāja ar galvu Pīteram un negribīgi aizslāja pa ceļu.

- Gan mēs vēl tiksimies... - Piters nodungoja.

Ķēms tāds, nodomāja Bens.

Bet tad pēkšņi viņiem uzsmaidīja laime. Pievakares krēslā Bens pamanīja divus sīkus gaismas punktiņus. Viņš ieskatījās ciešāk. Jā gan, bez šaubām! Automašīnas priekšējie lukturi. Pirmoreiz šajā dienā Bens uzelpoja patiesā atvieglojumā. Tomēr vēl ir Dievs debesīs! Viņš sāka sparīgi vicināt gaisā rokas, bet busiņš jau izpalīdzīgi bremzēja.

Paldies Dievam, Bens nodomāja. Glābiņš.

10

Daiena Andersone nebija redzējusi savu meitu vairāk nekā trīs nedē|as. Un arī tagad tikai ar grūtībām viņu pazina, lai gan bija piespiedusi Eimiju sev pie krūtīm krampjainā apskāvienā. Slimnīcā meitene bija sakopusies, nomazgājusies dušā un izmazgājusi matus, tomēr joprojām neizskatījās pēc Eimijas.

Simpātiskā policiste, vārdā Čārlija, bija atbraukusi viņām līdzi uz mājām. Viņa apgalvoja, ka tas esot Eimijas dēļ, lai viņa justos drošāk, atgriežoties ārpasaulē, bet patiesībā Čārlija gribēja viņas izspiegot. Daiena par to nešaubījās. Policiste gribēja šeit uzkavēties, visu novērot un ziņot priekšniecībai. Eimija vēl tika paturēta acīs. Tas uzreiz bija skaidrs, jo ārā pie durvīm tika nostādīti divi uniformā tērpti policisti. Vai viņu uzdevums bija aizsargāt Eimiju vai neļaut tai aizbēgt? Tomēr labi, ka viņi vismaz bija padzinuši žurnālistus. Kāda vietējās avīželes reportiere atļāvās pat klaigāt durvju pastkastes spraugā, brutālā nekaunībā taujājot, kāpēc Eimija nogalināja savu draugu. Vēl ļaunāk bija tas, ka šī reportiere bija pavisam jauna sieviete. Kā gan cilvēki var būt tik nekaunīgi?

- Eimija tiešām nošāva Semu, - apgalvoja bargā policijas detektīve inspektore Greisa. Taču tā bija kaut kāda nejēdzība. Eimija nemūžam nespētu nošaut cilvēku, kur nu vēl Semu. Viņa ieroci nekad pat rokā nebija turējusi. Šeit taču nav Amerika.

Daiena pievērsās savam vīram Ričardam, cerot, ka viņš iebildīs policistei, paskaidros, ka tas ir pārpratums, taču arī viņa sejā atspoguļojās tikai bezgalīgs šoks. Uz mirkli Daienu pārņēma dusmas, ka uz Ričardu nekad nevar paļauties, bet tad viņa

saņēmās, lai atkal skatītos acīs skarbajai realitātei. Eimija mīlēja Semu. Daiena bieži bija savā nodabā iztēlojusies, kā būs, kad abi jaunieši apprecēsies, - protams, ja viņi gribēs. Viņa drīzāk bija pārliecināta, ka Eimija rīkosies, kā mūsdienās pieņemts, -dzīvos kopā ar draugu tāpat, neprecoties. Taču meita bija viņu pārsteigusi, atzīstoties, ka noteikti vēlas stāties laulībā, kad būs pienācis īstais laiks. Tomēr šajā jomā Eimijai bija arī savas kaprīzes. Viņa teica, ka neparko nevilks mugurā baltu kleitu un pie altāra dosies mātes, nevis tēva pavadībā. Kā Ričards to pacietīs? Un ko domās viesi? Vai viņiem tas nešķitīs dīvaini? Satrūkusies Daiena apjauta, ka atkal aizsapņojusies. Par kāzām, kuras vairs nekad nenotiks.

Tas bija kaut kāds bezjēdzīgs pārpratums. Sems nebija ne vardarbīgs, ne agresīvs, tātad tā nevarēja būt pašaizsardzība. Detektīve inspektore Greisa bija kaitinoši izvairīga, runājot par notikušo. “Labāk lai Eimija pati jums izstāsta, kad būs tam gatava.” Taču Eimija nebilda ne vārda. Bija kļuvusi mēma kā zivs. Daiena centās viņai pielabināties - gatavoja piena kokteiļus ar iesalu, atvēra dažas kastītes French Fancies kūciņu (meitas iemīļoto bērnības kārumu), izrotāja guļamistabu, kurā tagad apmetīsies abas kopā, ar senajām rotaļlietām un nieciņiem. Taču no tā nebija nekāda labuma. Tā nu viņas trijatā sēdēja saspringtā klusumā - Čārlija bija iekārtojusies pašā dīvāna galā, cenšoties neizliet tēju, Daiena lika uz šķīvjiem neviena negribētas kūciņas, bet Eimija kā sastingusi truli raudzījās tālumā - vēl nesen tik līksmās meitenes bāla ēna.

11

Tas bija uzbrukums no slēpņa. Šī sieviete bija gaidījusi Helēnu un, tiklīdz viņa izkāpa no auto, uzklupa ar jautājumiem.

- Vai drīkst uz pāris vārdiem, inspektore?

Helēna sapīka. Sākas kārtējā jezga.

- Prieks jūs redzēt, Emīlij, bet, cerams, sapratīsiet, ka esmu ļoti aizņemta. - Helēna gribēja iet tālāk, bet jautātāja pēkšņi sagrāba viņu aiz rokas un centās apturēt. Helēna pievērsa viņai bargu skatienu, bez vārdiem pauzdama nosodījumu šādai nekaunībai. Uzbrucēja to saprata un lēnām atlaida tvērienu. Tomēr Emīlija Garanita it nemaz nesamulsa un plati pasmaidīja. Viņa bija neparasta izskata sieviete - jauneklīga un slaida, taču arī neglābjami sakropļota. Pusaudzes gados viņa bija īsta siržu lauzēja, bet astoņpadsmit gadu vecumā kāds nelietis viņai iešļāca sejā skābi. Raugoties uz viņas profilu no kreisās puses, viņa bija glīta un pievilcīga. Bet skats no labās puses raisīja žēlumu -sejas vaibsti izķēmoti, mākslīgās acs skatiens nedzīvi sastindzis. Vietējā sabiedrībā Emīlija bija zināma ar iesauku “Skaistule un Briesmone” un viņa bija avīzes Southampton Evening News galvenā kriminālziņu reportiere.

- Eimijas Andersones lieta. Mēs zinām, ka viņa nogalināja to puisi, bet nezinām, kāpēc. Ko viņš tai nodarījāt

Helēna centās slēpt nicinājumu, jo bija pārliecināta, ka tieši Emīlija bija tā klaigātāja Andersonu mājas pastkastē, taču nebija ieteicams sanaidoties ar avīžniekiem pašā izmeklēšanas sākumā.

- Vai tas bija saistīts ar seksu? Vai tas puisis viņu sita? Vai jūs meklējat vēl kādu? - reportiere turpināja taujāt.

- Emīlij, jūs zināt, kāda ir kārtība. Tiklīdz mums būs kas sakāms, atbildīgais par sakariem ar presi sazināsies ar jums. Tagad gan atvainojiet mani...

- Es tikai brīnos, ka jūs viņu tā atlaidāt. Nav pat iemaksāta drošības nauda. Parasti jūs liekat viņiem pasvīst mazliet ilgāk, vai ne?

- Emīlij, mēs nevienam neliekam “svīst” Es vienmēr rīkojos stingri pēc priekšrakstiem, un jūs to zināt. Tāpēc visa saziņa ar presi notiks pa parastajiem kanāliem, skaidrs?

Apveltījusi žurnālisti ar saulainu smaidu, Helēna devās tālāk. Viņa bija uzvarējusi pirmajā kaujā, taču karadarbība noteikti turpināsies vēl ilgi. Noziegumu atmaskošana Emīlijai bija asinīs. Būdama vecākā no sešiem bērniem, viņa kļuva slavena, kad tēvs - narkotiku tirgotājs portugālis - saņēma astoņpadsmit gadu cietumsodu par savu bērnu izmantošanu narkokurjeru verdzībā. Jau no pavisam agras bērnības Emīlija un viņas brāļi un māsas bija spiesti norīt ar kokaīnu piebāztus prezervatīvus, atgriežoties mājās Sauthemptonas dokos pēc kārtējā Kārību salu kruīza. Kad tēvs nonāca cietumā, viņa noziedzīgie bosi gribēja piespiest Emīliju atsākt narkotiku pārvadāšanu, lai palīdzētu tiem atpelnīt zaudējumus. Kad meitene atteicās, viņi to sodīja - salauza abas potītes un ielēja sejā puslitru sērskābes. Viņa par to sarakstīja grāmatu, kas kļuva par pamatu žurnālistes karjerai. Lai gan joprojām pieklibodama, viņa nebaidījās ne no viena un nepagurstot medīja sensācijas.

- Tikai nepazūdiet! - Emīlija uzsauca, kad Helēna iesteidzās policijas morgā.

Helēna saprata, ka tagad viņas ikdiena kļuvusi vēl mazliet grūtāka.

Taču pašlaik nebija īstais brīdis to apcerēt. Bija jādodas uz randiņu ar līķi.

12

Viņš izskatījās pēc rēga. Facebook lapā redzētajai glītajai, bezrūpīgajai sejai nebija nekādas līdzības ar nedzīvo, sakritušos masku uz morga galda. Sema izģindušais ķermenis gulēja Helēnas acu priekšā kā ļauns izsmiekls par neseno prieka un cerību pilno jaunību. Tas bija dziļi satriecošs skats.

Helēna novērsa skatienu un pagriezās, lai paraudzītos, kā patologanatomam Džimam Grīvsam sokas ar gatavošanos. Pat ar trīsdesmit gadu pieredzi šajā amatā Džims joprojām bezgala ilgi posās un gatavojās katrai sekcijai. Ar neizsakāmi rūpīgo roku mazgāšanu viņš brīžiem atgādināja mūsdienu lēdiju Mak-betu (tikai resnāku), un, raugoties, cik neveikli viņš pūlas uzstīvēt rokās sterilos cimdus, radās vēlēšanās pieiet un palīdzēt. Daži policisti tiešām tā arī darīja. Citi domāja, ka viņš jau ir par vecu šim darbam, bet Helēna zināja, ka šajās izdarībās Džimu nevajag steidzināt. Bija vērts viņu gaidīt un vērot gandrīz burvestībai līdzīgo pārvērtību procesu, kurā bagātīgi tetovētais dūšīgais lempis, uzvilcis ķirurga tērpu, pārtop par veiklu un precīzu patologanatomu, kurš bija palīdzējis Helēnai atrisināt daudzas grūtas lietas.

- Visam, ko es teikšu, jāpievieno parastie brīdinājumi, jo mani atkal steidzina...

Helēna pasmaidīja, jo bija pieradusi pie Džima pukošanās, un neteica neko. Viņa tiešām steidzināja patologanatomu, taču citādi nevarēja. Bija briesmīgi grūti paziņot Sema mātei par dēla nāvi, un daļēji tas bija arī tāpēc, ka Helēnai bija tik maz, ko teikt. Olīvija Fišere pirms dažiem gadiem bija kļuvusi par

atraitni, un tagad viņai līdzās nebija dzīvesbiedra, kas sniegtu atbalstu bēdās. Viņai vienai būs kaut kā jāspēj palīdzēt pārējiem bērniem samierināties ar mīļotā vecākā brāļa nāvi, un Helēnai bija viņa jāsagatavo. Tāpēc iespējami drīz bija jāapstiprina vai jāatspēko Eimijas teiktais.

Džims bija beidzis purpināt. Viņš pievērsās Sema ķermenim un sāka savu ziņojumu:

- Viens šāviens mugurā. Lode ieurbusies zem labās lāpstiņas un iestrēgusi ribās. Tie ir specifiski termini, tāpēc, lūdzu, jautā, ja kaut ko nesaproti, labi?

Helēna nepievērsa uzmanību šai piezīmei. Sarkasms bija katras Džima veiktās sekcijas neatņemama daļa. Viņš turpināja, negaidīdams atbildi:

- Nāves cēlonis - sirds apstāšanās. Iespējams, to izraisīja asiņu zudums, bet ticamāk - lodes trieciena spēks. Viņš bija ļoti novārdzis jau pirms sašaušanas. Bada novārguma pazīmes torsā, ekstremitātēs un sejā - pievērs uzmanību iegrimušajiem acu dobumiem, asinīm ap smaganām, matu izkrišanai. Urīnpūslis un zarnas praktiski tukšaSj. kuņģī atradās sīkas auduma, matu, flīžu tepes un arī cilvēka miesas daļiņas.

Džims apgāja ap galdu un pacēla Sema labo roku.

- Tā bija viņa paša miesa, izkosta no labā apakšdelma. Spriežot pēc visa, es teiktu, ka viņš spēja izplēst trīs vai četrus kumosus, līdz padevās.

Helēna aizvēra acis, sākusi apjaust, kādas šausmas Sems pārcietis savas dzīves pēdējās dienās, bet tad saņēmās un atkal tās atvēra. Džims turēja paceltu Sema sakropļoto labo apakšdelmu, lai viņa varētu to apskatīt tuvāk, pēc tam saudzīgi nolaida atpakaļ uz galda.

- Es teiktu, ka viņš nebija kārtīgi paēdis un uzņēmis šķidrumu vismaz divas nedēļas, varbūt ilgāk. Viņa organisms visu šo laiku dzīvoja no tauku rezervēm, bet, kad tās izbeigtos, tas sāktu izsūkt uzturvielas no iekšējiem orgāniem. Nāves brīdī viņš bija par mata tiesu no pilnīga visu orgānu sabrukuma. Cik esmu dzirdējis par meitenes veselības stāvokli, viņai draudēja tieši tas pats. Vēl dažas dienas, un viņi abi būtu miruši dabiskā nāvē.

Džims atkal uz brīdi apklusa, šoreiz, lai parakņātos papīros.

- Asins analīze. Visai prognozējama cilvēkam, kurš cieš no ārkārtīgas dehidratācijas, strauji tuvojoties orgānu sabrukumam. Vienīgais neparastais komponents ir nelielas bcnzodia-zepīna pēdas. Droši vien tās būs atrodamas arī meitenes asinīs un lielākā koncentrācijā viņu abu urīnā un ekskrementos.

Helēna pamāja ar galvu - eksperti jau bija apstiprinājuši spēcīgo miegazāļu pēdu atrašanu no baseina izņemtajos ekskrementos. Viņa apvaldīja arvien pieaugošo nemieru, un, Džimam turpinot klāstīt to pašu vēl desmit minūtes, viņu pārtrauca. Helēna bija uzzinājusi visu vajadzīgo.

Par spīti visam, Eimijas teiktais sāka apstiprināties. Eksperti bija atraduši virves daļiņas pie baseina stūra, kas atbilda versijai par Eimijas izkļūšanu no baseina pa virvju kāpnēm. Turklāt uz abu jauniešu apģērba bija konstatēti dziļi iespiedušies augsnes traipi, kas ļāva domāt, ka Eimiju un Semu kāds vilcis pa zemi no mašīnas līdz pamestajam baseinam. Vai sieviete varētu viena aizvilkt Semu - gandrīz astoņdesmit kilogramus smagu vīrieti -vai arī viņai būtu vajadzīgs līdzdalībnieks?

Pa ceļam uz Sauthemptonas centrālo iecirkni Helēna juta, ka tagad šis noslēpums pilnībā pārņems viņu savā varā. Viņa nespēs rimties ne mirkli, līdz būs atrisinājusi šo dīvaino noziegumu. Ieejot apspriežu telpā, viņa ar prieku ieraudzīja, ka Marks jau pārņēmis vadības grožus. Tik vērienīgu izmeklēšanu kā šī var traucēt daudzi dažādi praktiski un birokrātiski jautājumi, bet Helēnai bija jāpanāk, lai tā darbojas bez aizķeršanās kā pulkstenis. Marks bija klasisks detektīvs seržants - skarbs, bet iedarbīgs instruments, kas spēj panākt, lai visi airē vienā virzienā. Viņš bija sapulcējis labu policistu komandu - detektīvus konsteblus

Bridžesu, Graundsu, Sandersoni, Makendrū - pamatpersonāla atbalstam. Helēnas acu priekšā izmeklēšana jau sāka atdzīvoties. Marks piesteidzās, ieraudzījis viņu pienākam.

- Ko teiksim presei, priekšniec?

Labs jautājums, kuru Helēna bija izmisīgi apcerējusi visu ceļu, kopš izgāja no morga. Emīlija Garanita neliksies mierā, un viņai sekos arī citi. jauna meitene nošāvusi savu draugu vientuļā, pamestā nostūri. Tas izklausās briesmīgi, tāpēc lasītājiem patiks.

- Pēc iespējas mazāk. Kamēr nezināsim droši, nedrīkstam izpaust, ka ir iesaistīta kāda trešā persona. Tāpēc sauksim to par sadzīves strīdu, taču neiedziļinoties detaļās. Avīžnieki iztēlosies visādas briesmas par Semu un par to, kāpēc Eimija viņu nogalinājusi...

- Bet mēs nedrīkstam lieki nomelnot viņa vārdu.

- Tieši tā. Viņa paša un viņa mammas dēļ.

- Skaidrs. Tad pagaidām ievērosim slepenības režīmu.

Marks devās atpakaļ pie darba. Viņš tiešām izskatījās nelāgi

sakrīties, neskuvies, saburzītās drēbēs taču bija labs policists, noderīgs komandā. Helēna cerēja, ka tā būs ari turpmāk.

Pārliecinājusies, ka darbi norit bez aizķeršanās, viņa nolēma piecas minūtes atpūsties un iedzert tēju. Viņa bija nogurusi -Eimijas izjautāšana bija nomācoša un morga apmeklējums vēl ļaunāks. Helēna gribēja kaut uz mirkli atslēgties no tā visa, taču satrauktais prāts nelikās mierā. Sema briesmīgā nāve bija viņu dziļi satriekusi, un viņa nespēja aizmirst šausmu grimasi jaunekļa nedzīvajā sejā. Kā gan viņa māte jutīsies, to redzot!

Dziļi iegrimusi domās, viņa nepamanīja ienākam Čārliju.

- Priekšniec, jums tas jāredz.

Šī diena jau bija bagāta ar nepatīkamiem pārsteigumiem, bet Helēna nojauta, ka sekos vēl kāds.

Čārlija pasniedza viņai divas fotogrāfijas - divi smalki ģērbušies biznesmeņi, viens mazliet pāri trīsdesmit, otrs krietni vecāks.

- Bens Holands un Piters Braitstons. Pirms trim dienām ziņots par viņu pazušanu. Viņi bija ceļā no juristu apspriedes Bornmutā. Tā ari netika līdz mājām.

Helēna juta piezogamies baisu priekšnojautu.

- Viņu automašīna atrasta Ņfūforistā. Vietējie policisti un parka reindžeri pārmeklēja visu mežu, katru centimetru. Ne ziņas, ne miņas.

- Un? - Helēna nojauta, ka tas vēl nav viss.

- Mēteļi, somas un maki palikuši mašīnā. Mobilie tālruņi atrasti netālu no tās - SIM kartes tīši sabojātas.

Tātad vēl viena nolaupīšana. Un vēl dīvaināka par pirmo. Divi pieauguši vīrieši, gudri, spēcīgi, kas spēj sevi aizstāvēt, tomēr gluži kā gaisā izkūpējuši.

13

Kā lai pamostas no briesmīgā sapņa? Kā lai izraujas no šaušalīga murga bezdibeņa?

Bens Holands nopūlējās un nomocījās ar šo domu. Tas noteikti ir sapnis. Tas viss viņam rādās sapnī. Varbūt viņš ar Dže-niju pēc darba iegriezās dzērienu veikalā un nopirka pudeli Bison Grass vodkas? Varbūt pašlaik viņam rādās alkohola izraisīti murgi? Kuru katru brīdi viņš pamodīsies, sirdij šausmās dauzoties, ar muļķīgu smaidu sejā...

Bens atvēra acis. Protams, viņš jau to zināja - šeit lejā to smaku bija vēl grūtāk paciest. Kā gan viņš varēja iedomāties, ka atrodas kaut kur citur? Un, pat ja varētu, Pītera nemitīgā činkstēšana ātri atgrieztu īstenībā. Visu laiku kopš nolaupīšanas brīža Bens plosījās dusmās, nespēdams noticēt tam, kas notika. Bet Pīters bija izvēlējies krist izmisumā.

- Pīter, vai tu nevari aizvērties, Dieva dēļ...

- Ej dirst, - kolēģis pikti atcirta.

Kur tagad palikušas tavas izcilā līdera īpašības, Bens nicīgi nodomāja.

Viņi bija sagūstīti. Tas bija kaut kas neiedomājams, tomēr reāls. Vienā brīdī viņi sēdēja busiņā, tik priecīgi un atviegloti, bet jau nākamajā atjēgušies šeit. Apdulluši, vienos zilumos un viscaur novārtījušies biezos, lipīgos putekļos. Bens bija pārsteigts pierausies kājās, saspringti lūkojoties tumsā, lai apjēgtu, kur atrodas. Viņi bija nokļuvuši kaut kādā milzīgā tornī vai uzglabāšanas šahtā, kuras dibenu klāja ogļu kārta. Ari viņi paši bija vienos ogļu putekļos, tie spraucās ausīs un acīs, lipa pie

mēles, padarot to smagu un neveiklu. Bens instinktīvi sāka virzīties uz sienu pusi. Pārvietoties bija grūti, pamats zem kājām nelīdzens un drūpošs, tomēr beigu beigās viņš tika līdz sienai. Auksts, gluds tērauds. Turēdamies pie sienas, viņš sāka steberēt apkārt gar apaļās telpas malām, izmisīgi cerēdams atrast durvis, lūku vai kādu citu glābšanās ceļu. Taču visas sienas bija gludas, un, apgājis dažus apļus, Bens padevās. Paraudzījies augšup, viņš pamanīja gaismas josliņu gar masīvas lūkas vāka malām. Pa to viņi bija iekrituši šajā dīvainajā ellē.

Tagad Bens pievērsa uzmanību arī skrambām un zilumiem, kas klāja viņa ķermeni. Lūka atradās vismaz sešus metrus augstu, un sablīvētās ogles nebija nekāds mīkstās piezemēšanās paklājs. Pēkšņi iesāpējās visas maliņas. Šoks sāka pāriet, un sadauzītais ķermenis iesmeldzās. Izdzirdējis kādu skaņu, viņš pagriezās. Piters steberēja pie viņa ar trula, stulba pārsteiguma izteiksmi sejā. Viņš meklēja izskaidrojumu, taču Bens to nespēja sniegt. Un tieši tajā brīdī, kad viņi tur stāvēja, pārguruši un zaudējuši cerības, iezvanījās tālrunis. Viņi uz mirkli sastinga, tad abi reizē metās atbildēt, un Bens ar pūlēm paguva pirmais.

Uzklausījuši nežēlīgo ultimātu, viņi sāka histēriski smieties, it kā viss šis gadījums būtu kāda nekaunīga izjokošana. Tomēr pamazām smiekli norima.

- Piezvanīsim uz biroju, - pēkšņi Bens sajuta nepārvaramu vēlmi izrauties no šīs bedres.

- Laba doma. Piezvani Kerolai, viņa zinās, ko darīt, - Piters atbildēja, Bena enerģijas uzmundrināts. Bens sāka spiest pazīstamo numuru. Taču tālrunis bija bloķēts ar PIN kodu. Četri nieka cipari šķīra viņus no brīvības.

- Ko lai pamēģinām?

Bens jau bija pamanījis baterijas simbolu ekrāna labajā augšējā stūrī, kas mirgoja pavisam zemā līmenī. - Mums ir tikai dažas iespējas. Kādus ciparus mēģināsim? - Benam aizžņaudzās rīkle, apjaušot, cik neiespējams ir šis uzdevums.

- Nezinu. 1, 2, 3, 4.

Bens uzmeta Pīteram iznicinošu skatienu.

- Kā, pie vella, es lai zinu! - tas nīgri atcirta. - Kurā gadā tu esi dzimis?

Tas bija izmisīgs minējums, taču tikpat labs vai slikts kā jebkurš cits. Bens izmēģināja vispirms Pītera, pēc tam savu dzimšanas gadu. Mēģinot trešo ciparu kombināciju, tālrunis nodzisa viņu rokās.

- Sūdi vagā!

Šie vārdi skaļi atbalsojās metāla velvēs.

- Ko tagad?

Viņi palika stāvam klusumā, skumji raugoties augšup uz aizslēgto lūku virs galvas. Sīki gaismas stari spraucās gar tās malām, apspīdot pistoli uz grīdas pie viņu kājām.

- Neko. Mēs neko neva...

Aprāvies pusvārdā, Bens pagriezās un atkāpās dziļāk tumsā. Smagi noslīgstot oglēs, viņš pēkšņi ļāvās izmisumam. Kāpēc viņus bija piemeklējis šāds sods? Ko viņi bija nogrēkojušies?

Bens ar acs kaktiņu palūkojās uz Pīteru, kurš soļoja šurpu turpu, kaut ko murminādams zem deguna. Benam viņš nekad nebija paticis, tomēr ne jau tik ļoti, lai spētu nogalināt, Dieva dēļ! Varbūt tas ierocis nemaz nav īsts? Viņš piecēlās, lai dotos to pārbaudīt, bet Piters uzmeta viņam tik bargu skatienu, kas lika uzreiz atkal apsēsties.

Bens palika sēžam savā privātajā ellē. Viņš nekad īsti nav varējis paciest noslēgtas telpas. Vienmēr un katrā situācijā gribēja zināt, kur ir izeja. Bet tagad viņš bija ieslodzīts un, vēl ļaunāk, - ieslodzīts pazemē. Dzīvs aprakts. Rokas jau sāka trīcēt. Noreiba galva, izspiedās sviedri, un acu priekšā sāka lēkāt gaismas punktiņi. Viņš jau daudzus gadus nebija pārcietis nevienu panikas lēkmi, bet tagad juta, ka tāda tuvojas. Visa pasaule sažņaudzās ap viņu.

- Man jātiek ārā, - Bens sāka slieties kājās. Pīters pagriezās, pārsteigts un izbijies. - Lūdzu, Pīter, man jātiek ārā! PALĪGĀ! CILVĒKI, PALĪDZIET, LŪDZU!

Viņš kliedza un auroja, pūlēdamies aizgainīt panikas lēkmi, taču sāka zaudēt spēkus un saprata, ka jāapklust. Kāds taču noteikti atradīs un izglābs viņus, vai ne? Gan jau atradīs! Jo alter-natīva bija neiedomājama.

14

Marks Fullers atstāja iecirkni drīz pēc tam, kad Čārlija bija paziņojusi satriecošos jaunumus. Pavērās jauns izmeklēšanas virziens, taču pagaidām visa lielā darba slodze bija jāuzņemas datoriķiem un ierindas policistiem. Notika apjomīga dubulta un trīskārša faktu pārbaude, un tikai tad, kad apstiprināsies, ka abu vīriešu pazušana ir aizdomīga, pie darba ķersies detektīvi. Spriežot pēc visa, rit Marku, Čārliju un pārējos gaida grūta darba diena, tāpēc Helēna aizsūtīja viņus mājās atpūsties.

Taču Marks nedomāja par miegu un atpūtu. Viņš brauca cauri visai pilsētai uz Šērlijas priekšpilsētu un novietoja automašīnu klusā dzīvojamo māju kvartālā. Šajās naksnīgajās gaitās viņš nekad nedevās ar savu privāto mašīnu, lai viņu pēc tās nevarētu atpazīt. Vecais, sagrabējušais golfiņš ar tonētajiem stikliem bija paredzēts uzmanības novēršanai no viņa patiesajiem mērķiem un labi kalpoja šim nolūkam - garāmgājēji noturēja to par kārtējo pusaudža mēģinājumu “uzpucēt” vecu grabažu. Tas bija lielisks slēpnis nemanāmai novērošanai.

Logā parādījās septiņgadīga meitenīte, un Marks izslējās sēdekli, neatraudams no viņas skatienu. Meitenīte nopētīja ielu, tad aizvilka aizkarus, paslēpjoties no ārpasaules. Marks pukojās par šo neveiksmi - citās dienās Elsija stāvēja un lūkojās ārā divdesmit minūtes vai pat ilgāk. Viņa pavērsa skatienu te uz vienu, te otru pusi, un laika gaitā Marks bija iestāstījis sev, ka meitiņa meklē viņu. Tā bija tikai fantāzija, taču tā dziedēja viņa dvēseli.

Izdzirdot augstu papēžu klaudzēšanu uz ietves, viņš noslīdēja zemāk sēdekli. Muļķīgi, protams, jo no ārpuses neviens

nevarēja viņu redzēt. Tomēr kauns liek rīkoties dīvaini. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka bijusi sieva viņu šeit pieķer. Viņš noraudzījās, kā glītā trīsdesmit divus gadus vecā sieviete pieiet pie mājas durvīm. Pirms viņa paguva ielikt atslēgu slēdzenē, durvis atvērās, un viņa nonāca gara auguma, muskuļaina vīrieša apskāvienos. Viņi sveica viens otru ar ilgu, kaislīgu skūpstu.

Tā nu tas bija. Viņa bijusī sieva līdz ausīm iemīlējusies citā vīrietī, bet Marks pamests vientulībā. Viņu pārņēma izmisīgas dusmas. Viņš bija atdevis šai sievietei sevi visu, bet viņa sabradāja Marka sirdi. Ko viņa teica, kad bija izlēmusi par neilgās laulības dzīves izbeigšanu? Ka viņa nemīl Marku pietiekami stipri. Tas bija vispazemojošākais apvainojums. Viņš nebija izdarījis neko sliktu. Viņš tikai nebija pietiekami labs.

Viņi apprecējās pārāk jauni. Pārāk ātri laida pasaulē bērniņu. Tomēr kādu laiku viņus saturēja kopā jaunu, nepieredzējušu vecāku dzīves haoss un emocijas. Kopīgās bailes, ka mazulīte pārstās elpot, ja uz brīdi būs atstāta viena, bezmiega nakšu bailes, ka viņi neprot pietiekami labi rūpēties par bērniņu, tomēr arī bezgalīgais prieks, vērojot mazo meitiņu augam sveiku un veselu. Taču pamazām Kristina sāka pagurt no mātes lomas -ikdienas rūpju vienmuļības un atteikšanās no daudz ka ierasta -un atkal atgriezās darbā. Tieši tāpēc tik absurdi izklausījās visi viņas apgalvojumi sāpīgajās tiesas sēdēs par meitiņas audzināšanas tiesībām. Viņa pārliecinoši spēlēja gādīgas mātes lomu, izdevīgi salīdzinot savu maigo raksturu, mierīgo, sakārtoto dzīvi un labi apmaksāto darbu ar Marka neparedzamiem pavērsieniem pilno un bīstamo Sauthemptonas policista ikdienu, turklāt neaizmirstot pieminēt arī viņa kāri iedzert. Un ko viņa darīja, tikko bija ieguvusi visas tiesības uz Elsijas audzināšanu? Uzreiz atgriezās darbā uz pilnu slodzi, uzticot rūpes par savu un Marka bērnu mīlniekam, kurš bija ievācies uz dzīvi viņas mājā. Sieviete, kura kādreiz zvērēja Markam mūžīgu mīlestību, bija izrādījusies nodevīga un atriebīga maita.

Kristina un Stivens jau bija iegājuši mājā un iestājies klusums. Elsija laikam jau bija nomazgājusies un saģērbusies gulētiešanai. Silti saposusies Marka dāvinātā Hello Kitty halātiņā un člbiņās, viņa tagad droši vien sēž uz dīvāna pie televizora, skatīdamās CBeebies vakara pasaciņu. Tā gan bija domāta mazākiem bērniem, bet viņa bija to ļoti iemīļojusi un gribēja skatīties katru dienu. Pēkšņi Marks juta, kā dusmas pāriet, pārvēršoties bezgalīgās skumjās. Arī viņam vecāku loma bija šķitusi grūta - nebeidzamās vannošanas, midzināšanas, pasaciņu stāstīšana, vešana rotaļāties ar citiem bērniem un viss pārējais -, tomēr tagad viņš atdotu visu, lai tikai varētu atgriezties šajā dzīvē.

Braukt šurp bija stulbi. Marks iedarbināja motoru un steidzās prom no šīs mājas, cerēdams atstāt visas sirdssāpes turpat uz ielas. Taču nepatīkamās domas nekur nepazuda, tās atkal līda viņa prātā veikli kā pērtiķi, izsmejot viņa neveiksmes, nenozī-mīgumu, vientulību. Pa ceļam uz mājām viņš pēkšņi mainīja virzienu un aiztraucās pa Kāslveju. Tur pie dokiem bija kāds krodziņš, kur naktīs aiz slēgtām durvīm nelegāli tirgoja alkoholu. Visi, kas bija ieradušies pirms pusnakts, varēja mierīgi dzert cauru nakti. Un tieši to viņš grasījās darīt.

15

Braitstonu nams bija iespaidīga Viktorijas laika rindu māja pārticīgajā īstlijā. Helēna dusmīgā nepacietībā soļoja šurpu turpu pa ietvi. Viņa bija norunājusi šeit tikties ar Marku deviņos trīsdesmit no rīta. Bija jau gandrīz desmit, bet pārinieks nerādījās. Atstājusi trešo balss pasta ziņu viņa tālrunī, Helēna meta mieru veltīgai gaidīšanai un piezvanīja pie durvīm. Kāpēc gan viņš ir tāds sūdabrālis?

Durvis atvēra Sāra Braitstona, glīta sieviete vecumā ap četrdesmit pieciem gadiem. Dārgās drēbēs, rūpīgi uzkrāsojusies, viņa nemaz nešķita uztraukusies, ieraugot durvju priekšā policisti, un aicināja Helēnu ienākt.

- Kad jūs ziņojāt par vīra pazušanu?

Pieklājības frāzes bija izteiktas, un Helēna uzreiz ķērās pie galvenā.

- Pirms divām dienām.

- Lai gan viņš neatgriezās mājās jau dienu iepriekš?

- Pīters ir dzīves baudītājs. Dažkārt pat pārāk liels. Tie braucieni uz Bornmutu ir īsta izprieca, un es nemaz nebrīnītos, ja Pīters būtu piedzirdījis visu komandu un visi palikuši izgulēt reiboni vietējā viesnīciņā. Taču viņš nav neiejūtīgs, nākamajā rītā viņš būtu piezvanījis, lai parunātu ar mani un puikām.

- Vai jūs varat iedomāties, kur viņš ir pašlaik?

- Tas nabaga muļķis laikam apmaldījies. Varbūt viņiem salūza mašīna un bija jāiet kājām līdz darbnīcai. Varbūt viņš bija

pārāk daudz iedzēris un izmežģīja potīti vai ko tamlīdzīgu - tas būtu īsti viņa garā. Viņš nekad nav bijis īpaši izveicīgs.

Sāra runāja ļoti pārliecinoši - viņai nebija ne mazāko šaubu, ka vīrs ir sveiks un vesels. Helēna apbrīnoja viņas optimismu, tomēr tas izraisīja arī ziņkāri.

- Cik cilvēku jūs esat norīkojuši viņu meklēšanā? - Sāra jautāja.

- Visus policistus, kas ir brīvi no citiem uzdevumiem.

Tas vismaz nebija melots. Meklēšana tiešām noritēja pilnā sparā, taču nekas nebija atrasts, un līdz ar katru aizritējušo stundu pieauga Helēnas raizes par abu juristu drošību. Pa ceļu, uz kura viņi apstājās, var izkļūt no meža Kelmorā - tāls gājiens, taču nekādas briesmas tur nedraud. Laiks bija auksts, bet skaidrs, tāpēc...

Sirds dziļumos Helēna nojauta, ka Eimijas pārciestās šausmas un Pītera pazušana ir saistītas, taču viņa neļāva nevienam citam to pieminēt - oficiāli tā vēl joprojām bija pazudušu personu meklēšana. Helēna nepateica Sārai, ka ir slepkavību izmeklētāja. To viņa vēl pagūs.

- Vai Pīteram bija kādas problēmas? Vai kaut kas viņu nomāca? - Helēna atsāka iztaujāšanu.

Sāra papurināja galvu. Helēna pārlaida skatienu smalki iekārtotajai istabai. Pīters juristu birojā saņēma krietnu algu, un Sāra nodarbojās ar senlietu tirdzniecību, tātad naudas viņiem netrūka.

- Vai pēdējā laikā kāds viņam ir lūdzis naudu? Vai neesat pēdējā laikā pamanījusi kādas izmaiņas jūsu finanšu situācijā? Vairāk naudas nekā parasti? Mazāk?

- Nē, viss bija... kā parasti. Mēs dzīvojam pārticīgi. Tā ir bijis vienmēr.

- Un kā jūs raksturotu savu laulību?

- Mīlestības pilna. Uzticīga. Stipra. - Pēdējo vārdu viņa uzsvēra, it kā šis jautājums būtu viņu aizvainojis.

- Vai darbā jūsu vīram nebija kādu problēmu? - Helēna jautāja, mainot tematu.

Piters un Bens strādāja prestižā juridiskajā firmā, kas specializējās jūras tiesībās. Ilgi iztiesājamās lietās bija iesaistīta liela nauda, sevišķi saistībā ar kuģu pārvadājumiem. Varbūt viņu pazušana kādam nāktu par labu.

- Vai kāda no lietām viņam sagādāja īpašas grūtības?

- Man viņš neko tādu nav teicis.

- Vai pēdējā laikā viņš nestrādāja ilgākas stundas nekā parasti?

Sāra tikai īsi papurināja galvu.

- Vai viņš ar jums apsprieda lietas, ar kurām nodarbojās?

Sāra apgalvoja, ka neko nezinot par Pitera darba darīšanām, tāpēc Helēna nolēma noskaidrot šo jautājumu viņa firmā. Tomēr detektīvi mocīja nelāga nojauta, ka kaut kas viņai paslīdējis garām. Viņa pārlaida skatienu sienām, meklējot iedvesmu, un citu ceļojuma bilžu vidū pamanīja ierāmētu Pitera - smaidoša ģimenes tēva - fotogrāfiju, kas uzņemta saulainā pludmalē. Sāra sekoja viņas skatienam un pastāstīja par šo ceļojumu, pieminot ari nākotnes plānus - Lieldienās paredzēto ģimenes braucienu uz Bostonu. Viņa saglabāja nešaubīgu pārliecību, ka Piters atradīsies un dzīve atkal atgriezīsies vecajās sliedēs. Arī Helēna gribēja tam ticēt, taču nespēja. Sirds dziļumos viņa baidījās, ka Sāra nekad vairs neredzēs savu viru.

16

Bija dziļa nakts, un Piters Braitstons bija pārsalis līdz kauliem. Pārmērīgās svīšanas dēļ viņš vienmēr, ari ziemā, valkāja plāna auduma uzvalkus - un tagad bija spiests rūgti nožēlot šo paradumu. Kaut kur Ņūforistā stāvēja Bena automašīna, kurā bija palicis mētelis ar silto oderi, ko Sāra bija uzdāvinājusi PIteram dzimšanas dienā. Nikni nolamājies, viņš ciešāk ietinās žaketē.

No smagās izelpas aukstajā gaisā parādījās dvašas mākonītis. Tas bija vienīgais, ko Piters varēja saskatīt, jo ārā šonakt valdīja piķa melna tumsa. Viņš sajuta, ka Bens ir turpat tuvumā, bet nevarēja viņu saredzēt. Ko viņš pašlaik dara? Bens vispār bija lāga vīrs, taču nejutās labi slēgtās telpās. Pirms neilga laika viņš gandrīz noģība, kad viņam uznāca panikas lēkme, bet pēc tam miegā kliedza. Tērauda sienas, kas viņus apņēma, vēl vairāk pastiprināja naksnīgās bailes, padarot visu šo ainu vēl murgaināku un atmodinot Pitera sirdī uzmācīgu, panikai līdzīgu nemieru. Vai kāds viņus atradīs pietiekami drīz? Vai arī viņiem lemts nomirt šajā drūmajā bedrē?

Piters aši palūkojās uz to pusi, kur atradās Bens, pēc tam tumsas aizsegā uzmanīgi iebāza roku kabatā. Ceļojumos viņš vienmēr ņēma līdzi paciņu Soft Mints - nebija ieteicams atgriezties mājās, ožot pēc alkohola, - un lēni, piesardzīgi izvilka no iepakojuma pēdējo konfekti. Aši iemeta to mutē. Kad viņi šeit nokļuva, PIteram kabatā bija puspaciņa. Viņš pamazām pa vienai notiesāja visas konfektes, nesakot Benam, un bija pārliecināts,

ka Bens būtu rīkojies tāpat. Kā gan citādi? Visus niecīgākos sirdsapziņas pārmetumus apslāpēja mokošā izsalkuma sajūta, kas bija sažņaugusi kuņģi. Viņš ar mēli lēni viļāja konfekti pa muti, lai cukurs izšķīstu un sīkā straumītē tecētu rīklē. Tik silta, salda un nomierinoša sajūta.

Ko lai tagad iesāk? Trūcīgie krājumi bija izlietoti. Un ari aizmigt viņš nespēja, tāpēc izsalkums vēl vairāk pieņēmās spēkā. Ko, pie velna, viņš - viņi - tagad ēdīs? Ogles? Pīters rūgti iesmējās, tad aprāvās. Atbalss izklausījās pārāk baisi, un viņš jau tāpat nervozēja. Jāsaglabā miers. Pēdējo piecu gadu laikā viņš bija pārcietis divus infarktus un nedrīkstēja pieļaut vēl vienu - tikai ne šajā bedrē.

Sākumā, nonākot ieslodzījumā, viņu pārņēma šoks, bet pēc tam viņš saņēmās un sāka aktīvi meklēt kādu glābiņu. Torņa sienas vietām bija sarūsējušas, un, krietni papūloties, viņam izdevās izvilkt sešus centimetrus garu metāla šķēpeli. Tas bija vismaz kaut kāds darbarīks. Viņš dauzīja ar to pa sienu, mēģināja izdurt caurumu, pūlējās pat izmantot kā dzelksni, lai izrāptos brīvībā. Tomēr visas pūles bija veltīgas, un Pīters atkal bezcerībā sašļuka uz grīdas.

Pēkšņi viņam sāka ritēt asaras. Doma, ka būs jānomirst šajā bezgaisa bedrē, tālu prom no dēliem, pildīja viņa sirdi ar neizsakāmu izmisumu. Viņš bija dzīvojis godīgi. Darījis labus darbus. Vai vismaz centies. Viņš nebija pelnījis neko tādu. Neviens to nav pelnījis. Nikni izgrūstījis ogles sāņus, Pīters izveidoja nelielu ieplaku un atlaidās naktsguļai. Vai Bens joprojām ir aizmidzis? Tagad viņš bija apklusis, un Pīters nevarēja neko droši zināt. Vai vajadzēja Benu mierināt murgu un baiļu lēkmju laikā? Vai Bens apvainosies uz viņu par tādu neiejūtību? Vai tas ietekmēs viņa attieksmi tagad, kad viņi ir... Pīters apslāpēja šo domu - negribēja to apcerēt. Taču patiesība bija tāda, ka viņam nav ne jausmas par Bena domām vai izjūtām. Pīters viņu pazina kā kolēģi, bet ne kā cilvēku. Bens vienmēr bijis ļoti noslēpumains attiecībā uz savu pagātni. Kāpēc? Vai viņa dēļ viņi šeit nonākuši? Šīs pēkšņās domas iespaidā Pīters jau gribēja uzsaukt Benam, bet tad iekoda sev mēlē. Labāk nesākt mētāties ar apsūdzībām, jo nevar zināt, kā viņš tās uzņems.

Nīkstot cietajā, aukstajā guļvietā, Pīters pārmeta sev, ka tā arī nav papūlējies labāk iepazīt Benu. Taču skarbā patiesība ir tāda, ka nemaz nav iespējams īsti labi iepazīt citus cilvēkus.

Un šī doma neļaus Pīteram aizmigt visu nakti.

17

Apspriežu telpā valdīja dzīva rosība. Pie ziņojumu dēļa bija piespraustas Eimijas un Sema fotogrāfijas, kartes, kurās atzīmēts viņu ceļš no Londonas uz Hempšīru, diagrammas un fotogrāfijas, kurās attēlots pamestais baseins, draugu un radu saraksti un vēl daudz kas cits. Sandersone, Makendrū un Bri-džess sēdēja pie tālruņiem, apzvanot iespējamos lieciniekus, bet datoroperatori ievadīja visas svarīgākās detaļas sistēmā HOLMES, salīdzinot šīs nolaupīšanas nianses ar desmitiem tūkstošu citu noziegumu, informācija par kuriem glabājās milzīgajā policijas datubāzē. Detektīvs konstebls Graundss stāvēja citiem aiz muguras, centīgi vērojot rezultātus.

Marks mīņājās durvīs, nespēdams saņemties, lai ieietu. Galva dunēja, visu laiku uzmācās nelabums - jau skatoties vien uz čaklo rosību, metās tumšs gar acīm. Radās vēlme pagriezties un bēgt projām, taču viņš saprata, ka jāsaņemas, lai kas viņu sagaidītu. Marks iegāja pa durvīm un uzreiz devās pie Čārlijas rakstāmgalda.

- Tieši laikā, - viņa līksmi paziņoja. - Pēc desmit minūtēm būs komandas apspriede. Es biju gatavojusies kaut kā izgrozīties tavā vietā, bet, ja jau esi atnācis...

Šādos brīžos Marks bija dziļi pateicīgs Čārlijai. Par spīti visām viņa aplamajām izdarībām un reizēm neprofesionālo rīcību, Čārlija nekad viņu nenosodīja. Viņa vienmēr izrādīja draudzīgu atbalstu. Marks sajuta sirdsapziņas pārmetumus par kolēģes pievilšanu.

- Es tev atnesīšu kafiju, vai gribi? Tikmēr vari mazliet sakop ties un sagatavoties darbu organizēšanai, - viņa piebilda.

Kad Čārlija jau cēlās no krēsla, skaļi un skaidri atskanēja Helēnas balss.

- Detektīv seržant Fuller, cik jauki, ka pievienojāties mums! Markam pamira sirds. Atvieglojums bija pārāk īslaicīgs.

Pagriezies uz papēža, viņš devās kaunpilnajā gājienā cauri visai telpai uz Helēnas kabinetu. Komandas biedri izlikās iegrimuši darbā, tomēr paslepus vēroja grēkāzi.

Marks aizvēra aiz sevis durvis un pagriezās pret Helēnu. Viņa neaicināja apsēsties, tāpēc viņš palika stāvam. Priekšniece nenoliedzami gribēja, lai viņš būtu labi redzams visai komandai. Marka apkaunojums pieauga vēl vairāk.

- Atvaino, priekšniec!

Helēna pacēla skatienu no papīriem.

- Par ko atvainot?

- Par to, ka neatnācu uz tikšanos. Par neprofesionalitāti. Par...

Pa ceļam uz iecirkni Marks bija sagatavojis runu, bet tagad tā bija aizmirsusies. Viņš sasprindzināja atmiņu, bet vārdi vairs nedevās rokā. Galva sāka dunēt vēl smagāk, grīda zem kājām šūpojās - viņš ilgojās bēgt prom, kur acis rāda.

Helēna cieši lūkojās viņā ar neizprotamu sejas izteiksmi. Vai tās bija dusmas? Vilšanās? Vai vienkārši apnikums?

Iestājās ilgs klusums. Tad beidzot viņa ierunājās:

- Tātad.

Marks izbrīnā raudzījās viņā, nesaprazdams, ko priekšniece vēlas.

- Vai beidzot pastāstīsi, kas ar tevi notiek? Tu nokavēji. Tu esi piedzēries. Draņķīgi izskaties - par divdesmit gadiem vecāks.

Tur nu nebija, ko iebilst, tāpēc Marks klusēja. Viņš no pieredzes zināja, ka nedrīkst pārtraukt Helēnu, kad viņa ir iedegusies dusmās.

- Es zinu, Mark, tu esi pārcietis grūtus laikus, taču saproti, ka patlaban esi par mata tiesu no darba zaudēšanas. Vitekers labprāt izmantotu katru ieganstu, lai patriektu tevi, tici man. Es to negribu, tāpēc izstāsti, kas notiek. Mums jāveic nopietna izmeklēšana, un man vajag, lai mans vietnieks tajā piedalās ar pilnu atdevi.

- Es devos uz krodziņu un mazliet iedzēru...

- Mēģini vēlreiz.

Bungas Marka galvā iedunējās vēl ātrāk un smagāk.

- Nūjā, pamatīgi iedzēru, taču biju saticis dažus draugus un...

- Mēģini vēlreiz. Un, ja atkal samelosies, es tūlīt pacelšu klausuli un pati piezvanīšu Vitekeram.

Marks nodūra skatienu grīdā. Viņš jutās neveikli, atklājot savu dzeršanas netikumu, un skaidri sajuta Helēnas nosodījumu. Visi zināja, ka viņa nemaz nelieto alkoholu, tāpēc likās neiespējami atzīties, ka viņš katru nakti pielej acis, un neizpelnīties nožēlojama gļēvuļa slavu.

- Uz kurieni tu devies?

- Uz “Vienradzi".

- Ak Dievs! Un?

- Es tur dzēru no astoņiem vakarā līdz astoņiem no rīta. Alu, viskiju, vodku.

Te nu tā bija - gaismā celta patiesība.

- Cik ilgi tas tā ir?

- Divus mēnešus. Varbūt trīs.

- Katru nakti?

Marks paraustīja plecus. Viņš nespēja piespiest sevi pateikt “jā”, lai gan tas tāpat jau bija skaidrs. Gan viņš pats, gan Helēna skaidri saprata, ka Marks ir pusceļā uz alkoholismu. Viņš ieskatījās savā atspulgā uz stikla sienas aiz Helēnas muguras. Pats sev viņš joprojām šķita tikpat glīts kā pirms gada - garš, stiegrains, ar bieziem, cirtainiem matiem -, taču tagad viņš bija dziļā bedrē, un tas bija skaidri redzams. Pelēka sejas āda, blāvas acis. Neskuvies un nevīžīgs.

- Šaubos, vai es vairs to spēju.

Šie vārdi pēkšņi izspruka. Viņš nemaz negrasījās tos teikt. Negribēja tā teikt. Taču viņam tiešām ir ar kādu jāizrunājas. Helēna vienmēr bijusi taisnīga pret viņu. Tāpēc ari viņam ir pienākums būt atklātam.

- Šaubos, vai ir godīgi, ka tev un komandai jācieš manis dēļ...

Helēna raudzījās viņā. Pirmoreiz šis sarunas laikā Marks

pamanīja viņas sejas izteiksmi atmaigstam.

- Es saprotu, kā tu jūties, Mark, un, ja tev vajadzīgs brīvs laiks, lai saņemtos, tā nav problēma. Taču es neļaušu tev vienkārši ņemt un aiziet.

Viņas balsī skanēja dzelžaina apņēmība.

- Tu esi pārāk labs policists, lai ļautu tev visu pamest. Tu esi vislabākais detektīvs seržants, ar kuru jebkad esmu strādājusi kopā.

Marks nesaprata, ko atbildēt. Viņš bija gaidījis nicīgu nosodījumu, taču Helēna runāja laipni un it kā patiesi piedāvāja palīdzību. Nenoliedzami, viņi abi kopā bija daudz ko pārdzīvojuši - Peidžetstrītas slepkavību atrisināšana pagājušajā gadā bija augstākais sasniegums Marka karjerā -, un laika gaitā starp viņiem bija izveidojusies cieša profesionāla saikne. Tāpēc Helēnas laipnība bija vēl sāpīgāka nekā dusmīga lamāšanās.

- Es gribu tev palīdzēt, Mark, - viņa turpināja. - Bet tev būs man jāklausa. Mēs izmeklējam slepkavību, tāpēc, ja es lieku tev kaut kur ierasties pusdesmitos no rīta, tad esi tik labs un ierodies arī. Ja tu to nespēj vai negribi, es panākšu, lai tevi pārceļ citur vai atstādina. Vai saproti?

Marks pamāja ar galvu.

- Vairs nekādu vodkas brokastu, - Helēna turpināja. - Nekādas pusdienošanas krodziņos. Pietiek melot. Ja tu man uzticēsies, es varu tev palīdzēt, un mēs spēsim pārciest šos grūtos laikus. Vai tu man uzticies?

Marks pacēla skatienu un ielūkojās viņai acīs.

- Jā, protams.

- Labi, tad turpināsim darbu. Komandas apspriede pēc piecām minūtēm.

To pateikusi, viņa atkal pievērsās papīriem uz galda. Marks izgāja no kabineta samulsis, bet atvieglots. Helēna Greisa vienmēr sagādāja viņam pārsteigumus.

18

Helēna brauca ar motociklu uz savu dzīvokli pilsētas centrā un domās atkārtoja sarunu ar Marku. Vai viņa bija izturējusies pārāk skarbi? Vai pārāk saudzīgi? Vai pieļāva agrāko laiku kļūdas? Viņa turpināja par to gudrot arī tad, kad iegāja pa dzīvokļa durvīm. Aizlikusi tām priekšā ķēdi, Helēna devās taisnā ceļā uz dušu. Viņa nebija gulējusi divas diennaktis, tāpēc tagad bija kā izslāpusi pēc tīrības.

Vispirms viņa nostājās pret dušu ar seju, lai ūdens šaltis pātago kaklu un krūtis, un tikai pēc tam pagriezās ar muguru. Kad tai pieskārās verdoši karstās ūdens strūklas, griezīgas sāpes apsvilināja visu ķermeni. Pirmajā brīdī tās šķita neciešamas, bet pamazām sūrstēšana pierima, un Helēna atkal nomierinājās.

Viņa ietinās dvielī un atgriezās guļamistabā, tad noslaucījās, nometa dvieli uz grīdas un ielūkojās lielajā spogulī. Kaila viņa izskatījās pievilcīga, taču tikai nedaudzi bija viņu šādu redzējuši. Baidīdamās no intimitātes un nevēlēdamās uzklausīt liekus jautājumus, viņa parasti atļāvās tikai paviršas un īslaicīgas mīlas dēkas. Vīrieši gan par to nebēdāja - lielākoties tiem bija gluži pa prātam tāda sieviete, kas ir gatava pārgulēt, bet neapgrūtina viņus ar ilgstošām attiecībām.

Helēna atvēra drēbju skapi un pārlaida skatienu džinsa bikšu un kreklveida blūžu rindām, tomēr izvēlējās treniņbikses un triko krekliņu - vēlāk būs jādodas uz BoxCombat nodarbību, un nebija lielas jēgas pārģērbties divreiz. īsu brīdi viņa palūkojās uz glabāšanas maisos rūpīgi ievietotajiem policijas

formastērpiem, kurus viņa valkāja agrāk, dienēdama patruļniekos. Tie laiki bija īstā dzīves skola. Pirmā diena, kad viņa sasēja matus ciešā zirgastē, uzvilka bruņuvesti un izgāja ielās, bija viena no laimīgākajām viņas mūžā. Pirmoreiz viņa jutās kaut kam piederīga. Jutās svarīga. Viņa bija sajūsmā par sava izskata un sajūtas pārvērtībām - formastērpa dāvāto bezdzimuma anonimitāti apvienojumā ar tās radīto drošības un varas apziņu. Tā bija gluži kā maskēšanās, taču tāda maskēšanās, ko visi ievēro un ciena. Sirds dziļumos viņa joprojām ilgojās atgriezties tajos laikos, taču bija pārāk godkārīga un nepacietīga, lai ilgi paliktu vienkāršas konstebles lomā.

Atmetusi nostalģiskās pārdomas, viņa pagatavoja tasi tējas un devās uz atpūtas istabu. Tā bija plaša, askētiski iekārtota telpa. Sienas nebija izraibinātas ar gleznām, uz grīdas nemētājās žurnāli. Viss tīrs un kārtīgs, katra lieta savā vietā.

Helēna sameklēja kādu grāmatu un sāka lasīt. Plaukti bija smagi piekrauti ar dažādu lasāmvielu. Tur bija grāmatas par kriminālo psiholoģiju, sērijveida noziegumiem, FIB vēsturi - visas krietni nolasītas. Helēna pārāk neaizrāvās ar daiļliteratūru, jo neticēja laimīgām beigām, taču ļoti augstu vērtēja zināšanas. Šķirstīdama kādu iecienītu kriminālās psiholoģijas sējumu, viņa aizdedzināja cigareti. Helēna daudzreiz bija mēģinājusi atmest smēķēšanu, taču tas nekādi neizdevās, tāpēc tagad viņa bija pārtraukusi šos veltīgos pūliņus. Vainas apziņu varēja paciest baudas dēļ, ko smēķēšana Helēnai joprojām sagādāja. Katram ir kāds kaitīgs ieradums, viņa sev atgādināja.

Pēkšņi viņa atkal atcerējās Marku. Vai viņas teiktais bija iedarbojies vai arī kolēģis pašlaik sēdēja “Vienradzī”, slīcinādams bēdas? Šī kaitīgā ieraduma dēļ viņš var zaudēt darbu un varbūt pat dzīvību - Helēna ļoti cerēja, ka Marks spēs izrauties no dzeršanas posta. Viņa negribēja zaudēt pārinieku.

Helēna centās koncentrēt uzmanību uz grāmatu, taču izlasīto vārdu nozīme paslīdēja garām, un drīz bija jāšķir atpakaļ iepriekšējā lappuse, lai varētu sekot autora domai. Viņa nekad īsti neprata dīki pavadīt laiku - tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa strādāja tik centīgi. Viņa ievilka dūmus dziļāk, sajūtot, kā atkal uzmācas netīkamas domas. Nodzēsusi cigareti, Helēna nometa grāmatu uz kafijas galdiņa, paķēra somu un skrēja lejā pie motocikla. Varbūt ir vērts pa ceļam iegriezties iecirknī - ja nu ir kādas jaunas ziņas. Jebkurā gadījumā viņa atradīs sev kādu nodarbi tuvākajām pāris stundām, lai neļautu tumsai uzvarēt.

19

Neatceros, kad pirmoreiz redzēju, kā tēvs iesit mātei. Turklāt redzes atmiņa nekad nav bijusi mana stiprā puse. Visskaidrāk es atceros skaņas. Dūres triecienu pa seju. Ķermeņa atsišanos pret virtuves galdu. Galvas krakšķi pret sienu. Šņukstus. Uzkliedzie-nus. Nebeidzamu vardarbību.

Pie tā nekad nevar pierast. Taču laika gaitā tas kļūst par ikdienas daļu. Un ikreiz, kad tas notiek, pārņem arvien lielākas dusmas. Un savas bezpalīdzības apziņa.

Viņa nekad nepretojās. Tas mani kaitināja. Viņa to visu pieņēma. It kā būtu pelnījusi. Vai tiešām viņa tā domāja? jebkurā gadījumā - ja viņa neturējās pretī šai vardarbībai, tad es gan to darīšu. Nākamreiz, kad viņš aizskars māti, es iejaukšos.

Ilgi nebija jāgaida. Tēva labākais draugs Džonijs nomira no heroīna pārdozēšanas, un pēc bērēm tēvs dzēra pusotru diennakti bez pārtraukuma. Kad mamma mēģināja viņu atturēt, viņš tai iebadīja ar pieri sejā - salauza degunu lupatās. To es nevarēju atstāt nesodītu. Tāpēc iespēru tam stulbajam draņķim pa pautiem.

Viņš man salauza roku, izsita priekšzobus un gandrīz nožņaudza ar bikšu siksnu. Man tiešām šķita, ka viņš mani nogalinās.

Kāda psihoterapeite reiz teica, ka tas esot galvenais iemesls, kāpēc es nespēju izveidot stabilas attiecības ar vīriešiem. Es tikai pamāju ar galvu, bet patiesībā gribēju iespļaut viņai acīs.

20

Vai ir iespējams nomirt no bailēm? Piters nebija pakustējies jau vairākas stundas.

- Piter?

Joprojām nekā, un Bena sirdi pamodās ceriba. Varbūt viņš ir nomiris no sirdstriekas, teatrālas sevis žēlošanas pārņemts. Jā, tā varētu būt. Un cik gan lieliski tas būtu! Perfekts atrisinājums. Izdzīvos stiprākais.

Bens uzreiz sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Vēlēties kāda cilvēka nāvi. Nožēlojami to pat iedomāties, ņemot vērā, ko viņš pārcietis. Turklāt, pat ja Piters ir miris, vai tas tiks ņemts vērā? Vai Benu atbrīvos? Viņš taču Pīteru nenogalināja.

Bena domas atgriezās pie nolaupītājas. Viņam šī sieviete nebija pazīstama - īsta skaistule ar gariem, melniem matiem un pilnīgām, rožainām lūpām. Kāpēc tā izvēlējās tieši viņus? Vai tas ir kāds neķītrs TV realitātes šovu joks? Vai drīz vien kāds parādīsies un paziņos, ka ierocis pielādēts ar tukšām patronām? Taču zvanītājas balss tonis par to neliecināja. Viņa kāroja asinis.

Bens sāka raudāt. Savā dzīvē viņš jau bija pieredzējis tik daudz asinsizliešanas, ka šāds mūža noslēgums šķita pārāk nežēlīgs.

Tagad. Kāpēc ne? Tikai lai pārliecinātos, vai Pīters ir dzīvs vai miris. Viņš izskatās miris, tāpēc kas gan ļauns var notikt?

- Piter?... Pīter?

Bens pieslējās kājās. To nebija iespējams izdarīt klusi, tāpēc viņš izkustējās uzsvērti trokšņaini. Staipīdamies un žāvādamies, viņš ierunājās:

- Pīter, man ļoti vajag kakāt. Atvaino, lūdzu.

Klusums.

Bens paspēra soli uz ieroča pusi. Tad vēl vienu.

- Pīter, vai dzirdi mani?

Bens lēni pieliecās. Noklikšķēja potītes locītava, sasodīti skaļi atbalsojoties metāla tornī, un viņš sastinga. Tad lēni, nedzirdami pacēla ieroci. Aši palūkojās uz Pīteru, gaidot, ka tas uzreiz izbijies lēks kājās, bet kolēģis nepakustējās. Bens ilgojās, kaut viņš pieceltos. Tad vismaz būtu cīņa.

Drošinātājs bija viegli saskatāms, un viņš to atlaida. Tad pavērsa stobru pret Pītera muguru. Nē, tā nebūs labi. Tā var aizšaut garām. Vai tikai ievainot viņu. Velns viņu zina, ko šajā metāla būrī var nodarīt atlēkusi lode. Nonāvēt viņus abus? Jā, tas gan būtu labs joks.

Beidz vilcināties. Bens paspēra soli tuvāk.

- Pīter?

Viņš tiešām ir miris. Tomēr jāšauj ir, kaut vai lai pārliecinātos. Lai noteikti tiktu ara. Pēkšņi prātā ienāca Dženija. Viņa līgava. Viņa noteikti uztraucas. Drīz viņš pie tās atgriezīsies. Un viņa piedos. Protams, Dženija viņam piedos. Viņš rīkojās, nepieciešamības spiests. Tāpat kā to būtu darījis jebkurš cits viņa vietā.

Vēl vienu soli tuvāk.

Bens nolaida roku ar ieroci, tā ka stobrs gandrīz pieskārās Pītera pakausim. Tas arī viss, viņš nodomāja un sāka spiest gaili. Un tieši tajā brīdī Piters pēkšņi pielēca kājās un iedūra metāla šķēpeli Bena kreisajā acī.

21

Helēna tā arī netika līdz sporta klubam. Tikko viņa iegāja apspriežu telpā, viņu notvēra Čārlija. Možā detektīve konsteble šoreiz bija ļoti nopietna. īsi, klusi apspriedušās, viņas steidzīgi devās projām.

- Sporta klubā šodien lesbiešu vakars? - pajokoja konstebls Bridžess, veltīgi pūlēdamies noslēpt savas simpātijas pret tik ļoti heteroseksuālo Čārliju.

Helēna un Čārlija lauzās caur pilsētas centra satiksmi uz ekspertu nodaļu. Piecu minūšu brauciens varēja ievilkties divdesmit piecas minūtes sastrēgumstundā, kad Sauthemptonu pārplūdinājuši Ziemassvētku dāvanu pircēji un dzīrotāji, un tieši tas draudēja notikt arī šodien. Biroju svinību sezona bija sākusies pilnā sparā. Helēna pikti nošņācās, redzot, ka sabiedriskā transporta joslas aizsprostojuši rezervētie autobusi. Kad viņa ieslēdza bākugunis un sirēnu, šoferi negribīgi atbrīvoja ceļu. Viņa aiztraucās tieši caur svaigu vēmekļu peļķi, apšķaidot arī pašu apjukušo vaininieku. Čārlija ar pūlēm apspieda smaidu.

Kad Helēna un Čārlija iegāja ekspertu nodaļas ēkā, Bena Holanda sudrabkrāsas Lexus bija uzcelts uz pacēlāja, gatavs apskatei. Viņas sagaidīja ekspertu veterāne Sallija Stjuarte.

- Čārlija noteikti izstāstīja svarīgāko, bet man šķita, ka jums tas jāredz pašai.

Viņas pagāja zem mašīnas un palūkojās augšup. Sallija uzspīdināja kabatas lukturīša gaismu aizmugures riteņa arkai.

- Stipri vien netīra, kā jau būtu sagaidāms, zinot, kādus attālumus vadītājs nobrauc katru nedēļu. Taču šī riteņa arka

izskatās un arī ož vēl netīrāk nekā visas pārējās. Kāpēc? Jo tā ir iemarinēta benzīnā.

Sallija ar rokas mājienu aicināja iznākt no automašīnas apakšas un, kad viņas visas bija ārā, nolaida to gandrīz līdz acu līmenim.

- Lūk, kāpēc.

Ar sava vietnieka palīdzību Sallija uzmanīgi noņēma automobiļa labo spārnu. Parādījās prestižā braucamrīka iekšiene, un tagad Sallijas lukturīša gaismas stars pavērsās pret benzīna tvertni. Helēna izbrīnā iepleta acis.

- Degvielas tvertne ir pārdurta. Pavisam neliels caurumiņš, bet, tā kā tas atrodas tvertnes apakšpusē, tā laika gaitā iztukšotos pilnībā. Spriežot pēc nosēdumu kārtas uz riteņa arkas, es pieļauju, ka tvertne bija pilna vai gandrīz pilna, kad abi vīri izbrauca no Bornmutas. Tā laikam tukšojās ātri un nepārtraukti - pēc mana aprēķina, ar ātrumu apmēram pusotrs litrs minūtē, un tas nozīmē, ka degviela izbeidzās apmēram pusceļā, pašā Ņūforista vidū. Tikai nesaprotu, kāpēc viņi brauca tieši pa turieni.

Helēna klusēja. Viņas prāts jau drudžaini rosījās, cenšoties aptvert šos jaunumus.

- Jūsu nākamais jautājums būs: vai tas radies nejauši? Visādi var būt, tomēr es teiktu, ka ne. Caurumiņš ir pārāk tīrs, pārāk apaļš - it kā kāds būtu ar āmuru iedzinis tvertnes dibenā tievu naglu. Ja tā bija ļaunprātīga rīcība, tā bija vienkārša un iedarbīga.

To pateikusi, Sallija devās prom. Viņai nebija jālauza galva par jautājumu “kāpēc?" - viņas uzdevums bija sniegt faktus. Helēna un Čārlija saskatījās - bija skaidrs, ka abas domā par vienu un to pašu. Tikko piepildījis tvertni, Bens droši vien nevēroja degvielas rādītāju un līdz pat pēdējam brīdim neapjauta, ka tā tūlīt izbeigsies. Arī tad ne, kad iedegās brīdinājuma signāls, lai gan līdz degvielas pilnīgai izsīkšanai droši vien bija palicis tikai pāris minūšu.

- Viņa laikam zināja, - Helēna domigi ieminējās. - Laikam zināja, ka Bens un Piters katru nedēļu dodas šajā braucienā. Ka Bens pilda degvielu tieši Esso benzīntankā. Viņa laikam rūpīgi ievāca ziņas - par tvertnes tilpumu, degvielas patēriņu, izduramā caurumiņa lielumu...

- Lai viņi apstātos un iestrēgtu tieši tur, kur viņai vajadzēja, - Čārlija pabeidza Helēnas domu.

- Viņa tos izsekoja. Tas ir mūsu atskaites punkts. Sazinies ar Eimijas ģimeni - pajautā, vai viņi nebija manījuši kādu nevēlamu ziņkārīgo, vai nav bijusi kāda aizdomīga ielaušanās mājā vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas pats attiecas arī uz Holandiem un Braitstoniem.

Šis būs viņu pirmais gājiens. Helēna cerēja, ka tas nebūs veltīgs, taču viņai bija tāda nojauta, ka šī spēle būs ilga, grūta un nāvējoša. Bija skaidri redzams, ka pretiniece ir labi organizēta, gudra un precīza. Šo noziegumu motīvs joprojām bija noslēpumā tīts, taču par šīs slepkavas bīstamības pakāpi vairs šaubu nebija. Tagad svarīgākais jautājums bija: kur ir Bens un Pīters? Un vai kāds no viņiem vēl tiks redzēts dzīvs?

22

Adrenalīns nepārstāja mutuļot vēl vairākas stundas pēc notikušā. Vainas apziņa vēl nebija stājusies dusmu vietā, un Piters Braitstons soļoja šurpu turpu, lamādams savu upuri. Šis zellis gatavojās viņu nošaut, iešaut viņam pakausī - kas gan cits Pīte-ram atlika?

Rūgti iesmējies, viņš atcerējās, ka pats savulaik pieņēma Benu darbā firmā - izbrāķējot kandidātus ar labāku kvalifikāciju, jo viņam patika jaunā jurista apņēmība un neatlaidība. Un šāda bija pateicība par labvēlību? Tas nelietis mierīgi un nešaubīgi gatavojās izšķaidīt Pītera smadzenes. Draņķis! Tomēr viņš saņēma pelnīto sodu - gaudoja agonijā, kad Piters bija ietriecis šim acī dzelzs šķembu.

Pīters ciešāk sažņaudza saujā pašdarināto ieroci, kas bija apķepis ar pamazām sabiezējošām Bena asinīm. Lai gan ļaunais darbs jau bija paveikts, Pīters negribēja un nespēja no šīs šķembas šķirties.

Tā bija pašaizsardzība. Noteikti. Jācenšas sevi par to pārliecināt. Un tomēr - viņš bija izgatavojis šo ieroci tik rūpīgi, tik slepeni, nav ko mānīt sevi, ka viņš nebija gatavojies to likt lietā. Viņš zināja, ka Bens viņu necieš. Neciena. Apsmej aiz muguras. Vai viņš kaut mirkli šaubījās, ka Bens centīsies pirmām kārtām glābt savu dzīvību? Pīters to zināja un attiecīgi gatavojās. Tā bija vienīgā pareizā rīcība. Viņam ir sieva un bērni. Kas ir Benam? Līgava, kuru visa sabiedrība uzskata par stulbu un mantkārīgu. Ar savām plānotajām kāzām viņi bezgaumības ziņā solījās pārspēt TV zvaigzni Keitiju Praisu - rozā kariete, kuplas retro

stila kleitas, poniji un pāži, tenku žurnālu cienīgs pasākums, par kuru runās vi...

Bens ir miris. Asinis sūcas no brūces sejā. Nebūs nekādu kāzu.

Klusums. Visbriesmīgākais, vientulīgākais klusums, kādu Pīters jebkad pieredzējis. Slepkava divatā ar savu upuri. Ak Dievs!

Tad pēkšņi uzspīd žilbinoša gaisma. Lūka atveras, pārplūdinot cietumu ar dienasvidus sauli, kas apžilbina Pīteru. Kaut kas smags uzgāžas viņam uz galvas.

Virvju kāpnes.

Viņš dziļi ievilka plaušās svaigu gaisu, tīru skābekli, un viss ķermenis nodrebēja bezgalīgā eiforijā. Viņš bija brīvs, viņš bija dzīvs. Viņš bija izdzīvojis.

Pīters aizkliboja pa kluso lauku ceļu. Neviens uz šejieni vairs nebrauc, kādas tad bija viņa izredzes atrast glābējus? Lai gan viņš bija izkļuvis brīvībā, tomēr nerimās aizdomas, ka tā ir tikai kāda viltība. Varbūt nolaupītāja tagad smiedamās vēro, kā viņš vārgi velkas pa ceļu. Varbūt viņa vēl to vajās. Pīters jau bija samierinājies, ka būs jāmirst tajā tumšajā bedrē, bet vai varētu būt, ka viņa turēs doto vārdu? Tālāk priekšā Pīters pamanīja dzīvības pazīmes un sāka soļot ātrāk.

Viņš iesmējās, to ieraugot. Uzrakstu “Laipni lūdzam” ar līksmi košiem burtiem pie ikdienas preču veikaliņa durvīm. Tas izskatījās tik draudzīgs, ka asaras saskrēja acīs. Viņš iebrāzās pa durvīm, pārbiedējot pircējus - pensionārus un skolasbērnus -ar savu baismīgo izskatu. Asinīm nošķaidītu seju, pēc urīna smirdošās biksēs Pīters grīļodamies devās uz kases pusi. Taču jau pēc pāris soļiem viņš noģība, uzgāžoties virsū čipsu reklāmas stendam. Neviens nepiegāja viņam palīdzēt. Viņš izskatījās pēc līķa.

23

Danstonas elektrostacija lepni slējās Sauthemptonas līča rietumu krastā. Savos ziedu laikos šī ar oglēm darbināmā spēkstacija ražoja elektrību visai valsts dienvidu piekrastei un ne tikai tai. Taču 2012. gadā elektrostaciju slēdza, jo Lielbritānijas valdība plānoja atjaunot enerģētikas sektoru. Danstona bija veca, neefektīva un nevarēja sacensties ar mūsdienīgākām stacijām -ar mazāku oglekļa izmešu daudzumu -, kuras būvēja citās valsts malās. Darbiniekus pārcēla strādāt citur un objektu iekonservēja. Nojaukšana bija paredzēta tikai pēc diviem gadiem, tāpēc senā celtne joprojām slējās kā mēms piemineklis pagātnes godībai. Milzīgais centrālais skurstenis meta garu ēnu pār nozieguma vietu, un Helēna nodrebinājās, ejot uz jūras vēja raustītās un purinātās nožogojuma lentes pusi.

Marks neatpalikdams soļoja līdzās Helēnai uz nozieguma vietu. Viņš bija pieteicies sēdēt pie stūres braucienā no iecirkņa. Viņš nebija dzēris un izskatījās kaut mazliet labāk atpūties. Varbūt Helēnas teiktais tiešām iedarbojās. Soļojot viņam līdzās, Helēnas skatiens šaudījās uz visām pusēm, apcerot dažādas iespējamības.

Objektā agrāk bija signalizācija, bet, kad krāsaino metālu zagļi jau nezin kuro reizi bija te ielauzušies, varas iestādes izlēma ar sargāšanu vairs nenopūlēties. Viss zagšanas vērtais tik un tā jau sen bija aizvākts. Tas nozīmēja, ka “viņa” varēja mierīgi noņemt ķēdi no galvenajiem vārtiem un braukt iekšā. Vai būs saglabājušies riepu nospiedumi? Pēdu nospiedumi? Lūkas vākam, kas noslēdza pazemes ogļu glabāšanas šahtu, varēja

viegli piekļūt, atrodoties spēkstacijas teritorijā. Lai gan vāks ir pārāk smags un viens cilvēks diez vai varētu to pacelt, nebūtu grūti to atraut vaļā, piesienot ķēdē pie busiņa. Dziļas riepu pēdas pie šahtas liecināja, ka tieši tā ir noticis. Atlika noskaidrot pašu upuru pārvietošanas veidu.

- Kā viņa tos iedabūja no busiņa tajā bedrē? - Marks iejautājās, it kā lasīdams viņas domas. - Bens ir gandrīz metrs astoņdesmit garš, bet tievs. Kā tev šķiet? Kādi septiņdesmit pieci kilogrami?

- Droši vien. Iespējams, sieviete var viena pavilkt tik smagu bezsamaņā gulošu ķermeni, bet Pīleru...

- Viņš ir vismaz deviņdesmit kilogramu smags. Varbūt vēl vairāk.

Helēna pieliecās, lai paskatītos tuvāk. Zeme pie lūkas atveres, protams, bija savandīta, bet vai tam par iemeslu bija abu upuru vilkšana vai pārbiedētā Pītera rāpšanās ārā?

Tas bija nepareizs domu gājiens. Katrs pieredzējis policists zina, ka nedrīkst izdarīt pārsteidzīgus, intuīcijas diktētus secinājumus par nozieguma raksturu vai vainīgā personību. Taču Helēna zināja, ka šī ir otrā slepkavība. Pat neņemot vērā Bena automašīnas sabojāšanas pierādījumus, Pītera Braitstona un Eimijas liecības bija tik līdzīgas, ka saikne bija nenoliedzama. Kad viņi ieraudzīja Pīteru, viņa seja pauda tādu pašu sāpju, vainas apziņas un šausmu sajaukumu kā Eimijai. Šie nabaga ļaudis bija dzīvas liecības kādas citas personas sadismam. Ko tas viss īsti nozīmēja?

Tagad bija skaidri redzams, ka viņiem ir darīšana ar sērijveida slepkavu. Helēna bija mācījusies kursos, lasījusi lietu pētījumus, tomēr šīs slepkavības pārsteidza viņu nesagatavotu. Parasti nebija grūti noskaidrot motīvu un vainīgā saistību ar upuri, bet ne šoreiz. Šī nebija nedz sieviešu nīdēja plosīšanās, nedz seksa noziegums, un upuriem it kā nebija nekā kopīga ne vecuma, ne dzimuma vai sociālā statusa ziņā. Helēna jutās kā iekļuvusi garā, tumšā tunelī. Uzmācās drūmas bezcerības vilnis, un viņa ieknieba sev, lai no tā atbrīvotos. Viņa notvers šo ļaundari. Protams, notvers.

Helēna un Marks piegāja pie atvērtās šahtas. Helēna lika atnest virvju kāpnes, jo nepacietīgi vēlējās ātrāk nokļūt tur lejā un uzzināt visļaunāko. Lūkas vāks jau bija atvērts, un viņa ielūkojās iekšā. Un tur tumsā gulēja līķis. PItera noslepkavotais vīrietis. Bens Holands.

- Vai gribi pati kāpt lejā vai varbūt es nokāpšu?

Marks to jautāja ar labākajiem nodomiem, īpaši cenzdamies neaizvainot Helēnu. Taču viņai tas bija jāredz savām acīm.

- Es pati. Tas nebūs ilgi.

Viņa piesardzīgi nokāpa pa virvju kāpnēm pazemes šahtā. Šeit lejā bija jūtama spēcīga smaka. Gāzes maisījums ar ogļu putekļiem un ekskrementiem. Eksperti bija atraduši Sema un Eimijas ekskrementos ievērojamas spēcīgu miegazāļu - ben-zodiazeplna - pēdas. Droši vien ari šeit atradis to pašu. Helēna pievērsās līķim. Tas gulēja uz vēdera, ar galvu sabiezējošu asiņu peļķē. Uzmanīdamās, lai nepieskartos viņam, Helēna pietupās un pastiepās uz priekšu, lai ieskatītos upura sejā.

Riebums un tūlīt pēc tam pārsteigums. Riebums, ieraugot asiņaino caurumu kreisās acs vietā. Un pārsteigums, apjaušot, ka tas nemaz nav Bens Holands.

24

Džeiks bija pārsteigts, tik drīz atkal ieraugot šo sievieti. Līdz šim viņas rīcība bija gluži viegli paredzama - stundu ilga vizīte vienreiz mēnesī. Kad atskanēja ārdurvju zvans, viņš pirmajā bridi negribēja atbildēt - bija jau pāri vienpadsmitiem vakarā un drošības apsvērumu dēļ visi apmeklējumi bija jāpiesaka iepriekš. Taču, ieraugot namruņa ekrānā viņas seju, Džeiku pārņēma nemiers. Nemiers un ziņkāre.

Kaut kas bija noticis. Ienākusi dzīvokli, viņa pat nepaskatījās Džeikam acis un neatvainojās par vēlo stundu. Parasti viņa vismaz īsi uzsmaidīja un sveicināja. Bet ne šovakar. Viņa šķita izklaidīga, sevī ierāvusies, pat vēl nerunīgāka nekā parasti. Nolika uz galda naudu un sāka izģērbties, neskatīdamās uz Džeiku. Tad novilka arī krūšturi un biksītes un kaila nostājās viņa priekšā. Tas vairs īsti nebija pēc noteikumiem - šāda rīcība parasti nozīmē piedāvājumu. Taču viņš bija dominētājs, nevis prostitūta. Viņš sniedza pakalpojumus, bet ne jau tādus.

Džeiks jau grasījās to paskaidrot, bet sieviete aizsoļoja viņam garām, taisnā ceļā dodamās pie ieroču kolekcijas. Vēl viens noteikumu pārkāpums - soda veidu izvēlēties drīkstēja tikai viņš. Tas piederēja pie spēles - pakļāvīgie iepriekš nedrīkst zināt, kādu sodu saņems. Taču Džeiks neteica neko, jo klientes izturēšanās lika noprast, ka iebildumi nav pieļaujami. Džeiku pārņēma vieglas baiļu un satraukuma trīsas. It kā spēle būtu pavērsusies pretējā virzienā un viņš vairs nebūtu noteicējs.

Nepievēršot uzmanību īsajām jātnieku pātagām, viņa uzreiz ķērās pie lielajām, ar dzelžiem apkaltajām pletnēm. Aptaustījusi

visas ar pirkstiem, izvēlējās visasāko. Tā bija domāta tikai pašiem rūdītākajiem mazohistiem, ne gluži viņas garā, taču sieviete pasniedza to viņam un devās pie sienas. Viņš tai pieķēdēja rokas un kājas. Vēl joprojām nebija izteikts ne vārds.

Džeiks bija mazliet samulsis, īsti nesaprazdams, kādā spēlē šoreiz iesaistījies. Tāpēc pirmais sitiens bija diezgan saudzīgs.

- Stiprāk!

Viņš paklausīja, tomēr ari tas nebija pietiekami.

- STIPRĀK!

Tad nu viņš cirta no visa spēka. Un šoreiz izsprāga asinis. Viņas augums sarāvās sāpēs, bet pēc tam it kā atslāba, kad pār muguru noritēja asiņu straumīte.

- Vēlreiz!

Ar ko gan tas viss beigsies? To viņš nevarēja pateikt. Droši bija zināms vienīgi tas, ka šī sieviete gribēja ciest asiņainas mokas.

25

- Pastāstiet vēlreiz visu, kas notika.

Eimija aizvēra acis un nodūra galvu. Čārlija šķita gluži jauka un izturējās pret viņu saudzīgi, tomēr kāpēc šī mokošā iztaujāšana? Kopš atbrīvošanas no policijas uzraudzības viņa visiem spēkiem centās pārstāt domāt par to. Vispirms jau māte viņai sekoja ik uz soļa kā dzinējsuns, bet tad atkāpās, kad Eimija zaudēja savaldīšanos. Uz brīdi atbrīvojusies no uzraudzības, viņa sameklēja pēc kādām svinībām pāri palikušos dzērienus un mammas “slepeno” valiuma krājumu, bet, kad tie nelīdzēja, ķērās pie tēva miegazālēm. Ak, kāda kļūda! Eimijas sapņos vai drīzāk murgos nemitīgi rādījās Sems. Uzsmaidīja viņai. Smējās. Tas bija kaut kas neizturams, un viņa pamodās, šausmās kliegdama, turklāt attapusies, ka atrodas pie ārdurvīm un grabina ķēdi, izmisīgi pūloties izbēgt. Tajā brīdī viņa stingri izlēma palikt nomodā līdz pat mūža beigām - ne mirkli neļaujoties miegam - un vairīties no jebkādas saskarsmes ar cilvēkiem. Taču atkal bija ieradušies policisti, lai atgādinātu par viņas drausmīgo nodevību.

- Jūs stopējāt mašīnas. Lija lietus. Kāds busiņš apstājās.

Eimija klusēdama pamāja ar galvu.

- Aprakstiet to busiņu.

- Es jau sniedzu liecību, es...

- Lūdzu!

Eimija smagi, skumji nopūtās. Aizžņaudzās elpa. Un pēkšņi atkal uzmācās asaras, bet viņa tās apspieda.

- Tas bija kravas mikroautobuss.

- Kādas firmas?

- Ford? Vauxhall? Kaut kas tamlīdzīgs. Tas bija balts.

- Ko viņa jums teica? Lūdzu. Precīzi vārds vārdā.

Eimija bridi klusēja, baidīdamās atkal atgriezties pie šim atmiņām.

- "Vai meklējat glābiņu?” - tā viņa teica. “Vai meklējat glābiņu?” Tad viņa atvēra pasažieru puses durvis, vadītāja kabīnē pietika vietas trim cilvēkiem, un mēs iekāpām. Ak, kaut mēs nebūtu to darījuši!

Asaras vairs nebija valdāmas. Čārlija īsu bridi ļāva viņai izraudāties, tad pasniedza papīra kabatlakatiņu.

- Vai viņa runāja ar kādu akcentu?

- Dienvidu.

- Varbūt vēl konkrētāk?

Eimija papurināja galvu.

- Ko viņa teica pēc tam?

Eimija paklausīgi atkārtoja visu, vārdu pa vārdam. Sieviete teica, ka viņa esot apkures sistēmu inženiere un atgriežoties mājās no ārkārtas izsaukuma. Eimija neatcerējās, vai uz busiņa sāniem bija kāds logotips vai nosaukums. Varbūt bija ari, bet viņa neskatījās. Sieviete stāstīja par savu viru, kurš esot īsts nejēga visās praktiskajās lietās, un saviem diviem bērniem. Viņa jautāja jauniešiem, uz kurieni viņi dodas tik aukstā ziemas nakti, un piedāvāja padzerties.

- Kādiem vārdiem viņa to teica?

- Viņa pamanīja, ka es mazliet drebinos, un teica: "Jums derētu sasildīties.” Tas ari viss. Un tad viņa pasniedza mums termosu.

- Vai dzēriens bija silts? Pēc kā tas smaržoja?

- Smaržoja pēc tā, kas tas arī bija. Kafija.

- Un kā garšoja?

- Jauki.

- Kā viņa izskatījās?

Kad gan tas beigsies?

- Viņai bija īsi, gaiši mati. Augšā uz galvas uzstumtas saulesbrilles ar spoguļstikliem. Darba kombinezons. Laikam mazi nagliņu auskari. īsi, netīri nagi. Es tos redzēju uz stūres. Netīras rokas. Seju redzēju tikai no sāniem. Spēcīgs deguns, pilnīgas lūpas. Nebija uzkrāsojusies. Vidēja auguma. Viņa izskatījās parasta. Kā jau sasodīti parasts cilvēks, saprotat?

To pateikusi, Eimija izgāja no viesistabas un neatskatīdamās devās augšā pa kāpnēm, smakdama asaru plūdos. Neizturamas vainas apziņas mocīta, viņa uz brīdi ļāva izlauzties dusmām. Sems viegli tika cauri. Viņš bija miris. Viņa ciešanas bija galā. Bet viņai būs jācieš mūžīgi. Viņai nekad neļaus aizmirst briesmīgo nodarījumu. Pa bēniņu guļamistabas logu raudzīdamās lejā uz bruģakmeņiem, Eimija iedomājās, vai Sems priecātos, ja viņa tam pievienotos viņpasaulē. Pēkšņi šīs domas pārņemta, viņa pavilka rokturi, taču logs bija aizslēgts un atslēga pazudusi. Arī vecāki bija pievienojušies viņas mocītājiem.

26

- I<ā viņa izskatījās?

Pīters Braitstons nodrebinājās. Viņš trīcēja un drebēja visu laiku, kopš policisti bija viņu atraduši. Viss viņa ķermenis raustījās, it kā savādā, pirmatnējā veidā pūlētos atbrīvoties no pārciestās traumas iespaida. Helēna bija pārliecināta, ka viņš kuru katru brīdi sabruks bezsamaņā. Taču slimnīcas ārsti bija atļāvuši viņu iztaujāt, tāpēc...

Viņš nepacēla skatienu uz Helēnu. Tikai, nodūris galvu, raudzījās uz savām rokām, aptaustīdams sistēmu caurulītes, kas stiepās no viņa uz visam pusēm kā taustekļi.

- Kā viņa izskatījās, Pīter?

Pēc ilga klusuma brīža viņš izspieda caur sakostiem zobiem:

- Viņa izskatījās sasodīti lieliski.

To gan Helēna nebija gaidījusi.

- Aprakstiet viņu.

Dziļi ievilcis elpu, viņš iesāka:

- Slaida, muskuļaina... melni mati... spīdīgi, ogļmelni. Gari. Pāri pleciem. Piegulošs balts T krekls. Smukas krūtis.

- Seja?

- Uzkrāsota. Pilnīgas lūpas. Acis neredzēju. Tonētas brilles - Prada ražojums.

- Droši zināt, ka tieši Prada?

- Man tās iepatikās. Nolēmu paturēt prātā. Iedomājos, ka varētu tādas uzdāvināt Sārai kāzu jubi...

Tad viņš sāka šņukstēt.

Galu galā izdevās no viņa uzzināt arī mazliet vairāk. Sieviete brauca ar sarkanu Vauxhall Movano, kas piederot viņas vīram. Viņu ģimenē esot trīs bērni, un viņi dzīvojot Tornhillā. Pašlaik viņi pamazām pārvācoties uz Bornmutu un, lai ietaupītu naudu, paši ved mantas, tāpēc arī bija vajadzīgs busiņš. Viņa bija runīga, jautra un nebēdnīga, tāpēc piedāvāja viņiem iedzert kādu malku no vīra blašķes, kas bija cimdu nodalījumā pavirši paslēpta zem ceļu kartes. Pīters, bez šaubām, labprāt pieņēma to un pēc tam pasniedza arī Benam. Šajā brīdī Pīters atkal apklusa un ierāvās sevī.

Helēna atstāja Čārliju pieskatīt viņu. Čārlija labi sapratās ar vīriešiem. Viņa izskatījās ierastāk glīta nekā Helēna un izturējās vienkārši, bez lieka skarbuma - nebija nekāds brīnums, ka vīrieši bariem skrēja viņai pakaļ. Nīgrāka noskaņojuma brīžos Helēna uzskatīja Čārliju par banālu, tomēr viņa bieži bija noderīga un laika gaitā izaugs par labu policisti. Taču Helēnas uzticības persona bija Marks, un tieši viņš pašlaik bija vajadzīgs.

Krodziņš “Baltais Lācis” atradās mazā šķērsieliņā aiz slimnīcas. Helēna tīši un provokatīvi bija izvēlējusies šo tikšanās vietu, lai pārbaudītu Marka apņēmību, un līdz šim viņš turējās godam, malkodams toniku no slaidas glāzes. Bija tik savādi tikties krodziņā, tas šķita gandrīz kā randiņš, un viņi abi to juta. Tomēr viņu prātus nodarbināja daudz svarīgāki jautājumi.

- Nu, ar ko mums ir darīšana? - Marks uzsāka sarunu.

Viņš nojauta, ka Helēnas prāts rosīgi darbojas, cenšoties

aptvert visus negaidītos jaunumus.

- Bens Holands nav Bens Holands. Viņa īstais vārds ir Džeimss Hokers.

Ikreiz, kad Helēna iedomājās par Džeimsu, atmiņā atausa tieši šāds tēls - asinīm nošķiedies jauneklis, bezgala satriekts un apjucis. Pilnīgi sastindzis no šoka.

- Viņa tēvs bija uzņēmējs. Taču arī fantazētājs un blēdis. Kādā neveiksmīgā darījumā zaudējis visu, Džoels Hokers nolēma padarīt galu sev un savai ģimenei, lai nebūtu jāpārcieš apkaunojums... Vispirms viņš nogalināja zirgus, tad ģimenes suni, bet pēc tam aizdedzināja stalli. Kaimiņi piezvanīja uz 999, bet es tur ierados pirmā.

Helēnas balss mazliet notrīcēja, atceroties baiso notikumu. Marks uzmanīgi viņu vēroja.

- Es tolaik dienēju patruļniekos. Ieraudzīju dūmus un izdzirdēju kliegšanu mājā, tāpēc lauzos iekšā. Viņa sieva jau bija nogalināta, vecākā meita un viņas draugs arī, un, kad es ierados, viņš metās virsū Džeimsam ar gaļas griežamo nazi.

Helēna uz brīdi apklusa, tad turpināja:

- Es viņu pievārēju un nogāzu uz grīdas. Situ ilgāk un stiprāk, nekā bija nepieciešams. Par šo aizturēšanu es saņēmu atzinības rakstu, taču arī brīdinājumu.

Helēna skumji pasmaidīja, un Marks atbildēja ar to pašu.

- Bet man bija vienalga. Es būtu gribējusi piekaut to nelieti vēl vairāk.

- Tātad Džeimss nomainīja vārdu?

- Tu nebūtu nomainījis? Viņš negribēja, lai tik skandaloza slava seko viņam visu mūžu. Kādu laiku viņš apmeklēja psihoterapeitu, lai varētu to visu pārciest, bet patiesībā gribēja izlikties, it kā nekas nebūtu bijis. Es centos uzturēt kontaktus ar viņu, bet pāris gadu pēc slepkavībām viņš tos sarāva. Negribēja nekādus atgādinājumus par pārciesto. Mani tas apbēdināja, tomēr sapratu viņu un vēlēju viņam labu. Un viņam neklājās slikti.

Tā tiešām bija. Džeimss ieguva izglītību, atrada labu darbu un vēlāk arī satika meiteni - labsirdīgu, miermīlīgu, kas bija gatava precēties ar viņu. Agrā jaunībā pārcietis briesmīgu traģēdiju, viņš tomēr spēja izveidot tik veiksmīgu dzīvi. Līdz kāds piespieda kolēģi nogalināt viņu ar dūrienu acī. Protams, tā bija pašaizsardzība, bet tieši tas visu padarīja vēl ļaunāku. Džeim-sam-Benam vardarbība bija pretīga - kas gan viņam bija jāpārcieš, lai mēģinātu nogalināt Pīteru?

Tas viss bija pārāk samudžināts un sāpīgs, lai izteiktu vārdos. Un tomēr tādi bija fakti, ar ko viņiem jārēķinās.

- Vai tu domā, ka šie gadījumi ir saistīti? Džoela Hokera izdarītās slepkavības un Be... Džeimsa nāve? - Marks iejautājās, pārtraucot Helēnas pārdomas.

- Varbūt. Bet Eimija un Sems nebija ar to saistīti. Kur viņi iederas?

Iestājās klusums. Varbūt varētu atrast kādus kopīgus pavedienus, taču pagaidām tie bija grūti saskatāmi.

Kas tad bija viņu rīcībā? Divas sadistiskas, nemotivētas slepkavības, kuras šķita savstarpēji pilnīgi nesaistītas, un noziedzniece, kas bija vai nu neizskatīga, blonda apkures sistēmu inženiere, vai seksīga, draiska mājsaimniece ar gariem, ogļmelniem matiem. Tas viss bija viens vienīgs juceklis, un viņi abi to saprata.

Marks pārlaida skatienu krodziņam un sajuta slāpes pieņemamies spēkā. Visapkārt vīrieši un sievietes smējās, jokoja un dzēra. Vīns, alus, stiprais alkohols, kokteiļi, uzdzeramie - tas viss bagātīgā straumē lija viņu rīklēs.

- Tu tiešām labi turies, Mark.

Helēnas vārdi izrāva viņu no pārdomām. Marks pievērsa kolēģei aizdomu pilnu skatienu. Žēlošana viņam nepavisam nebija vajadzīga.

- Es saprotu, cik grūti tev ir, tomēr tas ir beigu sākums. Gan tu izķepurosies. Mēs to paveiksim kopā. Sarunāts?

Marks pateicīgi pamāja ar galvu.

- Tu vari man pateikt, lai lieku tev mieru, un doties uz Anonīmo Alkoholiķu biedrību, un es to sapratīšu. Bet šaubos, vai viņi tevi pietiekami labi pazīst. Viņi nezina, kas tev katru dienu jāpārcieš. Un kā tas mūs ietekmē. Tāpēc es tev palīdzēšu. Ikreiz, kad tev būs vajadzīga sabiedrība, kad būs vajadzīga palīdzība, vari paļauties uz mani. Būs tādi brīži - daudzreiz -, kad tev ļoti, ļoti gribēsies iedzert. Un tas nav nekas slikts - tā notiks, vai nu tu to vēlies, vai ne. Bet noteikums ir tāds. Tu drīksti dzert tikai un vienīgi manā klātbūtnē. Un, kad es teikšu, ka pietiek, tu pārtrauksi. Piekriti?

Marks neiebilda.

- Tā mēs uzvarēsim šo nelaimi. Bet, ja es uzzināšu, ka tu esi pārkāpis šo noteikumu, ka esi man melojis, tad negribēšu vairs tevi redzēt. Saprati? Tad labi.

Helēna devās pie bāra un atgriezās ar alus pudeli rokā. Viņa pastūma to pāri galdiņam. Marks satvēra pudeli ar viegli trīcošu roku. Pacēla pie mutes. Vēsais dzēriens tīkami ielija rīklē. Bet tad viņa atkal atņēma pudeli. īsu mirkli pazibēja vēlme viņai iesist. Tad alkohols nonāca kuņģī. Un noskaņojums uzreiz uzlabojās. Viņš attapās, ka Helēna joprojām tur viņa roku. Gluži neapzināti Marks sāka ar īkšķi glāstīt viņas plaukstu. Viņa to atrāva.

- Noskaidrosim vienu lietu, Mark. Šeit nav runa par “mums”. Bet tikai par tevi.

Viņš bija pārpratis šo situāciju. Un tagad jutās muļķīgi. Atļāvies glāstīt augstākas dienesta pakāpes policistes plaukstu. Kāds idiots! Drīz viņi devās projām. Helēna noraudzījās, kā viņš aizbrauc, - droši vien, lai pārliecinātos, ka viņš neatgriezīsies krodziņā. Alus malka uzburtais siltais pēcpusdienas optimisms sāka izplēnēt, un Marks jutās iztukšots un vientuļš.

Iestājoties krēslai, Marka golfiņš nobremzēja pie viņa bijušās ģimenes mājas. Elsija laikam jau bija gultiņā kopā ar Jēriņu, naktslampas silti zaļās gaismas apņemta. Viņš nevarēja redzēt meitiņu, taču apziņa, ka viņa ir turpat tuvumā, pildīja Marka sirdi ar mīlestību. Ar to nepietika, tomēr būs jāsamierinās -pagaidām.

27

Kad Helēna atgriezās Sauthemptonas centrālajā iecirknī, detektīvs superintendants Maikls Vitekers viņu jau gaidīja. Viņš bija harismātisks četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis - enerģisks, iededzis, sportisks -, un daudzas policijas administrācijas darbinieces iekāroja šo ietekmīgo un veiksmīgo vecpuisi. Viņš bija arī gudrs un viltīgs, labi prata saskatīt visus apstākļus, kas varētu veicināt vai traucēt viņa karjeras izaugsmi. Savulaik viņš bija izcils zagļu ķērājs, bet kādā nežēlīgā apšaudē, aizturot neveiksmīgus bankas aplaupītājus, tika savainots, zaudēja vienu plaušu un bija spiests samierināties ar darbu pie rakstāmgalda. Vairs nespēdams vadīt operācijas tieši notikuma vietā, viņš mēdza pilnībā izmantot savu ietekmi, kad juta, ka izmeklēšana virzās pārāk gausi vai situācija nav pietiekami kontrolēta. Viņš bija spējis izdzīvot tik ilgi un tik sekmīgi tāpēc, ka vienmēr prata pievērst uzmanību detaļām.

- Kā viņa to dara? - viņš skarbi noprasīja Helēnai. - Vai darbojas viena vai kāds palīdz?

- Pagaidām grūti teikt, - Helēna atbildēja. - Viņa rīkojas ļoti uzmanīgi un neatstāj nekādas pēdas. Visticamāk, darbojas viena. Viss ir ļoti rūpīgi un precīzi izplānots. Savus upurus viņa savalda ar sazāļošanu, nevis spēku, un arī tas liek domāt, ka viņa iztiek bez citu palīdzības vai to nevēlas. Loģisks nākamais jautājums ir šāds: kā viņa pārvieto upurus? Viņa tos ved ar kravas busiņu, kurā sazāļotos cilvēkus var viegli paslēpt, lai nogādātu gūsta vietā. Ieslodzījumam viņa izvēlas nomaļas, pamestas vietas, kur neviena nemanīta var pārvietot upurus ārā no

busiņa. Iespējams, tam viņai ir vajadzīga palīdzība, taču visiem četriem upuriem ir noberzumi ap potītēm. Tas varētu nozīmēt, ka viņiem ap tām tika apsieta virve un tie vilkti pa zemi. Ari uz kājām, torsa un galvas ir nobrāzumi, kas varētu atbilst vilkšanai pa grambainu zemi, tomēr tas būtu grūti izdarāms. Piemēram, varētu apsiet auklu vai virvi ap Pltera Braitstona potītēm, taču viņš tik un tā būtu deviņdesmit kilogramu smags miesas blāķis. Vilkt pa zemi tādu ir iespējams, bet grūti.

- Kas zināms par busiņiem? - Vitekers turpināja iztaujāt, neļaujot Helēnai atvilkt elpu.

- Nekā konkrēta. Eimija droši nezina, kādas firmas ražojums tas bija, un viņas nolaupīšanas vietas tuvumā nav satiksmes videokameru. Piters ir pārliecināts, ka viņu veda ar Vaux-hall Movano, bet desmitiem tādu tiek nozagti katru mēnesi tikai Hempšīrā vien. Busiņa sarkanā krāsa mazliet sašaurina meklēšanu, taču viņa varēja to pārkrāsot. Tā kā abus vīriešus uzņēma busiņā Ņūforistā un veda pa lauku ceļiem uz Danstonas elektrostaciju, ari šajā gadījumā nav nekādu satiksmes kameru vai novērošanas kameru ierakstu, kas varētu mums palīdzēt.

Vitekers nopūtās.

- Ceru, ka neesmu pārsteidzies ar tavu paaugstināšanu, Helēna.

Viņš runāja pavisam mierīgā tonī.

- Es cerēju, ka tu kādudien varētu pārņemt manu amatu... taču šādas lietas var sabojāt karjeru. Helēna, mums vajadzīgi aresti.

- Sapratu, ser.

- Tā kuce Garanita apmetusies uz dzīvi mūsu sasodītajā foajē, pievilinot arī pārējos vietējos skribentus. Šorīt iesaistījās arī pāris nacionālā mēroga laikrakstu. Tie idioti mūsu preses centrā krīt panikā ikreiz, kad piezvana no Times, un uzreiz skrien tieši pie manis. Ko lai mēs viņiem sakām?

- Sema nāve ir atzīta par sadzīves strīdu. Mēs vairs nevienu citu nemeklējam un tā tālāk. Bena nāve tiek pasniegta kā nelaimes gadījums. Versija ir tāda, ka viņš un Piters Braitstons bija Danstonā firmas darīšanās, notika traģisks negadījums un tā tālāk. Šķiet, ka pagaidām preses pārstāvji tam tic.

Vitekers klusēja. Viņš negribēja atzīt, ka augstākā priekšniecība neliek mieru viņam, taču Helēna zināja, kā tas mēdz būt. Šādās lietās mēsli gāžas virsū no visām pusēm.

- Kādā brīdi situācija var mainīties, un tad mēs varētu sniegt publisku paziņojumu, ja uzskatītu, ka tas nāktu par labu lietai. Varētu atklāt medijiem, ka ir iesaistīta kāda trešā persona, un pat lūgt sabiedrības palīdzību...

- Tagad vēl par agru, - Vitekers viņu pārtrauca. - Mēs vēl nezinām pietiekami daudz. Nonāksim muļķu lomā.

- Jā, ser.

Helēna nojauta priekšnieka raizes un neapmierinātību, un tas viņu pārsteidza. Parasti viņš bija daudz mierīgāks. Viņa gribēja kliedēt Vitekera bažas, kā līdz šim vienmēr bija spējusi, taču šoreiz nebija nekā laba, ko teikt. Vitekeram bija nosliece pārāk uztraukties lielas spriedzes brīžos. Bet Helēnai tas pašlaik nebija vajadzīgs. Tāpēc viņa ļoti centās nomierināt priekšnieku, stāstīdama par plašajiem centieniem slepkavas meklēšanā, un Vitekera satraukums pamazām atslāba. Viņš vienmēr uzticējās Helēnai un zināja, ka viņa tik labi kā neviens pratīs virzīt izmeklēšanu pareizajās sliedēs. Lai gan tāds cilvēks kā Vitekers to nekad negribēs atzīt, Helēna bija tieši tāda tipa policiste, kādi vislabāk patīk augstākajai priekšniecībai. Sieviete, nedzērāja, fanātiski strādīga, nesapņo par bērniem. Ar Helēnu nebija nekādu alkoholisma vai kukuļņemšanas draudu, bērna kopšanas atvaļinājumu vai citu sarežģījumu. Viņa strādāja kā jaudīgs motors un vienatnē spēja uzlabot noziegumu atrisināšanas rādītājus. Pat ja viņa kādreiz izrunājās pārdroši, priekšniecība to piedeva, jo viņa bija viena no labākajiem.

Helēna runāja tik pārliecinoši, ka uz mirkli pati noticēja šiem iedvesmojošajiem vārdiem. Taču, viņai braucot ar motociklu mājās, šī viltus pašpaļāvība sāka gaist. Bija Ziemassvētku priekšvakars, un visu Sauthemptonu bija pārņēmis līksmības gars. Šķita, ka cilvēki nolēmuši ignorēt pēdējā laika biedējošos virsrakstus avīzē Evening News un izbaudīt svinības. Pestīšanas Armijas orķestri spēlēja priecīgas melodijas, veikalu skatlogos ņirbēja raibas uguntiņas, un itin visur bērnu sejās staroja prieks. Taču Helēna nejuta Ziemassvētku noskaņu. Visa šī līksmība viņai šķita nepiedienīgi banāla un teatrāla. Kaut kur tepat, līdzās viņiem slēpās noziedzniece, kas aukstasinīgi nogalina cilvēkus, neatstājot nekādu pēdu. Vai viņa pašlaik jau izsekoja nākamos upurus? Varbūt tie bija jau ieslodzīti un izmisīgi lūdzās žēlastību. Helēna vēl nekad nebija jutusies tik apjukusi. Šajā lietā nebija, uz ko balstīties, nebija drošu pieņēmumu. Asinis līs vēl, bet Helēna pašlaik varēja tikai gaidīt, lai uzzinātu, kas būs nākamie upuri.

28

Dīvaini tomēr - kādi sīkumi reizēm paliek atmiņā, vai ne? Kāpēc man iespiedies prātā tas ziemeļbriedis? Tas bija diezgan prasts pat to laiku izpratnē - noplucis plīša ziemeļbriedis ar izplēstām acīm. 'Tas izskatījās kā beigts. Tomēr es nespēju atraut skatienu no tā, kamēr mēs stāvējām lielajā rindā. Varbūt mani pievelk bezcerība. Bet varbūt ne. Nav ko aizrauties ar pārmērīgu analizēšanu.

Bija Ziemassvētki, un vienreiz pārmaiņas pēc dzīve bija normāla. Tēvs bija kaut kur notinies - vai viņam bija vēl kāda ģimene, ar ko kopā pavadīt svētkus? To es tā arī neuzzināju, bet tovakar mēs, meitenes, mājās bijām vienas. Mamma dzēra, bet es biju izgudrojusi plānu, kā neļaut viņai pārāk "pielieties”. Lai aiztaupītu viņai pūles, pieteikšos pati aiziet pēc dzērieniem. Aizskriešu uz stūra veikaliņu, paņemšu dažas skārdenes, bet neaizmirsīšu arī kaut ko ēdamu. Maizi, čipsus, vienalga ko. Kad atgriezīšos, sēdēšu mammai līdzās, kad viņa dzers. Manuprāt, viņa jutās mazliet neveikli, dzerot manu acu priekšā un bez tēva, kurš viņu mudinātu un kūdītu, tāpēc viņa iedzēra tikai pa malciņam, arvien mazāk un mazāk, līdz vairs gandrīz nepieskārās glāzei. Man viņa nekad nebija bijusi īpaši tuva, bet tajos Ziemassvētkos mēs sapratāmies labi. Tāpēc viņa mūs aizveda uz lielveikalu.

Salkana mūzika skaļruņos, lēti rotājumi un baiļu smaka. Cik vien tālu varēja saskatīt, visur drūzmējās vecāki, kas krita panikā, sagaidot svētkus, kas atkal bija pienākuši pārāk ātri. Mūsu pirkumu saraksts bija īss - ļoti īss, tomēr tas prasīja

daudz laika. Pārliecinājusies, ka BHS veikala apsargs neskatās uz mūsu pusi, māte sāka bāzt mums aiz džemperiem apģērbu gabalus un lētas, bezgaumīgas rotas. Kā “dāvanu” par to mēs saņēmām atļauju pēc tam doties apciemot Santaklausu. Tā kā šajā lomā darbojās kāds vietējās katoļu skolas skolotājs, visvairāk aplaimots laikam bija tieši viņš.

Es tik spilgti atceros viņa seju. Viņš apsēdināja mani uz ceļgala un ar visu lielo smaidīšanu un ķiķināšanu jautāja, ko es visvairāk vēlētos Ziemassvētkos. Es pasmaidīju, ieskatījos viņam acīs un teicu: “Esgribētu, lai mans tētis nomirst”

Pēc tam mēs drīz vien devāmies prom. Santaklauss palika tērgādams ar sašutuma pārņemtajām citu bērnu mātēm -čūsku vecenēm, kurām patika apvainot tādus trūcīgos salašņas kā mēs. Steidzoties garām tam noplukušajam ziemeļbriedim, es tam pamatīgi iegāzu ar labo dūri. Postījumu redzēt neizdevās, jo uzreiz metāmies ārā pa durvīm, lai apsargs mūs nenotvertu.

Es domāju, ka mamma mani iepļaukās vai vismaz uzkliegs. Taču viņa tā nedarīja. Viņa tikai apraudājās. Sēdēja uz soliņa autobusu pieturā un raudāja. Žēl, protams, jo tās ir vienas no manām patīkamākajām atmiņām.

29

Viņas ierašanās bija tik priecīgs pārsteigums. Pie viņām gandrīz neviens nenāca ciemos - kurš prātīgs cilvēks līdīs iekšā tādā ūķī? - un, ja kāds parādījās, tad ar ļauniem nodomiem. Zagļi vai bandīti. Policisti šeit reti spēra kāju, bet sociālos dienestus nebija vērts pat pieminēt. No tiem nebija nekāda labuma.

Kad atskanēja durvju zvans, māte izbīlī salēcās. Pārāk iegrimusi televīzijas deju šova vērošanā, Mārī nebija sadzirdējusi soļus gaitenī. Bet Anna gan tos dzirdēja. Ikreiz, kad Anna izdzirdēja ārā kādu skaņu, viņas sirds sāka sisties straujāk. Viņu dzīvoklis šajā stāvā vienīgais bija apdzīvots, tāpēc, ja vien tie nebija narkomāni, kas meklē tukšu dzīvokli, vai okšķerīgi čigāni, šie soļi varēja nākt tieši pie viņām. Nācējs palēnināja gaitu, tad apstājās pie viņu dzīvokļa durvīm. Anna gribēja brīdināt mammu un iekunkstējās, cik spēja, bet ekrānā Flāvija dejoja fokstrotu un Mārī nespēja atraut skatienu. Tad atskanēja durvju zvans - skaļi un droši. Mārī uzmeta skatienu Annai, mirkli šaubījās, tad nolēma neatbildēt.

Anna priecājās par to. Viņai nepatika apmeklētāji. Nepatika pārsteigumi. Un tomēr viņu pārņēma ziņkāre. Jo soļi gaitenī bija viegli un smalki klaudzoši. Kā ar augstpapēžu kurpēm. Par to Annai uznāca smiekli. Neko tādu viņa nebija dzirdējusi, kopš ielenes aizvācās no šejienes.

Durvju zvans atskanēja vēlreiz. Tikai vienu reizi - pieklājīgi, bet uzstājīgi. Un pēc tam viņas izdzirdēja sievietes balsi, kas sauca viņu vārdus un jautāja, vai drīkst ar viņām parunāt. Mārī pieklusināja televizora skaņu - ja atnācēja neko nedzirdēs,

tad varbūt nodomās, ka viņu nav mājās, un dosies prom. Tā gan bija veltīga cerība, jo gaisma un skaņa no dzīvokļa plūda kā bākas uguns tumsā. Tad durvju zvans atskanēja trešoreiz, un Marl beidzot piecēlās un gausi aizčāpoja pie durvīm. Anna noraudzījās nopakaļ, baidīdamās palikt viena. Ja nu tur ārpusē kaut kas notiks?

Bet tad Marl atgriezās kopā ar glītu sievieti, kas nesa rokās vairākus plastmasas maisiņus. Viņa varbūt mazliet līdzinājās sociālajai darbiniecei, taču bija labāk ģērbusies un ne tik sadrūmusi. Sieviete pārlaida skatienu istabai, tad piegāja pie Annas un pietupās, lai sasveicinātos.

- Sveika, Anna. Mani sauc Ella.

Viņai bija tik sirsnīgs smaids. Annai viņa uzreiz iepatikās.

- Es tikko stāstīju tavai mammai, ka strādāju organizācijā ar nosaukumu “Lidojošās Zvaigznes”. Varbūt esat redzējušas mūsu reklāmas vietējā avīzē. Es zinu, ka tava mamma bieži lasa to tev priekšā.

Viņa tik jauki smaržoja. Pēc rozēm.

- Katru gadu mēs nesam Ziemassvētku dāvanas tādām ģimenēm kā jūs, kam grūti iziet ārā un doties izklaidēties. Vai jums tas patiktu?

- Šajā mājā žēlastības dāvanas nevienam nav vajadzīgas, -Marl asi atteica.

- Tās nav žēlastības dāvanas, Māri, - sieviete pieceldamās atbildēja. - Tikai draudzīga palīdzība. Un jums tā nav obligāti jāpieņem. Šos kārumus labprāt gribētu ari daudzi citi, varat man ticēt!

Laikam tieši vārds “kārumi” iedarbojās. Mārī klusēdama sēdēja un vēroja, kā Ella ņem ārā no maisiņiem kārbiņas un paciņas. Tā bija īsta bagātību krātuve - turku saldumi un ingvers šokolādē līdz ar visiem ierastajiem gardumiem, un vēl ari zupas un augļu maisījumi, un šķidrais šerbets Annai. Šis dāvanas bija tik ļoti pārdomātas - Anna brīnījās, kas gan varēja tā nopūlēties svešu cilvēku dēļ. Ella ari izrādīja lielu interesi, uzdeva

Mārī neskaitāmus jautājumus par Annu - kādas grāmatas viņai mamma lasa priekšā? Vai viņai patīk grāmata par mazo bāreni Treisiju Biķeri? Ko viņa skatās televīzijā? Anna gozējās glaimojošajā uzmanībā.

Šogad viņām bija paveicies. Šogad kāds bija viņas pamanījis. Mārī bija sajūsmā, un līksmā čalošana uz brīdi pierima, kamēr viņa aizgāja sameklēt šerija pudeli. Anna lūkojās uz viešņu. Viņa visu laiku bija smaidījusi un mājusi ar galvu, bet tagad šķita saspringusi. Anna nodomāja, ka varbūt viņai šodien vēl jāapciemo daudzas ģimenes, bet laikam tā nebija, jo pēc Marl atgriešanās Ella uzstāja, ka jānogaršo maltās gaļas pīrāgi. Viņa pati neēda, bet ļoti mudināja Mārī uzcienāties. Tie bija svaigi cepti - par godu svētkiem kādā ceptuvē Sv. Marijas ielā bija sacepts desmitiem bezmaksas pīrāgu.

Kad Marl notiesāja vienu pīrāgu, Ellas saspringums it kā atslāba. Bet tad sākās kaut kādas dīvainības. Marl sajutās nelāgi - uzmācās ģībonis un slikta dūša. Viņa mēģināja piecelties, bet nevarēja. Ella piesteidzās palīgā, bet tad pēkšņi bez brīdinājuma nogrūda Mārī uz grīdas. Ko viņa dara? Anna gribēja kliegt, saukt palīgā un cīnīties, taču spēja tikai kunkstēt un raudāt. Tagad Ella bija piespiedusi māti pie grīdas. Stingri sēja viņas rokas aiz muguras ar biedējoša izskata vadu. Izbeidziet, lūdzu, izbeidziet! Viņa iebāza kaut ko mammai mutē, dusmīgi uzsauca viņai. Kāpēc? Ko viņa sliktu izdarīja? Tad "Ella” pievērsās Annai. Viņa bija kļuvusi gluži vai par citu cilvēku. Tagad viņas skatiens bija auksts un smaids vēl ledaināks. Viņa piegāja pie Annas. Meitene izmisīgi centās pretoties, taču vārgais ķermenis nespēja pakustēties. Tad sieviete uzbāza viņai galvā maisu un visa pasaule satumsa.

30

Sandra Lotone. Vecums: 33. Vajātāja. Helēna izlasīja lietas aprakstu. Sandra Lotone mēdza neprātīgi iemīlēties svešiniekos, bet, saņēmusi atraidījumu, kļuva agresīva. Viņa jau trīs reizes bija notiesāta par personu iebiedēšanu un vajāšanu. Nekāda ārstēšana nebija iedarbojusies, un viņas pārliecība, ka gudri, labi izglītoti un situēti vīrieši klusībā ilgojas gulēt ar viņu, ir tikpat stingra kā vienmēr.

Helēna pārgāja pie nākamās lietas. Sandra bija jukusi, taču ne vardarbīga.

Izobela Skrīda. Vecums: 18. Kibervajātāja. Helēna atmeta arī šo kandidatūtu. Tas bija bāls, vājš meitēns, kas izklaidējās, apvainojot ziepju operu aktrises ar īsziņām un Twitter ziņām. Viņa draudēja tām izgriezt dzemdes un tā tālāk, taču, spriežot pēc izskata, nekad pat neatstāja savu vienistabas dzīvoklīti. Klasiska virtuālās telpas gļēvule.

Alisone Stedvela. Vecums: 37. Šaujamieroča nelegāla glabāšana. Miesas bojājumu nodarīšana. Daudzas apsūdzības vajāšanā. Šī jau bija daudzsološāka. Pieredzējusi, daudzkārtēja likumpārkāpēja, kas mēģināja šaut ar arbaletu uz kolēģi, kuru vajāja. Arestēta un vēlāk nosūtīta piespiedu kārtā ārstēties. Tagad viņa atkal bija uz brīvām kājām, laikam policijas uzraudzībā, un vairākus mēnešus nebija izdarījusi nevienu pārkāpumu. Vai viņa spētu izstrādāt tik sarežģītu plānu? Helēna skumji atslīga krēslā. Kuru gan viņa gribēja piemānīt? Alisone varbūt bija ļauna riebekle, taču viņas darbības metodes nebija nekādas smalkās - viņas vajāšana bija tīši uzkrītoša, turklāt šī

sieviete nebija izskatīga. Grūti būtu attiecināt Pītera Braitstona sniegto melnmatainās skaistules aprakstu uz šo izplūdušo, bezzobaino seju, kas lūkojās Helēnai pretī no ekrāna. Vēl viens vārds, ko izsvītrot no saraksta.

Viņa jau stundām ilgi pētīja HOLMES_2, meklējot katru sievieti vajātāju, kas notiesāta Lielbritānijā pēdējo desmit gadu laikā. Taču tas bija veltīgi. Viņu meklētā ļaundare bija īpaša, ļoti atšķiriga no neveiklajām noziedzniecēm, par kurām Helēna pašlaik lasīja. Šī vajātāja laikam nedēļām ilgi izsekoja un novēroja savus upurus, lai noskaidrotu Eimijas un Sema paradumu ceļot ar autostopiem, tāpat arī visas Bena un Pītera iknedēļas Born-mutas braucienu nianses. Iespaidīgs sasniegums bija ieplānot nolaupīšanas tā, lai tās varētu veikt uz nomaļiem ceļiem, ārpus mobilo tālruņu uztveršanas zonas. Vēl lielāka gudrība bija vaja-dziga, lai atrastu slēptuves, kur gūstekņus neviens ne redzēs, ne dzirdēs, kur tie varēs pamazām jukt prātā no bada un šausmām. Šāda ļaundare nebūtu aprakta HOLMES_2 dzīlēs, viņa kļūtu par dzīvu leģendu, ko piemin visos policijas semināros un literatūrā.

Pēc Bena automobiļa bojājuma atklāšanas Helēna un Čārlija vēlreiz iztaujāja Eimiju, Pīteru un viņu ģimenes, meklējot kādas izsekošanas pazīmes. Eimija un Sems bija bezrūpīgi jaunieši, bez liekas piesardzības, kuri dzīvoja rosīgās studentu kopmītnēs. Viņi nebija manījuši neko neparastu vai aizdomīgu. Piters Brait-stons teica, ka būtu pamanījis, ja viņam sekotu glīta sieviete, taču tas izklausījās pēc tukšas lielības - viņam taču nebija nekāda pamata aizdomām vai piesardzībai. Bens bija citāda rakstura cilvēks - uzmanīgs un piesardzīgs pēc dabas, taču viņu iztaujāt vairs nebija iespējams, bet līgava uzstājīgi apgalvoja, ka pēdējā laikā pirms nolaupīšanas viņš neesot izteicis nekādas bažas.

Vienīgā nelielā norāde bija iegūta saistībā ar Bena automašīnu. Slepkavas rīcībā bija ļoti īss laika posms, kurā pārdurt Lexus degvielas tvertni. Ne vairāk par trim četrām stundām, jo juristu tikšanās Bornmutas birojā todien bija īsāka nekā citkārt. Bens parasti novietoja mašīnu biroja stāvvietā, taču tā bija pilna, jo uz pusdienām firmā bija uzaicināti klienti, tāpēc viņš atstāja mašīnu daudzstāvu maksas stāvvietā aiz stūra. Helēna nojauta, ka ikviena novirze no Bena regulārajiem paradumiem varēja sagādāt slepkavai sarežģījumus, tāpēc to ir vērts papētīt. Novērošanas videoierakstā bija redzams, kā Bens un Pīters novieto auto ceturtajā stāvā netālu no liftiem. Viņi devās projām, un jau pēc piecām minūtēm garām pagāja sieviete koši zaļā dūnu sporta jakā ar baltu naģeni galvā. Vai viņa pētīja apstākļus? Droši vien, jo jau pēc īsa brīža kameras objektīva priekšā pēkšņi parādījās cimdota roka ar aerosola baloniņu, kas aizkrāsoja skatu uz pasauli. Helēna lika izanalizēt šo videoierakstu, ja iespējams, uzlabot un norīkoja Sandersoni pārbaudīt video-novērošanas ierakstus no autostāvvietai tuvākās apkārtnes, lai noskaidrotu, kā aizdomās turamā iekļuva ēkā, bet pagaidām bija jāiztiek ar to, kas ir zināms. Tas nebija nekas liels, tomēr bija iegūts garāmslīdošs skats uz slepkavu, kas it kā apstiprināja visu Eimijas un Pītera teikto. Kaut vai svarīgo faktu, ka tā tiešām ir sieviete. Daži viņu komandas locekļi, jo īpaši Graundss un Bri-džess, šaubījās, vai sieviete būtu spējīga uz kaut ko tādu. Taču tagad atbilde bija skaidra.

Helēna aizvēra HOLMES, un devās uz tuvējo krodziņu “Papagailis un Divi Domnieki” Tur šodien notika iecirkņa Ziemassvētku pasākums, un, lai gan Helēna uzskatīja to par pilnīgi nepiemērotu pašreizējiem apstākļiem, viņai bija tajā jāpiedalās. Augstāko dienesta pakāpju policisti nedrīkstēja no šīm svinībām izvairīties - muļķīgi, protams, jo vienkāršie ierindnieki priekšnieku klātbūtnē nevarēja justies brīvi un izklaidēties.

Ieraudzījusi savus komandas biedrus, Helēna spraucās caur drūzmu pie tiem. Viņi visi jutās neērti, jo bija atrāvušies no izmeklēšanas, kad vēl ir tik daudz darāmā, tomēr centās pilnībā izmantot brīvo brīdi. Marks bija īpaši labā noskaņojumā un lepni turēja rokā tonika glāzi kā balvu par atturību. Tā viņam tiešām bija nākusi par labu - kalsnā seja vairs nebija tik bāla, acu skatiens kļuvis možāks. Viņš sirsnigi sagaidīja Helēnu un centās iesaistīt viņu kopīgajās pļāpās par gaidāmajām Jaungada šausmām un tamlīdzīgām lietām. Helēna nodomāja, ka viņš pārāk uzkrītoši izrāda uzmanību, un vairākkārt uztvēra zīmīgu Čārlijas skatienu.

- Nu, kura grib pabučoties zem āmuļiem?

Vitekers. Ārpus darba viņš bija gluži cits cilvēks. Raizes un intrigu apcerēšanu bija nomainījis bezrūpīgi saviesīgs noskaņojums.

- Tik daudz skaistu meiteņu, tik maz laika, - viņš jūsmoja, pievēršot klātesošajām sievietēm tēloti baudkārus skatienus.

- Noiets etaps, - Helēna nicīgi atbildēja. - Vari nesapņot.

- Nu tad Čārlija, - Vitekers turpināja. - Aplaimo mani Ziemassvētkos.

Čārlija nosarka līdz matu saknēm, nesaprazdama, kā atbildēt uz mazliet iereibušā priekšnieka humora pilno koķetēriju.

- Viņa ir precējusies, ser. Vai vismaz gandrīz precējusies, -Helēna iejaucās.

- Es gan dzirdēju, ka viņa joprojām dzīvo grēkā, bet tas nozīmē, ka varbūt man tomēr ir kāda cerība, - Vitekers nesamulstot atteica.

- Es gan jums ieteiktu doties tālāk, ser. Jūrā netrūkst citu zivtiņu.

- Žēl gan. Tomēr arī zaudēt jāprot ar godu. - Viņa skatiens pievērsās jaunajai, izskatīgajai konsteblei Makendrū.

- Ja esat tik izslāpis pēc kompānijas, es labprāt izpalīdzētu, -Marks ieminējās. Helēna iesmējās, tāpat arī citi, bet Vitekeru tas neuzjautrināja. Viņš vienmēr bija diezgan vienaldzīgs pret vīriešu kārtas padotajiem un visu uzmanību pievērsa daiļā dzimuma pārstāvēm.

- Laikam atteikšos no šī piedāvājuma. Nu tad atvainojiet mani...

Un viņš devās tālāk meklēt citas, kam uzmākties. Saruna atsākās, konsteble Sandersone izjautāja visus, kur tie pavadīs Ziemassvētkus. Helēnai tas šķita izdevīgs brīdis doties projām.

Viņa pārsteigta apjauta, ka pavadījusi krodziņā gandrīz pusotru stundu. Tā bija gluži patīkama atslodze, kas ļāva atpūtināt prātu, taču tagad, vakara vēsumā atgriežoties iecirknī, visas domas atkal pievērsās izmeklēšanai. Viņa gribēja papētīt to lietu ar benzodiazepīnu. Kur slepkava to iegādājas? Vai tas palīdzētu viņu atrast?

Helēna atgriezās tukšajā apspriežu telpā un atkal pievērsās nenotveramās slepkavas meklēšanai.

31

Anna bija pagalam pārskaitusies un gribēja kliegt, lidz pie-trūks elpas. Dažas pēdējās dienas bija tik biedējošas un mulsinošas, bet mātes neizprotamā klusēšana visu vērta vēl ļaunāku.

Kad Ella uzbāza Annai galvā maisu, meitenes pirmā doma bija, ka tagad viņa nosmaks - viņa nemaz nevarēja pakustināt galvu, un, ja mute un deguns būs aizsegti, viņa nomirs lēnā, mokošā nāvē. Taču, par laimi, maisiņš bija samērā vaļīgs, turklāt izgatavots no kādas dabiskas šķiedras, caur kuru varēja piekļūt gaiss. Kaut nedaudz nomierinājusies, viņa saspringti ieklausījās, kas notiek apkārt. Vai atnācēja tagad aplaupa viņu dzīvokli? Nogalina viņas māti? Taču nekas nebija dzirdams, ne skaņas, tikai ārdurvju aizvēršanās un režģa nolaišanās. Vai Ella devās prom? Vai varbūt māte? Lūdzu, mīļais Dievs, neatstāj mani te vienu pašu, Anna lūdzās. Taču neviens neatbildēja viņas lūgšanām, un viņa palika sēžam - maza, nobijusies meitene, biedējošas tumsas apņemta.

Šķiet, ka viņa tā nosēdēja stundām ilgi, līdz pēkšņi viņu apžilbināja nežēlīgi spoža gaisma, kad kāds norāva maisiņu viņai no galvas. Viņa steidzīgi aizmiedza acis, tad pamazām sāka vērt tās atkal vaļā, cenšoties aprast ar gaismu. Sēdēdama tumsā, viņa bija iztēlojusies visādas briesmu lietas - dzīvoklis izvandīts un iztukšots, māte noslepkavota -, taču, paraugoties apkārt, secināja, ka viss izskatās apmēram... kārtībā. Nekas nebija paņemts, un viņa atkal bija palikusi dzīvoklī divatā ar māti. Pirmajā brīdī Anna sajuta atvieglojumu un gaidīja, kad Mārī paskaidros notikušo - tā trakā sieviete nozagusi dažas mantas, bet tagad viņa

ir prom un viss atkal būs labi. Taču māte neteica neko. Anna kunkstēja un dvesa, lai piesaistītu mātes uzmanību, grozīdama acis uz visām pusēm, izmisīgi pūloties uztvert mātes skatienu. Taču Mārī neskatījās uz viņas pusi. Kāpēc tā? Kas tik briesmīgs noticis, ka viņai ir kauns palūkoties uz savu meitu?

Anna atkal sāka raudāt. Viņai bija tikai četrpadsmit gadi, un viņa nesaprata, ko tas viss nozīmē. Taču māte nepacēla skatienu un pat nemēģināja viņu mierināt. Viņa izgāja no istabas. Kopš Ellas ierašanās bija pagājušas trīs vai varbūt četras dienas, un visu šo laiku māte viņai nepateica neviena sakarīga vārda. Viņa lasīja meitai priekšā grāmatas, veda viņu uz tualeti, lika gulēt, taču nerunāja ar viņu. Anna vēl nekad nebija jutusies tik nemīlēta. Un tādā neziņā. Viņa vienmēr bijusi mātei smags slogs, to Anna zināja, tāpēc viņa bezgalīgi mīlēja māti par viņai veltīto pacietību, mīlestību un gādību. Bet tagad viņa māti ienīda. No visas sirds ienīda par nežēlīgajām mocībām, kādas tā viņai sagādāja.

Viņa bija tik izbadējusies, ka vairs nejuta izsalkumu. Kuņģis bija krampjaini sažņaudzies, reiba galva, mute bija tā izkaltusi, ka varēja sajust asiņu garšu. Taču māte stūrgalvīgi nedeva viņai ne kumosiņa. Kāpēc? Un kāpēc viņa pati arī neko neēd? Kas, pie vella, te notiek?!

Priekšnamā atskanēja kāds troksnis. Briesmīga dauzīšanās un kliedzieni. Dūru rīboņa, mātes skaļas vaimanas. Tad pēkšņi Mārī atgriezās istabā. Viņa aizsoļoja garām Annai, izspūrusi un nemiera pārņemta.

Māte mēģināja atvērt logu. Tā kā viņas dzīvoja daudzstāvu namā, logu eņģes bija iekārtotas vidū, un tos varēja pavērt tikai nedaudz, lai cilvēki nevarētu izlēkt ārā. Tas bija prātīgi darīts, zinot, cik izmisuši ir daudzi iedzīvotāji. Toties, ja gribēja, varēja ieelpot kādu mazumiņu svaiga gaisa.

Tagad Mārī kliedza ārā pa logu, sauca palīgā. Lūdzās, lai kāds - vismaz kāds - atnāk izglābt viņas. Un tad Anna saprata.

Viņas bija ieslodzītas. To māte negribēja viņai teikt. Ella bija viņas ieslēgusi dzīvoklī, sagūstījusi. Viņas bija noķertas slazdā.

Tāpēc māte tā kliedza nakts tumsā. Izmisīgi cerēdama, ka lejā kāds ies garām un izdzirdēs viņu. Un kādam kļūs viņu žēl. Taču Anna no pieredzes zināja, ka nevar paļauties uz svešinieku laipnību. Kad māte, spēkus zaudējusi, noslīga uz grīdas, Anna beidzot apjauta, ka viņas ir dzīvas apraktas savās mājās.

32

Varbūt atcelsim Ziemassvētku svinības? Tas bija Sāras pirmais jautājums Pīteram pēc viņa atgriešanās no slimnīcas. Viņa nejautāja, kā Pīters jūtas, jo bija redzams, ka viņš lēni, bet stabili atveseļojas, un negribēja ari runāt par notikušo. Par to neviens negribēja runāt. Taču viņa gribēja zināt, ko darīt Ziemassvētkos. Vai Pīters būs ar mieru, kā parasti, rīkot svinības viņu mājās, uzaicinot brālēnus, māsīcas un vecākus? Šoreiz ar tādu domu, ka dzīve turpinās un mēs priecājamies, ka tu esi palicis dzīvs. Vai arī atzīties, ka dzīvē pēkšņi iestājies tumšais periods un nav pamata svinību rīkošanai?

Galu galā viņi nolēma rīkoties kā parasti. Pīters līdz sirds dziļumiem izmisīgi ilgojās paglābties no draugu un radu uzbāzības. Viņš nevarēja paciest līdzjūtīgo čalošanu un neizteiktos jautājumus, kas atspoguļojās to acīs. Taču izredzes Ziemassvētku vakarā palikt divatā ar Sāru bija vēl biedējošākas. Ik mirkli, paliekot vienatnē, viņam atkal sāks uzmākties drūmas domas un vēl drūmākas atmiņas. Tāpēc labāk visu laiku nodarbināt prātu, koncentrēt uzmanību uz patīkamām lietām, pat ja tām piejaukta krietna deva liekulības, garlaicības un bažu. Sākumā viņš dusmojās uz sievu. Viņa bija pilnīgā neizpratnē, nezināja, kā izturēties pret savu vīru, kurš kļuvis par slepkavu. Viņa nesaprata, kas noticis, tāpēc juceklīgi rosījās, cenzdamās iepriecināt Pīteru ar neskaitāmiem mīļiem sīkumiem, lai izrādītu līdzjūtību, - taču no tā visa nebija nekāda labuma. Un tomēr, dienām ritot, Pīters apjauta, ka ir pateicīgs sievai par šīm sīkajām labvēlības izpausmēm un arī par to, ka viņa nepavisam nevainoja viņu notikušajā.

Viņš spēja pat vārgi pasmaidīt, uzzinājis, ka šogad Sāra aizliegusi plaukšķeņu šaušanu. Neko skaidri nezinādama, kas īsti notika tajā elles bedrē, viņa tomēr nojauta, ka šogad vīram skaļi blīkšķi nebūs patīkami. Viņa bija pareizi uzminējusi, un Pīters viņai par to bija pateicīgs tāpat kā par daudz ko citu.

Viesu pulks ieradās, kā parasti, pilnā sastāvā, un, ak, cik gan jautri viņi bija! Pagāja garām policistiem, kuri sargāja ārdurvis, tā, it kā tie būtu kļuvuši neredzami, un iebrāzās mājā ar skaļām svētku prieka gavilēm, kas bija muļķīgas un uzkrītoši samākslotas. Galdā parādījās tik daudz grādīgo dzērienu pudeļu, it kā visi pēkšņi būtu izslāpuši pēc stiprāka malka. Visi nesa dāvanas pilnām rokām, it kā, ja to uz mirkli aptrūktos, varētu iestāties pasaules gals. Neizsaiņoto dāvanu kaudzes auga augumā, draudot aizpildīt visu istabu.

Pēkšņi Pīteru pārņēma klaustrofobija. Viņš aši piecēlās un izslīdēja no istabas. Iegājis virtuvē, mēģināja atslēgt sētas puses durvis, bet pirksti pēkšņi bija kļuvuši stīvi un neklausīja. Pukodamies viņš beidzot atmūķēja durvis un izgāja sala pārņemtajā dārzā. Vēsais gaiss palīdzēja nomierināties, un viņam sakārojās uzsmēķēt. Pēc atgriešanās no slimnīcas viņš bija atsācis šo pirms dažiem gadiem atmesto paradumu, un, protams, neviens neuzdrošinājās neko teikt. Kaut neliels ieguvums.

Pēkšņi viņam līdzās parādījās vecākais brāļadēls Ešs.

- Jāatpūšas no tā trokšņa. Vai drīkstu vienu nočiept? - viņš jautāja, norādot uz Pītera cigaretēm.

- Protams, Eš. Cienājies vesels, - Pīters atbildēja, pasniegdams puisim paciņu un šķiltavas.

Pīters vēroja, kā brāļadēls neveikli aizsmēķē cigareti. Ešs nebija kaislīgs pīpmanis, turklāt bija pavisam vājš aktieris. Pīters uzreiz saprata, ka jauneklis atsūtīts viņu pieskatīt. Slimnīcā ārsti vairāk nekā stundu apspriedās ar Sāru par Pītera garīgo līdzsvaru, pārpildot viņas jau tā raižpilno prātu ar dažādiem murgainiem pieņēmumiem. Tāpēc Pīteru tagad uzraudzīja gandrīz kā potenciālu pašnāvnieku, lai gan skaļi neviens to neizteica.

Muļķīgi, protams, jo pašlaik viņam pietrūktu enerģijas tik radikālam solim, lai gan, Dievs viņa liecinieks, ši doma bija ienākusi prātā pietiekami bieži. Ešs kaut ko tērgāja, un Piters piekrītoši ieņurdējās un pasmaidīja, taču brāļadēls tikpat labi būtu varējis runāt mandarīnu dialektā. Pīteram viņa teiktais bija vienaldzīgs.

- Vai iesim atkal iekšā?

Bija skaidri redzams, ka smēķis Ešam nesagādā nekādu baudu, tāpēc Piters izbeidza viņa mokas. Viņi atgriezās trokšņainajā svētku līksmībā. Mielasta trauki bija novākti, un bija pienācis laiks galda spēlēm. No tām nevarēja paglābties, tāpēc Piters samierinājās ar kārtējām mocībām. Viņš visiem spēkiem centās izlikties priecīgs, taču prātā bija pavisam kas cits. Kaut kur otrā pilsētas malā Bena Holanda līgava pavadīja drūmus Ziemassvētkus, dusmodamās uz likteni un, protams, uz cilvēku, kurš nogalināja viņas mīļoto tikai dažas nedējas pirms kāzām. Kā lai viņa tagad dzīvo? Kā lai viņi visi tagad dzīvo?

Piters smaidīdams meta metamo kauliņu, bet viņa sirds bija izmisuma pilna. Grūti priecāties par Ziemassvētkiem, kad rokas aptraipītas ar asinīm.

33

Helēna dziļi ieelpoja reibinošo garšvielu smaržu. Vienīgais Ziemassvētku elements, kas viņai sagādāja patiesu prieku, bija lepna peldēšana pret straumi. Viņai nekad nebija garšojusi tītara gaļa, un Ziemassvētku pudiņš šķita viens no netīkamākajiem jebkad nogaršotajiem produktiem. Viņas pārliecība bija tāda: ja nepatīk šīs svētku laika tradīcijas, tad nevajag sevi piespiest un labāk ir rīkoties saskaņā ar savu pārliecību. Tāpēc, kamēr citi grūstījās rotaļlietu veikalos un tērēja 80 mārciņas par augstākā labuma putnu gaļu, Helēna izvēlējās ko citu - pēc iespējas atšķirīgāku. Un viņas līdzņemamais pasūtījums indiešu restorānā Mumraj Tandoori Ziemassvētku vakarā bija ikgadējā dumpī-guma lepnākā virsotne.

- Cāļa gaļa karijā, Peshwari Naan plānās pankūkas, ziedkāposti ar kartupeļiem, Pilau rīsi, divas porcijaspoppadom kraukšķu un sakapāts koriandrs piedevām, - Zamīrs Khans nobēra, iesaiņojot Helēnas pasūtījumu. Viņš bija vietējā slavenība, jo saimniekoja savā populārajā restorānā jau vairāk nekā divdesmit gadus.

- Izcili.

- Vai zināt ko, par godu Ziemassvētkiem es vēl piemetīšu pāris After Eight šokolādīšu. Ko teiksiet?

- Jūs esat lielisks, - Helēna uzslavēja, savācot pirkumus un pateicīgi uzsmaidot.

Pasūtījums bija liels, un Helēna parasti vēl Otrajos Ziemassvētkos tiesāja pārpalikumus, bet viens no Ziemassvētku vakara priecīgākajiem brīžiem bija indiešu mielasta izlikšana uz

virtuves galda, lai varētu lēni, ar baudu kārtot ēdienus uz šķīvja. Ar gardumiem rokās Helēna atgriezās dzīvoklī. Tajā nebija ne rotājumu, ne kartīšu - vienīgie jaunie papildinājumi bija Eimijas un Pītera nolaupīšanas lietu dokumenti, ko Helēna bija paņēmusi uz mājām pārskatīt. Gandrīz visu vakaru bez pārtraukuma pētījusi papīrus, viņa pēkšņi attapās, ka ir ļoti izsalkusi. Viņa ieslēdza cepeškrāsni un pagriezās, lai paņemtu šķīvi ēdienu sildīšanai. Taču šīs kustības laikā viņa ar roku nejauši aizķēra produktu maisu, nogāžot to no virtuves letes. Smagi atsitoties pret flīžu grīdu, plānie kartona trauciņi pārplīsa un pikanti smaržīgie ēdieni izšķīda visapkārt.

- Velns, velns un elle!

Helēna tikko šorīt bija uzkopusi virtuvi, un tagad tīrīšanas līdzekļa citronu smarža sajaucās ar indiešu ēdienu eļļu aromātu, veidojot asu, nepatīkamu smaku. Helēna, šausmu pārņemta, kādu brīdi noraudzījās uz šo postu, bet tad viņai pēkšņi acīs saskrēja asaras. No lielām dusmām un bēdām viņa gribēja sabradāt nejauko ķēpu, tomēr ar pūlēm savaldījās un patvērās vannasistabā.

Aizsmēķējusi cigareti, Helēna apsēdās uz vannas malas. Dusmodamās uz sevi par tādu nesavaldību, viņa dziļi ievilka dūmus. Parasti nikotīns iedarbojās nomierinoši, taču šoreiz dūmi šķita rūgti. Viņa ar nepatiku iesvieda cigareti podā un noraudzījās, kā uguntiņa ūdenī nodziest. Šis skats īsti atbilda viņas noskaņojumam. Katru gadu viņa centās izrādīt nicinājumu Ziemassvētkiem, bet tie ikreiz atriebās. Tagad viņu bija pārņēmušas tumšas, drūmas domas, kas virpuļoja galvā kā melnas sniegpārslas, atgādinot, cik lieka un neviena nemīlēta viņa ir. Šīs domas pamazām pārņēma Helēnu savā varā, un, grimstot arvien dziļāk depresijā, viņa pievērsa skatienu vannasistabas skapītim, kura dzīlēs slēpās žiletes.

Naža asmens iegriezās tītara cepetī, un izplūda caurspīdīga sula. Čārlija ar papīra cepuri uz galvas jutās īsti savā elementā.

Ziemassvētki viņai vienmēr sagādāja patiesu prieku. Satrauktās gaidas sākās jau ar pirmo rudens lapkriti. Viņa vienmēr rīkojās ļoti apdomīgi, iegādājās visas dāvanas jau oktobrī, pasūtīja tītaru novembrī, lai tad, kad beidzot pienāca decembris, varētu izbaudīt ik mirkli. Kokteiļu vakarus, korāļu dziedātājus, dāvanu iesaiņošanu pie kamīna, svētku noskaņai atbilstošu filmu skatīšanos siltumā uz dīvāna - šis bija vislaimīgākais laiks gadā.

- Vai drīkst jau atvērt dāvanas?

Čārlijas māsasmeita Mimī. Nepacietīga kā vienmēr.

- Tikai pēc Ziemassvētku pusdienām. Tu zini noteikumus.

- Bet tas vēl ir tik ilgi'.

- Labs nāk ar gaidīšanu, un tad prieks būs vēl lielāks. - Čār-lija negribēja piekāpties. Šo svētku rituāli jāievēro visos sīkumos.

- Kuru gan tu gribi piemānīt? - iejaucās Stīvs. - Tā tikai tiek aizkavēta neizbēgamā vilšanās.

- Nevērtē citus pēc sevis, - Čārlija atcirta draugam. - Es gādāju dāvanas ar lielu izdomu. Ja tev tādas pietrūka, pats esi vainīgs.

- Vēlāk pati nožēlosi šos vārdus. Gan redzēsi, - Stīvs pašapmierināti noteica.

Čārlija nojauta, ko saņems no Stīva - apakšveļu. Viņš jau laiku pa laikam bija izteicis šādus mājienus, turklāt pašlaik viņu seksa dzīve bija īpaši kaislīga. Vairāk par visu pasaulē Čārlija vēlējās bērniņu. Viņa juta, ka pienācis īstais laiks, un, patiesību sakot, tā bija vienīgā dāvana, ko viņa tik ļoti kāroja. Vēl tas nebija noticis, lai gan viņi centās jau kādu laiku, un Čārliju pirmoreiz sāka pārņemt nemiers. Varbūt viņai kaut kas kaiš? Doma par dzīvi bez bērniem bija biedējoša - viņa allaž bija sapņojusi par vismaz divām vai trim atvasītēm.

Tomēr bija taču Ziemassvētki, kad nav vietas drūmām domām, tāpēc Čārlija centās aizmirst savas raizes. Bija Ziemassvētki, visjaukākā diena gadā, tāpēc, izdalīdama tītara cepeša gabalus, viņa atplauka saulainākajā smaidā, lai ielīksmotu arī visus pārējos.

Vairs nav ilgi jāgaida. Marka garastāvoklis sāka uzlaboties jau no domām vien par tikšanos ar Elsiju. Šogad Kristina bija viņam atvēlējusi Otros Ziemassvētkus - rit agri no rīta viņš brauks pie savas mazās meitiņas, lai pavadītu ar viņu īstas jautrības pilnu dienu. Šis bija patiesi draņķīgs gads, tāpēc jācenšas, lai vismaz tā noslēgums būtu jauks. Viņš bija rezervējis laiku slidotavā, biļetes uz kino un ari galdiņu čīzburgeru restorānā, -tā būs īsti vēsturiska tēva un meitas atkalredzēšanās.

Izredzes pavadīt dienu kopīgās izklaidēs ar Elsiju palīdzēja viņam kaut kā noturēties uz kājām pēdējo pusotru diennakti. Kā parasti, viņš bija aizvedis meitiņai domātās dāvanas uz Kristinas māju Ziemassvētku vakarā. Elsijas nebija mājās - viņa kopā ar mammu bija devusies uz bērnu dievkalpojumu vietējā baznīcā -, tāpēc Marku sagaidīja Stlvens. Viņš pieklājīgi paņēma dāvanas un aicināja Marku ienākt iedzert kādu glāzi. Marks gribēja gāzt nekauņām pa zobiem - kā viņš uzdrošinājās tēlot namatēvu Marka paša bijušajā mājā! Un par ko tad viņi runātu? Ko katram Santaklauss atnesis svētkos? Viņš nesaprata, vai Stlvens tīši cenšas viņu kaitināt - viņa viesmīlība šķita gluži patiesa, bet varbūt viņš ir izcils aktieris -, taču Marks neuzkavējās, lai par to pārliecinātos. Viņš no pieredzes zināja: kad acu priekšā parādās sarkanā dusmu migla, labāk pazust. Visu laiku kopš tā brīža asinis nikni mutuļoja, un viņš pukojās, ka laiks aizrit tik gausi, tomēr... beidzot tas bridis būs klāt. Viņš tiks atalgots par pacietību.

Šīgada Ziemassvētku vakars bija beidzies.

34

Marl gulēja gultā, truli raudzīdamās griestos. Vai tie būs pēdējais, ko viņa savā mūžā redzēs? Šī nožēlojami pleķainā, nelīdzenā virsma virs galvas. Viņa nekad nebija pievērsusi lielu uzmanību griestiem, bet tagad, vairāk nekā nedēļu caurām dienām lūkojoties tajos, viņu sāka pārņemt mežonīgas un pilnīgi bezjēdzīgas dusmas. Viņai nemaz nevajadzētu atrasties šeit, bet gan lielajā istabā kopā ar Annu. Jau kopš šo mocību sākuma Mārī saprata, ka jāpasaka meitai patiesība. Bet kā lai atrod īstos vārdus? Tas bija tik briesmīgi, tik neticami! Ko lai saka Annai? Tāpēc viņa klusēja. Katru mokošo dienu. Viņas meita neko nezināja par drausmīgo ultimātu un ieroci, ko Māri bija paslēpusi naktsgaldiņa atvilktnē. Anna bija bezgala apjukusi un nelaimīga, bet tā arī būs jāpaliek, jo Mārī nespēja pateikt viņai patiesību.

Viņa bija slikta māte. Slikts cilvēks. Droši vien tāpēc viņas piemeklējusi tāda nelaime. Viņa bija apprecējusi nepiemērotu vīru un laidusi pasaulē bērnu, kas ir gandrīz pilnīgi bezpalīdzīgs. Nekad un nevienu neaizvainodama, viņa bija spiesta pārciest nebeidzamas pārestības un bezjēdzīgu vardarbību. Un tagad šis. Visnežēlīgākais trieciens, kas beidzot darīs galu visām ciešanām. Viņa vairs nelauzīja galvu, kāpēc tas notiek tieši ar viņām, jo tāds nu bija liktenis. Viņa bija arī pārstājusi cīnīties. Tālrunis nedarbojās jau kopš Ellas aiziešanas, durvis bija aizslēgtas no ārpuses, un neviens neatsaucās uz viņas kliedzieniem. Kādā brīdī, kliedzot pa logu, viņai šķita, ka lejā parādās kāds stāvs -varbūt bērns. Bet tas aizsteidzās un pazuda. Varbūt viņai tikai

izlikās. Šādā bezgalīgā murgā grūti saprast, kas ir un kas nav īsts.

Anna atkal raudāja. Tā bija viena no nedaudzajām darbībām, ko viņa spēja, un, to dzirdot, Mārī sažņaudzās sirds. Viņas meita jutās vientuļa un nobijusies, lai gan Mārī bija nozvērējusies vienmēr viņu no tā pasargāt.

Marl piecēlās no gultas. Sāka iet uz durvju pusi, tad apstājās. Nedari to. Tomēr jādara gan. Viņa to saprata. Viņu vienīgais ierocis pret naidīgo pasauli bija mīlestība un ciešā kopība, bet Marl bija muļķīgi atteikusies no tā savas gļēvulības dēļ. Tā bija nožēlojama rīcība. Par spīti lēmumam neteikt Annai patiesību par viņu nelaimi, tagad Mārī saprata, ka nedrīkst klusēt. Patiesība būs viņas vienīgais ierocis. Viņu vienīgā cerība.

Tomēr Mārī vilcinājās. Pūlējās atrast īstos vārdus, lai izskaidrotu savu nežēlīgo klusēšanu. Taču tos atrast nebija iespējams, tāpēc, saņēmusi drosmi, viņa izgāja no guļamistabas dzīvojamā istabā. Viņa gatavojās sastapties ar Annas dusmīgi apsūdzošo skatienu, taču brīnumainā kārtā meitene bija aizmigusi. Nogurusi no rūgtās raudāšanas, mazā pusaudze vismaz uz brīdi bija paglābusies no baisā murga. Anna bija miega valstībā.

Bet ja nu viņa nekad vairs nepamostos? Šī doma pēkšņi izrāva Mārī no sastinguma. Viņa zināja, ka nekad nespēs nošaut savu meitu - par to nebija ko domāt. Taču bija arī citas iespējas. Visus šos gadus, kopš Anna cieta no iedzimtās kaites, Mārī bija lasījusi par daudziem gadījumiem, kad mātes, nespēdamas sadzīvot ar bērnu smago invaliditāti, bija laupījušas tiem dzīvību. Viņas apgalvoja, ka tas ir tādēļ, lai izbeigtu bērnu ciešanas, tomēr bija skaidrs, ka tāpat arī pašu vecāku ciešanas. Sabiedrība raudzījās uz viņām ar līdzjūtību, tad jau arī viņa varēs cerēt uz to pašu. Jebkāds iznākums būs labāks par lēnu bada nāvi šajā ieslodzījumā. Drīz viņu organismi tik un tā pārstās darboties, tāpēc kāda gan vairs izvēle?

Mārī atgriezās guļamistabā. Piegājusi pie gultas, viņa paņēma plāno spilvenu un sāka to grozīt rokās. Domas galvā mežonīgi joņoja. Vai viņai pietiks drosmes to izdarīt? Vai arī pēdējā brīdī pietrūks apņēmības? Pēkšņi uznāca vēmiens, viņa nometās uz ceļiem un sāka drudžaini rīstīties virs papīrgroza. Pieslējusies kājās, viņa attapās, ka spilvens joprojām cieši sažņaugts rokās.

Labāk nešaubīties. Labāk nevilcināties. Tāpēc Mārī aši izso-ļoja no guļamistabas lielajā istabā, kur meita joprojām dusēja rāmā miegā.

35

Nevajadzēja to darīt, bet es nespēju pretoties kārdinājumam. Veltīgi biju izmeklējusies kādu iespēju viņu sāpināt. Bet nekādi neizdevās. Un tad pēkšņi tā iekrita man tieši rokās...

Māte bija atradusi šuneli ložņājam ap miskastēm kvartāla tālākajā galā. Tas bija jokains, mazs krancis ar baltu plankumu ap vienu aci. Jauks, tikai mazliet noplucis. Viņa to uzdāvināja tēvam dzimšanas dienā. Manuprāt, viņa domāja, ka tēvs biežāk būs mājās, ja būs kāds, par ko rūpēties. Vienkāršs plāns, tomēr it kā pat iedarbojās. Protams, viņš joprojām mēdza pazust uz vairākām dienām, dzerdams un drātēdams vietējās slampas, tomēr to šuneli viņš loti mīlēja. Visu laiku glaudījās un čubinājās ap to, kamēr mēs, pārējā ģimene, bijām viņam tukša vieta.

Savādi gan, bet, kad pieņemts lēmums darīt kaut ko sliktu, cilvēks uzreiz jūtas labāk. Pārņem patīkams reibonis, laimes un brīvības sajūta. Neviens cits nezina, ko es gatavojos darīt. Neviens nevar mani apturēt. Tas ir mans mazais, nejaukais noslēpums. Dienas pirms šī nodarījuma bija vienas no laimīgākajām manā mūžā.

Galu galā izlēmu izmantot indi. Mūsu daudzdzīvokļu nama sētnieks nemitīgi vaimanāja par žurkām - lai cik viņš tām izlika pulveri, nekādi nevarēja iznīdēt visas. Tāpēc man nebija grūti nočiept tūbiņu ar kriksīti tās mantas. Šis man šķita labākais veids. Tas krancis bija trakoti rijīgs un nekad neatteicās no cienasta. Tad nu es pagatavoju viņam loti īpašu gardumu. Vislētāko, prastāko suņu barību ar žurku indes piedevu. Viņš aprija visu porciju laizīdamies vien.

Es smējos, kad ieraudzīju, kas notika tālāk. Suņa sūdi un suņa vēmekļi pa visu virtuves grīdu. Dzīvība gāzās ārā pa abiem galiem, un jau pēc pāris stundām tas bija beigts. Mamma bija pārbijusies līdz nemaņai, gribēja aiznest sprāgoņu uz miskasti pirms tēva atgriešanās, lai viņš domātu, ka tas aizmucis vai pazudis. Bet vecais atgriezās mājās ātrāk un pieķēra viņu.

Viņš kļuva traks no dusmām, sāka dauzīt māti un kliegt uz viņu. Bet viņa bija tikpat apjukusi kā šis. Galu galā viņš atrada tukšo žurku indes tūbiņu atkritumos aiz durvīm. Tiešām muļķīga kļūda, bet es taču biju vēl maza. Viņš iebrāzās istabā ar tūbiņu rokā, un es kā stulba idiote pasmaidīju. Un ar to arī pietika.

Viņš iegāza man pa galvu, spārdīja pa vēderu un kājstarpi. Pēc tam sagrāba aiz rīkles un pievilka ar seju pie mūsu trīs degļu gāzes plīts. Nolaiž, paceļ, nolaiž, paceļ. Nezinu, cik ilgi viņš tā plosījās. Pēc kādām divdesmit minūtēm es noģību.

36

Rotājumi sāka pazust, un dzive atgriezās ierastajās sliedēs. Spožām virtenēm greznotās biroja telpas pēc Ziemassvētku svinību beigām nezin kāpēc izskatās bezgala skumji un nomācoši. Dažiem patīk paturēt rotājumus vēl līdz pat janvāra vidum, bet Helēna nebija no tādiem, tāpēc bija uzdevusi kādai paklausīgai konsteblei novākt itin visus bumbuļus un virtenes līdz pēdējai. Helēna gribēja, lai apspriežu telpa atkal izskatās, kā pienākas. Lai varētu koncentrēties darbam.

Kā jau bija gaidāms, Vitekers gribēja dzirdēt jaunumus, tāpēc Helēna uzreiz devās uz viņa kabinetu. Preses interese par Sema slepkavību šķita mazliet atslābusi, jo pagaidām vietējo kri-minālziņu reportieru uzmanību bija piesaistījusi lielas kokaīna kravas aizturēšana Portsmutas ostā, tāpēc Vitekers nebija pārāk uztraucies un saruna šoreiz bija īsa.

Atgriezusies apspriežu telpā, Helēna uzreiz nojauta, ka saņemtas ļaunas ziņas: kolēģu vidū bija jūtama spriedze un neviens it kā neuzdrošinājās skatīties viņai acīs. Čārlija piesteidzās, tad apstājās, nesaprotot, kā sākt. Helēna pirmoreiz redzēja viņu tik apjukušu.

- Kas noticis? - viņa noprasīja.

- Sandersonei tikko piezvanīja no dežūrdaļas.

-Un?

- Izsaukums uz Melburnas torni.

Ak Dievs, tikai ne to!

- Māte un meita atrastas mirušas savā dzīvoklī. Mārī un Anna Storijas. Man ļoti žēl.

Helēna raudzījās uz Čārliju kā uz prātu zaudējušu - it kā viņa mēģinātu to ļauni izjokot taču jaunās konstebles sejā bija tik drūma nopietnība, kas Helēnai nelika šaubīties par to, ka viņa saka patiesību.

- Kad?

- Zvans pienāca pirms pusstundas. Bet jūs bijāt pie priekšnieka, tāpēc...

- Vajadzēja iejaukties. Dieva dēļ, Čārlij, kāpēc tu uzreiz nenāci mani pasaukt?

- Es gribēju vispirms ievākt ziņas.

- Kādas ziņas? Kāpēc?

- Man šķiet... mums šķiet, ka tā varētu būt trešā nolaupīšana.

Kolēģu ciešo skatienu krustugunīs Helēna visiem spēkiem centās saglabāt savaldību. Viņa izrīkoja parasto procedūru uzsākšanu, taču domās jau atradās otrā pilsētas malā. Viņai bija jādodas turp un jāredz savām acīm, vai tiešām tas ir iespējams. Braucot ar motociklu uz Melburnas augstceltni, viņa atsauca atmiņā visu - gan labo, gan slikto -, ko pieredzējusi kopā ar Mārī un Annu. Vai tiešām viņām bija lemts šāds liktenis? Vai tāda bija balva par ilgo, neatlaidīgo cīņu ar dzīves grūtībām?

Dažreiz dzīve tiešām sit zem jostasvietas. Helēnu pārņēma šausmas, kad Čārlija pavēstīja ļauno ziņu. Viņa izmisīgi ilgojās, kaut tas izrādītos kāds pārpratums vai arī varētu pagriezt laiku atpakaļ un novērst notikušo nelaimi. Taču tas nebija iespējams - Mārī un Anna bija mirušas. Ēku nojaukšanas eksperti, apsekojot augstceltni, bija pamanījuši dīvainu SOS signālu, uzkrāsotu uz palaga un izkārtu pa ceturtā stāva logu. Viņi devās izlūkos, taču nevarēja pie dzīvokļa durvīm nevienu sasaukt, lai gan iekšā joprojām spīdēja gaisma un darbojās televizors, tāpēc viņi zvanīja policijai. Ieradušies konstebli nebija lielā sajūsmā -bija krietni jānopūlas, lai noņemtu dzelzs režģus, un ar vairākām atslēgām cieši noslēgtās ārdurvis bija gandrīz neizgāžamas. Viņi bija pārliecināti, ka tā ir tikai laika izniekošana un dzīvokļa iemītnieki droši vien tīši slēpjas, līdz nemaņai salietojušies narkotikas vai ko tamlīdzīgu. Taču, iekļuvuši dzīvoklī, viņi atrada māti un meitu guļam līdzās uz dzīvojamās istabas grīdas.

Pirmā doma bija pašnāvība. Ieslēdzies un padari sev galu. Taču, pārmeklējot dzīvokli, viņi nekur neatrada atslēgas - ne durvju drošajām slēdzenēm, ne režģu piekaramajām slēdzenēm. Vēl dīvaināk - upuru rīcībā bija pielādēts ierocis. Tas gulēja uz grīdas viņām līdzās neizšauts. Nebija ne žņaugšanas pēdu, ne tukšu hlora vai tablešu pudelīšu - nekur nekādu acīm redzamu pašnāvības pazīmju. Ārdurvju apskatē neatklājās nekādas ielaušanās pēdas, un neizskatījās arī, ka dzīvoklis būtu aplaupīts. Tas viss bija ļoti dīvaini, viņas abas vienkārši bija... mirušas. Spriežot pēc mušām, kas lodāja pa viņu ķermeņiem, viņas tā bija nogulējušas jau ilgu laiku.

Helēna aizsūtīja kādu patruļas konsteblu pārmeklēt ēku un tuvāko apkārtni, meklējot mobilo tālruni, bet pati kopā ar ekspertiem devās apskatīt līķus. Viņa nekad nemēdza zaudēt savaldību citu policistu klātbūtnē, taču šis trieciens nebija izturams. Pārāk sāpīgi bija redzēt Mārī un Annu šādi guļam. Viņas bija tik daudz ko pieredzējušas, tik daudz pārcietušas, taču ne mirkli nebija zaudējušas mīlestību. Starp viņām allaž valdīja smaidi un prieks, pat dzīvojot apkārtējā pagrimuma un ļaunuma ielenkumā. Kaut vai tāpēc vien Helēna bija pārliecināta, ka tā nav pašnāvība, turklāt neizšautais ierocis bija vēl drošāks pierādījums.

Lai atgūtu savaldību, Helēna iegāja mazajā virtuvītē. Tāpat vien, neko nedomājot, atvēra skapīšus, tad ledusskapi. Nekā ēdama. Pat ne konservu vai koncentrātu. Šķita, ka no virtuves rūpīgi izvākti visi produkti, tomēr... arī miskaste bija tukša. Nekur nemētājās ne tukšs iepakojums, ne pudeles. Kad viņas prātā sāka mosties briesmīgā doma, Helēna sajuta, kā rīklē kāpj nelabums. Apspiedusi vēmienu, viņa piegāja pie izlietnes. Atgrieza krānu. Nekā. Tā jau viņa bija domājusi. Viņa pacēla tālruņa klausuli. Klusums. Helēna atslīga tuvākajā krēslā.

- Tu domā, ka tas ir viņas roku darbs? - Marks jautāja, ienācis virtuvē. Helēna pamāja ar galvu un piebilda:

- Viņa tās ieslēdza. Paņēma visu pārtiku, noslēdza ūdeni, noslēdza tālruņa sakarus, atstāja pistoli. Mēs neatradīsim ne durvju, ne režģu atslēgas, jo viņa tās paņēma līdzi...

Māte un meita ieslodzītas pašas savā mājā. Nekādu iespēju izbēgt vai sasaukt palīgā kādu līdzjūtīgu dvēseli. Tā bija visvientuļākā nāve pasaulē. Apziņai, ka “viņa” tomēr nebija uzvarējusi, nebija piespiedusi Mārī nogalināt pašas meitu, varbūt būtu jābūt mierinošai, taču Helēna nekādu mierinājumu nejuta.

37

Šodien bija visdrūmākā diena. Visļaunākā diena, kopš tas notika. Šodien bija Bena bēres. Sākumā Piters Braitstons negribēja neko ne dzirdēt, ne zināt par savu upuri, jo negribēja uzzināt par Bena līgavas un draugu ciešanām un domām. Tomēr, dienām ritot, viņš arvien vairāk laika pavadīja internētā, pētīdams Bena piemiņas lapu, Facebook lapā ievietotos ziņojumus, iepazīstot dzīvi, kuru pats bija iznicinājis.

Pirms trim dienām viņš bija izlasījis Bena labākā drauga ievietoto informāciju par bērēm. Šķita, ka tās nav paredzētas pārāk plašas un vērienīgas, un Piters sāka gudrot, kurš no firmas tās apmeklēs. Protams, ieradīsies visi partneri un ari vairākums Bena komandas locekļu. Bet vai pārējie kolēģi ari dosies? Vai Piters vienīgais nebūs klāt? īsā neprāta bridi pat pazibēja doma, ka varbūt būtu jāiet, taču to viņš atmeta. Ja Bena draugi viņu ieraudzīs, tad saplosīs gabalos. Un kurš gan varētu viņiem to pārmest? Un tomēr sirds dziļumos Piters ilgojās doties uz bērēm. Atvadīties. Lūgt piedošanu.

Kādu bridi viņš gribēja aizrakstīt Bena līgavai, bet Sāra viņu atrunāja. Viņai, protams, bija taisnība. Stūrgalvības uzplūdos viņš nolēma nepaklausīt sievai un sāka sacerēt vēstuli Dženijai, taču nespēja uzrakstīt ne vārda. Viss, ko viņš gribēja pavēstīt - es negribēju to darīt, kaut varētu pagriezt laiku atpakaļ -, izklausījās tik tukši un bezjēdzīgi. Viņa vēlmes un izjūtas taču šai jaunajai sievietei neko nenozīmēja. Viņai svarīgākais bija tas, ka Piters bija iedūris viņas līgavainim sejā, lai glābtu savu ādu.

Vai tas bija tā vērts? Piters vairs nebija pārliecināts. Kad bija pārgājis adrenalīna uzplūds un šoks, viņš nejuta neko - tikai smagu, nospiedošu tukšumu, it kā viņš būtu zaudējis visas garšas, ožas un taustes sajūtas un tagad nožēlojami vārguļotu, nevis pilnvērtīgi dzīvotu. Ko lai viņš turpmāk dara? Vai varēs atgriezties darbā? Vai viņu tur pieņems? Jebkurā gadījumā tas būtu labāk nekā sēdēt mājās, lēni jūkot prātā.

Ja vien Bens būtu nospiedis gaili. Viņam bija tāda iespēja. Bija laiks. Vai viņš vilcinājās gļēvuma vai morāles principu dēļ? Ja Bens būtu nospiedis gaili, tad viņš tagad mocītos sirdsapziņas pārmetumos, bet Piters būtu drošībā viņpasaulē.

Savtīgais draņķis.

38

Katram no mums ir kādas robežas, kuras nedrīkst pārkāpt. Un Džeiks tieši tagad bija ar tādu sastapies. Tas nu vairs nebija ne patīkami, ne jautri un pat ne profesionāli - tā bija nelāga situācija, kas draudēja kļūt nekontrolējama. Kad viņa negaidīti ieradās, viņš bija kopā ar klientu, bet viņai tas laikam bija vienalga. Viņa sēdēja un gaidīja ārpusē pie dzīvokļa durvīm, nodūrusi skatienu grīdā, kamēr Džeiks pabeidza sesiju. Taču noskaņojums jau bija neglābjami sabojāts, un viņš bija spiests apsolīt neapmierinātajam klientam nākamo sesiju bez maksas, lai izdabūtu to ārā pa durvīm. Šādi atgadījumi kaitē biznesam - vietējās sadomazo-histu aprindas ir šaura, noslēgta pasaulīte, un runas izplatās ātri.

Viņa atvainojās, bet tikai pavirši. Runāja satraukti un nesakarīgi. Džeiks nodomāja, ka varbūt viņa ir iedzērusi, un tā arī apjautājās. Viņa par to apvainojās un atgādināja, ka viņš ir domi-nētājs, nevis ārsts. Negribēdams Helēnu vēl vairāk provocēt, viņš sievietes vārdus laida gar ausīm un ierosināja šoreiz īsāku, saudzīgāku sesiju, lai palīdzētu viņai nomierināties. Un pēc tam varbūt viņi varēs aprunāties.

Taču viņa par to negribēja ne dzirdēt. Viņa pieprasīja pilnu sesiju, stundu ilgu, bez atlaidēm. Viņa gribēja ciest tik lielas sāpes, cik vien viņš spēj sagādāt. Turklāt viņa vēlējās arī apvainojumus - gribēja, lai Džeiks lamā viņu par ļaunu un neglītu, par nožēlojamu sūdu, kas pelnījusi visbriesmīgāko nāvi. Viņa gribēja, lai Džeiks viņu iznicina.

Kad viņš atteicās, Helēna sadusmojās, bet viņš palika nelokāms. Dažus citus klientus viņš mierīgi varētu pazemot - kas

maksā, tas pasūta mūziku -, bet viņu ne. Un ne tikai tāpēc, ka šī sieviete viņam patika, bet arī instinktīvas nojautas dēļ, ka viņai tas nav īstais risinājums. Viņš bieži iedomājās, vai viņa apmeklē psihoterapeitu, - ja ne, viņš labprāt to ieteiktu. Džeiks domāja, ka tagad nevajadzētu pastiprināt šīs sesijas līdz vēl lielākai nežēlībai, bet gan novilkt nepārkāpjamu robežu un ieteikt viņai meklēt palīdzību arī citur.

- Ko tu, sasodīts, iedomājies? - Helēna aizsvilās dusmās. - Kā tu uzdrošinies mani pamācīt?

Šāds dusmu izvirdums pārsteidza Džeiku.

- Tas ir tikai ieteikums, un, ja tu to nevēlies, tad nekas. Taču es nejūtos ērti, dodoties šādā virz...

- Tu nejūties ērtil Tu taču esi sasodīta mauka, saprati? Tev jājūtas ērti, darot visu, par ko es maksāju!

Helēna soļoja pie Džeika, un viņam īsu mirkli šķita, ka viņa tam uzbruks, tik ļoti viņa bija noskaitusies. Viņš vienmēr glabāja elektrošoka pistoli paslēptu ērti pa ķērienam, taču vēl nekad nebija nācies to izmantot. Cik ironiski, ja tagad būtu ar to jāsavalda viņa. Tomēr, par laimi, tiklīdz Džeiks sāka piesardzīgi virzīties uz ieroča pusi, Helēna apcirtās uz papēža un izsoļoja pa durvīm, tās nikni aiz sevis aizcērtot.

Džeiks apspieda vēlmi sekot viņai. Viņi nebija nekādi draugi, Helēna bija tikai kliente. Viņš jau iepriekš bija pārkāpis šo robežu un pēc tam nožēlojis. Labāk ļaut viņai aiziet un pielikt visam punktu. Viņam patika Helēna, bet nepatika viņas aizvainojošā izturēšanās. Viņš vairs nebija nekāds puišelis, kas varētu to pieciest. Skumji nopūties, viņš nolaida žalūzijas, uz visiem laikiem aizsedzot skatu uz šo sievieti.

39

Helēna aiztraucās uz motocikla pa ātrgaitas joslu ar 160 kilometriem stundā. Šajā vēlajā laikā apvedceļš bija gandrīz tukšs. Viņa izbaudīja brīvību, vēl un vēl uzdodot gāzi. Ātrums viņu nomierināja, ļaujot kaut uz bridi aizmirst šaušalīgos un traģiskos dažu pēdējo dienu notikumus.

Jābrauc vēl tikai daži kilometri. Domas par gaidāmo sarunu palīdzēja saņemties. Tas bija viņas darbs. Un tas bija jāpaveic labi, jo no tā bija atkarīgas cilvēku dzīvības. Viņa bija personiski pazinusi trīs no upuriem - Benu, Marl un Annu. Tā, protams, nevarēja būt sagadīšanās. Vai nozīme bija tam, ka viņa pazina šos cilvēkus? Vai ari slepkavas uzmanību pievilka kaut kas saistībā ar viņu pagātnes traumām?

Vienīgais izņēmums bija Eimija. Helēna nekad nebija viņu satikusi, un, cik viņai zināms, meitenei nav bijusi darīšana ar policiju. Ari Semam ne. Bet kāpēc tad slepkava izvēlējās viņus, ja svarīga bija saistība ar Helēnu? Bija jau diezgan vēls, un Eimijas māte nepriecāsies par šādu uzbāzību ar jauniem jautājumiem, tomēr citas iespējas nebija.

Durvis atvēra meitenes tēvs, sagatavojies dusmīgām lamām. Kopš Eimijas atgriešanās mājās Emīlija Garanita un viņas kolēģi nelika Andersonu ģimenei mieru ne dienu, ne nakti, un viņiem jau sāka zust pacietība. Ieraudzījis Helēnu, Ričards apvaldīja dusmas un aicināja viņu ienākt.

Viņš ieveda Helēnu viesistabā uzgaidīt, kamēr Daiena Ander-sone devās pasaukt meitu no viņas istabas. Helēna pārlaida skatienu sienām, meklējot kādu ierosmi. Viņai pretī raudzījās dažas

priecīgas ģimenes fotogrāfijas - mamma un tētis ar savu mīļoto meitiņu zobojoties par viņas nezināšanu.

Eimija neslēpa sapīkumu, neparko negribēdama atgriezties pie pārdzīvotā murga. Turklāt viņa tikko bija pamodināta no miega, kas joprojām bija reta parādība, tāpēc Helēnai bija krietni jānopūlas, lai meiteni “iekustinātu”. Pamazām apjaušot, ka detektīve neuzskata viņu par ļaundari, Eimija sāka atdzīvoties un atbildēt uz Helēnas jautājumiem godīgi un atklāti. Viņai nekad nebija bijušas nepatikšanas ar policiju, un pavisam noteikti viņa nekad iepriekš nebija satikusi Helēnu. Vai Sems kādreiz bija iekūlies nepatikšanās? Cik viņai bija zināms, ne. Viņš gatavojās kļūt par juristu un lieliski saprata, ka pat viens niecīgs likumpārkāpums pārvilktu svītru šai karjeras izvēlei. Dažiem paziņām viņš tāpēc šķita mazliet garlaicīgs, bet Eimija augstu vērtēja viņa nopietnību un uzticamību. Uz viņu vienmēr varēja paļauties - līdz brīdim, kad viņa tam ielaida lodi mugurā.

Eimija atkal sāka noslēgties sevī - atkal uzmācās vainas apziņa, velkot viņu lejup izmisuma dzīlēs. Māte gribēja pavadīt viņu uz guļamistabu, bet Helēna uzstāja, lai viņa ar vīru paliek atbildēt vēl uz dažiem jautājumiem. Daiena Andersone pikti iebilda, un Helēna, uz brīdi zaudējusi pacietību, piedraudēja viņu apcietināt, ja viņa tūlīt neapsēdīsies un neatbildēs. Daiena paklausīja, un Helēna nākamo pusstundu bombardēja laulāto pāri ar jautājumiem par viņu dzīvi. Vai viņiem kādreiz ir bijuši kādi likumpārkāpumi? Vai viņi kādreiz jebkādā situācijā ir satikuši Helēnu? Taču, ja neskaita Ričarda pieķeršanu pirms trim gadiem, braucot dzērumā, nekā tāda nebija. Vai viņiem nav kāda saistība ar Benu? Vai ar Annu un Mārī? Helēna taujāja sīki un smalki, tomēr saprata, ka veltīgi - viņi bija nākuši no pilnīgi citām aprindām un arī uzturējās citā sabiedrībā.

Ričards Andersons pavadīja viņu līdz ārdurvīm. Viņa bija negaidīti uzradusies šeit vēlu vakarā un uzbāzusies ar jautājumiem, tā arī neuzzinājusi neko noderīgu. Noteikti jābūt kādai saistībai - Helēna par to bija pārliecināta -, taču tā joprojām nebija saskatāma.

40

Novietojusi motociklu iecirkņa stāvlaukumā, Helēna izdzirdēja aiz muguras tuvojamies soļus. Viņa sarāvās, kad kāda roka pieskārās plecam, taču bailēm nebija pamata, jo viņa nojauta, kurš tas ir.

Marks bija atstājis neskaitāmas balss pasta ziņas viņas mobilajā tālruni. Viņš bija noraizējies par Helēnu.

- Kā jūties?

Uz šo jautājumu bija grūti atbildēt, tāpēc Helēna tikai paraustīja plecus.

- Tu tik ātri aizsteidzies no Marl dzīvokļa. Nemaz nepaguvu parunāt ar tevi.

- Man nekas nekait, Mark. Redzētais mani ļoti satrieca, bet esmu jau saņēmusies. Man tikai bija kādu brīdi jāpaliek vienai.

- Nu, protams, protams.

Tomēr viņš nebija pārliecināts. Šī sieviete bija tik viegli ievainojama, tomēr izvairīga. Upuru mājā viņa bija izplūdusi asarās, pārsteidzot visus, bet tagad atkal bija tikpat noslēgta kā vienmēr. Viņš nedomāja, ka Helēna apmeklē psihoterapeitu, nekad to nebija redzējis sporta klubā, viņai nebija ne drauga, ne vīra vai bērnu. Kā viņa noņem spriedzi? Viņa paša izvēle vismaz bija acīm redzama - alkohols. Bet Helēna bija tik sasodīti noslēpumaina un neļāva nevienam ieskatīties aiz ārējās fasādes. Marku tas bezgalīgi sarūgtināja.

- Paldies, Mark.

Helēna pieskārās ar plaukstu viņa rokai, pavisam īsi saspieda to, tad pagriezās un devās uz iecirkni. Marks uz īsu bridi jutās atkal kā pusaudzis, kas muļķīgi priecājas par katru sīkumu.

- Pārskatīsim vēlreiz, kas mums ir zināms.

Helēna bija sasaukusi visu komandu apspriežu telpā, lai pārrunātu pierādījumus.

- Liecinieki?

- Pagaidām nav, - atbildēja konstebls Bridžess. - Mūsējie vēl ir tur, bet lielākoties piesakās narkomāni, kas cer saņemt atlīdzību, vai slavas kārotāji. Kāds esot redzējis tumšu automašīnu, kāds - motociklu, bet vēl kāds cits - NLO... Uz “karsto” tālruņa līniju zvana daudzi, bet galvenokārt vecas dāmas un puišeļi, kas muļķojas.

Ko gan Helēna bija cerējusi? Marl un Anna droši vien bija ieslodzītas gandrīz divas nedēļas - kāpēc gan lai kāds atcerētos tik senus notikumus?

- Skaidrs, un kāds ir patologanatoma ziņojums?

Čārlija uzreiz ķērās pie galvenā - nebija nekādas jēgas mēģināt izteikties saudzīgāk.

- Abi upuri bija ļoti novārguši no bada un slāpēm. Anna Storija mirusi no nosmacēšanas. Tuvu līdzās viņas ķermenim atrasts spilvens ar viņas siekalu un puņķu pēdām.

Helēna centās neizrādīt uztraukumu. Marl tomēr bija nogalinājusi savu meitu - tikai saudzīgāk. Tas kaut kādā veidā visu padarīja vēl ļaunāku. Čārlija turpināja:

- Marl Storija nomira no sirds apstāšanās pēc daudzu orgānu sabrukuma, ko izraisījis bads un dehidratācijas sekas.

Marks redzēja, cik ļoti šie vienkāršie vārdi satriekuši Helēnu un ari visus pārējos komandas biedrus, tāpēc steidzās iejaukties ar kaut niecīgu labu jaunumu.

- Tā īres nama tuvumā nav videonovērošanas - sen jau izpostīta. Eksperti veltīgi izmeklējās pirkstu nospiedumus pa visu dzīvokli, toties atrada daļēju pēdas nospiedumu kādas puķu dobes malā pie augstceltnes ieejas. Augstpapēžu kurpe, varētu būt sestais izmērs. Policisti apstaigā dzīvokļus ar tās sievietes foto koši zaļajā sporta jakā un naģenē - varbūt tas atsauks kaut ko atmiņā.

- Labi. Un kas ir zināms par ieroci? - Helēna turpināja.

- Joprojām bija pielādēts, kad to atradām. Nav nekādu šaušanas pazīmju, - atbildēja konsteble Makendrū, pārņemot stafeti. - Tas ir Smith & Wesson, visticamāk, no pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākuma. Bena Holanda ierocis bija Glock, bet Sems Fišers nogalināts ar pārveidotu Taurus.

- Kur viņa tos dabū? - Helēna noprasīja. - Vai viņa ir bijusī armijniece? Policiste? Jāpārbauda, vai nav pazuduši kādi no pagājušajā gadā konfiscētajiem ieročiem.

Makendrū aizsteidzās izpildīt Helēnas rīkojumu. Bez vērā ņemamiem lietiskajiem pierādījumiem - miegazāles bija bez-recepšu medikaments, tālruņi ar priekšapmaksas kartēm bez līguma - un ar pārāk pretrunīgiem liecinieku stāstījumiem par šīs mainīgās ļaundares izskatu vienīgais pavediens bija rīcības modelis un motīvs. Kāpēc viņa to visu darīja? Viņa iedzina upurus velnišķīgā nāves slazdā, būdama pārliecināta, ka šāvējs galarezultātā cietīs vairāk nekā nogalinātais. Vai viņas mērķis un prieka avots ir tieši izdzīvotāja trauma, ar kuru tas būs spiests sadzīvot? Helēna uzdeva šo jautājumu komandas biedriem. Ja tā ir, vai slepkava atgriezīsies, lai novērotu šos traumu upurus un priecātos par uzvaru? Varbūt jānorīko vairāk cilvēku intensīvai Eimijas, Pītera un citu novērošanai? Izmaksas stipri pieaugs, bet varbūt tas būs tā vērts.

- Kā viņa varēja zināt, kurš tiks nogalināts? - Čārlija iejautājās.

- Labs jautājums. Vai tiešām viņa tik labi pazīst katru pāri, ka var paredzēt upuri? - Helēna domīgi noteica.

- Tas taču nevar būt, vai ne? - konsteble Sandersone šaubījās, un Helēna piekrita.

- Tas šķiet maz ticams. Viņa nevar paredzēt, kā cilvēki reaģēs šādās spriedzes situācijās. Līdz ar to rodas jautājums: vai upuri izvēlēti pilnīgi nejauši?

Tas bija ticamāk. Daži sērijveida slepkavas rūpīgi izvēlas un izseko upurus, bet vairums tos izraugās pēc izdevības, nevis personības principa. Sieviešu spīdzinātājs un izvarotājs Freds Vests uzņēma mašīnā stopētājas, sērijveida slepkava Ians Brei-dijs nolaupīja no mājām aizmukušus bērnus, sieviešu sērijveida slepkava Jorkšīras Uzšķērdējs uzbruka nejaušiem upuriem...

Taču šoreiz... Divos gadījumos Helēna personiski pazina vismaz vienu no upuriem. Viņa ieminējās par to komandas biedriem, bet nesaņēma skaidru atbildi. Ko gan viņa bija gaidījusi? Spožu teoriju, kas pierāda viņas vainu, vai stingru un noteiktu noliegumu pieņēmumam, ka viņas saistībai ar upuriem ir nozīme? Viņa nesaņēma ne vienu, ne otru, jo, kā norādīja Marks, Helēna nekad iepriekš nebija satikusi ne Semu, ne Eimiju. Protams, viņam bija taisnība - tā bija interesanta teorija, tomēr nepilnīga. Tajā neiekļāvās Sems un Eimija, tāpēc neveidojās konsekvents rīcības modelis.

- Varbūt viņa tos izvēlējās tāpēc, ka tie bija viegli mērķi? -Čārlija atkal ieminējās. - Tāpēc, ka bija vientuli un neaizsargāti?

Komandas biedru vidū atskanēja piekrītoša murdoņa.

- Eimija un Sems bija kluss pāris. Viņa nav nekāds bara dzīvnieks, un viņš arī tāds nebija. Viņi turējās savrup, tikās tikai ar dažiem tuviem draugiem. Bens Holands bija vienpatis. Laika gaitā gan viņš bija kļuvis drošāks un saderinājies, tomēr joprojām dzīvoja viens, lai gan līdz kāzām bija atlikušas tikai dažas nedēļas. Anna un Mārī tiešām bija vienas pašas visā pasaulē. Varbūt slepkava uzbrūk tieši šiem upuriem tāpēc, ka tas ir iespējams?

Helēna piekrītoši māja ar galvu, tomēr arī šī teorija nebija pilnīgi droša. Nebija jau tā, ka upuru pazušanu neviens nebūtu pamanījis. Eimijai bija ļoti labas attiecības ar māti, un arī Sema māte aktīvi iesaistījās dēla dzīvē. Bens bija saderinājies un gatavojās precēties - viņa pazušanu noteikti pamanītu. Annai un Mārī gan nebija tuvinieku, tomēr agrāk vai vēlāk viņas atrastu sociālie darbinieki.

Bija jāmeklē saistība starp upuriem. Vai arī jāpierāda, ka tie tika nolaupīti tikai tāpēc, ka bija divatā.

Helēna beidza apspriedi. Bija iedalīti uzdevumi - meklēt datubāzēs kādas agrāk sodītas personas, kuras varētu turēt ļaunu prātu uz Helēnu, vai arī slepkavas ar noslieci uz izsmalcinātu sadismu vai spēļu spēlēšanu -, taču sirds dziļumos Helēna neticēja, ka izdosies atrast ko noderīgu.

Tā bija un palika mīkla.

41

Kad Piters Braitstons pēkšņi paziņoja, ka grib atgriezties darbā, visi bija ļoti pārsteigti. Partneri ieteica viņam paņemt brīvus trīs mēnešus - vai pat sešus, ja vajag, - gan līdzjūtības dēļ, gan ari baidoties, kā viņa atgriešanos uzņems citi. Piters bija paskarba rakstura tips, tomēr diezgan labi ieredzēts, kaut vai tāpēc vien, ka perfekti pārzināja tieslietas.

Taču viņš bija nodūris Benu. Nogalinājis kolēģi. Un cilvēk-resursu vadības rokasgrāmatā nebija pamācību, kā rīkoties šādā gadījumā. Daudzi nojauta, ka viņu par to netiesās, - policija izteicās izvairīgi, tomēr lika noprast, ka notikušais ir traģisks negadījums. Un arī Pīters atbalstīja šo versiju, atsakoties izpaust notikuma detaļas, ko kolēģi gan kāroja, gan baidījās uzzināt.

Tā nu viņš ieradās birojā pēc dažu nedēļu atpūtas un atveseļošanās, neņemot vērā visus ārstu un konsultantu iebildumus. Pīters bija apņēmības pilns, jo janvārī firmā vienmēr bija daudz darba. Un ko gan viņam varēs padarīt? Izstumt no partneru vidus, lai gan viņam nebija uzrādīta nekāda apsūdzība? Izbeigt viņa divdesmit gadus ilgo darbību firmā un izmest atkritumos tikai negadījuma dēļ? Patiesība bija tāda, ka neviens nezināja, kā rīkoties, tāpēc visi nogaidīja.

Viņš ieradās darbā agri pirmdienas rītā. Kā vienmēr laikus. Tajā dienā birojā valdīja neparasts klusums, un Pīters aizsūtīja dažas e-pasta vēstules un pagatavoja pāris krūžu kafijas. Taču viņam nebija ieplānota neviena tikšanās - nepārpūlies jau pašā sākumā, Piter, - un kolēģi drīz vien atrada aizbildinājumus, lai aizšautu uz Bornmutas biroju vai dotos ilgās pusdienās ar kādu

klientu. Galu galā viņa ierašanās izraisītā sensācija un pieklājīgā apjautāšanās par viņa veselību un pašsajūtu ilga tikai pusstundu, bet pēc tam viss atgriezās vecajās sliedēs.

Ja neskaita tukšo krēslu. Bena vietā vēl neviens nebija pieņemts, jo tik drīz pēc bērēm tas nebūtu pieklājīgi, tāpēc viņa rakstāmgalds un krēsls stāvēja tukšs. Personīgās mantas bija savāktas un nosūtītas līgavai, un Bena bijusī darba vieta šķita tik vientuļa un nedzīva. Drūms tukšums kādreizējās rosības vietā.

Tas vīdēja tieši Pītera acu priekšā. Un arī visu citu acu priekšā. Uzstājīgs atgādinājums par notikušo. Visi - no vadības līdz ēdnīcas trauku mazgātājām - bija paredzējuši, ka Pīteram būs grūti to redzēt. Taču neviens nebija paredzējis to, ka pulksten 15.30 savā pirmajā darba dienā Pīters uzkāps uz biroju ēkas jumta, skaļi izkliegs savas sievas vārdu un tad nolēks, lai nosistos pret asfaltu.

42

Uz Japānu? Austrāliju? Meksiku?

Bērnībā mums bija globuss. Izgaismojams. Kas zina, kāpēc un kur mēs to sadabūjām. Mēs nebijām nekāda izglītoto laužu ģimene, un mātes ģeogrāfijas zināšanas nesniedzās tālāk par tuvējo dzērienu veikalu. Bet man tas globuss ļoti patika. Tas bija visu manu fantāziju avots. Pārvelkot ar plaukstu pār tā gludajiem, apaļajiem sāniem, dažu sekunžu laikā pārlecot kontinentiem, viegli varēju iztēloties, ka esmu brīva.

Iztēlojos, kā ar stopiem aizbraukšu uz ostu, paņēmusi līdzi mugursomu ar pārtikas krājumiem - noteikti “Jammie Dodgers” - tālam ceļam. Uzrāpšos pa slideno enkura ķēdi ar posmiem visa mana auguma lielumā un, nokļuvusi uz klāja, aši ielīdīšu glābšanas laivā zem pārsega. Prieka trīsas pārskries pār visu augumu, jūtot, kā milzīgais kuģis sāk virzīties prom no krasta, un, ceļojot pār okeāniem un garām kontinentiem, es savā mazajā slēptuvē jutīšos droši un ērti.

Galu galā mēs piestāsim kādā tālā, eksotiskā krastā. Es noslīdēšu lejā pa ķēdi, lai nostātos uz jaunatrastās zemes. Uz manas jaunās zemes. Kur sāksies jauni brīnumaini piedzīvojumi.

Dažkārt šīs fantāzijas bīstami pietuvojās realitātei. Es paņēmu pāris plastmasas maisiņu un sabāzu tajos siera trīsstūrī-šus, “Club” cepumus un pelējuma klātu guļammaisu. Tad izlavījos ārā pa durvīm, klusi aizvērusi tās aiz sevis. Pa piečurāto celiņu un ārā uz ielas. Brīvībā.

Tomēr kaut kas - vai kāds - vienmēr man lika atgriezties mājās, vēl pirms biju atstājusi mūsu kvartālu.

Tu man vienmēr liki atgriezties.

43

Ziņkārīgie ir viegls mērķis, vai ne? Tie ir kā vampīri, kas pārtiek no citu nelaimēm. Un tomēr - kurš no mums var godīgi teikt, ka arī pats neskatās? Ka nav ziņkārīgi lūkojies uz avārijām, lēni braucot tām garām pa šoseju vai gaidot pie policijas barjeras. Ko mēs gribam saskatīt? Dzīvības pazīmes? Vai nāves zīmes?

Pīters Braitstons tiešām bija piesaistījis daudz skatītāju, kuri nepacietīgi kāroja redzēt, kā izskatās uz asfalta sašķaidīti deviņdesmit kilogrami miesas un kaulu. Helēna ar savu komandu ieradās tikai dažas minūtes pēc ātrās palīdzības. Taču atšķirībā no tiem nabaga ļaudīm, kuru uzdevums bija savākt mirstīgās atliekas, Helēna, Čārlija un Marks neinteresējās par Pīteru. Kolēģi bija redzējuši viņu nolecam, neviens viņu nebija piespiedis vai pagrūdis, tāpēc tas bija skaidrs un nepārprotams pašnāvības gadījums. Nē, Helēnas uzmanības centrā bija ziņkārīgie. Tie, kas bija atnākuši papriecāties par asiņaino skatu.

Helēnas nojauta vēstīja, ka slepkava nepametīs savus upurus tagad, kad tie ir atgriezušies dzīvē. Pītera pašnāvība noteikti bija visu viņas cerību un sapņu spožākais piepildījums. Dzīvā vizītkarte, kas nespēj sadzīvot ar nolaupītājas uzspiesto vainas apziņu. Šoreiz viņai pat nebija nekas jādara. Varēja tikai skatīties un priecāties par savu sasniegumu. Viņa taču noteikti gribētu to redzēt savām acīm.

Tāpēc viņi bija paņēmuši līdzi videokameras. No dažādām slepenām vietām - gan no augšas, gan ielas līmenī - viņi filmēja ļaužu pūli, iemūžinot slimīgās ziņkāres izpausmi par pusmūža vīra izmisuma soli.

Skatīties uzņemto materiālu bija drūmi un nomācoši. Bija fiksēta ari Pītera sievas Sāras ierašanās. Viņa bija histērijā, kā bez prāta no bēdām. Viņa vēl nebija īsti apjēgusi Pītera nolaupīšanu un dīvaino atgriešanos. Viņa tā arī nebija spējusi izlauzties caur melno izmisuma tumsu, kas pēc visa notikušā bija apņēmusi vīru. Viņa bija pieaicinājusi psihologus, taču Pīters bija paslēpies aiz pārāk biezām bruņām. Un tagad šis. Dažu nedēļu laikā pilnīgi sagrauta visa pasaule un viņas dzīve tajā. Vēl nesen viņa dzīvoja komforta, privātskolu, slēpošanas ceļojumu valstībā, kur valda pārticība un miers. Tagad apkārtējā pasaule šķita tumša un naidīga, ļaunuma, sadisma un briesmu pilna.

- Padzīsim mazliet uz priekšu, - Helēna ierosināja, un neviens neiebilda.

Attēli sāka zibēt acu priekšā, tad atkal atguva parasto tempu. Nebeidzama ātrās palīdzības mediķu un ziņkārīgo parāde.

- Mēs meklējam sievieti - vidēja auguma, metrs sešdesmit pieci līdz metrs septiņdesmit garu, slaidu. Spēcīgas formas deguns, palielas lūpas. Vidējas vai kuplas krūtis. Caurdurtas ausis, - Marks atgādināja kolēģiem noziedznieces pazīmes.

Tomēr, teikdams šos vārdus, viņš nebija pārliecināts, vai šim darbam ir kāda jēga. Pat ja viņi pamanīs slepkavu, vai pazīs viņu? Pie tāfeles bija piesprausti Eimijas un Čārlijas sagatavotie fotoroboti, taču tie bija visai aptuveni, ar dažādu krāsu matiem un diezgan nenoteikti. Varbūt viņi ieskatīsies ļaundarei tieši acīs, tomēr nepazīs viņu?

Drīz vien ieraksts bija galā.

- Ko tagad darīsim, priekšniec? - Čārlija jautāja.

Viņi jau divreiz bija noskatījušies ierakstu, nepamanījuši nevienu uzmanības vērtu personu. Tomēr bija grūti apskatīt katru, jo ekrānā bija ļoti daudz cilvēku, tāpēc Helēna, brīdi vilcinājusies, atbildēja:

- Noskatīsimies vēl vienu reizi.

Viņi sagatavojās vēl vienam kinoseansam. Marks piedāvāja kolēģiem cepumus, un visi, jūtot, ka enerģijai tiešām vajadzīgs kāds cukura lādiņš, ar pateicību pieņēma cienastu. Tad atkal pievērsa skatienus ekrānam un centās koncentrēties vēl vairāk nekā līdz šim.

- Tur!

Čārlija iesaucās tik skaļi, ka Marks un Helēna salēcās. Čār-lija mazliet padzina ierakstu atpakaļ, parādīja atkal. Tad strauji nospieda pauzes pogu.

- Skatieties tur! - Viņa norādīja uz kādu sievieti, kura dziļi drūzmā vēroja, kā ātrās palīdzības mediķi novieto līķu maisu uz nestuvēm.

- Ja es mazliet pietuvināšu, varbūt varēsim saskatīt labāk...

- Kas viņa ir? - Helēna viņu pārtrauca.

- Es viņu jau esmu redzējusi. Bena Holanda bērēs. Viņa bija viena un pazuda uzreiz pēc ceremonijas beigām. Tobrīd nepievērsu tam lielu uzmanību, taču šķiet, ka viņa tur ne ar vienu nerunāja.

Tagad ekrānā parādījās sievietes seja tuvplānā. Vai šis būtu pirmais skats uz meklēto sērijveida slepkavu? Viņi vērīgi nopētīja šo sievieti. Viņai bija šaura seja ar palielu degunu, īsi apgriezti blondi mati, viņa izskatījās labi ģērbusies un respektabla. Tā varētu būt fotorobotos attēlotā sieviete. Taču pēc tiem bija grūti kaut ko pateikt droši - ja ļoti vēlas, lai kāds tiem atbilstu, tad līdzību var arī nejauši piedomāt klāt.

Braucot uz Andersonu ģimenes māju, Helēna sajuta patiesu atvieglojumu. Un pat vēl ko vairāk - cerību. Beidzot bija atradies vismaz kāds pavediens, kuram sekot. Sēžot blakus Markam, kurš vadīja auto, viņa pētīja izdrukāto aizdomās turamās portretu. Kas gan ir šī sieviete?

Andersonu namā viņus uzņēma kā vienmēr negribīgi. Savādi gan, ka upuriem tā nepatīk policijas iejaukšanās, lai gan viņiem ir vajadzīga likumsargu palīdzība. Apsēdusies viesistabā, Helēna bez aplinkiem ķērās pie galvenā.

- Eimij, mums ir aizdomās turamās attēls. Un mēs vēlētos, lai jūs to apskatītu.

Tagad gan visi pievērsās viņai ar patiesu interesi. Helēna ievēroja, kā Eimijas vecāki saskatās - vai viņiem arī bija modusies cerība? Viņa pasniedza Eimijai izdruku. Meitene to uzmanīgi nopētīja, tad aizvēra acis, lai atsauktu atmiņā nolaupītājas izskatu. Klusums. Viņa atkal atvēra acis. Vēlreiz ieskatījās attēlā.

Pēc ilga, ilga klusuma brīža viņa teica:

- Tā varētu būt viņa.

Varētu būt?

- Cik pārliecināta jūs esat, Eimij?

- Grūti pateikt. Man būtu jāredz viņa aci pret aci, lai varētu pateikt droši, taču tā noteikti varētu būt viņa. Mati, deguns... jā, tā varētu būt viņa.

Tas nebija gluži perfekti, bet pagaidām pietiekami. Eimija pasniedza attēlu vecākiem, kuri nepacietīgi kāroja redzēt to riebekli, kas bija nolaupījusi viņu meitu. Helēna gribēja izraut izdruku viņiem no rokām, jo vēl nebija īstais brīdis izrādīt to visiem.

- Es viņu pazīstu, - skaļi un skaidri atskanēja Daienas Ander-sones balss.

Kādu brīdi visi pārsteigti klusēja. Tad Helēna jautāja:

- Jūs gribat teikt, ka esat jau iepriekš viņu redzējusi?

- Esmu viņu satikusi. Runājusi ar viņu. Es zinu, kas viņa ir.

Helēna saskatījās ar Marku - beidzot kāda saikne starp upuriem. Bija pagājis ilgs laiks - pārāk ilgs, lai to atrastu. Taču tagad viņiem bija galvenā aizdomās turamā. Helēna sajuta uzbangojam adrenalīnu un uz īsu brīdi atcerējās, kāpēc savulaik izvēlējās kļūt par policisti.

44

Taču viņas sajūsmai bija īss mūžs. Izejot no Andersonu mājas, Helēna pamanīja Emīlijas Garanitas zīmīgo sarkano fiatu, kas bija novietots šķērsām pāri piebraucamajam ceļam, neļaujot viņiem tikt projām. Un te arī tuvojās pati Emīlija ar vissaulaināko smaidu sejā.

- Emīlij, vai jūs zināt, kas draud par policijas darba traucēšanu?

- Bet citādi es nekādi nevaru ar jums parunāt, vai tad ne? - viņa naivā nevainībā atbildēja. - Jūs nekad neatbildat uz maniem zvaniem, bet jūsu preses centra darbinieki zina par šo lietu mazāk nekā es. Kas cits man atliek?

- Pabrauciet to nost. - Marks sāka zaudēt pacietību, bet avīžniece veltīja viņam tikai nicīgu skatienu.

- Es gribu parunāt ar jums par Pīteru Braitstonu, - Emīlija turpināja.

- Traģiski.

- Dīvaini, ka viņš izdarīja pašnāvību tik drīz pēc negadījuma ar Benu. Tas taču bija tikai negadījums, vai ne?

- Cik mums zināms, jā.

- Taču daži kolēģi viņa firmā izplata baumas, ka Pīters esot nogalinājis Benu. Kā jūs to komentētu, inspektore?

- Cilvēki vienmēr tenko un spriedelē, jūs to zināt, Emīlij.

Helēna negribēja spēlēt pēc citu uzspiestiem noteikumiem.

- Ja kaut kas mainīsies, es jums paziņošu, taču tā nav aktīva izmeklēšana...

- Par ko viņi sastrīdējās? Par mīlestību? Naudu? Vai viņi bija geji?

Helēna aizspraucās garām žurnālistei.

- Emīlij, jūs mani traucējat darbā. Un, cik man zināms, tas ir kriminālnoziegums.

Helēna un Marks iekāpa nemarķētajā policijas automašīnā. Marks uzsvērti skaļi iedarbināja motoru un pievērsa Emīlijai bargu skatienu. Kādu brīdi nicīgi lūkojusies pretī, viņa pagriezās un gausi devās uz savu auto. Helēna priecājās, ka sarunā nebija pieminētas Anna un Mārī - viņu nāve tika skaidrota ar dabiskiem cēloņiem, un to neviens vismaz pagaidām neapšaubīja.

Braucot prom, Helēna ieskatījās atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, vai Emīlija neseko. Tomēr šoreiz žurnāliste laikam bija nolēmusi rīkoties apdomīgi un atteikusies no pakaļdzīšanās. Helēna atviegloti nopūtās. Viņas nākamajā apmeklējumā liecinieki nepavisam nebija vēlami.

\

45

Hanna Mikerija čakli rosījās, gatavojot vakariņas viesiem, kad Helēna ieradās pie viņas mājas durvīm. Hanna arī dzīvē izskatījās tikpat respektabla un pievilcīga kā savā mājaslapā. Labs piemērs, kā liela nauda var uzlabot dzīvi. Bagātības noskaņu vēl vairāk pastiprināja vīna Clos Vougeot pudeles, kas bija atvērtas “paelpot”, gaidot viesu ierašanos.

Helēna nodomāja, ka tik labi situēta sieviete noteikti nevarētu ne atkauties no preciniekiem. Un tomēr viņa dzīvoja viena. Tā bija pirmā Helēnas pamanītā dīvainība. Vēlāk, nopratināšanas telpā, Hanna Mikerija apgalvoja, ka tas esot darba dēļ. Jo viņa veltot tik lielu uzmanību saviem klientiem, ka neatliekot laika saviesīgai dzīvei un randiņiem. Šīs Helēnas izjauktās viesības jau divreiz tika pārceltas viņas neparedzamā darba dēļ. Viņa neslēpa dusmas uz Helēnu par šādu traucējumu.

Viņa bija izsaukusi savu advokātu. Arī viņš izskatījās dārgs. Mikerija visu laiku gaidīja, lai viņš iesaistās sarunā, un atbildēja uz jautājumiem tikai tad, ja viņš klusēja. Viņi abi kopā veidoja spēcīgu, pārdomātu, ticamu komandu. Ja šī lieta kādreiz nonāks tiesā, viņus būs grūti diskreditēt.

Viņa apgalvoja, ka devusies uz Pītera pašnāvības vietu tikai savas kādreizējās saistības ar Benu dēļ. Viņa bija psihoterapeite, kura pavadīja daudz laika kopā ar Benu pēc drausmīgajiem notikumiem viņa bērnībā. Slepkavība ir visļaunākais gadījums, pat vēl sliktāks par pašnāvību, jo tai vismaz piemīt traģiska dimensija kā bezcerīga izmisuma diktētam solim. Bet kā lai mierina jaunekli, kurš savām acīm redzējis, kā tēvs nonāvē visu ģimeni?

Kā lai iemāca samierināties ar to, ka mīlēts tuvinieks sagrāvis dēla dzīvi, atstājot viņu vienu visā pasaulē?

Hanna juta, ka sāk gūt panākumus, ārstējot jauno Benu - vai Džeimsu, kā viņu sauca tolaik. Un, kad pēc trim gadiem viņš pārstāja apmeklēt konsultācijas, viņš bija jau tīri labi nostājies uz kājām. Dzīvotspējīgs.

- Vai jūs saglabājāt kontaktus? - Helēna iejautājās, jo viņu jau sāka kaitināt Hannas atmiņu sirsnīgais tonis.

- Nē, bet es turpināju sekot viņa dzīvei. Facebook un tamlīdzīgos avotos.

- Kāpēc?

- Jo man viņš patika. Es gribēju, lai viņš izdzīvo. Biju sajūsmā, uzzinot, ka viņš gatavojas precēties.

- Un kā jūs jutāties, “atklājot” ka viņš ir nogalināts?

- Es biju satriekta. Protams.

Pārāk vienaldzīgi pateikts, Helēna nodomāja.

- Un, kad no kāda drauga uzzināju, ka viņa slepkava izdarījis pašnāvību, es... nu nespēju tam noticēt.

- Tāpēc tas bija jāredz savām acīm.

- Jā, laikam gan. Tas nav pārāk jauki vai slavējami, bet es tiešām gribēju redzēt.

- Vai taisnība, ka jūs piedāvājāt savus pakalpojumus Pīteram Braitstonam pēc viņa izkļūšanas no gūsta?

Hanna brīdi klusēja. Sāniski uzmeta skatienu advokātam, tad atbildēja: - Jā.

- Par spīti tam, ka viņš nogalināja jūsu draugu Benu?

- Piters bija pārcietis briesmīgu traumu. Un viņš bija atbrīvots, neuzrādot apsū...

- Kā jūs zināt, ka viņš bija pārcietis briesmīgu traumu? Vai jūs viņu satikāt pēc atbrīvošanas?

Šoreiz viņa klusēja ilgāk. Krietni ilgu bridi, tad atzinās:

- Es reiz biju aizgājusi pie viņa uz mājām. Piezvanīju pie durvīm un teicu, ka vēlos runāt ar viņu. Piedāvāju viņam savus pakalpojumus, bet viņš atteicās.

- Kā jūs zinājāt, kur viņš dzīvo?

- To nebija grūti noskaidrot. Kaut vai pēc avižrakstiem.

- Tad jūs viņu izsekojāt līdz pat mājai?

- Inspektore, šis vārds man diez ko nepatīk, - iejaucās advokāts.

- Atvainojiet, Sendij. Nezināju, ka jūs esat tik jūtīgs. Cik ilgi jūs ārstējāt Daienu Andersoni? - Helēna jautāja, atkal pievēršoties aizdomās turamajai.

- Pāris mēnešu. Mani viņai ieteica kāds kolēģis. Viņas labākā draudzene bija ļoti negaidīti mirusi, un viņai bija vajadzīga palīdzība. Taču diemžēl viņas attieksme pret psihoterapiju bija aizspriedumaina. Man šķiet, viņa uzskatīja to par vājuma pazīmi.

- Vai tajā laikā jūs satikāt Eimiju?

- Nē. Taču, protams, zināju par viņas esamību.

- Tātad nav nekādas varbūtības, ka Eimija varētu jūs atpazīt?

- Inspektore... - iejaucās advokāts. Viņš saprata šī jautājuma nolūku. Taču Helēna tik un tā lika Hannai atbildēt.

- Nē, mēs ne reizi netikāmies.

Tad viņi pievērsās alibi noskaidrošanai. Eimijas nolaupīšanas vakarā Hanna esot bijusi mājās - bez lieciniekiem, jo vienatnē strādājusi ar dokumentiem, bet apgalvoja, ka Bena pazušanas dienā esot bijusi kopā ar klientu. Viņai nebija ne sekretāres, ne asistentes, tāpēc šo alibi varēs apstiprināt vai noliegt vienīgi šis klients.

- Pastāstiet par Mārī Storiju.

Šo jautājumu viņi nebija gaidījuši.

- Jūs viņu ārstējāt pirms dažiem gadiem, pēc viņas vīra pašnāvības.

To bija noskaidrojis Marks. Interesanti, kā kopīgiem spēkiem izdodas atrast arvien vairāk pierādījumu šajā lietā. Hanna atkal apspriedās ar advokātu, tad atbildēja:

- Mani pie viņas norīkoja Hempšīras sociālais dienests. Cik atceros, viņas vīrs bija noindējies ar hloru. Nespējis pārciest grūto likteni. Taču māte, Marl, bija stiprāka. Annas dēļ viņai bija tādai jābūt.

- Jūs tik labi atceraties viņu vārdus.

- Man ir laba atmiņa.

Helēna to nekomentēja.

- Vai jūs pēdējā laikā esat viņas redzējusi?

- Nē.

- Runājusi ar viņām?

- Nē. Taču, protams, esmu lasījusi par viņu nāvi. Galu galā nospriedu, ka Mārī laikam vairs nespēja paciest šo smago nastu. Avīzēs tas bija aprakstīts diezgan skopi.

- Kāpēc jūs pārstājāt viņu ārstēt?

- Veselības pārvaldei aptrūkās finansējuma. Tas nebija mans lēmums.

- Kā jūs uztverat savus klientus? Tikai kā klientus? Vai kā pacientus? Vai draugus?

- Es tos uztveru kā klientus. Cilvēkus, kuriem varu palīdzēt.

- Vai jums kādreiz rodas nepatika pret tiem?

- Nekad. Tie var kādreiz krist uz nerviem, bet tas jau ir sagaidāms.

- Jums tiešām nekad nerodas nepatika pret viņu vājumu, sevis žēlošanu, gaušanos par ļauno likteni?

- Nekad.

Viņa labi atsita katru jautājumu - kā īsta profesionāle, un drīz vien advokāts paziņoja, ka iztaujāšana jābeidz. Viņiem būs jāatstāj Hanna brīvībā. Nebija pamata apsūdzības uzrādīšanai. Taču Helēna par to neraizējās. Kamēr viņa runāja ar Hannu, Marks bija pieprasījis un saņēmis psihoterapeites mājas un biroja pārmeklēšanas orderi. Gan jau varēs viņai tikt klāt no citas puses.

Viena aizdomās turamā. Bijusi saistīta ar trim ļoti atšķirīgiem upuriem. Sieviete, kura tik tuvu pazina katru no tiem ar visām to vājībām. Tagad bija vajadzīgi vienīgi pierādījumi. Pirmoreiz kopš izmeklēšanas sākuma Helēna juta, ka beidzot gūti kādi panākumi.

46

Tā bija dīvaina svinēšana. Viņai rokā bija sulas dzēriena pudele, bet viņam - pamazām sasilstoša tonika glāze. Ne pārāk stilīgi. Tomēr sajūta bija priecīga. Ne viens, ne otrs nekad-iepriekš nebija saskāries ar tamlīdzīgu lietu. Noziegumi, kuros ir vairāki upuri, negadās bieži. Tādas slepkavības parasti ir neplānotas un impulsīvas. Tās ir kā postoša dusmu eksplozija, kas iznīcina visu, taču ātri norimst. Šīs slepkavības bija pavisam kas cits - tik rūpīgi pārdomātas un izplānotas visos sīkumos. Lai gan neviens policists negribēs to atklāti atzīt, tomēr šādi noziegumi iedarbojas ļoti nomācoši. Tie rada iespaidu, ka viņu pieredzei nav nekādas nozīmes, ka uz intuīciju nevar paļauties un arī apmācība ir nožēlojami nepietiekama. Šādi noziegumi liek apšaubīt sistēmu, kas ļauj saglabāt ticību saviem un citu policistu spēkiem.

Taču tagad viņiem ir norāde. Vēl ne gluži simtprocentīgi droša, tomēr policists vienmēr priecājas, ja nonācis kaut kam uz pēdām. Kaut kam vai kādam, kuru apsūdzēt. Marks vēroja, kā priekšniece aizrautīgi tērzē par izmeklēšanu. Viņa vienmēr bijusi pievilcīga, bet tagad šķita ieguvusi īpašu starojumu. Siltumu, optimisma un cerības noskaņu, kas parasti bija dziļi apslēpta. īsts brīnums bija ieraudzīt viņas smaidu. Tas bija liels retums, toties neaizmirstams.

Viņš juta mostamies arvien lielākas simpātijas pret Helēnu un bija apņēmies tām pretoties. Viņš nekad vairs nepieļaus, lai kāda sieviete iegūst tik lielu varu pār viņu. Un tomēr viņš ilgojās ielūkoties aiz Helēnas noslēgtības bruņām un uzzināt par viņu

kaut ko vairāk. Par ko viņa sapņojusi agrā bērnībā? Vai skolā viņa bija populāra? Vai nākusi no bagātas ģimenes? Vai viņa patika zēniem?

- Vai tu uzaugi šajā pusē?

Muļķīgs sarunas iesākums, taču viegla tērzēšana nebija Marka stiprā puse. Helēna papurināja galvu.

- Dēēnvidlondonā. Vai tad to nevar pateikt?

Vai viņa flirtēja?

- Tu nerunā ar akcentu.

- Es to iznīdēju. Kāds labs draugs policijā jau pašā manas karjeras sākumā iemācīja: jo smalkāk proti runāt, jo ātrāk dabūsi paaugstinājumu. Droši vien tikai aizspriedums, tomēr visi tad uzskata tevi par gudrāku.

- Laikam tieši tā bija mana kļūda.

- Nav jau tik ļauni.

Viņa tiešām flirtēja.

- Nebiju domājis, ka tu esi tik viltīga.

- Bet tu jau mani vēl nemaz tik labi nepazīsti, vai ne?

Vai tas bija mājiens, kas nozīmē “iepazīsti labāk” vai “liec mieru”? Es tiešām esmu ierūsējis šajā jomā, Marks nodomāja. Helēna devās pie bāra un atgriezās ar alus pinti. Marks vēroja viņu satraukts, uzbudināts, apjucis - iekāre cīnījās ar kāri pēc alkohola. Viņa pasniedza Markam glāzi.

- Šodien mums bija veiksmīga diena. Tāpēc iedzer mazliet. Tu zini noteikumus - tikai manā klātbūtnē.

Viņš paņēma glāzi. Un iedzēra. Bet tikai nelielu malku, jo gribēja parādīt, ka spēj savaldīties un nav vājš. Tik ilgi viņš bija ienīdis pats sevi un savu dzīvi. Tagad, rāpjoties ārā no bedres, viņš parādīs savu apņēmību. Viņš pasniedza glāzi atpakaļ Helēnai. Viņa uzsmaidīja - sirsnīgi un uzmundrinoši.

- Mark, kāpēc tu iestājies policijas dienestā?

Tagad bija viņas kārta uzdot jautājumus.

- Jo nekur citur mani negribēja ņemt.

To dzirdot, viņa iesmējās.

- Nopietni, es jau kopš skolas laikiem visu salaidu grīstē. Gāju labā skolā - klasiskajā ģimnāzijā, viss, kā pieklājas, taču mācības mani nesaistīja. Nespēju tām pievērst uzmanību. Gribēju tikai ātrāk tikt ārā no klases.

- I.ai skrietu pakaļ meitenēm?

- Ne tikai. Kad divus gadus biju ostījis līmi un dedzinājis telefonu būdiņas, tēvs mani patrieca no mājām. Pārlaidu trīs naktis uz grīdas māsas dzīvoklī, tad nodomāju: pie velna tādu dzīvi! Un pieteicos policijā.

- Tu esi varonis.

- Tēvu gandrīz ķēra trieka. Viņš nosprieda, ka tas ir tikai joks. Taču es visus pārsteidzu. Man patika policijā. Patika tas, ka nav garlaicīgi. Katra diena ir citāda, un nekad nevar zināt, kas mani šodien sagaida. Patika arī jautri pavadīt brīvo laiku kopā ar puišiem. Tolaik sievietes vēl nebija augstos amatos.

Helēna izbrīnā pacēla vienu uzaci un aizslīdēja pie bāra pēc vēl vienas pintes. Tad jau šī noteikti nav tikai ātra iedzeršana pēc darba. Marks gudroja, kā spēlēt tālāk šo spēli, taču, kad viņa atgriezās, nebija neko izlēmis. Viņa nolika glāzes uz galda, un Markam uz brīdi pavērās kārdinošs skats viņas blūzes kakla izgriezumā. Nez vai tas bija tīši vai netīši?

- Un tu? Kāpēc tu pieteicies policijā?

Pēc nelielas pauzes viņa paziņoja:

- Lai palīdzētu cilvēkiem.

īsi un skaidri. Vai tas bija viss? Tad viņa paskaidroja:

- Kad es iegāju Bena mājā. Ieraudzīju to asinspirti. Un palīdzēju tam puisim izglābties no tāda paša likteņa. Tas man bija patiesības brīdis. Es vairs nespēju apstāties. Pēc tam vairs nespēju atkāpties.

- Tev labi izdodas. Es domāju - cilvēku glābšana.

Helēna vērīgi ieskatījās viņam acīs. Brīdi vilcinājies, viņš turpināja:

- Ja nebūtu tevis, es jau būtu aizgājis no policijas. Neesmu tev to teicis, taču biju jau uzrakstījis iesniegumu. Biju gatavs to likt galdā. Gatavs padoties. Bet tu mani izglābi. Izglābi no manis paša.

Vārdi skanēja dedzigi un no visas sirds - uz mirkli Marks nokaunējās par tādu atklātību. Taču tā bija patiesība - kas zina, kur viņš būtu nonācis bez Helēnas palīdzības. Viņa pēkšņi pievērsa Markam nopietnu skatienu. Vai viņš visu sabojājis? Bet tad Helēna pārliecās pāri galdiņam un noskūpstīja viņu.

Kad viņi izgāja no krodziņa, Marks smaidot uzdeva visbanālāko jautājumu, ko vien spēja iedomāties.

- Pie tevis vai pie ma...

- Pie tevis.

47

iMarka dzīvoklī valdīja nekārtība. Viņš nebija gatavojies šovakar pavedināt savu priekšnieci, tāpēc uz galda vēl stāvēja nenovākti iepriekšējās dienas trauki. Toties viņš bija no rīta nomainījis gultas veļu, jo bija tik patīkami vakarā atslīgt tīros, svaigos palagos.

Helēna nemēdza tērēt laiku tukšām pļāpām. Un arī tagad viņa to nedarīja. Šādā situācijā vīrietis parasti uzņemas iniciatīvu vai vismaz cenšas to darīt, bet šis nebija tas gadījums. Marks bija gan pārsteigts, gan uzbudināts, redzot, cik droši priekšniece uzņemas vadošo lomu.

- Es labprāt tev piedāvātu kaut ko iedzert, taču...

Helēna pat nepūlējās atbildēt. Tikai šķērsoja istabu un noskūpstīja viņu. Pēc tam nometa mēteli uz grīdas un jautāja, kur atrodas guļamistaba. Tikusi līdz gultai, viņa iegrūda Marku tajā un sniedzās pēc viņa bikšu siksnas.

Marks bija mīlējies daudzreiz, taču pārsteigts apjauta, ka šī ir pirmā reize, kad sieviete mīlējās ar viņu. Sadusmojies par šādu piespiedu padevību, viņš mēģināja pagriezties un pavilkt Helēnas augumu zem sevis. Tagad, būdams tik uzbudināts, viņš pēkšņi gribēja valdīt pār šo sievieti - izdrāzt viņu nesaudzīgi un brutāli -, taču viņa nospieda Marku spilvenos un lepni uzsēdās viņam virsū.

Vai šī sieviete ar viņu mīlējās vai tikai izmanto savam priekam? Marks pēkšņi apjauta, ka viņam tas ir svarīgi. Pat tagad, kad viņi saplūda vienā veselumā, sajūtot, kā pār miesu pārskrien baudpilnas trīsas, viņš gribēja, lai tas ir kas vairāk par paviršu

izpriecu. Vīrieši spējot uztvert seksu atsvešināti. Izslēgt visas emocijas un ļauties vienīgi instinktiem. Taču Marks nekad nemēdza tā rīkoties.

Viņš atkal mēģināja izgrozīties, lai nonāktu virspusē, bet Helēna agresīvi nospieda viņu uz matrača. Viņa noteikti vēl negribēja mainīt taktiku, tāpēc Marks nolēma piekāpties. Tagad, kad cīniņš bija galā, mīlēšanās kļuva rāmāka un maigāka. Helēna palēnināja tempu, un beidzot viņu augumi sāka kustēties vienotā ritmā. Marks pārsteigts apjauta, ka viņa to izbauda ar prieku. Izbauda tuvību ar viņu. Pārvilkusi krūšu galiņus pār viņa lūpām, Helēna ieslidināja pirkstus sev kājstarpē un sāka sevi apmierināt, šūpodamās pār viņu šurpu turpu.

Marks izmisīgi pūlējās novilcināt savu orgasmu. Mīlēties ar priekšnieci vēl nav nekāds nāves grēks. Daudz sliktāk ir darīt to nemākulīgi. Vai nepietiekami ilgi. Tāpēc viņš cīnījās, cik spēja, atsaucot atmiņā visgarlaicīgākās banalitātes, lai mazinātu satraukumu, taču, kad Helēna, nojaušot viņa orgasma tuvošanos, atkal paātrināja tempu, kulminācija bija nenovēršama.

Viņš gribēja atvainoties. Taču īsti nezināja, vai tā drīkst. Viņa tam palīdzēja.

- Tas bija jauki.

Marks atkal juta, kā izgaist visas šaubas. Viņš cieši un maigi apskāva Helēnu, un, kā par brīnumu, viņa nepretojās, bet ieritinājās viņam pie sāna izbaudīt pēckaisles saldmi.

Guļot viņai līdzās, tikai pavirši piesedzies ar palagu, Marks pārlaida skatienu sievietes augumam. Kaislīgāko glāstu brīdī viņš bija sataustījis viņai uz muguras kaut kādas skrambas, taču nebija pievērsis tām uzmanību. Tagad, mierīgākos apstākļos, atmodās ziņkāre un viņš sāka tās aplūkot tuvāk. Šis skats viņu satrieca. Viss pārējais viņas augums bija tik maigs, tik tīrs, tik... nevainojami skaists.

Laikam nojautusi viņa domas, Helēna apsedza muguru ar palagu. Saruna pārtrūka, vēl nemaz nesākusies. Kādu brīdi abi klusēdami gulēja līdzās. Tad viņa pagriezās pret Marku un teica:

- Tas ir tikai starp mums un nevienam citam nav jāzina, sarunāts?

Viņas vārdi nebija ne pavēloši, ne ari bažīgi. Nē, tie skanēja lūdzoši, gandrīz pazemīgi, sagādājot Markam vēl vienu pārsteigumu šajā pārsteigumiem tik bagātajā dienā.

- Protams. Vari nešaubīties.

Tad viņa devās uz dušu, atstājot Marku neizpratnē.

48

Helēna pārgāja pāri ielai pie sava motocikla. Viņa zināja, ka Marks raugās pa logu, taču neatskatījās. Viņa negribēja spēlēt nekādas spēlītes un vēl nebija gatava līksmi pamāt ar roku vai nosūtīt gaisa skūpstu. Tomēr bija patīkami just viņa skatienu, un viņa tīši palēnināja gaitu, lai izbaudītu to vēl dažas sekundes.

Uzsēdusies uz Kawasaki, viņa ieslēdza aizdedzi. Ādas jaka un ķivere Helēnai bija kā savdabīgas bruņas, aiz kurām justies drošībā un paslēpties no visiem. Taču šodien, pirmoreiz pēc tik ilgiem laikiem, viņai tās nešķita vajadzīgas. Viņai nebija jāslēpjas no pasaules. Tas, kas notika ar viņu un Marku, bija neparedzēti un negaidīti un droši vien tāpēc tik jauki. Kad Helēnai pietika laika apdomāties, viss šķita pārāk sarežģīti, un tāpēc parasti nekas arī nenotika. Bet šodien viss bija lieliski. Viņai ienāca prātā, diez ko Marks par to domā. Varbūt viņam Helēnas rīcība šķita dīvaina - viņš nebūtu pirmais, kuram rastos tāds iespaids. Bet varbūt viņa tam šķita intriģējoša. Tas bija labākais, uz ko pašlaik varēja cerēt, un tas viņai noteikti bija pa prātam.

Bija laiks doties projām. Tas nabaga muļķis joprojām lūkojās pa logu, aiz aizkariem vīdēja viņa kailais augums. Jāpazūd no šejienes gan Marka, gan pašas dēļ. Tāpēc viņa piedeva gāzi un aizbrāzās pa ielu. Helēnas augumu apņēma pretvējš, un viņa nodomāja, ka jūtas ļoti neparasti.

Viņa bija laimīga.

49

Martina norāva krūšturi un tiecās ar kailajām krūtīm pretī otrai meitenei. Kerolaina - vai tā viņu sauca? - kā pēc komandas sāka laizīt partneres krūšu galiņus drudžainā, uzspēlētā iekārē. Martina kunkstēdama atmeta galvu un pamanīja nelielu robu busiņa jumtā. Kā tas tur gadījies?

Viņa bija to darījusi tik neskaitāmas reizes, ka bija grūti domāt līdzi notiekošajam. Kamēr ķermenis lokās un grozās par prieku svešām acīm, prāts atslēdzas, un tu pēkšņi sāc gudrot, vai izdosies paspēt uz krodziņu līdz tā slēgšanai, ka derētu kādreiz aizbraukt atpūsties uz Ēģipti vai pat par to, cik otra meiča samaksājusi par krūšu palielināšanu. Tiešām pārsteidzoši, cik banālas domas mēdz iezagties prātā, jo īpaši tad, kad pāriniece -varbūt viņas vārds bija Kerola, nevis Kerolaina - čakli apstrādā tavu ķermeni. Martina kunkstēja, kā jau pienākas. Klienti, protams, nekad neko nenojauš. Viņi ir tā aizrāvušies ar šo skatu -divas sievietes ar kuplām krūtīm nosmacē viena otru glāstos -, ka nepievērš uzmanību garlaicības pazīmēm. Bet, ja pamanītu, ari nebūtu liela nelaime.

Tomēr šis darbiņš bija mazliet atšķirīgs no pārējiem. Parasti viņas šo ainu izspēlēja kāda vientuļa biznesmeņa priekšā, kurš masturbēja, vērojot savas lesbiešu fantāzijas iemiesojumu, vai -finansiāli izdevīgākā gadījumā - divu bagātu viru priekšā, kuri nespēja vien sagaidīt, kad varēs iesaistīties. Lesbiešu izrāde tiem bija neliela priekšspēle - viņi nepacietīgi kāroja paši ķerties klāt meičām, drātēt tās vienā ritmā, klusēdami un lepodamies ar

savu bagātību, spožo iztēli un samaitātību. Idioti visi kā viens, taču maksā labi, tāpēc šīs izrādes netika smādētas.

Daudz neparastāk bija, ja divas meičas pasūtīja sieviete. Jo īpaši tik labi ģērbusies dāma kā Šina. Vēl retāk gadījās, ka šī sieviete nemaz neiesaistījās spēlē. Lielākā daļa sieviešu, kuras nolīga prostitūtas, bija laimīgi precējušās, taču seksuāli neapmierinātas. Sievietes, kuras gribēja precētas sievas lepno statusu un kārtīgu ģimenes dzīvi, tomēr ilgojās pēc citas sievietes glāstiem. Viņām bija svarīgs nevis šovs, bet gan kontakts. Taču Šina bija citāda. Šī bija jau ceturtā reize, bet kliente nebija viņām pat ar pirkstu pieskārusies. Un arī pati sev ne. Visas šīs tikšanās bija vienādas - viņa uzņēma meičas savā busiņā, aizveda uz Ņūforistu un tad noraudzījās, kā abas apstrādā viena otru ar piesprādzējamiem locekļiem un citiem rīkiem. Sākumā nolīgtās jutās mazliet nedroši - vai tik šai klientei nepiemīt kādas maniakālas tieksmes? - taču patiesībā viņa bija pilnīgi nekaitīga. Tomēr Martina bieži gudroja, kas īsti notiek šīs sievietes galvā. Ko viņa no tā visa ieguva?

Pēdējā dīvainība izpaudās maksājuma veidā. Šina jau pašā sākumā bija uzzinājusi, ka Martinai patīk apmeklēt ballītes un klubus. Un kopš tā brīža viņa tai nekad nemaksāja skaidrā naudā, bet gan piedāvāja narkotikas. Laikam tai bija savi avoti, jo šo devu ielas vērtība krietni pārsniedza pakalpojuma cenu skaidrā naudā. Droši vien viņa tās dabūja pavisam lēti vai varbūt pat par velti - laimīgā govs.

Viņas beidza izrādi - skaļā tēlotā abpusējā orgasmā - un jau pēc mirkļa sāka ģērbties. Martinas augums bija atlētisks un spēcīgs, viņa bija arī diezgan gara, un Šina, labpatikā viņu nopētījusi, ieminējās:

- Šodien esmu jums sarūpējusi kaut ko īpašu.

Šina pasniedza mazu caurspīdīgu maisiņu ar tabletēm. Martina paņēma to, lai aplūkotu tuvāk. Tas bija pilns ar lielām, baltām tabletēm, uz kurām iespiesta ērgļa emblēma.

- Tikko saņemtas no Odenses. Jums tās noteikti patiks. Ar šim jaukajām ripiņām nav vajadzīgi nekādi citi stimulanti, varat man ticēt.

Martina iebēra pusi tablešu Kerolainas kāri pastieptajās saujās, un abas nevilcinādamās norija pa vienai. Neparasta garša -salda, pēc mandelēm -, tad Kerolaina jautāja, uz kurieni viņas varētu doties vakarā.

Martina gribēja viņai atteikt, jo gatavojās šovakar apciemot māsu, taču nespēja bilst ne vārda. Pēkšņi noreiba galva. Martina sagrīļojās, it kā būtu pārāk strauji piecēlusies un tāpēc zaudējusi līdzsvaru un orientēšanās spēju. Viņa iesmējās un nostājās taisnāk. Šina kaut ko teica, jautāja, kā viņa jūtas, taču klientes balss šķita tik tāla un neskaidra. Kāda plauksta pieskārās Martinas rokai, kas pēkšņi bija kļuvusi ļoti smaga, arī visu ķermeni bija pārņēmis smagums. Kas, pie velna, te notiek? Un tad Kerolaina garšļaukus nogāzās uz busiņa grīdas. Kas viņai lēcies? Kas te no...

Pēkšņi apkārt viss satumsa.

50

Nākamajā rītā Helēna tīši ieradās darbā pirmā. Pēc iepriekšējā vakara aizrautīgās aizmiršanās ar Marku viņai sāka uzmākties šaubas. Atkal atmodās senā, ierastā piesardzība, mudinot noslēgties sevī. Helēna to atgaiņāja, šoreiz nolēmusi nepadoties, taču nezināja, cik labi spēs savaldīties, atkal ieraugot Marku, tāpēc atnāca agrāk, lai pagūtu iekšēji sagatavoties.

Drīz vien ieradās arī Marks un uzreiz ķērās pie darba. Tagad gandrīz visa komanda bija klāt. Helēna slepus palūkojās uz Marku un iedomājās, vai kāds no kolēģiem arī ir pamanījis, cik daudz labāk viņš pēdējā laikā izskatās. Viņš bija kļuvis slaidāks, sārtākiem vaigiem, un viņa skatienā pilnībā bija pazudusi nomāktības izteiksme. Helēna prātoja, vai šodien visi kolēģi pieklājīgi izliksies nemanām pārmaiņas viņu abu attiecībās, taču Čārlija ātri vien pielika punktu tādiem niekiem. Jau rīta pusē viņa atsteidzās ziņot par jaunumiem.

Helēna bija pielietojusi seno policijas viltību aizturēt aizdomās turamo tik ilgi, līdz izdosies sagādāt pārmeklēšanas orderi. Tas tika darīts tāpēc, lai Hannai Mikerijai nebūtu laika sagatavoties aizsardzībai vai likvidēt kādus pierādījumus. Policisti bija paņēmuši Hannas datoru - un par to viņa tiešām uztraucās kā arī lielāko daļu dienasgrāmatu, plānotāju un citu dokumentu. Protams, viņi nedrīkstēja aiztikt ārstēšanas dokumentus, jo tie bija konfidenciāli, taču bija arī citas iespējas iegūt informāciju par pacientiem, ja tas būtu nepieciešams. Bet to vēlāk.

Viens fakts bija skaidrs uzreiz. Hanna pārsteidzoši daudz zināja par šīm slepkavībām. Viņa bija saglabājusi ne tikai visus

avīžu izgriezumus par Sema, Bena, Mārī un Annas nāvi, bet arī fotogrāfijas. Un ne tikai no vietējām avīzēm izgrieztās, kuras savukārt bija paņemtas no Facebook, skolas albumiem un citiem avotiem. Nē, šajās fotogrāfijās viņa bija uzņēmusi Eimiju un Pīteru pēc notikušā. Helēna arī atrada piezīmju bloknotā ierakstītu Eimijas tālruņa numuru. Kāpēc viņai bija šis numurs, ja viņa nekad nebija satikusi Eimiju un, kā pati apgalvo, ne reizi nebija ar viņu runājusi?

Hannai bija informācija par Pītera darbu, e-pasta adreses un, pats intriģējošākais, - arī viņa darba grafiks, tikai diemžēl tas bija sastādīts pēc Pītera atgriešanās darbā, tāpēc to nevarēja nekādi saistīt ar viņa nolaupīšanu.

Ar datoru bija grūtāk tikt galā. Helēna bija lūgusi Hannu labprātīgi pateikt paroli, bet psiholoģe atteicās, tāpēc būs jāiet garākais ceļš. Lietotāji domā, ka šīs ierīces ir drošas, taču tā nav, un, lai gan vispirms būtu jāsaņem visas oficiālās atļaujas, Helēna negribēja kavēties, tāpēc IT speciālisti drīz vien ielauzās Hannas datorā.

Čārlija bija veikusi lielāko daļu sagatavošanās darbu un tagad sēdēja blakus Helēnai, kad tā pārskatīja visus failus Hannas MacBook Air. Lielākoties tie bija garlaicīgi - darba lietas un mājsaimniecība -, bet tad viņas uzgāja īstu bagātību krātuvi. Dziļi apslēpts direktorijā Finder bija kāds ar paroli aizsargāts fails ar vienkāršu nosaukumu “G”. Intriģējoši... un arī to izdevās atvērt bez grūtībām.

Ieraudzījusi tā saturu, Helēna pārsteigumā izslējās krēslā. Vārdu pa vārdam pierakstīta Eimijas oficiālā liecība, ko viņa bija sniegusi Helēnai aizturēšanas telpā. Helēna ieskatījās vērīgāk, neticēdama savām acīm. Viņa noklikšķināja uz RealPlayer ikonas, kas arī atradās “G” failā, un guva apstiprinājumu savām ļaunākajām aizdomām. Ekrānā lieliskā kvalitātē parādījās videoieraksts, kurā ciešanu nomocītā Eimija sniedz liecību Helēnai. Lai kas arī būtu Hanna un kādi būtu viņas mērķi, viens bija skaidrs - viņai bija sabiedrotais policijā. Kāds policists bija viņai iedevis šo ierakstu. Bet kādam mērķim?

Čārlija skaļi nopūtās. Izmeklēšanā bija iestājies svarīgs, bet potenciāli bīstams pavērsiens. Vai tā bija korupcija? Sazvērestība? Vai varbūt kāds policists bija iesaistīts pašās slepkavībās?

- Izslēdz to. Un nesaki nevienam ne vārda.

Čārlija pamāja ar galvu, un Helēna piecēlās, lai klusi un nemanāmi dotos aprunāties ar iecirkņa priekšnieku.

51

Galva bija miglas pilna. Viņa vārgi pieslējās kājās un nodrebinājās. Acis joprojām rādīja neskaidri, taču viņa juta mitruma dvaku un netīkamu aukstumu, kas iespiedās līdz kauliem. Kur viņa atradās?

Pamazām sāka ataust atmiņu ainas, taču tās dūrās smadzenēs kā neciešamas paģiru sāpes, liekot atkal apsēsties. Grīda bija netīkami cieta. Viņa atcerējās busiņu, Šinu, Kerolainu... Ieskatījusies rokaspulkstenī, viņa pārsteigumā samirkšķināja acis. Vai tiešām viņa bija nogulējusi veselu diennakti?

Tad viņa izdzirdēja rīstīšanos, pacēla galvu un ieraudzīja Kerolainu. Viņa bija tikko izvēmusies un tagad birdināja asaras turpat vēmekļu peļķē.

Saņemties. Atmosties. Taču tas nebija sapnis. Kaut kas pārāk ērmots, lai rastos viņas smadzenēs. Vai Šina atvedusi viņu uz šejieni? Un kur tad ir viņa pati? Martina sauca Šinas vārdu, bet atsaucās tikai vāja atbalss. Viņas atradās kaut kādā pagrabā. Virs galvas drūmi slējās vecas laternas blāvi apgaismota ķieģeļu velve - izdrupusi un satrunējusi - varbūt senaizmirsts pieliekamais kambaris kādā lielā mājā. Kaut kāds murgs. Tas viss bija kaut kāds murgs.

Durvis bija aizslēgtas no ārpuses. Viscaur no metāla, tomēr viņa sita pa tām ar dūrēm. Dauzīja, līdz plaukstas sāka smelgt un galva dunēja sāpēs, tad viņa nespēkā saļima uz grīdas.

- Kerolaina?

Viņa sauca pārinieci, taču atbildi nesaņēma. Tāpēc piecēlās un devās to meklēt. Lai kas arī būtu noticis, viņas vismaz bija

kopā. Pa ceļam Martinas pēda aizķērās aiz kāda cieta priekšmeta, kas grabēdams aizslīdēja pa grīdu. Viņa sāpēs iekliedzās, tad attapās, ka uzminusi vēl kādam priekšmetam - mobilajam tālrunim.

Martina to pacēla. Tas nebija viņas, un, šķiet, ari Kerolainai bija citāds. Viņa nospieda kādu pogu, un ekrāns izgaismojās pretīgi zaļā krāsā. Saņemta viena jauna ziņa.

Martina automātiski nospieda ATVĒRT.

Blakus šim tālrunim ir ierocis. Tajā ir viena lode. Martinai vai Kerolainai. jums kopigi jāizlemj, kura dzīvos un kura mirs. Brīvības cena ir nāve. Uzvara prasa upuri.

Tas arī bija viss. Martinas skatiens pievērsās priekšmetam, ko viņa bija aizspērusi pa grīdu. Ierocis. Tas bija sasodīts ierocis.

- Vai tu to uzrakstīji? - viņa nikni uzkliedza Kerolainai. - Vai tas ir tavs stulbais joks?

Taču Kerolaina tikai šņukstēdama purināja galvu.

- Ko tu saki? Nesaprotu, ko tu...

Tad Martina svieda viņai tālruni.

- Tas!

Kerolaina nedroši pacēla aparātu. Turēdama to trīcošās rokās, izlasīja īsziņu. Tad tālrunis izslīdēja viņai no pirkstiem un grabēdams nokrita uz grīdas, bet viņa šņukstēdama nodūra galvu. Martinu pārņēma vilšanās - laikam pāriniece neko par to nezināja.

Martina vēroja, kā no mutes izplūst elpas mākonītis. Vai šajā kapa bedrē kļūst arvien aukstāk? Vai viņas nosals līdz nāvei, pirms kāds viņas atradīs?

Viņas dzīve nedrīkstēja beigties šādi. Viņa bija pārcietusi pārāk daudz, lai nomirtu šajā pretīgajā, mitrajā bedrē.

Rēgainajā pustumsā Martinas skatiens pamazām pievērsās ierocim.

52

Viņa tika novērota.

Kāds kravas busiņš jau vairākas dienas stāvēja novietots tajā pašā vietā. Taču ap to nenotika nekāda rosība. Uz busiņa sāniem bija kādas santehniķu firmas logotips, taču neviens santehniķis nebija manāms, turklāt, pārbaudot internētā, izrādījās, ka firma ar šādu nosaukumu nemaz neeksistē. Viņai bija jāveic meklējumi jaunajā viedtālrunl, jo dators joprojām atradās policijā.

Hanna Mikerija pa aizkaru spraugu nopētīja busiņu. Vai novērotāji pašlaik raudzījās viņai pretī pa tonētajiem logiem un fotografēja? Vai varbūt viņu bija pārņēmusi paranoja?

Pārmeklēšanas laikā mājā grozījās tik daudz cilvēku, ka grūti bija visus ievērot. Vai viņi varēja ievietot noklausīšanās mikrofonus? Pēc policistu aiziešanas Hanna pārbaudīja visas iespējamās slēptuves. Taču neko neatrada. Varbūt tādi aukstā kara gājieni nav pa spēkam vienkāršajiem policistiem.

Tomēr ir vērts ievērot piesardzību, spēlējot ar tik lielām likmēm.

Tagad tā augstprātīgā ragana Greisa jau būs izrakņājusi Hannas datoru. Varbūt vajadzēja pateikt paroli, bet galu galā - lai taču paši papūlas, vai ne? Jebkurā gadījumā - tagad viņi jau to zina. Būs grūti izskaidrot visu ar parastu profesionālu interesi vai pat atvainoties kā par neveselīgu ziņkāri. Bet vai viņi varēja apsūdzēt Hannu kādā noziegumā? Protams, ne.

Tomēr jārlkojas piesardzīgi. Tagad likmes bija pārāk augstas, un ar vienu kļūdu varēja visu sabojāt. Viņa bija tam veltījusi

tik lielu izdomu un plānošanu. Būtu īsts noziegums tagad visu zaudēt.

Satumsa vakars. Vairs nebūs ilgi jāgaida. Vai viņi varēja noklausīties Hannas mobilā tālruņa zvanus? Ja tas būtu pietiekami svarīgi “Pasaules Ziņām”, tad...

Viņa cerēja, ka novērotāji klausās. Tad viņai pašai būtu vieglāk. Vieglāk izbēgt. Hannu pārņēma satraukuma trīsas - spēles izšķirošajos brīžos katrs gājiens bija bezgala svarīgs.

53

Kerolaina pievilka ceļus pie krūtīm, lai paglābtos no aukstuma, tomēr nespēja apvaldīt drebuļus. Vai tie bija tikai no aukstuma? Vai no bailēm? Kerolaina vairs īsti nesaprata. Viņa bija zaudējusi realitātes apziņu. Nebija ne jausmas, vai tagad ir diena vai nakts. Nekādas nojēgas par to, cik ilgi viņas jau sēž šajā pagrabā. Viņa nesaprata, kāpēc un par kādiem grēkiem viņas nonākušas ieslodzījumā. Vienīgais, ko viņa juta, bija neciešamas mokas.

Kuņģis bija sažņaudzies izmisīgā izsalkumā, rīkle izkaltusi, ķermenis pārsalis līdz kaulu smadzenēm. Aizverot acis, tumsā aiz plakstiem sāka virpuļot savādi tēli - daudzkrāsaini ķeburi, kas pārvērtās tauriņos, putnos un pat varavīksnēs. Viņai sāka rādīties halucinācijas. Vai tā jau bija tuvas nāves pazīme? ja paveiksies. Bet varbūt tikai viņas prāts sācis šķobīties, lai pamazām grimtu arvien dziļāk paranojas un vājprāta dzīlēs. Lūdzu, mīļais Dievs, tikai ne to!

Pašā sākumā viņas mēģināja remdēt izsalkumu, ēdot skudras. Kerolainai bija sākušās mēnešreizes, un biezās asinis bija uzkrājušās uz grīdas telpas stūrī. To lipīgi salkanā smaka piesaistīja kukaiņus, un viņas abas grūstīdamās tvarstīja tos. Vakar vai aizvakar viņai izdevās noķert tarakānu un notiesāt to, līksmi kraukšķinot zobos. Taču nu kukaiņi bija izbeigušies. Palikusi tikai briesmīgā smirdoņa. Neciešamais aukstums. Un vientulība.

Vai kāds viņas vispār meklēja? Neviens nepievērsīs uzmanību divu eskorta meiteņu pazušanai. Martina ir vienpate, diez vai viņai ir kādi tuvi draugi. Kerolainai ir dzīvokļa

kaimiņiene - meitene, vārdā Šārona, kas nākusi no Meklsfīl-das, - taču viņu nevar uzskatīt par draudzeni. Vai viņai pietiktu prāta piezvanīt policijai vai arī viņa jau izlikusi sludinājumu par jaunas kaimiņienes meklēšanu? Otrs variants šķita ticamāks, jo Šāronai nepatika Kerolainas nodarbošanās, un droši vien viņa priecājās, ka tikusi vaļā no tādas kaimiņienes. Varbūt tieši pašlaik iztukšoja Kerolainas istabu. Maita tāda.

Martinai ir māsa, bet cik tuvas viņas ir? Kerolainai nebija ne jausmas. Pirmoreiz daudzu gadu laikā viņa pēkšņi sāka ilgoties pēc savas ģimenes. Viņa bija aizbēgusi no mājām gluži pamatota iemesla dēļ, lai gan neviens cits tam nepiekrita, taču tagad viņa to rūgti nožēloja. Viņas mamma bija gļēvule, taču nekaitīga, bet tēvs - viņš gan nemaz nebija piemērots ne vīra, ne tēva lomai, tomēr nevēlētu savai meitai ļaunu. Kāpēc viņa sarāva visas saites ar ģimeni? Pienāca un pagāja vecāku sešdesmitās dzimšanas dienas, tik daudzi Ziemassvētki, Lieldienas - tik daudzas izdevības atkal apciemot vecākus un salīgt mieru, bet viņa nepacentās to izdarīt. Vai viņi prasītu izskaidrot bēgšanu pusnaktī? Vai viņiem būtu pretīgs viņas pašreizējais dzīvesveids?

Uzbangoja dusmas, un Kerolaina skaidri atcerējās, kāpēc nekad nesazinājās ar vecākiem. Jo viņa tiešām vainoja tos. Par nepamanīšanu. Par meitas neaizsargāšanu. Viņa joprojām bija noskaitusies par vecāku vienaldzību un tāpēc bija viena visā pasaulē. Tāpēc arī pašlaik neviens viņu nemeklēja. Vai viņai un Martinai bija kaut kas - vai kāds -, kura dēļ ir vērts dzīvot? Cik tuvas attiecības Martinai bija ar māsu? Kerolaina gribēja pajautāt, bet kāda gan jēga? Šīs taču nebija nekādas sacensības.

Vai tomēr bija?

54

I<ā jau bija gaidāms, detektīvs superintendants Vitekers sāpīgi uzņēma jaunumus.

- Ko tu gribi man iestāstīt? Ka to viņai iedevis kāds policists?

Notikušo slepkavību dīvainās nežēlības dēj bija nepieciešama pilnīga slepenība. Evening News un daži vietējie laikraksti bija pamanījuši nāves gadījumu pēkšņo pieaugumu šajā apvidū un centās izdibināt ko vairāk, bet pagaidām neviens vēl nenojauta par neredzamo marionešu vadītāju, kas tik smalki organizē visus šos briesmīgos noziegumus. Tiesu medicīnas eksperti un cits palīgpersonāls neko nenojauta par upuriem izteikto nāvīgo ultimātu. Piekļuve šai informācijai - tālruņiem, nopratināšanas videoierakstiem un protokoliem - bija ļoti ierobežota. Visu zināja, protams, Vitekers un Helēna, tāpat arī Marks un Čārlija, kā arī daži svarīgākie viņu komandas locekļi, bet tas arī bija viss. Tāpēc, ja vien kāds datu apstrādes speciālists nav saņēmis norādi par šo materiālu saturu vai pats nejauši to pamanījis, informācijas noplūdes vaininieks būs jāmeklē pašu tuvāko personu vidū. Vitekers deva rīkojumu bez aplinkiem. Tūlīt jāveic izmeklēšana par katru Helēnas komandas locekli, meklējot iespējamas korupcijas vai sazvērestības pierādījumus. Tas jādara pilnīgi objektīvi un pēc iespējas ātrāk.

Helēna ātri nonāca uz pēdām. Mūsdienās nopratināšanu vairs neieraksta kasetēs vai minidiskos - šīs novecojušās metodes jau sen ir aizmirstas. Tagad nopratināšanu uzreiz ieraksta drošā digitālā tīklā. Pēc nopratināšanas beigām digitālo failu šifrē un augšupielādē policijas drošajā serverī. Tajā noglabātajiem

ierakstiem un protokoliem var piekļūt tikai apstiprināti lietotāji. Šis serveris bija vienīgais informācijas avots, un katrs, kurš tam piekļuva, vienmēr atstāja pēdas.

Izmeklēšanas gaitā nopratināšanas ieraksts tika skatīts neskaitāmas reizes, un, ielūkojusies meklēšanas vēsturē, Helēna atrada garu sarakstu ar skatījumiem. Taču tikai trīs gadījumos šis ieraksts bija lejupielādēts vai ierakstīts diskā vai atmiņas ierīcē. Un divās no šīm reizēm Helēna bija bijusi klāt. Vēl vairāk - šie lejupielādētie ieraksti joprojām atradās pie viņas. Tātad atlika viena neautorizēta lejupielāde. Nav iespējams noslēpt savas darbības pēdas, neiznīcinot visu serveri, tāpēc datums bija skaidri redzams, melns uz balta: “Trešdiena, 11. janvāris, 16.15”.

Bija maz ticams, ka to izdarījuši datu apstrādes speciālisti, jo tajā trešdienā viņi streikoja. Droši vien zaglis tieši tāpēc izvēlējās to dienu. Vitekers bija atvaļinājumā, bet Helēna visu pēcpusdienu pavadīja tiesu medicīnas laboratorijā. Viņas komandas jaunākie dalībnieki todien apstaigāja un izjautāja kaimiņus (tas Helēnai būs vēlreiz jāpārbauda), tātad atlika divi slepeno informāciju zinošie policisti, kuri tobrīd bija ēkā un varēja piekļūt drošajam serverim, - Marks un Čārlija.

Helēna dusmojās uz sevi. Vajadzēja atcelt vakariņas ar Marku, izdomāt kādu aizbildinājumu, taču viņš to pārsteidza nesagatavotu. Viņa nevarēja noraidīt uzaicinājumu vakariņās, neaizvainojot Marku vai neizraisot aizdomas, tāpēc piekrita. Pie galda viņš jokoja par to, cik ļoti centies palepoties Helēnas priekšā, un tāpēc tagad viņi tiesāja bucatini pastu ar garnelēm, gandrīz klusēdami. Helēna skaidri nojauta Marka vilšanos un neveiklību par pēkšņi zaudētajām cerībām uz kaislīgas mīlas pilnu nakti, tomēr viņa nespēja nedomāt par uzzināto, ja vien viņa nav kaut ko smagi pārpratusi, tad, iespējams, Čārlija vai Marks ir nelietīgi nodevuši komandu, izpaužot svešai personai slepenu informāciju par izmeklēšanu. Ja korumpētam

policistam vajadzētu naudu, viņš nodotu informāciju presei. Tātad šoreiz bijis kāds cits iemesls. Šantāža? Sekss? Vai kaut kas vēl ļaunāks?

Helēnu mocīja pretrunas. Viņa gribēja būt atklāta pret Marku, bet tad viņa pakļautu briesmām pati sevi. Notika iekšēja izmeklēšana, un, izpaužot informāciju "aizdomās turamajam”, viņa arī pati kļūtu korumpēta. Tāpēc viņa iekoda mēlē un turpināja pieklājīgu tērzēšanu.

Maltīte drīz vien bija galā, un viņi pārvācās uz dzīvojamo istabu. Helēna piegāja pie kamīna dzegas. Laimīgas ģimenes un bijušās sievas bildes no tās sen jau bija pazudušas. To vietā neskaitāmās fotogrāfijās bija redzama maza meitenīte ar glīti apgrieztiem gaišiem matiem un platu smaidu.

- Tā ir Elsija.

- Cik viņai gadu?

- Septiņi. Viņa dzīvo pie mātes. Ne pārāk tālu.

Tomēr noteikti daudz tālāk, nekā Marks gribētu. Helēna uzdeva vēl dažus ieinteresētus jautājumus, un Marks atbildēja kā īsts lepns tēvs. Stāstīja par Elsijas sasniegumiem un prasmēm, jokoja par viņas dīvainajiem paradumiem un blēņām. Sirds sāpēja, to klausoties, jo ik vārdā bija jūtams, cik ļoti viņš skumst, būdams šķirts no meitiņas. Vēl pirms gada viņš bija veiksmīgs policists ar mīlošu sievu un mazu eņģelīti, kas bija viņam ļoti pieķēries. Tagad viņš bija visu zaudējis par labu citam vīrietim - bijušās sievas mīļākajam Stīvenam. Šīs mīlas dēkas dēļ izjuka Marka laulība un viņš palika viens un atstumts. Marks bija dziļi un sāpīgi aizvainots par šādu laulības zvēresta pārkāpumu. Bijusī sieva tik viegli bija pielikusi visam punktu. Viņam bija atlicis tikai īrēts dzīvoklis un tikšanās ar meitiņu katrā otrajā nedēļas nogalē.

Helēna centās mierināt viņu, cik spēja, taču iekšējā balss visu laiku mudināja doties projām. Tālāk no šī vīrieša, kurš nepārprotami sāka viņā iemīlēties. Beidzot Marks pamazām nomierinājās. Pateicībā par žēlabu uzklausīšanu viņš viegli pārvilka ar plaukstu pār Helēnas vaigu, sirsnīgi bez vārdiem sakot paldies. Tad mēģināja viņu noskūpstīt.

Helēna izvairījās un strauji devās uz ārdurvju pusi. Marks atvainodamies steidzās viņai pakaļ. Kad Helēna atvēra durvis, lai dotos projām, viņš satvēra viņas roku un vilka atpakaļ. Helēna atrāvās kā apdedzinājusies.

- Lūdzu, Helēna, ja esmu kaut kā tevi aizvainojis... - Marks stostījās.

- Nevajag diedelēt, Mark. Tas nav tevis cienīgi.

- Es nesaprotu, kas notiek.

- Nekas nenotiek.

- Es domāju, ka mēs ar tevi... ka mums...

- Tu domāji nepareizi. Mums bija sekss. Tas arī viss.

- Vai tu mani pamet?

- Neesi bērnišķīgs!

- Bet kas tad par vainu? Man šķita, ka es tev patīku.

Helēna brīdi klusēja, cenšoties rūpīgi izvēlēties vārdus.

- Mark, es teikšu tikai vienreiz, tāpēc klausies uzmanīgi. Nevajag iemīlēties manī, labi? Man tas nav vajadzīgs un tev arī ne.

- Bet kāpēc?

- Vienkārši nevajag.

Tad Helēna devās prom. Kāpdama lejā pa kāpnēm, viņa dusmojās par savu muļķību. Pirmā nojauta bija pareiza - nevajadzēja šurp nākt.

55

Čārlija Bruksa nožāvājās un izstiepa rokas. Locītavas skaļi nokrakšķēja - viņa pārāk ilgi bija sēdējusi nekustīgi. Jaunā sieviete nolēma biežāk kustēties, izstaipīties, pavingrot... bet tad pēkšņi atsitās ar pakausi pret zemo metāla jumtu.

Čārlija necieta novērošanu. Šo sēdēšanu šaurībā, pārtiekot no neveselīgām uzkodām un atrodoties pārāk tuvu pretējā dzimuma kolēģiem, kuri viņu iekāroja vai nebija pietiekami nomazgājušies, vai arī cieta no abām kaitēm. Dažkārt novērošanai bija rezultāti, tomēr ikreiz uzmācās sajūta, ka, šādi nīkstot, viņa palaiž garām policijas darba aizraujošāko pusi. Vai tad Helēna nevarēja atrast kādu citu mērkaķi šim uzdevumam? Viņa sapīka vēl vairāk, paraudzījusies uz detektīvu konsteblu Graundsu, kurš vienā mierā knibināja pumpu uz vaiga.

Čārlijai bija radies nepārprotams iespaids, ka šis ir sods -tiesa gan, viņa nevarēja iedomāties, par ko. Helēna pēdējā laikā izturējās pret viņu izteikti vēsi. Vairākas reizes Čārlija ļoti vēlējās pajautāt priekšniecei, kas noticis, tomēr neuzdrošinājās, raizējoties, ka tad viņu noturēs par paranoiķi. Tomēr nelāgā sajūta nepazuda. Viņa bija kaut kādā veidā aizkaitinājusi Helēnu, un varbūt Mikerijas mājas novērošana ir sods par to.

Hanna Mikerija kopš atbrīvošanas no aizturēšanas izolatora gandrīz nebija izgājusi no mājas. Tikai pāris reižu aizgāja uz pārtikas veikalu un avīžu kiosku, bet citur gandrīz nekur. Viņa ne reizes nepiezvanīja pa mājas tālruni, bet visas mobilā tālruņa sarunas bija īsas un neinteresantas. Bija skaidrs, ka viņa neļaus aizdomu ēnai izjaukt ikdienas darbu, tāpēc ieradās kāda kliente.

Abas sievietes bija pavadījušas mājā jau stundu, un Čārlija prātoja, ko gan viņas tur apspriež - perversu uzvedību vai sīkus grēkus.

Tad namā pēkšņi pazibēja kustība. Čārlija izslējās taisni un pagrieza kameras objektīvu pret ieeju. Viltus trauksme. Tā bija tikai kliente, kura devās prom pēc terapijas sesijas, slēpdamās no spēcīgās lietusgāzes zem “priecīgi” dzeltena lietussarga. Čārlija vīlusies atkal atlaidās sēdeklī un vēroja aizejošo sievieti.

Jābūt tiešām īstai psihopātei, lai šādi ģērbtos, Čārlija pikti nodomāja. Violeta berete un sarkans lietusmētelis - vai viņa grib izlikties, ka tikko izkāpusi no Prinsa videoklipa? Un tās augstpapēžu kurpes. Kā īstai striptīzdejotājai, tas nu tie...

Bet tad Čārlija pamanīja, ka sievietei kājās nav augstpapēžu kurpes. Viņas kurpes bija ar zemiem papēžiem.

Čārlija zibenīgi izlēca no busiņa, pavēlēja Graundsam iet iekšā mājā, bet pati metās pakaļ klientei. Ērtos apavos skriedama ātri un klusi, viņa gandrīz panāca sievieti, bet, kad viņas šķīra tikai kādi četrdesmit metri, sieviete atskatījās. Čārlija tikai uz mirkli pamanīja viņas profilu, tomēr ar to pietika, lai pārliecinātos, ka tā ir klientes drēbēs pārģērbusies Mikerija. Psiholoģe uzreiz metās skriet, un Čārlija dzinās pakaļ, gūstot spēku no domas, ko teiks Helēna, ja viņa pazaudēs aizdomās turamo.

Čārlija bija domājusi, ka šī vajāšana nebūs grūta, taču Mikerija bija veikla. Viņa nevilcinādamās pārskrēja pār ielu ar dzīvu satiksmi, kaut kā izlavierējot starp ātri braucošajām mašīnām. Čārlija metās viņai pakaļ, stingri nolēmusi nepadoties, taču ik uz soļa viņu aizkavēja bremzējošie transportlīdzekļi.

Viņas iegriezās kādā sānieliņā. Tagad attālums starp sievietēm bija apmēram deviņdesmit metri, un, tā kā šajā klusajā ieliņā nebija gājēju, Čārlija sāka pamazām tuvoties bēglei. Septiņdesmit metri, piecdesmit, četrdesmit pieci. Arvien tuvāk un tuvāk.

Priekšā parādījās nākamā iela ar dzīvu satiksmi. Hanna Mikerija sasniedza to pirmā un metās tai pāri. Vējš bija aizpūtis bereti, un sievietes garie, brūnie mati brīvi plīvoja kā karogs.

Nonākusi otrā ielas pusē, viņa nevilcinādamās metās iekšā aicinoši apgaismotajā Marlands iepirkšanās centrā. Čārlija sekoja jau pēc mirkļa.

Liels pulks skolas bērnu, visi garlaikoti un niķīgi. Apsargs stāv un baksta zobus. Daži neveikli pusaudži fanu krekliņos. Bet no Mikerijas ne miņas.

Tad pazibēja kastaņbrūns vilnis. Uz tālākā eskalatora. Čārlija metās augšā pa kāpnēm, uzņemot ātrumu un izgrūstot puķpo-dus un mazuļus. Viņa skrēja augšā, augšā, augšā, kamēr plaušas no piepūles plīsa vai pušu. Pagrūdusi nost no ceļa kādu gausu pusmūža vīru, Čārlija iebrāzās tirdzniecības centra augšstāvā.

Sarkanais mētelis pazuda veikalā Topshop. No tā nav citas izejas. Čārlija ieskrēja iekšā, laikus sagatavojusi dienesta apliecību, ko parādīt apsargiem, kuri jau bija pievērsuši viņai uzmanību. Beidzot Čārlija varēs droši skatīties Helēnai acīs un palepoties ar krietnu guvumu.

Taču... Šis bija cits sarkanais mētelis. Cits krāsas tonis, cita valkātāja. Kāda vientuļniece, kura vēlējās saposties randiņam un bija visai pārsteigta par sasvīdušās detektīves pēkšņo uzbrukumu.

- Ko, pie velna, jūs atļaujaties?

- Sasodīts! - Čārlija jau devās prom no izbiedētā upura. Viņa sagrāba aiz elkoņa tuvāko apsargu.

- Vai jūs redzējāt te aizskrienam sievieti sarkanā mētelī? Vai KĀDS redzēja sievieti sarkanā mētelī?

Čārlija pārlaida skatienu vienaldzīgo seju jūrai, uzreiz sapratusi, ka cerību vairs nav.

Mikerija bija aizbēgusi.

56

Viņas jau dienām ilgi nebija pat izkustējušās. Viņas bija zaudējušas cerības, iegrimušas izmisumā. Bada nāve būs atpestīšana - skaidri redzams, ka izglābties nav iespējams.

Kerolaina vienmēr bija bijusi sīka un trausla. Tagad viņa izskatījās pēc bada upura, kam kuru katru brīdi ribas var izdurties caur ādu. Martina, būdama muskuļaināka, tomēr vēl spēja pieslieties kājās par spīti ilgajām bada mocību dienām.

- Pamēģināsim vēlreiz.

Martina centās iedvest šajos vārdos enerģiju un cerību, taču Kerolaina tikai ievaidējās.

- Lūdzu, Kerolaina, jāpamēģina vēlreiz.

Kerolaina pacēla galvu, lai pārliecinātos, vai Martina runā nopietni. Tas taču bija bezcerīgi, kāpēc tad sevi mocīt? Par spīti dauzīšanai, durvis nebija izkustējušās ne par centimetru. Viņas bija sasitušas zilumos plecus, aplauzušas nagus. Neko vairs nebija iespējams darīt.

- Kāds var mūs sadzirdēt.

- Tur ārā neviena nav.

- Tomēr jāmēģina. Lūdzu, Kerolaina, es vēl neesmu gatava mirt.

Pēc ilgas pauzes Kerolaina gausi, negribīgi piecēla no grīdas savu pārgurušo ķermeni. Izmisums bija vieglāk paciešams nekā cerība. Cerība bija nežēlīga, jo tā solīja Kerolainai tik daudz ko labu, kas šķita jau zudis uz mūžiem, - mīlestību, siltumu, mieru, laimi. Nekas no tā visa vairs nebija iespējams - tie bija tikai sapņi, nīkstot dzīvai apraktai šajā pazemes kapā. Tagad

Kerolaina ilgojās tikai netraucēti gremdēties izmisumā, un, ja dažas minūtes ilga bezjēdzīga durvju dauzīšana palīdzēs Martinai aizvērties, tad lai tā būtu.

Saņēmusi spēkus, viņa metās skriet uz durvīm un triecās pret tām. Uzreiz uzklupa sāpes - dedzinoši svilinoša sajūta plecā, kas pamazām pārtapa sadistiski trulā smeldzē. Viņa dusmīgi pagriezās.

- Kāpēc tu nepāli...

Viņa aprāvās, ieraudzījusi, ka Martina pavērsusi pret viņu ieroci. Viņa bija piemānīta. Tā nodevīgā maita bija viņu piemānījusi.

- Piedod, lūdzu, piedod, - Martina nomurmināja, tad nospieda gaili, aizmiegusi acis, lai nebūtu jāredz šausmu skats. Šāviens skaļi atbalsojās ķieģeļu velvēs.

Taču tam nesekoja kliedziens. Nenošņakstēja sašķaidīta miesa. Lode tikai truli nodunēja, ieurbjoties durvīs. Viņa bija aizšāvusi garām.

Viņa nospieda gaili vēl un vēlreiz, taču zināja, ka lode tiešām bija tikai viena. Tikai vienam mēģinājumam tikt brīvībā.

Kerolaina uzklupa Martinai, notriecot viņu no kājām. Sievietes nikni cīnījās uz netīrās grīdas, bet Martina bija neizdevīgākā pozīcijā, un drīz Kerolaina bija uzsēdusies viņai virsū. Viņa smagi uzspieda ar ceļgaliem uz Martinas krūtīm, tad papleta kājas, lai ar ceļiem piespiestu pie zemes arī viņas rokas. Un tad jau Kerolainas asiņaini nobrāztie pirksti bija apvijusies ap Martinas kaklu.

Viņu bija pārņēmis mežonīgs neprāts. Bet tam piejaucās arī uzvaras prieks. Un tā nu Kerolaina, sajūsmā aurodama un spiegdama, žņaudza, līdz izdzēsa jaunās prostitūtas dzīvību.

Viņa bija uzvarējusi.

57

- Kur viņa ir? - Čārlija uzkliedza. Marta Rīvsa mierīgi sēdēja dzīvojamās istabas krēslā, ģērbusies vienā no Mikerijas rītakleitām. Par spīti policijas dusmām un apsūdzībām, viņa, šķiet, saglabāja nesatricināmu mieru. Viņasprāt, policija ir kļūdījusies un netaisnīgi vajā godīgu sievieti, un, ja viņa var izpalīdzēt, tad kāpēc ne?

- Hanna Mikerija tiek turēta aizdomās par slepkavību! Un jūs ar šādu rīcību kļūstat par līdzdalībnieci. Vai zināt, kas jums par to draud? Desmit gadi slēgtā tipa cietumā. Desmit gadi Holovejā, atkaujoties no seksuāli neapmierinātām bēdumāsām.

Vēsa, nicīga klusēšana.

- Kāpēc jūs vispār nākat šurp?

- Nu vai zināt, jūs taču nedomājat, ka...

- Kas jums kaiš? Kāda perversija? Atkarība? Kāds sīks grē-ciņš, no kura tik ļoti gribas tikt vaļā, ka esat gatava maksāt šai pūšļotājai 300 mārciņas stundā?

Šajā bridi konstebls Graundss nemanāmi izgāja no istabas. Viņam nepatika scēnas, un Bruksa tagad jau krietni šāva pār strīpu. Viņš gan nesaprata, kāds no tā labums. Lai kādi bija viņas nodomi, viņa neko ar to nepanāks, tāpēc Graundss izmantoja izdevību, lai pa rāciju sazinātos ar iecirkni un uzzinātu, vai citiem meklētājiem ir paveicies.

Trauksmes signāls bija dots, visas brīvās vienības bija aiz-traukušās uz lielveikala apkaimi, taču Mikeriju neviens nebija manījis. Kāds īpaši vērīgs vietējais policists bija atradis sarkanu

mēteli, iemestu atkritumu konteinerā pie Marlands iepirkšanās centra, bet tas ari viss. Pati sieviete bija gluži kā gaisā izkūpējusi. Graundss nolamājās un atgriezās mājā.

- Vai viņa drīkst tā darit? - Marta pikti noprasīja Graund-sam, kad policists ienāca istabā. Čārlija pašlaik centīgi rakņājās pa viņas rokassomiņu.

- Jā, kundzīt. Kad viņai kas tāds uznāk, tad labāk paciesties un neiejaukties.

Abas sievietes uzmeta viņam niknu skatienu. BlackBerry viedtālrunis, lūpukrāsa, prezervatīvs, salvetes, atslēgu saišķis ar lētu plastmasas piekariņu, kuru rotāja smaidīgas ģimenes foto, konfekšu paciņa, vēl viens prezervatīvs...

- Precējusies?

Pirmoreiz Marta uz īsu mirkli samulsa. Bet Čārlija jau izskatīja kontaktu sarakstu Martas tālrunī.

- Adams? Nē? Tad varbūt Kriss? Kolins? Deivids? Greiems? Piezvanīsim Greiemam...

Un viņa nospieda zvanīšanas pogu...

- Toms. Viņu sauc... Toms.

Čārlija klikšķināja tālāk.

- Viņš taču zina, ka jūs esat šeit, vai ne?

Marta nodūra skatienu.

- Tā jau es domāju, ka ne. Nu tad sarunāsim, lai viņš atbrauc pretī un aizved jūs mā...

- Pietiek!

- Es jau zvanu.

- Es teicu PIETIEK!

- Nu, Tom, atbildi taču!

- Uz Ieleju.

- Kā, lūdzu?

- Viņa teica, ka dosies uz... Ieleju.

Tālrunī klusi atskanēja Toma pārsteigtā balss, bet Čārlija uzreiz to izslēdza.

- Turpiniet.

- Es nezinu, tieši uz kurieni, taču viņa teica, ka došoties uz Bīvsa ieleju - tikai ātri turp un atpakaļ. Būšot prom ne ilgāk par stundu.

Čārlija jau bija ārā pa durvīm un skrēja uz policijas mašīnu. Varbūt Graundsam nepatika viņas metodes, toties tās nenoliedzami bija iedarbīgas. Tagad vajāšana bija atsākusies un tuvojās kulminācijai. Mikerija bija devusies uz Bīvsa ieleju, kurā atrodas Empressrouda - Sauthemptonas bēdīgi slavenais sarkano lukturu kvartāls.

58

Kerolaina grima arvien dziļāk un dziļāk ellē. Un zemē saļimušais Martinas līķis kā baiss dēmons rādīja ceļu. Lai kā Kerolaina pūlētos - aizmiegusi acis, pagriezusi muguru, kliedzot, raudot un vaimanājot -, viņa nespēja apslāpēt Martinas mēmo apsūdzību.

Vēl ļaunāki bija smiekli. Tās nelietīgās riebekles smiekli, kura bija to visu sarīkojusi. Viņa taču apsolīja. Viņa bija uzrakstījusi -ja viena no viņām... Kerolaina atkal iešņukstējās, bet acis bija sausas. Visas asaras jau bija izraudātas.

Tas viss bija viena liela krāpšana. Tā sieviete sen jau bija projām. Bet Kerolaina? Kerolaina bija nogalinājusi meiteni. Meiteni, kura ne pie kā nebija vainīga. Un kāda būs balva par to? Nāve.

Varbūt vajadzētu padarīt galu arī sev? Šī doma šķita savādi pacilājoša. Viņa apstaigāja pagrabu, meklējot kādu piemērotu nāves rīku. Varētu pakārties Martinas drēbēs, tikai... nebija nekā, pie kā tās piesiet. Griesti bija gludi, telpa bez mēbelēm. Nebija nekādu asu malu un nekā tāda, no kā varētu izgatavot ieroci. Neprāta pārņemta, viņa pat mēģināja ar pirkstiem izvilkt durvīs iestrēgušo lodi - nāc ārā, maita! - bet tad padevās un atkal ieslīga izmisumā.

Tad pēkšņi bez brīdinājuma slēdzenē noskrapstēja atslēga un durvis atvērās.

- Malacis, Kerolaina!

Viņa dzirdēja sievietes balsi, bet nevarēja viņu redzēt. Uz īsu mirkli Kerolaina sastinga. Mocītāja bija atgriezusies, un viņu pārņēma paniskas bailes.

Taču nekas nenotika. Vai tā sieviete vēl bija turpat? Diez vai. Un nekas arī vairs nebija dzirdams. Pēkšņi Kerolaina pielēca kājās un steidzās uz durvju pusi. Ja tā maita vēl būs turpat, viņa tai pārlauzīs sprandu. Sados, kā nākas! Tad, pusceļā uz brīvību, Kerolaina pēkšņi apstājās. Un pagriezās.

Martina. Tur nu viņa gulēja, nedzīvi sastingusi. Viņas te bija ieradušās divatā, bet projām dosies tikai viena. Kerolaina palika stāvam pie sliekšņa. Kamēr viņa paliks šeit iekšā, viņa būs upuris. Tiklīdz izies ārā, kļūs par slepkavu.

Bet kāda ir izvēle? Lai varētu dzīvot, viņai būs jāatzīst savs noziegums. Un viņa nedrošiem soļiem izgāja ārā pa durvīm.

Kerolaina atradās kāpņu pakājē. No augšas pa atvērtu lūku ieplūda gaisma, apžilbinot viņu. Jaunā sieviete atkal vilcinājās. Vai nolaupītāja gaida tur augšā? Tad Kerolaina lēni, bet apņēmīgi sāka kāpt pa čīkstošajiem pakāpieniem, līdz nokļuva spožas gaismas pilnā ārpasaulē.

Viņa bija viena. Viena vecas, pussabrukušas mājas graustā. Tas bija liels grausts. Neviena nemīlēts un negribēts, gluži tāds pats, kā Kerolaina bija jutusies visu savu mūžu. Un tomēr tieši šajā brīdī viņa iemīļoja šo māju. Tās gaismu, plašumu un brīvības izjūtu. Viņa varēja iet, kurp vien vēlējās, bez bailēm, bez piespiešanas. Viņa atkal bija noteicēja pār savu dzīvi.

Kerolaina klusi ieķiķinājās. Un drīz vien jau skaļi rēca smieklos - mežonīgos, aizsmakušos neprāta smieklos. Viņa bija izdzīvojusi!

Joprojām smiedamās, viņa aizsoloja pie ārdurvīm, atrāva tās vaļā un aizsteberēja pa īso dārza celiņu, tad ārā pa vārtiem, lai atgrieztos rosīgajās pilsētas ielās.

59

Čārlija nokļuva Bīvsa ielejā precīzi piecpadsmit minūtēs. Ar bākugunīm un sirēnām varētu paspēt arī desmit minūtēs, bet tas šoreiz nebija pieļaujams. Nedrīkstēja izbiedēt Mike-riju. Konstebls Graundss bija atstāts pieskatīt bezgala sapīkušo Martu Rīvsu, jo bija jāņem vērā iespējamība, ka viņa var sazināties ar Mikeriju, lai to brīdinātu.

Bēgles apraksts bija izziņots visiem dežurējošajiem patruļniekiem, un Čārlija uzreiz ķērās pie meklējumu koordinēšanas. Bīvsa ieleja ir noplukušu, lētu lielveikalu, industriālo objektu un depo rajons. Tā ir maza, šaura pasaulīte. Te daudzi vietējie policisti ir pazīstami ar ielenēm un narkomāniem, kuri apmetušies neskaitāmajos graustos un pamestajās mājās, kas izķēmo ielas. Šajā noslēgtajā valstībā ziņas izplatās pārsteidzoši ātri, un signāls bija dots. Laba norāde var palīdzēt atrisināt lietu. Vai viņi varētu notvert Mikeriju nozieguma vietā? Čārlija juta, kā sirds sāk sisties straujāk, - vajāšanas azarts vienmēr viņu satrauca. Bet šoreiz tas bija kas vairāk. Arī personiski rēķini - viņa neļaus Mikerijai izsprukt vēlreiz.

Piecas minūtes. Desmit. Piecpadsmit. Joprojām nekā. Viņa ātri apstaigāja garāžas un auto remontdarbnīcas. Lielveikalus un nelicencēto taksometru birojus. Taču visur viens un tas pats -skatiens uz fotogrāfiju un pieklājīga galvas papurināšana.

Tad uz ielas izcēlās neliels tracis. Palīgā saucieni. Kāda sieviete pēkšņi pakritusi bezspēkā. Čārlija zibenīgi pieskrēja un ieraudzīja jaunu, pavisam bēdīga izskata sievieti. Acis neprāts,

no skrambām sejā sūcas asinis. Bet ar Čārlijas lietu viņa nebija saistīta. Tikai nabaga vietējā meiča, kas kritusi par upuri sava brutālā drauģeļa sliktajam garastāvoklim. Kāds policists aizveda vaimanājošo miera traucētāju, bet Čārlija atgriezās pie medībām.

Divdesmit minūtes. Trīsdesmit. Bet rācijā joprojām klusums. Čārlija pukojās par tādu neveiksmi. Kas tās par burvju spējām tai sievietei - pazust un izkūpēt gaisā? Viņa nešaubījās, ka Rīvsa teikusi patiesību par Mikerijas bēgšanas mērķi, ja jau tikai ar tādām pūlēm izdevās piespiest viņu to izpaust, bet kur, ellē, viņa ir? Jānogaida vēl trīsdesmit minūtes, varbūt ilgāk. Gan jau vismaz kaut kas uzradīsies.

Sāka līt. Vispirms smidzināja, tad lietus krita lielās, smagās lāsēs, un tad pēkšņi sāka birt krusa. Čārlija juta, kā ledus gabaliņi atlec no izmirkušajiem matiem, un atkal lādējās par savu neveiksmi. Taču visļaunākais vēl bija priekšā.

- Liec pārtraukt meklēšanu.

Čārlija apcirtās apkārt. Bija ieradusies Helēna. Un viņa neizskatījās priecīga.

Atpakaļ uz iecirkni viņas brauca klusēdamas. Nebija ne paskaidrojumu, kāpēc meklēšana pārtraukta, ne gaidīto pārmetumu par galvenās aizdomās turamās pazaudēšanu divreiz pēc kārtas. Čārlija nesaprata, kas notiek, un tas viņu biedēja. Pirmoreiz mūžā viņa apjauta, kā jūtas aizturētie ceļā uz policijas iecirkni. Aizdomās turamie. Viņa izmisīgi ilgojās izrunāties, lai kliedētu šo nemieru un uzzinātu, kas notiek. Taču bija skaidrs, ka to nedrīkst. Tā nu viņa klusēdama sēdēja un mocījās biedējošos minējumos.

Tāpat klusēdamas viņas soļoja pa iecirkņa gaiteņiem. Helēna iegāja kādā nopratināšanas telpā un izslēdza savu mobilo tālruni. Abas sievietes raudzījās viena otrā.

- Čārlij, kāpēc tu kļuvi par policisti?

Sasodīts, tad gan ziepes ir lielas. Ja tāds ir pirmais jautājums, tad nepatikšanas ir nopietnas.

- Lai darītu šo darbu. Ķertu ļaundarus.

- Un vai, tavuprāt, tu esi laba policiste?

- Protams.

Ilgs klusums, tad: - Pastāsti par Hannu Mikeriju. Un kā tu ļāvi viņai aizbēgt.

Čārlija neļausies tādai provokācijai. Lai kādi apvainojumi būs jāuzklausa, viņa saglabās mieru. No tā var būt atkarīgs viss. Tā nu viņa izstāstīja Helēnai, kā Hanna viņu viltīgi piemānīja. Kā pamanījās izbēgt. Nebija nekādas jēgas sagrozīt faktus, ja nepatikšanas jau tagad bija tik lielas.

- Cik ilgi tu pazīsti Hannu Mikeriju?

- Pazīstu?

- Cik ilgi?

- Es viņu nepazīstu. Mēs viņu aizturējām, pārmeklējām viņas datoru... tas arī viss. Es viņu pazīstu tikpat ilgi, cik jūs.

Atkal klusums.

- Vai viņas noziegumi tevi sajūsmina?

Jo tālāk, jo ērmīgāk.

- Protams, ne. Tie noziegumi ir nelietīgi. Atbaidoši. Ja Mike-rija ir vainīga, tad viņa jāiesēdina uz visu atlikušo mūžu.

- Vispirms viņa jāatrod.

Sitiens zem jostasvietas. Bet droši vien pelnīts. Čārlija bija smagi izgāzusies ar Mikeriju, par to nebija šaubu. Vai tagad sekos jaunas slepkavības? Un vai tagad tās būs uz viņas sirdsapziņas?

- Kā tu juties, uzzinot par Pītera Braitstona pašnāvību?

- Kā es “jutos”?

- Vai nodomāji, ka viņš ir vājš?

- Nē. Protams, ne. Man bija viņa žēl. Mums visiem vajadzēja darīt vair...

- Un kā ar Annu un Marl? Vai viņu tev bija žēl? Vai arī viņas bija to pelnījušas? Viņas gan noteikti bija vājas. Kā viņas saukāja vietējie pusaudži? Tizlenes?

- NĒ. NEPAVISAM NE! Neviens nav pelnījis tādu nāvi. Un, visu cieņu, bet...

- Čārlij, vai tev ir vajadzīga nauda? Vai esi iekļuvusi parādos?

- Nē.

- Tev vajag lielāku māju? Labāku automašīnu?

- Nē. Man nevajag vairāk naudas.

- Naudu vajag visiem, Čārlij. Ar ko tu atšķiries? Vai tu spēlē azartspēles? Vai dzer? Aizņemies no augļotājiem?

- Nē! Simtreiz nē.

- Kāpēc tad tu to izdarīji?

Čārlija satriekta beidzot pacēla skatienu.

- Ko izdarīju?

- Ja tu man tagad to pateiksi, es varu tev palīdzēt.

- Lūdzu, es nezinu, ko jūs gribat, lai saku...

- Neizlikšos, ka saprotu, kāpēc tu ļāvi viņai tevi tā izmantot. Labākajā gadījumā viņai bija zināms kaut kas, ar ko tevi šantažēt. Ļaunākajā gadījumā tu esi tikpat samaitāta kā viņa. Taču saproti, Čārlij, ja tagad man neizstāstīsi visu patiesību - visos sīkumos tad nonāksi aiz restēm līdz pat mūža beigām. Vai zini, kā cietumā klājas negodīgiem policistiem?

Tad beidzot viss nostājās savās vietās.

- Es to neizdarīju.

Klusums.

- Es zinu, jūs domājat, ka viņai kāds palīdz. Kāds no šī iecirkņa. Kāds no mūsu komandas. Taču tā neesmu es.

- Bet es jau zinu, ka tā esi tu.

- Nezināt gan. Man ir alibi. Jūs zināt, ka man ir alibi. Jā, es biju iecirknī, taču tajā laikā runāju ar Džekiju Taileri Pazudušo personu birojā. Es tur biju vismaz četrdesmit minūtes, izskatot informāciju par pazudušiem pāriem...

- Viņa teica, ka tu tur nebiji.

- Nē, nē, nē, tas nevar būt. Viņa jau sniedza liecību, kurā teikts...

- Viņa to atsauca. Bija sajaukusi laikus.

Smags, apjukuma pilns klusums. Pirmoreiz Čārlijas acīs parādījās asaras. Helēna turpināja:

- Sākumā viņa nedomāja, ka tas ir tik svarīgi, bet pēc tam atcerējās, ka tu biji pie viņas atnākusi agrā pēcpusdienā...

- Nē, nē, viņa melo! Es biju tur, tieši tajā laikā biju kopā ar viņu, varu nosaukt uzvārdus visiem pāriem, kurus mēs iz...

- Čārlij, tu esi mani pievīlusi. Un nodevusi mūs visus. Ja tev būtu atlikusi kaut kripata goda vai sirdsapziņas, es varētu palīdzēt, bet tagad viss ir Pretkorupcijas nodaļas ziņā. Viņi būs klāt pēc piecām minūtēm, tāpēc sagatavo savu stāstāmo...

Čārlija pastiepa roku un satvēra Helēnas plaukstu.

- Es to neizdarīju.

Ilgs klusuma brīdis.

- Es zinu, ka nepatīku jums. Zinu, ka jūs mani nevērtējat augstu. Taču zvēru, ka neizdarīju to. Es...

Nu jau asaras plūda straumēm.

- Es nemūžam... Es nespētu. Kā jūs varat iedomāties, ka es spētu izdarīt kaut ko tādu? - viņa izdvesa patiesā sašutumā un tad sabruka dziļās, nevaldāmās elsās. - Es to neizdarīju.

Helēna noraudzījās uz viņu, tad noteica:

- Būs jau labi, Čārlij. Es tev ticu.

Čārlija neticīgi pacēla skatienu.

- Bet...

- Pretkorupcijas nodaļas vīri nenāks. Un Džekija neatsauca savu liecību - viņa tev ir devusi dzelžainu alibi. Piedod, ka es tā uzklupu, bet man nebija citas izvēles. Man jānoskaidro, kurš ir nodevējs.

-Un?

- Čārlij, tu esi brīva no aizdomām. Nevienam nav jāzina, ka šī saruna ir bijusi, un tā netiks ierakstīta tavā personas lietā.

Ej sakopies un atgriezies pie darba, - Helēna noteica un devās projām. Čārlija paslēpa seju rokās. Atvieglojuma un pārguruma sajūtai piejaucās riebums - šobrīd viņa dusmojās uz Helēnu Greisu tik ļoti kā vēl nekad.

Helēna izgāja ārā un dziļi ievilka elpu. Viņu bija pārņēmis nelabums. Taču tam par iemeslu bija nevis Čārlijai sagādātās mocības, bet gan apjausma, ko nozīmē viņas nevainīgums. Tagad bija atlicis tikai viens iespējamais vaininieks - Marks.

60

Kerolaina, saspringusi pie visām miesām, izmisīgi ieklausījās katrā troksnīti. Kopš izkļūšanas brīvībā bija pagājušas četras dienas, un visu šo laiku viņa nebija gandrīz ne aci aizvērusi. Iztēlē nemitīgi rēgojās Martinas pēdējie mirkļi - drudžainie elpas vilcieni, izspiedušās acis -, taču vēl vairāk miegu laupīja bailes. Izdzīvošanas eiforiju pamazām nomainīja mokošas šausmas. Kāpēc viņu izlaida brīvībā? Kāds briesmīgs liktenis viņu sagaidīs tagad, kad viņa bija labprātīgi kļuvusi par slepkavu?

Kerolaina atstāja slimnīcu tik drīz, cik vien ārsti atļāva, un uzreiz steidzās atpakaļ uz savu dzīvokli. Viņa ilgojās atrasties pazīstamā vidē, kur varētu justies droši. Taču Šārona, tiklīdz viņu ieraudzīja, aizmuka pie vecākiem, neklausoties Kerolainas lūgumos nepamest viņu. Vēlāk, ieskatījusies spogulī, Kerolaina saprata kaimiņienes bēgšanas iemeslu. Viņa izskatījās pēc vājprātīga mežoņa, pēc staigājoša miroņa. Zaudējusi pēdējo dzīvības dzirksti - bāla kā rēgs - un nespējīga ne runāt, ne sakarīgi domāt. Viņa nevarēja atrast vārdus, lai aprakstītu pārciestās mocības, - droši vien bija grūti kaut ko saprast no bezgalīgās lamuvārdu un nesakarīgo izsaucienu virknes.

Vienatnē šaubas un bailes pieņēmās spēkā. Pēc izmisīgas gudrošanas viņa beidzot atcerējās kādu vīru, kurš par naudu var sadabūt visu, ko vien vajag, un, ik brīdi bažīgi atskatoties pār plecu, aizsteidzās uz viņa mitekli pamestā graustā. Ar trīcošām rokām viņa izņēma naudu no bankomāta, tomēr ieguvums bija riska vērts. Ar 500 mārciņām pietika pistolei un sešām lodēm. Atgriežoties mājās ar pistoli somā, viņa sajuta atvieglojumu.

Tagad viņa vismaz būs bruņota un gatavībā, ja draudēs vai -drīzāk - kad draudēs briesmas.

Dienas aizritēja gausi, taču bez bīstamiem incidentiem, un drīz vien, nespēdama paciest vientulību, viņa mēģināja atgriezties darbā. Klienti bija šokēti par viņas izskatu, gribēja zināt, kur viņa bijusi, kāpēc tā novājējusi, kļuvusi tik izklaidīga, bet viņa izlāpījās ar meliem. Sastāstīja muļķīgas pasaciņas un centās koncentrēties darbam. Un visu laiku dzēra. Nemitīgi dzēra. Vodku, viskiju, alu, visu, kas pagadījās. Taču grūti apmierināt klientu pat ar roku, ja tā tik briesmīgi trīc.

Vainas apziņa viņu vairs pārāk nemocīja, bet bailes gan. Šina joprojām staigāja apkārt brīvībā. Visuvarenā Šina, kas bija tā spēlējusies ar viņas likteni un padarījusi viņu par slepkavu, staigāja brīvībā. Kerolaina ikreiz bailēs sarāvās, dzirdot iečīkstamies grīdas dēli vai kaut kur ārā aizcērtamies durvis. Iepriekšējā vakarā viņa tā pārbijās no salūta raķetes trokšņa, ka sāka raudāt klienta acu priekšā. Ar neslēptu apjukumu sejā vīrietis steidzās ātrāk pazust, un Kerolaina, sapratusi, ka nevajadzēja tik ātri atgriezties darbā, devās mājup.

Tāpēc tagad viņa atkal bija savā dzīvoklī, ietinusies segā līdz kaklam, izstiepusi roku uz naktsgaldiņa pusi, kur atradās pistole. Nupat kāds bija mēģinājis iekļūt dzīvoklī. Pulkstenis bija pieci no rīta, un ārā vēl valdīja melna tumsa. Vai tāds bija Šinas plāns? Ierasties tumsas aizsegā, lai izrēķinātos ar viņu? Kerolaina izslīdēja no gultas, jo palikt nekustīgi guļam bija vēl bailīgāk nekā mēģināt rīkoties. Viņa atvēra guļamistabas durvis, būdama gandrīz droša, ka aiz tām stāv Šina, taču gaitenis bija tukšs.

Viņa klusi lavījās ārā, dusmodamās par katru čīkstošo grīdas dēli. Dzīvojamā istaba bija tukša, priekšnams arī... bet tad troksnis atskanēja atkal. Klusa skrāpēšanās, skrabināšanās, it kā cenšoties atmūķēt slēdzeni vai ielauzties pa durvīm. Kerolaina ciešāk satvēra rokā ieroci. Troksnis skanēja no virtuves. Saņēmusi drosmi, viņa uz pirkstgaliem lavījās uz virtuves durvīm un piesardzīgi ar kāju pastūma tās vaļā.

Virtuvē neviena nebija, bet tad pēkšņi atskanēja troksnis aiz loga. BLĀKŠ! Kerolaina izšāva nevilcinoties. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Tad neapzināti metās skriet uz ložu sadragātā loga pusi. Viņa paraudzījās ārā uz ielu, nolēmusi vienreiz par visām reizēm piebeigt nelietīgo mocītāju... taču ieraudzīja tikai kaimiņienes kaķi, kas bailēs metās bēgt kā apsvilis. Sasodītais muļķa kaķis.

Kerolaina elsodama sabruka uz grīdas, apjaušot savu bezcerīgi drūmo likteni. Viņa bija dzīva tikai vārda pēc, jo pati pār sevi vairs nebija noteicēja. Viņa mocījās nepārvaramu baiļu un šausmu gūstā, kas padarīja uzvaru pār Martinu tukšu un bezjēdzīgu. Iesviedusi pistoli papīrgrozā, viņa piezvanīja uz policiju un atzinās savā noziegumā.

Helēna pāri galdam vēroja Kerolainu, kas stomīdamās pūlējās izteikt oficiālo atzīšanos. Kerolaina bija gatava saņemt sodu. Viņa vēlējās saņemt sodu. Tāpēc viņa šķita gandrīz vīlusies, kad Helēna mierināja viņu, ka diez vai viņai uzrādīs apsūdzību -ja vien viņas stāstītais apstiprināsies un viņa apsolīs nevienam nestāstīt par pārciesto.

Kerolaina aizveda policistus uz māju, kurā tas viss notika. To bija nopircis kāds uzņēmējs, kurš pēc tam krīzes laikā bankrotēja, tāpēc māja bija pamesta likteņa varā. Tāpat kā Martinas mirstīgās atliekas, kas jau bija piesaistījušas žurku un mušu uzmanību. Briesmīgais trūdoša līķa un pagraba mitruma smakas sajaukums bija neciešams, tomēr Helēnai bija jāredz nogalinātā.

Ko viņa bija gaidījusi? Kādu apjausmu kā zibens spērienu? Viņa gan cerēja, gan baidījās, ka pazīs upuri, lai varētu iekustināt šo izmeklēšanas virzienu, taču nogalinātā jaunā sieviete viņai bija pilnīgi sveša. Tiesa gan, viņa izskatījās līdzīga daudzām citām ar silikona krūtīm izdaiļotām prostitūtām, kuras piedzīvo bēdīgu galu. Kāpēc slepkava bija izvēlējusies tieši viņu?

Kerolaina izstāstīja detektīviem par Šinu. Kurai tagad, izrādās, jau bija kastaņbrūni mati. Kerolaina visos sīkumos izklāstīja izrādi, kuru viņa ar Martinu rādīja šai klientei. Viņām ar to nekad nebija nekādu fizisku kontaktu, un tikšanās vienmēr norisinājās slepkavas busiņā.

- Kā viņa ar jums sazinājās?

- Internetā. Martinai bija sava mājaslapa. Šina rakstīja e-pasta ziņas uz turieni.

Tas būs jāpapēta - jānoskaidro, vai šo e-pasta adresi var izsekot līdz IP adresei. Taču Helēna tam īsti neticēja. Šī sieviete pārāk labi prata slēpties, lai pieļautu tādu kļūdu. Tāpēc viņa atkal pievērsās upuriem.

Kerolaina ne ar ko īpašu neizcēlās. Sešpadsmit gadu vecumā aizbēgusi no mājām, lai paglābtos no vectēva pārāk uzstājīgās un neatlaidīgās uzmācības. Sākumā viņa mānīja lētticīgus mīlas prieku kārotājus, saņemot no tiem naudu, bet pakalpojumu nesniedzot, līdz sastapa kādu, kurš varēja paskriet ātrāk nekā viņa. Pēc tam viņa vairākas dienas nespēja paiet, bet, tikko atkal varēja nostāties uz kājām, pagrieza muguru Mančestrai un devās uz dienvidiem. Vispirms uz Birmingemu, tad uz Londonu. I.īdz beidzot nonāca Sauthemptonā. Lai cik bēdīgi tas būtu, viņa bija parasta, ikdienišķa prostitūta - savas ģimenes nodota, dzīves mocīta un dauzīta - un centās izkulties, kā spēja. Tas bija skumjš, bet tipisks dzīvesstāsts.

Tad varbūt Martina bija svarīga šajā spēlē? Vai, iespējams, viņas bija izraudzītas nejauši? Tomēr Martina no abām šķita interesantākā. Vismaz varētu tāda būt, ja par viņu būtu kaut kas zināms. Martina bija ieradusies Sauthemptonā tikai pirms diviem mēnešiem. Viņai nebija ne draugu, ne ģimenes, ne sociālās apdrošināšanas numura. Viņa bija kā balta lapa. Un tas jau pats par sevi bija interesanti.

Helēna nopratināja Kerolainu viena. Saskaņā ar noteikumiem bija jābūt klāt vēl kādam policistam, bet šoreiz viņa atļāvās tos neievērot. Nedrīkstēja pieļaut vēl kādu informācijas noplūdi. Taču pašās nopratināšanas beigās pienāca ziņa, kas mainīja visu. Beidzot būs iespēja uzzināt nodevēja vārdu.

Mikerija bija atgriezusies.

61

Viņam briesmīgi kārojās iedzert. Dažas pēdējās dienas bija īstas mocības, un viņa miesa, prāts un dvēsele ilgojās pēc alkohola sniegtā mierinājuma. Pirmais malks vienmēr ir vispatīkamākais - nav jābūt alkoholiķim, lai to zinātu, - tāpēc viņš visiem spēkiem centās pretoties vēlmei doties netālajā gājienā uz dzērienu veikalu.

Viņš bija atstumts un nesaprata, kāpēc. Vai tāpēc, ka viņš bija vājš? Tobrīd viņam šķita gluži pieņemami žēloties Helēnai par savu likteni, atklāti, godīgi, patiesi izkratot sirdi, bet varbūt viņa tagad nicināja Marku par tādu vājumu? Vai Helēna nožēloja, ka pārgulējusi ar viņu? Vai arī bija kāds cits iemesls?

Jau vairākas dienas viņš nebija redzējis ne Čārliju, ne Helēnu. Viņas bieži izbrauca ārpus iecirkņa vai arī abas kopā bija ieslēgušās nopratināšanas telpās. Starp viņām valdīja vēl lielāka spriedze nekā parasti, pat ņemot vērā, ka Helēna arī labākajos brīžos izturējās pret Čārliju visai strupi. Tātad laikam bija noticis kaut kas nelāgs. Tomēr atšķirībā no Marka Čārlija vismaz tikās un runāja ar Helēnu.

Bija jau vēls, taču Marks zināja, ka Čārlija nekad neizlaiž boksa nodarbību policijas sporta klubā. Lai kas arī notiktu, viņa vienmēr būs klāt, tāpēc arī viņš tagad gaidīja un slaistījās sporta kluba autostāvvietā, piesaistot garāmejošu kolēģu ziņkārīgos skatienus.

Un te nu viņa bija. Marks piesteidzās, saukdams viņas vārdu. Čārlija, tikko apņēmīgi soļojusi pār stāvlaukumu uz kluba pusi, uz mirkli it kā palēnināja gaitu. Vai viņa bija apjukusi, gribēja

iegūt vēl dažas sekundes, lai izdomātu, kā runāt ar Marku? Vai nav vienalga, viņš nodomāja un iesāka bez aplinkiem.

- Čārlij, negribu nostādīt tevi neveiklā situācijā, taču man jāzina, kas notiek. Kā es esmu nogrēkojies?

īsu mirkli klusējusi, viņa atbildēja:

- Es nezinu, Mark. Viņa pašlaik riebīgi izturas pret mums visiem. Ja es zinātu, tad pateiktu tev, vari man ticēt.

Čārlija turpināja nesakarīgus vārdu plūdus, nepasakot neko nozīmīgu. Marks saprata, ka viņa melo. Viņa nekad nebija pratusi labi izlikties. Bet kāpēc? Viņi taču vienmēr bija labi satikuši kā īsti draugi un kolēģi. Ko Helēna viņai ir sastāstījusi?

- Lūdzu, Čārlij! Lai cik apkaunojoši vai ļauni tas būtu, man jāzina, kā esmu nogrēkojies. Šis darbs man ir viss. Ja es to zaudēšu, tad nekad vairs neredzēšu Elsiju un mani dzīvē vairs nesagaidīs nekas labs, tāpēc, ja tu zini vismaz kaut ko...

Viņa atkal meloja un, novērsusi skatienu, apgalvoja, ka neko nezinot. Marks neuzstāja, bet centās savaldīties un neļauties arvien pieaugošajām dusmām. Dziļi sadrūmis, viņš atgriezās iecirknī. Visur viņu sagaidīja ar aizdomu pilniem skatieniem, tomēr te viņš jutās drošāk. Mazāk kārdinājumu. Un, kamēr viņš tā sēdēja pie sava rakstāmgalda, domās sacerēdams jaunu CV, atskanēja tālruņa zvans. Zvanīja Džims Grīvss.

- Nodomāju, ka tev jāzina, ka viņa patiesībā bija viņš.

- Kā, lūdzu?

- Martina, prostitūta. Lai cik smuki pupi un viss pārējais viņai būtu, tomēr nav šaubu, ka viņa ir čalis. Operācija droši vien veikta pāris pēdējo gadu laikā, turklāt, spriežot pēc pakaļas izskata, puisis jau agrāk bija aktīvi darbojies šajā jomā, tikai citai klientūrai. Tur arī iesaku sākt meklējumus.

Tātad Martina bija piedzimusi kā zēns. Marks uzreiz sajuta enerģijas pieplūdumu - bija parādījusies neliela norāde, un, ja no tās izdosies kaut ko iegūt, tas varbūt palīdzēs atgūt Helēnas labvēlību. Pēkšņi Marks bija atgriezies spēlē.

62

- Paciņu Marlboro Gold, lūdzu.

Helēna zināja, ka smēķē pārāk daudz. Taču viņai bija jāsaņemas pirms nonākšanas aci pret aci ar Mikeriju, un smēķēšana parasti palīdzēja nomierināties. Tāpēc viņa bija izskrējusi uz tuvāko avīžu kiosku. Tirgotājs pasniedzās sev aiz muguras un izvilka ierasto balti zeltaino paciņu. Nometis to uz letes, viņš nesatricināmā mierā nosauca atbaidoši augsto cenu.

- Ļaujiet man samaksāt.

Emīlija Garanita. Kārtējais uzbrukums no slēpņa. Tiešām jāskatās uzmanīgāk, Helēna stingri atgādināja sev, jo tik bieža veiksme tikai vēl vairāk uzkūda nekauņu.

- Nevajag, - Helēna atteica, pasniedzot tirgotājam desmit mārciņu banknoti. Tas neslēptā ziņkārē lūkojās uz Emīliju. Vai tāpēc, ka pazina viņu no avīzes, vai arī sakropļotās sejas dēļ? Uz īsu brīdi Helēna sajuta pat nelielu līdzjūtību pret savu naidnieci.

- Kā jums klājas, Emīlij? Jūs labi izskatāties.

- Man viss lieliski. Taču raizējos par jums. Kā jūs tiekat galā ar trīs slepkavību izmeklēšanu?

- Kā jau teicu iepriekš, Bena Holanda nāve bija nega...

- Sems Fišers, Bens Holands, Martina Robinsa. Visi noslepkavoti. Sauthemptonā vēl nebijis gadījums. Visi nogalināti tālās, nomaļās vietās mīklainos apstākļos. Ar ko mums ir darīšana?

Diktofons Emīlijas rokā bija skaidri saredzams, protams, viņa gribēja samulsināt Helēnu un ierakstīt kādus neveiklus iebildumus vai varbūt cerēja to pazemot? Pirms atbildēja, Helēna cieši nopētīja žurnālisti, izbaudot radušos spriedzi.

- Tikai minējumi, Emīlij. Taču ceru, ka drīz varēšu iepriecināt jūs ar kaut ko konkrētāku. Mēs tieši pašlaik esam aizturējuši kādu personu, kas mums palīdz izmeklēšanā. Ja vēlaties, varat to publicēt. Tas nav minējums. Tas ir fakts. Jūs taču joprojām publicējat faktus, vai ne?

To pateikusi, viņa devās prom. Atceļā uz iecirkni Helēna bija atguvusi možumu. Cik labi ir vismaz kādreiz gūt virsroku. Viņa dziļi ievilka cigaretes dūmus, gatavodamās gaidāmajai sarunai.

63

Mikerija negribēja teikt neko. Viņa un Helēna jau vairāk nekā stundu saspringti lūkojās viena otrai acīs pār nopratināšanas telpas galdu, taču psiholoģe joprojām neatklāja, kur bijusi.

- Tas bija pavisam nevainīgs iemesls, - Mikerija apgalvoja, gandrīz neslēpjot smaidu.

- Kāpēc tad maskēšanās? Pakaļdzīšanās? Policijas darbiniece lika jums apstāties, bet jūs nepaklausījāt. Par to vien jūs būtu jāiesēdina aiz restēm.

- Es devos tikties ar kādu klientu, - Mikerija atbildēja, - un negribēju uzsūtīt viņam kaklā visus vietējās policijas spēkus. Maniem klientiem jau tāpat pietiek problēmu, varat man ticēt.

- Bet tur jau tā nelaime, ka es jums neticu.

Mikerija tikai paraustīja plecus - bija skaidri redzams, ka Helēnas domas viņai ir pilnīgi vienaldzīgas. Blakus sēdošais advokāts bija tikpat pašapmierināti piepūties. Pulkstenis tikšķēja. Klusējot pagāja minūte. Divas minūtes.

- Sāksim vēlreiz no paša sākuma. Kur jūs bijāt vakar pēcpusdienā? Ar ko tikāties un kāpēc? - Helēna bargi noprasīja.

- Esmu pateikusi visu, kas man sakāms. Nevaru un nevēlos pārkāpt profesionālo slepenību.

Tagad Helēna bija noskaitusies pa īstam.

- Vai jums ir kāda nojausma, cik nopietni tas ir?

Abas sievietes cieši lūkojās viena otrā.

- Jūs esat galvenā aizdomās turamā vairāku slepkavību lietā. Kad es jūs arestēšu un uzrādīšu apsūdzību, tad centīšos panākt, lai jums piespriež piecus mūža ieslodzījumus. Bez apžēlošanas

iespējām un bez jebkādām cerībām uz termiņa saīsināšanu, jūs pavadīsiet cietumā katru sava atlikušā mūža dienu, un katrs niecīgākais, nenozīmīgākais atvieglojums, ko varbūt saņemsiet, būs atkarīgs no jūsu rīcības šeit un tagad. Šajā telpā. Ja pateiksiet man, kāpēc to izdarījāt, kāpēc nogalinājāt Martinu un visus pārējos, tad varbūt varēšu jums palīdzēt.

- Martinu? - Mikerija atjautāja.

- Nemaz neizliecieties. Man vajadzīgas atbildes, nevis jautājumi. Un, ja tuvāko piecu sekunžu laikā es tās nesaņemšu, jūs tiksiet arestēta un jums uzrādīs apsūdzību piecās slepkavībās.

- Nē, nekā tamlīdzīga.

- Kā, lūdzu?

- Jūs mani nearestēsiet. Neuzrādīsiet apsūdzību. Un tieši tāpēc es jums neteikšu pilnīgi neko.

Helēna pārsteigta raudzījās viņā - vai tā sieviete prātu zaudējusi?

- Hanna, mūsu uzmanības lokā nav neviena cita. Jūs esat galvenā aizdomās turamā. Un jums uzrādīs apsūdzību. Šoreiz jums neizdosies izsprukt.

- Inspektore, jūs laikam nespēlējat pokeru, ja jau nemaz neprotat blefot. Ļaujiet man palīdzēt jums.

Helēna gribēja triekt viņai dūri sejā, un Mikerija to nojauta. Viņa turpināja:

- Jūs pašlaik meklējat sērijveida slepkavu. Nemēģināsim to iztēlot par kaut ko citu. Turklāt jums ir darīšana ar ļoti neparastu sērijveida slepkavu. Ar sievieti. Cik daudzas šādas noziedznieces jūs varat nosaukt? Eilīna Vornosa, Rozmarija Vesta, Maira Hindlija. Šis saraksts nav garš. Tāpēc viņas ir tik slavenas. Visiem patīk sievietes sērijveida slepkavas. Tabloīdi, filmu režisori, vienkāršie ļaudis - visi jūsmo par sievietēm, kuras nogalina vēl un vēlreiz. Taču šī... - viņa ieturēja pauzi lielākam efektam, - ...šī tiešām pārspēj visas. Kāpēc? Jo viņa ir tik viltīga, rīkojas tik organizēti un tomēr tik nemanāmi. Kā viņa izvēlas upurus? Un kāpēc? Vai viņa ienīst abus nolaupītos vai tikai vienu? Kā viņa var paredzēt iznākumu? Vai viņai ir svarīgi, kurš izdzīvo un kurš mirst? Un kāpēc tieši viņi? Ko viņi tai nodarījuši? Vai viņa ir pirmā sērijveida slepkava pasaulē, kura izgāž savu naidu drīzāk uz tiem, kuri izdzīvojuši pēc viņas noziegumiem, nevis uz nogalinātajiem? Viņa tāda ir vienīgā, unikāla. Un sagādās vislielāko sensāciju.

Helēna klusēja. Viņa saprata, ka Mikerija izmetusi viņai ēsmu, un negribēja sagādāt psiholoģei prieku, izrādot interesi. Mikerija pasmaidīja un turpināja:

- Šim neparastajam stāstam var būt dažādi noslēgumi. Taču vislabākais - un tas, kuru vēlas arī visi tabloīdu skribenti un lasītāji, - ir tāds, ka neatlaidīgā policiste galu galā notver ļaundari. Un tad mēs visi varēsim priecāties, pētot viņas aizturēšanas foto un lasot divpadsmit lappuses garu avīzes speciālizlaidumu, pilnu ar asiņainām detaļām, “ekspertu” viedokļiem un vāji slēptu tīksmināšanos.

Mikerija sāka iesilt, runājot par šo tēmu.

- Bet tas noslēgums, kuru nevēlas neviens - jo īpaši jūs -, sākas ar rupju kļūdu. Jūs arestējat nevainīgu, cienījamu profesionāli, - viņa uzsvēra pēdējo vārdu, - un šī ziņa nonāk atklātībā pirms īstās slepkavas notveršanas. Tabloīdi saceļ troksni, vienkāršie ļaudis ir šausmās, un pēkšņi miljoniem acu pēta miljoniem seju, liekot slepkavai paslēpties, bet jūsu apspriežu telpā pienāk neskaitāmas viltus norādes. Slepkava ir pazudusi, jūs esat nonākusi nepatikšanās, bet es saņemu bagātīgu kompensāciju par ciešanām un nopērku jahtu, par kuru tik sen jau sapņoju.

Viņa atkal apklusa, lai panāktu lielāku efektu.

- Tāpēc, inspektore, īstais jautājums, kas jums jāuzdod sev pašai, - viņa turpināja, - ir šāds: vai jūs esat absolūti pārliecināta, ka es esmu vainīga? Un vai varat to pierādīt? Jo, ja ne, ja varat saskatīt, cik briesmīgu kļūdu gatavojaties pieļaut, tad vēl ir laiks apstāties. Izdarīt pareizo gājienu. Atlaist mani brīvībā un atgriezties pie izmeklēšanas. Es neesmu vainīga, Helēna.

Viņas vārds vēl nekad nebija izklausījies tik nicīgi. Runa tiešām bija laba, bez šaubām. Un tā raisīja pārdomas par dažiem svarīgiem jautājumiem. Vai Mikerija tiešām varētu būt tik patoloģiski nelīdzsvarota un vienlaikus tik loģiska un pārliecinoša? Vai sieviete, kura tik dziļi un skaidri izprot citu cilvēku domas un jūtas, varētu būt neprātīga sociopāte?

- Vai es varu iet? - Mikerija apjautājās, izbaudīdama savu triumfu.

Helēna brīdi nopētīja viņu, tad atbildēja:

- Es neizvirzīšu nekādas oficiālas apsūdzības saistībā ar tikko apspriestajiem jautājumiem, taču lieki būtu atgādināt, ka tiem visiem jāpaliek slepenībā, kamēr notiek izmeklēšana.

Mikerija smaidīdama paņēma somu, gatavodamās doties projām.

- Bet, tā kā jūs tomēr nepaklausījāt policistes pavēlei apstāties, tad par to esat pelnījusi vismaz pavadīt nakti aizturēšanas kamerā, kā jums šķiet?

To pateikusi, Helēna devās projām, šoreiz atstājot Mikeriju mēmu no izbrīna.

64

Helēnas galvā virmoja tūkstošiem jautājumu. Vai Mike-rija teica patiesību? Varbūt viņa tiešām nav slepkava? Varbūt viņas lielajai interesei par šiem noziegumiem bija pavisam cits iemesls - nauda? Mikerija zināja, ka pēc šīs lietas atrisināšanas tā kļūs par pasaules mēroga sensāciju, un centās izmantot slepeni iegūtās zināšanas par izmeklēšanu, lai apsteigtu konkurentus.

Jo vairāk Helēna par to domāja, jo ticamāk tas šķita. Mikerija droši vien jau gatavoja šo slepkavību autoritatīvu aprakstu kopā ar psiholoģiskiem ieskatiem noziedznieces prātā un patiesām liecībām no policijas izmeklēšanas. Viņa bija nonākusi uz pēdām, pateicoties veiksmīgajai saistībai ar diviem no upuriem, taču, būdama godkārīga sieviete, gribēja vēl vairāk. Kad viņa pirmoreiz uzrunāja Marku? Un kāpēc tieši viņu? Un kā viņai pietika drosmes piekukuļot policijas detektīvu, lai tas izpaustu svarīgu informāciju par lietas apstākļiem izmeklēšanas laikā? Ja vien izdotos pierādīt, ka Mikerijas postošā ietekme aizkavējusi policijas centienus notvert slepkavu, viņai noteikti draudētu cietumsods. Tas vismaz bija kāds mierinājums, Helēna drūmi nodomāja.

Kamēr Hanna sēdēja kamerā, Helēnai bija izdevīgs brīdis rīkoties. Taču būs jārīkojas uzmanīgi un saskaņā ar visiem priekšrakstiem. Tāpēc vispirms viņa devās pie Vitekera. Ar drūmi sastingušu seju viņš uzklausīja Helēnas teikto. Protams, Marks būs jāatstādina no izmeklēšanas, bet vai tas ir iespējams, neizraisot aizdomas pārējos policistos? Nē, protams, ne.

Tāpēc viņš būs jāatstādina no pienākumu izpildes un jāizvirz; apsūdzība. Protams, tad viņš atriebības un mantkārības dc| vai sadomāt vērsties taisnā ceļā pie preses. Taču Vitekers cerēja ka ar pieklājīgu atpirkšanos, varbūt pat ar policijas pensijas un dienesta stāža maksājumiem izdotos panākt viņa klusēšanu. Šis līdzeklis bija derējis arī citiem, turklāt Marks nepavisam nebija nācis no bagātas ģimenes. Lai gan Helēnai šāda Marka nodevības atalgošana šķita pazemojoša, Vitekera attieksme bija pragmatiskāka.

- Vai labāk man to nokārtot? - viņš jautāja.

- Nē, es pati varu.

- Parasti ir pieņemts, ka augstākā ranga virsnieks uzņemas vadību šādā soda...

- Jā, es zinu un saprotu, kāpēc tā, taču man jāzina, ko un kam viņš ir izpaudis. Manuprāt, ir labākas izredzes to izdibināt, ja uzrunāšu viņu zem četrām acīm.

Vitekers ziņkāri nopētīja viņu.

- Vai tev ir kāda īpaša ietekme uz Marku?

- Nē, bet viņš mani ciena, - Helēna steidzīgi atbildēja. - Viņš zina, ka es nekad nemānos, un, ja piedāvāšu viņam kādu vienošanos, tā būs patiesa un uzticama.

Vitekeru teiktais laikam pārliecināja, un Helēna devās projām. Šoreiz viņa tiešām nepacietīgi ilgojās tikt ārā no priekšnieka kabineta. Tomēr jāsaprot, ka šī bija vieglākā saruna. Tikšanās ar Marku būs daudz grūtāka.

Helēna iekāpa mašīnā un aizvēra durvis. Uz īsu brīdi apklusa ārpasaules skaņas ar visām rūpēm un raizēm. īslaicīga atelpa no skarbās ikdienas akmeņu krusas. Kāpēc viņa pieļāva tik lielu tuvību ar Marku? Kāpēc izvēlējās viņu par uzticības personu, un kāpēc tieši viņš tik nelietīgi izpauda visas svarīgākās izmek lēšanas detaļas? Viņa sarāvās, atceroties sarunas krodziņā un apspriežu telpā, noziegumu versiju iztirzāšanu un aizdomas turamo analizēšanu. Kas zina, varbūt Mikerijas grāmatā jau veidojās atbaidoša viņas karikatūra - haotiskā, nemākulīgā

izmeklētāja. Grāmatā par ģeniāli nenotveramu slepkavu, kuru bezcerīgi vajā pamuļķi policisti.

Helēna iekliedzās sāpēs un, palūkojusies lejup, ieraudzīja, ka dziļi iedzinusi nagus delnā. Dusmās un sarūgtinājumā viņa bija savainojusi sevi līdz asinīm. Pukodamās par savu muļķību, viņa pūlējās koncentrēties. Tagad nebija īstais brīdis kavēties salkanās pārdomās. Nebija nekādas jēgas izcīnīt iedomātas cīņas. Pietiekami daudz tas bija darīts pagātnē. Tagad bija pienācis laiks būt mierīgai, stingrai un nelokāmai. Bija īstais laiks rīkoties.

65

Pirmajā brīdī Marku pārņēma atvieglojums. Visu dienu viņš bija veltīgi pūlējies sazvanīt Helēnu, lai pavēstītu jaunumus saistībā ar Martinu. Un tagad viņa bija šeit - stāvēja pie Marka dzīvokļa durvīm. Priecīgajam pārsteigumam piejaucās vēl kaut kas - varbūt cerība vai satraukums, ja jau Helēna bija ieradusies pie viņa mājās, nevis notvērusi viņu iecirknī. Varbūt viņa gribēja izlikties noslēpumaina, brīžiem karsta, brīžiem auksta, grūti izprotama. Taču viņas sejas izteiksme lika noprast, ka šoreiz gan tā nebūs.

Kad Marks atvēra durvis, Helēna ienāca, neteikdama ne vārda. Atlika vien pieskaņoties un nogaidīt. Tad jau redzēs, cik ļauni ir. Tāpēc viņš pievilka krēslu un apsēdās viņai pretī. Kurš izdarīs pirmo gājienu?

- Šī varbūt būs pēdējā reize, kad mēs tiekamies šādi. Mēs esam bijuši draugi un ne tikai, tāpēc iztiksim bez kliegšanas un lamāšanās, apvainojumiem un meliem, lai nepadarītu šo brīdi vēl sāpīgāku, nekā tam jābūt.

Runādama Helēna cieši un uzmanīgi vēroja Marku, lai redzētu, kā viņš to uzņem.

- Mark, tu esi mūs nodevis. Citādi to nevar nosaukt. Tu esi nodevis mani, mūsu komandu un visu policijas sistēmu, kas palīdzējusi tev izaugt par cilvēku. Vēl ļaunāk - tu esi nodevis nevainīgos upurus, kurus nogalināja tā nelietīgā...

- Es nesaprotu...

- Es runāju ar Vitekeru, - Helēna viņu pārtrauca, - tāpēc nav jēgas censties izmeloties. Mēs tūlīt uzsāksim oficiālu procedūru,

kas, visticamāk, beigsies ar tavu izslēgšanu no policijas dienesta. Tavs rakstāmgalds jau ir iztukšots, tu vairs nedrīkstēsi ieiet slēgtajās darba telpās, un man ir pavēlēts pēc šīs sarunas beigām paņemt tavu dienesta apliecību.

Marks pārsteigts raudzījās viņā.

- Tu esi redzējis, kā tas notiek ar citiem, un zini, cik nepatīkami tas var būt. Taču tu, Mark, vari atvieglot savu likteni. Es nedomāju, ka tu esi ļauns, nedomāju, ka esi pilnīgs bezgodis, tāpēc droši vien ir kādi iemesli - pamatoti iemesli tik briesmīgai rīcībai. Ja tu esi gatavs visu izstāstīt, atklāt šos iemeslus un sadarboties, kā vien es likšu, tad mēs varam vienoties. Tev nav jāpaliek zaudētājos.

Pēc ilga klusuma brīža viņš iejautājās:

- Kāpēc šeit?

Marka jautājums pārsteidza Helēnu. Tas nebija dedzīgs noliegums, bet tikai nākamais gājiens spēlē. Viņa balsī skanēja patiess rūgtums, taču tam piejaucās vēl kaut kas. Kāda bija viņa taktika?

- Kāpēc tu ieradies šeit, lai pateiktu man... to? - pēdējo vārdu viņš izgrūda nikni. Izaicinoši. Helēna vēsi ieskatījās viņam acīs un atbildēja:

- Jo es gribu to uzzināt pirms visiem citiem. Gribu, lai tu pasaki man, kāpēc to izdarīji, pirms teiksi to oficiālā nopratināšanā. Gribu, lai tu pasaki man.

Pēkšņi viņas balss sāpīgi aizrāvās - beidzot izlauzās aizvainojums par dziļi personisko nodevību. Marks tikai neizpratnē raudzījās uz viņu. Viņš šķita tik apjucis, it kā Helēna runātu nesaprotamā valodā.

- Un ko tad es, tavuprāt, esmu izdarījis, Helēna? - viņš jautāja neitrālā tonī, taču izklausījās izsmējīgi.

- Nespēlē teātri, Mark. Pat tagad tas nav tevis cienīgi.

- Bet tu pasaki. Pasaki, ko esmu izdarījis.

Helēnas seja satumsa, un viņa sajuta, kā atgriežas dusmas. Kāpēc gan viņa atļāvās tik ļoti satuvināties ar šo augstprātīgo nelieti?

- Tu nodevi Mikerijai mūsu izmeklēšanas ierakstu. Tu mūs pārdevi.

Tagad nu beidzot kārtis bija galdā.

- Un man jāzina, kāpēc.

- Ej ellē!

Helēna pasmīnēja, pati nesaprotot, kāpēc. Marka acīs pazibēja dusmas, un viņš pielēca kājās, it kā gatavodamies uzbrukt. Helēna sarāvās, bet Marks jau bija pagriezis muguru un klusēdams soļoja šurpu turpu pa istabu. Helēna nebija iedomājusies, ka viņš varētu rīkoties vardarbīgi, varētu būt bīstams. Cik samaitāts viņš ir? Varbūt viņa Marku nemaz īsti nepazīst.

Kad Marks beidzot ierunājās, bija skaidri jūtams, ka viņš ar pūlēm valda dusmas.

- Kāpēc tu domā, ka to izdarīju es?

- Jo neviens cits nevarēja, Mark.

- Tu varēji tam piekļūt, Vitekers, Čārlija, tehniķi...

- Ieraksta zādzības brīdī iecirknī atradāties tikai tu un Čārlija. Tehniķi streikoja, Vitekers bija atvaļinājumā, bet es biju izbraukusi.

- Un tāpēc tas noteikti esmu es? Bet kā tad Čārlija? Vai tu nemaz neiedomājies, ka tā varētu būt...

- Tā nav viņa.

- Kā tu vari to zināti

- Jo viņai ir alibi. Un arī tāpēc, ka viņa, skatīdamās man acīs, pateica, ka nav vainīga. Kāpēc tu tā nedarīji, Mark? Kāpēc bez liekas izlocīšanās neieskatījies man acīs un nepateici, ka neesi vainīgs?

Pēc īsa klusuma mirkļa viņš atbildēja:

- Jo tu man tik un tā neticētu.

Viņa balsī skanēja neizsakāmas skumjas. Pēkšņi Helēna ilgojās piecelties un iet viņu mierināt, tāpēc, lai apvaldītu šo aplamo vēlmi, viņa dziļi iespieda nagus savainotajā plaukstā. Uzliesmoja sāpes, un viņa nomierinājās.

Kad viņa pacēla skatienu, Marks lēja sev lielu glāzi vīna.

- Pie vella, kāpēc gan ne, ко? - iztukšojis glāzi, viņš smagi nolika to uz galda Helēnas priekšā. Drūmi raudzīdamies viņā, vēlreiz trieca glāzi pret galdu. Vēl un vēlreiz, līdz beidzot nolūza kājiņa un glāze sašķīda gabalos. Viņš aizsvieda lauskas pāri istabai, tad pārvilka asiņainās plaukstas pār matiem. Dusmu uzliesmojums it kā sāka pierimt.

- Kāpēc tu nevarēji vispirms pajautāt man pirms visa tā procesa uzsākšanas?

- Tu zini, kāpēc. Ja rastos kādas aizdomas, ka es tev izrādu īpašu labvēlību, tāpēc ka es... tāpēc ka mēs...

- Rūpējies par savu reputāciju, ko?

- Tas nav tā. Un tu to zini.

- Vai zini, ilgu laiku es tiešām domāju, ka esmu kaut kā nogrēkojies. Apvainojis tevi. Pieļāvis kādu nepiedodamu kļūmi romantikas jomā. Pēc tam sāku gudrot, vai tas nav mūsu dienesta pakāpju atšķirības dēļ. Varbūt tāpēc tu sāki to nožēlot. Taču tam es īsti neticēju, tāpēc nospriedu, ka tu varbūt vienkārši esi spītniece. Skaista, pārsteigumiem pilna spītniece. Un vai zini ko? Es būtu mierā ar to. Tas man netraucētu.

Helēnai par pārsteigumu, viņš iesmējās. Taču smiekli bija īsi un ar rūgtuma pieskaņu. Viņa gribēja atbildēt, bet Marks turpināja:

- Taču nekad, ne mirkli neiedomājos, ka iemesls varētu būt tāds. Ka tāpēc tu esi mani atstūmusi. Kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka es būtu gatavs zaudēt visu - savu darbu, nākotni, iespēju būt labam tēvam, pie vella, cerību atkal iemīlēties - kaut kāda kukuļa dēļ?

- Kurš te pieminēja kukuļņemšanu?

- Netēlo naivo.

- Es nepieminēju nekādu samaksu.

Marks skaļi nopūtās. Tad nolaida skatienu uz asiņojošo plaukstu.

- Mark, vai viņa tev samaksāja?

Iestājās ilgs klusums. Tad:

- Tu pieļauj lielu kļūdu.

- Vai viņa tev samaksāja?

- Es varētu te sēdēt visu dienu un visu nakti, skaidrodams, kāpēc nekad neesmu runājis ar viņu, kāpēc nekad neesmu kopā ar viņu pret kādu sazvērējies, kāpēc viņa nekad nav mani piekukuļojusi, kāpēc neesmu izdarījis neko sliktu, bet nav jēgas, vai ne? Vilciens jau atstājis staciju un vairs neatgriezīsies. Un es droši vien nekad neuzzināšu, kāpēc tu man to nodarīji bez jebkādiem konkrētiem pierādījumiem pret mani - vai tā ir ar darbu saistīta intriga vai personiska atriebība, vai vēl velns zina kas. Taču vienu gan ņem vērā. Es nepieļaušu, ka tu mani tirdi šeit manās mājās bez advokāta klātbūtnes. Tu esi rīkojusies pēc priekšrakstiem. Nu protams, esi. Tātad esi jau bijusi pie Vitekera un runājusi ar Čārliju, un aizsūtījusi biedējošo dzelteno veidlapu uz Pretkorupcijas nodaļu. Tāpēc es ari rīkošos pēc priekšrakstiem. Nepieļaušu, lai mani nospiež kā tādu sasodītu... noziedznieku. Es došos uz nopratināšanas telpu kopā ar savu advokātu un arodbiedrības pārstāvi un pamazām rūpīgi atmudžināšu visas intrigas, ko tu pret mani esi savērpusi, lai varētu pierādīt, ka neesmu vainīgs, un tu nonāktu sasodītas muļķes lomā.

Asi atgrūdis krēslu, viņš aizsoļoja pie ārdurvīm un plaši tās atvēra. Helēnai neatlika nekas cits kā vien paklausīt, jo viņa nemaz īsti nedrīkstēja šeit atrasties.

- Vai vajadzētu viņiem izstāstīt, ka mēs pārgulējām? - Marks nikni uzšņāca. - Vai tas būtu “piedienīgi”? Tas varētu izskaidrot, kāpēc tu tagad gribi sagraut manu karjeru. Varbūt es nebiju pietiekami labs gultā? Varbūt tu biji vīlusies? Nodomāji, ka tas tev kādreiz var atriebties? Tagad vari nešaubīties, ka tā ari būs.

Helēna jau bija nonākusi līdz durvīm. Viņa gribēja pēc iespējas ātrāk tikt projām, bet Marks vēl nebija beidzis.

- Zini ko, man vajadzētu tevi ienīst. Bet es neienīstu. Man tevis žēl.

Helēna pagrūda viņu nost no ceļa, aizspraucās garām un aizsteidzās lejā pa kāpnēm. Kāpēc Marka žēlums viņu tā sāpināja?

Viņš taču ir negodīgs policists, sapuvis ābols - vai nav vienalga, ko tāds var samuldēt? Viņa centās sevi pārliecināt, taču neizdevās. Pat dusmu un sāpju pārņemta, viņa saprata, ka Marka izturēšanās raisa viņā nemieru. Viņš šķita tik aizkaitināts, tik sašutis, tik pārliecināts par savu nevainību. Bet visi pierādījumi bija pret viņu. Viņa taču nevarēja tik briesmīgi kļūdīties.

Vai tomēr varēja?

66

Es tik skaidri atceros to dienu. Viss, kas notika pēc tam, -izmisums, vardarbība, bezcerība - sākās tieši toreiz. Protams, arī pirms tam dzīve bija pietiekami drūma, bet pie tā jau biju pieradusi. Taču neko tādu gan nebiju gaidījusi.

Mūsmājās notika kaut kādas svinības - tēvoča Džimija dzimšanas diena. Viņi dzēra visu dienu, jo kāds bija laimējis naudu hipodromā, tāpēc visi bija vēl lielākās burās nekā parasti. Kaimiņi jau divreiz bija nākuši lamāties, pūlēdamies pārkliegt troksni, bet manējiem par to bija nospļauties. Viņi tikai pagrieza mūziku vēl mazliet skaļāk, tā ka grupas “Specials” dziesma “Enjoy Yourself’ auroja pa visu māju. Mēs grozījāmies pieaugušo vidū, cenšoties nočiept kādu cigareti vai dzēriena skārdeni, bet viņi mūs raidīja projām. Galu galā man apriebās skatīties, kā iereibušie pusmūža ļautiņi dejo un spaidās, tāpēc devos gulēt. Mamma tad jau bija “nolūzusi”, un tēvs ar saviem drauģeļiem mēdza izspēlēt stulbus jociņus, kamēr viņa gulēja nemaņā. Vienreiz viņš un arī pārējie uzčurāja mammai, kad viņa gulēja aizmigusi, bet man nepatīk tādi skati, tāpēc labāk bija no turienes pazust.

Sākumā es nodomāju, ka viņš sajaucis istabas. Ka smagā dzērumā sajaucis debespuses. Es noskaitos, jo tāpat jau bija grūti aizmigt. Kāda gan būs cerība uz naktsmieru, ja viņš būs “nolūzis” man blakus? Taču viņš nebija aizmidzis. Un miegs viņam nemaz nebija prātā.

Sākumā es pat nepakustējos. Biju pārbijusies līdz nāvei. Ar labo roku viņš bija sagrābis manu labo krūti. Tad es mēģināju

nogrūst viņa roku, taču nevarēju. Viņš saspieda vēl stiprāk. Atceros, ka man tiešām sāpēja, kad viņš spieda arvien stiprāk. Tad es sāku pretoties. Cerēju, ka tas ir tikai kāds stulbs joks, tomēr laikam jau nojautu, ka nav vis. Tad viņš uzvēlās man virsū, nospiežot šaurajā gultā. Laikam sāku lūgties, lai viņš izbeidz, lai liek man mieru, bet viņš jau taustījās gar manu naktskreklu, mēģinādams to pacelt. Viņa rokas bija raupjas un spalvainas, un atceros, kā sarāvos sāpēs, kad viņš mani iegrūda dūri. Es vēl biju jaunava, tikai trīspadsmit gadus veca, un nebiju gatava tādām izdarībām. Ar otru roku viņš spieda manu galvu spilvenā. Es aizvēru acis un ilgojos nomirt. Un kaut tas ātrāk beigtos. Taču nekas nebeidzās - viņš tikai turpināja mani mocīt, visu laiku smagi sēkdams. Tad beidzot viņam apnika vai varbūt aptrūkās spēka.

Slaucīdams plaukstas pie džinsu starām, viņš piecēlās no gultas un devās atpakaļ uz durvju pusi. Es pagriezos, lai pārliecinātos, ka viņš tiešām aiziet, un tikai tad pamanīju, ka mums ir bijuši skatītāji. Džimijs un pāris drauģeļu vēroja mani, smīnēdami un ņirdzīgi smiedami. Tēvs aizsteberēja tiem garām ārā no istabas. Kad viņš bija izgājis, Džimijs sāka atsprādzēt bikšu siksnu. Un es sapratu, ka pienākusi viņa kārta un tas vēl ir tikai sākums.

67

- Piedod. Man nevajadzēja tev tā uzklupt. Izmet no galvas visu, ko sarunāju, es negribēju tevi sāpināt un nožēloju to.

Vārdi aumaļām plūda no viņas mutes, un Džeiks laipni pieņēma atvainošanos, ar viegliem galvas mājieniem apliecinot piedošanu. Kad Helēna ieradās, Džeiks pat negribēja laist viņu iekšā, tomēr, bridi vilcinājies, padevās. Nav jau grūti principā izlemt un izstumt kādu no savas dzīves, bet, kad šis cilvēks ierodas pie durvīm, lūgdams palīdzību, ir grūti to padzīt.

- Vai varam atkal turpināt visu normāli?

Tas bija neveikli, bet neviltoti teikts, un tobrīd Džeikam ienāca prātā, ka ikvienam ir sava izpratne par to, kas ir “normāli”, un katram tā ir savā ziņā dīvaina un izkropļota. Viņš bija pārsteidzīgi un netaisnīgi nosodījis Helēnu, lai gan viņas dusmas un apvainojošie vārdi bija ļauni un nepelnīti. Viņa noteikti bija daudz cietusi, un, lai gan Džeiks nezināja, kad un kāpēc, tomēr, ja viņš varēja tai palīdzēt atvieglot sirdi, tas bija labi. Viņa paša ceļš līdz pašreizējam dzīvesveidam bija sarežģīts un neparedzamu pavērsienu pilns. Piedzimis vecākiem, kuri nemaz īsti nevēlējās bērnus, Džeiks pavadīja bērnību pie neskaitāmām tikpat vienaldzīgām vecmammām un krustiņammām, līdz beidzot nonāca svešu audžuģimeņu karuselī. Šāda dzīve viņam sagādāja ciešanas, lai gan ne pārāk smagas, tomēr bija sāpīgi justies nemīlētam un negribētam. Šo sāpju kontroles un izmantošanas prasmes apguve bija izšķirošais sasniegums, kas ļāva apvaldīt raizes un izdzīt dēmonus tādos veidos, kas sagādā baudu gan viņam pašam, gan citiem. Viņš bija izmēģinājis pakļāvīgā lomu,

un pēc sākotnējo baiļu pārvarēšanas tā viņam patika gluži labi, tomēr kontrole viņam bija vairāk pa prātam. Viņš zināja, ka šīs izvēles pamatā ir sirds dziļumos joprojām mītošā nedrošības sajūta, bet ar to viņš varēja sadzīvot. Tagad viņš bija situācijas noteicējs, un tas bija svarīgākais.

Tagad viņa dzīve bija jauka un sakārtota. Tāpēc viņš zināja, ka pieņems Helēnu atpakaļ. Viņa bija Džeiku aizvainojusi, bet nožēloja savu vainu. Vai viņai bija vēl kāds, pie kā vērsties? Džeiks par to šaubījās un pirmoreiz apjauta, ka šai sievietei ir vajadzīga viņa palīdzība. Atraidīt viņu būtu nežēlīgi un bīstami.

- Jā, mēs varam atkal turpināt visu kā parasti. Bet man pēc piecām minūtēm nāks klients, tāpēc...

Viņa saprata šo mājienu un devās prom, bet vispirms šķērsoja istabu un apkampa Džeiku. Vēl viens noteikumu pārkāpums, bet viņš to piedeva, jo tas bija patīkami. Viņš noraudzījās, kā Helēna aiziet, pārsteigts par viņas atvieglojumu. Viņai, protams, bija vajadzīgs Džeiks, taču viņš sāka apjaust, ka arī viņam varbūt ir vajadzīga Helēna.

68

Hanna Mikerija bija pārlaidusi grūtu nakti. Darba darīšanās viņa daudzreiz bija apmeklējusi cietumus, vienmēr izjūtot pret tiem dziļu riebumu. Tāpēc viņa devās nakšņot kamerā ar patiesām bailēm sirdī. Taču nekas briesmīgs ar viņu tur nenotika. Tomēr tā bija ilga, auksta, nomācoša nakts kopā ar kameras biedreni - septiņpadsmitgadīgu narkomāni, kura nakts vidū no bailēm piečurāja bikses. Urīna straumīte ietecēja kameras stūrī, sakrājās peļķē un neganti smirdēja līdz pat rītam.

Hanna ilgojās tikai ātrāk atgriezties mājās, nomazgāties dušā un izgulēties. Visa šī pārbaudījuma laikā viņa bija saglabājusi mieru, bet tagad jutās iztukšota un sarūgtināta. Tāpēc, kad advokāts Sendijs ieradās viņai pakaļ, viņa atvieglojumā dziļi uzelpoja. Viņa noskūpstīja Sendiju - pirmoreiz visā viņu pazīšanās laikā -un lūdza tūlīt pat vest mājās. Taču advokātam bija citi plāni.

- Tev jāiepazīstas ar kādu cilvēku.

- Lai kas arī tas būtu, viņam būs jāpagaida. Es dodos taisnā ceļā uz mājām gulēt.

- Hanna, tas ir tikai vienreizējs piedāvājums. Man šķiet, tev šoreiz būtu jāpaklausa manam padomam.

Hanna palēnināja gaitu un pagriezās ar seju pret Sendiju.

- Tas tev prasīs tikai stundu, ne vairāk. Es tev atvedu drēbes. Varēsi ātri nomazgāties dušā pie manis. Tikšanās sākas pēc nepilnas stundas. Tici man, Hanna, šī ir tā izdevība, kuru tu esi gaidījusi visu mūžu.

Sendija mājā Hanna ar baudu ļāvās dušas bagātīgajām šaltīm, uzreiz atgūstot možumu. Parasti šāda ūdens procedūra

iedarbojas nomierinoši, bet Hannas nervi bija pārāk saspringti. Prātā drūzmējās neskaitāmi jautājumi, taču visvairāk viņu bija pārņēmis gluži meitenigs satraukums. Viņa bija ieguvusi lielo laimestu. Kopā ar Sendiju viņai tas bija izdevies.

Braucienā uz šejieni viņš īsumā izstāstīja par piedāvājumu. Tas bija dāsnāks, nekā viņa bija cerējusi. Protams, arī prasības bija augstas, taču viņa bija rūpīgi sagatavojusies un varēja parādīt visus nepieciešamos materiālus. Pēc darījuma ar avīzi viņi noslēgs līgumu par grāmatas izdošanu, pēc tās iznākšanas viņu aicinās uzstāties televīzijā, un ko var zināt, kas sekos tālāk. Viņa kļūs slavena, bagāta, un tad jau redzēs, ko darīs pēc tam. Varbūt pārcelsies dzīvot uz Štatiem. Tur ir pietiekami daudz psihiski slimu noziedznieku, lai viņai būtu darbs visam mūžam.

Viņa nebija domājusi, ka tā būs sieviete. Turklāt vēl tik eleganta. Protams, tie ir tikai aizspriedumi - cilvēki domā, ka visi tabloīdu žurnālisti ir vīrieši. Tomēr viņa bija neticami labi informēta un pārsteidza Hannu gan ar savām detektīves spējām, gan drosmi un nekaunību, kas bija palīdzējusi tik daudz panākt. Vissvarīgākais bija apsteigt konkurentus. Līgumu viņi noslēdza ātri un ar dāsniem noteikumiem, un tad visi trīs priecīgi sarokojās. Tajā brīdī svešiniece izvilka šampanieša pudeli, ko bija paņēmusi līdzi tāpat katram gadījumam. Hanna atkal nobrīnījās par viņas apņēmību.

Tomēr dzēriens bija labs. Un uzreiz iedarbojās. Parasti Hanna labi varēja panest alkoholu, tāpēc šoreiz laikam reibināja arī panākumu izraisītais adrenalīna vilnis. Taču, spriežot pēc visa, arī Sendijs jutās tāpat.

69

Helēna stāvēja Vitekera rakstāmgalda priekšā kā nogrēkojusies skolniece. Viņa zināja, kāpēc izsaukta. Arī priekšnieks zināja, ka viņa to zina. Tomēr viņš nesteidzīgi pāršķirstīja Evening News lapu pa lapai, līdz beidzot salocīja un rūpīgi novietoja uz galda ar pirmo lappusi uz. augšu.

“POLICIJA NEZIŅĀ!”

Kliedzošais virsraksts apsūdzēja viņu. Viņa jau agri no rīta bija izlasījusi Emīlijas Garanitas rakstu un uzreiz saprata, ka tas sacels traci visos līmeņos. Tajā bija dažas nozīmīgas detaļas par Eimiju un Semu, par Benu un Pīteru, kā arī pāris neskaidru norāžu uz Martinu. Taču galvenā tēma bija Mikerijas atbrīvošana un kāda "pašreizējā izmeklēšanā nodarbināta augsta ranga policista” atstādināšana. Tas izskatījās nelāgi. Spriežot pēc bargā skatiena, ar kādu Vitekers viņu sagaidīja ienākam kabinetā, Helēna nojauta, ka viņš jau bija saņēmis brāzienu no augstākās priekšniecības.

- Es viņai piezvanīšu, - Helēna steidzīgi apsolīja. - Mēģināšu pierunāt, lai savalda suņus.

- Mazliet par vēlu, vai tev tā nešķiet? Turklāt nav vajadzības. Es jau pats piezvanīju. Viņa būs klāt pēc piecām minūtēm.

Emīlija ienāca kabinetā, apmierināta kā krējumu pielakusies kaķene. Ilgi tielējās, nespējot izvēlēties tēju vai kafiju, tērzēja par niekiem un visādi izrādījās. Viņa bija uzaicināta, pagodināta, tāpēc pilnībā izbaudīja šo brīdi.

- Vai jums ir vēl kas piebilstams, detektīv superintendant? Vai jūs joprojām ticat inspektores Greisas spējām vadit izmeklēšanu? Vai ir kādi jaunumi?

- Es jūs neizsaucu runāt par izmeklēšanu. Vēlos runāt par jums, - Vitekers skarbi atcirta.

- Es nesaprotu...

- Jums mazliet jāapvalda sava dedzība. Jūsu iejaukšanās ir maldinoša un traucējoša, un es vēlos, lai jūs to pārtraucat. Nerakstiet vairs neko, kamēr nebūs īstu, patiesu faktu, ko ziņot. Vai sapratāt?

Helēnu uzjautrināja priekšnieka skarbais tiešums - neviens nedrīkst apdraudēt Vitekera izredzes uz paaugstinājumu.

- Ceru, ka jūs nemēģināt diktēt presei...

- Tieši tāds ir mans sasodītais mērķis. Un, ja būtu jūsu vietā, es ņemtu vērā šo ieteikumu.

Emīlija uz mirkli apmulsa, tomēr ātri atguvās.

- Visu cieņu, bet...

- Ko jūs zināt par cieņu? - Vitekers viņu nikni pārtrauca. - Kādu cieņu jūs izrādījāt Andersonu ģimenei tik grūtajā laikā? Klaigājāt pastkastes spraugā, zvanījāt dienā un naktī, stundām ilgi dežurējāt ārā pie mājas, rakņājāties viņu miskastēs.

- Jūs pārspīlējat. Man ir pienākums...

- Pārspīlēju? Man šeit ir reģistrs, kur fiksēta katra reize, kad jūsu sarkanais fiats ar reģistrācijas numuru BD 50 JKR bijis novietots pretī Andersonu mājai. Šo divas lappuses garo reģistru sastādījis Eimijas tēvs. Tas liecina, ka jūs tur bijāt pusnaktī, divos naktī, trijos naktī un tā tālāk. Un tas turpinās vēl un vēl. Tā ir vajāšana. Tā ir izspiegošana. Vai man jāatgādina jums par Levesona izmeklēšanu^1? Un ētikas kodeksu, kas jāievēro visiem žurnālistiem gan nacionālajos, gan reģionālajos izdevumos? -Pēdējos divus vārdus viņš izteica neslēptā nicinājumā.

Šoreiz Emīlijai mute bija ciet. Tāpēc Vitekers turpināja:

- Es varētu pieprasīt atvainošanos šai ģimenei pirmajā lappusē. Varētu likt jums maksāt soda naudu. Sasodīts, es varbūt varētu panākt, lai jūs patriec no darba, ja labi pacenstos. Taču esmu labsirdīgs cilvēks un izrādīšu jums žēlastību. Tikai paturiet pie sevis savus nepamatotos minējumus, vai arī varēsiet atvadīties no vietēja mēroga žurnālistes karjeras bez iespējas atgriezties, sapratāt?

Drīz Emīlija devās projām, sašutusi un bezpalīdzīga. Helēna bija mēma no pārsteiguma un patiesā sajūsmā.

- Vai jums tiešām ir visu viņas apmeklējumu reģistrs? - viņa jautāja.

- Protams, nav, - Vitekers atbildēja. - Tagad atgriezies pie darba un, lūdzu, Helēna, beidzot sagādā arī kādus rezultātus. Es tev ieguvu nedaudz laika. Izmanto to pienācīgi.

Tas arī bija viss. Helēna brīnījās par priekšnieka drosmi un jūsmoja par viņa uzticību komandai un arī viņai. Tomēr, ejot pa gaiteni, nelika mieru aizdomas, ka par šo atklāto uzbrukumu neatlaidīgi apņēmīgajai žurnālistei viņi vēl saņems atmaksu. Emīlija bija pārdzīvojusi vēl grūtākas cīņas un vienmēr atgriezusies kaujas laukā.

70

Tikko iegājusi apspriežu telpā, Čārlija uzreiz sajuta savādo gaisotni. Kad izmeklēšana norit pilnā sparā, apspriežu telpās valda troksnis un rosība. Bet šodien bija klusa, pat sērīga noskaņa, un nebija grūti uzminēt, kāpēc. Marka rakstāmgalds bija tukšs, no ziņojumu dēļa aiz tā noņemtas visas viņa personīgās fotogrāfijas un piemiņas lietiņas. Izskatījās tā, it kā viņš nekad tur nebūtu bijis.

Taču Marks bija labi ieredzēts komandas loceklis, un visi sajuta viņa trūkumu. Varbūt viņš bija nervozs, aizvainots neveiksminieks, bet tas arī piederēja pie viņa pievilcības, jo īpaši sieviešu acīs. Tās viņu žēloja kā mazu apmaldījušos puisēnu. Viņš bija asprātīgs un jautrs un arī labs policists, kad ķērās pie darba. Bet tagad visi klusībā jautāja sev, vai tiešām pazinuši viņu, vai redzējuši Marka īsto seju. Vai tiešām viņš spēja nodot savus biedrus? Vai viss viņu kopīgais darbs bija izšķiests, izpausts ienaidniccci? Vai tiešām viņš bija nonācis tik lielās naudas grūtībās, ka bija gatavs uz šādu nodevību? Čārlija raizējās, jo viņai Marks vienmēr bija tīri labi paticis, un viņa nolēma noskaidrot, kas notika ar viņa personīgajām mantām. Viņa ķērās pie darba, taču tukšais krēsls visu laiku bija saredzams ar acs kaktiņu.

Helēna ieradās mazliet pēc deviņiem, un visi ar milzu pūlēm centās izturēties moži un izlikties, it kā nekas ārkārtējs nebūtu noticis. Helēna, kā parasti, rīkojās bez aplinkiem un uzreiz lika Čārlijai ziņot par izmeklēšanas jaunumiem. Viņa šķita saspringta un nepacietīgi kāroja jaunas ziņas.

- Pastāsti par Martinu.

- Viņa bija piedzimusi kā zēns, un operācija, visticamāk, veikta pēdējo trīs piecu gadu laikā. Spriežot pēc rētaudiem, nevarēja būt senāk.

- Vai viņa reklamēja savus pakalpojumus kā operēts trans-seksuālis?

- Nē. Viņas devīze bija tāda, ka viņai patīk ballēties un viņa prot sagādāt baudu. Tāda jautra, priecīga ielasmeita.

- Kāpēc? Par transseksuāļa pakalpojumiem vienmēr var pieprasīt no klientiem lielāku maksu. Tas ir eksotiskāk, neparastāk. Kāpēc gan nereklamēt to?

- Varbūt viņai nepatika tā publika, kuru piesaistītu šāda reklāma?

- Vai ari viņai bija kaut kas slēpjams?

Šis jautājums palika neatbildēts, tad Helēna turpināja:

- Vai viņa bija vietējā?

- Drīzāk ne. Pārējās meičas teica, ka viņa sākusi šeit strādāt tikai pirms pāris mēnešiem. Mēs to apstiprinājām ari pēc mājaslapas - tai ir vietējā IP adrese, kas izveidota pirms astoņām nedēļām.

- Un kas zināms par viņas īsto adresi?

Čārlija papurināja galvu. - Pagaidām nekas. Pārējām meitenēm viņa šķita diezgan noslēpumaina, vienmēr turējās savrup.

- Vai var izsekot pēc naudas darījumiem?

- Mēs aptaujājam vietējās bankas, bet pagaidām nav atrasts neviens konts uz viņas vārda.

Helēna smagi nopūtās. Šajā lietā nekas nenāca viegli.

- Nu tad mums vislabākās izredzes ir ar klīnikām. Cik vietējo klīniku nodarbojas ar šādām lietām?

- Piecpadsmit. Mēs zvanām tām visām, bet mediķi diez ko negrib apspriest savus klientus.

- Nu tad piespiediet viņus. Pastāstiet, kas notika ar Martinu, parādiet viņas bildi. Mums jāzina, kas viņa bija. Kas viņš bija.

Čārlija nespēja apspiest ironisku smaidu, un šoreiz ari Helēna pasmaidīja. Vai Čārlija mānija sevi vai ari viņu attiecības sāka uzlaboties kopš tā brīža, kad Helēna bija viņai sarīkojusi bargo pratināšanu? Pēc toreizējā pārdzīvojuma Čārlija bija ļoti noskaitusies par tādiem apvainojumiem nodevībā un pat apdomāja iespēju lūgt pārcelšanu darbā citur. Tomēr viņa joprojām ilgojās izpelnīties Helēnas atzinību un cieņu. Patiesību sakot, vairums policijā dienošo sieviešu gribēja līdzināties viņai. Viņa bija gados visjaunākā detektīve inspektore Hempšīras policijā un varēja lepoties ar spožu karjeras izaugsmi. Viņai nebija ne vīra, ne ģimenes, kas, protams, bija priekšrocība salīdzinājumā ar daudzām citām, un viņas sasniegumi bija izcili. Viņa bija paraugs visām kolēģēm.

Helēna pagriezās pret pārējiem.

- Šodien izmeklēšanu vadīs detektīve konsteble Bruksa. Galvenā prioritāte - klīnikas. Es zinu, ka mums trūkst viena cilvēka un jums visiem ir jautājumi par to. Kad pienāks īstais brīdis, es jums pastāstīšu vairāk. Bet tagad visi, lūdzu, pacentieties. Mums jānotver slepkava.

To pateikusi, viņa devās projām. Čārlija uzreiz sāka izdalīt uzdevumus Sandersonei, Makendrū un pārējiem, kuri tos uzklausīja bez iebildumiem, lai gan daudziem bija tieši tāda pati dienesta pakāpe kā viņai. Cenzdamās izrādīt nopietnību un profesionalitāti, Čārlija deva rīkojumus aši un precīzi, bet iekšēji viņa staroja smaidā. Pirmoreiz cilvēces vēsturē Helēna Greisa bija uzticējusi vadību kādam citam.

71

Galu galā viņa bija spiesta zvanīt policijai - viņa negribēja to darīt, taču citas iespējas nebija. Sākumā viņa nobijās, jo Stīvens šovakar nebija mājās un viņa nosprieda, ka pie durvīm dauzās kādi sveši dzērāji, bet, kad viņa saprata, kas īsti notiek, bailes nomainīja riebums.

Jau mēnešiem ilgi viņa nebija redzējusi Marku piedzērušos. Viņa nodomāja, ka bijušais vīrs beidzot saņēmies un nācis pie prāta. Bet tagad viņa izskats bija pavisam bēdīgs. Drēbes notraipītas, mati izspūruši, un runādams viņš šļupstēja. Nožēlojami lamādamies un sūdzēdamies par savu likteni, viņš auroja pa visu ielu, ka Kristina ir īsta palaistuve, bet Stīvens - muļķa idiots, staigājošs krāniņš. Marks sāka dauzīties skaļāk un drīz pamodinās Elsiju, tāpēc Kristinai bija jārīkojas.

Viņa mazliet pavēra durvis ar aizliktu ķēdi, lai mēģinātu pierunāt Marku nomierināties. Viņa gribēja tikai aprunāties, bet tas vēl vairāk aizkaitināja piedzērušo. Kādas viņai tiesības nelaist viņu iekšā, viņš kliedza. Viņš tikai gribot redzēt savu meitu. Meitu, kura viņam nozagta. Kristina mēģināja aizvērt durvis, bet Marks pamanījās iebāzt roku durvju spraugā, atgrūda viņu un norāva ķēdi no turētāja. Iespraucies mājā, viņš uzreiz aizso-ļoja augšā pa kāpnēm uz Elsijas istabu. Kristina paķēra tālruni un piezvanīja uz 999. Viņa bija lasījusi par neprāta pārņemtiem vīriem, kuri pēc šķiršanās nogalina savus bērnus. Vai Marks bija uz to spējīgs?

Viņa gan tā nedomāja, tomēr negribēja riskēt. Viņa pastāstīja operatoram, kas notiek, nosauca adresi un tad skrēja uz

augšstāvu. Kristina nezināja, kāds skats sagaida meitiņas istabā, bet izrādījās pat vēl ļaunāk, nekā viņa bija iztēlojusies. Elsija bija gultiņā piecēlusies stāvus. No pārbīļa viņa viscaur trīcēja un klusi šņukstēja. Bet Marks raustījās elsās, sakņupis uz grīdas. Elsija bija pabeigusi Kristinas iesākto. Ieraudzījis šausmu izteiksmi meitiņas sejā, Marks izmisumā sabruka. Alkohols beidzot bija viņu pieveicis, nolaupot visu labo, kas bija viņa sirdī.

Viņš bija nelaimīgs un dzīves salauzts vīrs, kuru nākotnē sagaida tikai sevis žēlošanas un pašpārmetumu pilni gadi. Un pirmoreiz pēc ilgiem laikiem Kristinu pārņēma izjūta, ko viņa vienmēr bija noliegusi.

Vainas apziņa.

72

Helēnai bija jāpārliecinās. Viņa jau bija sagrāvusi Marka karjeru un droši vien ne tikai to, un, loģiski spriežot, visi pierādījumi pret viņu bija neapgāžami, tomēr... Helēnu māca šaubas. Viņš šķita tik aizvainots, tik sašutis un aizkaitināts - vai tiešām viņš varētu to visu notēlot? Sākumā Helēna bija satriekta, uzzinājusi par nodevēju savā komandā, bet vēlāk sāka cerēt, ka okšķeris aizvedis viņus tieši pie slepkavas. Taču izrādījās, ka šīs pēdas aizveda nepareizā virzienā, novēršot uzmanību no īstās vaininieces meklēšanas. Helēnai radās vēlme atmest tam ar roku. Pagriezties un doties atpakaļ uz apspriežu telpu, bet bija jau par vēlu. Viņa bija paziņojusi notiesātajam par gaidāmo sodu, un tūlīt sāksies attiecīgais process. Taču, kamēr cirvis bija atvēzēts, Helēnai bija jāpārliecinās.

Un, izskatot personāla lietas, viņa atrada kaut ko intriģējošu. Dienā, kad tika lejuplādēta Eimijas liecība, Helēna bija ekspertu laboratorijā, Vitekers burāja Pūlā un Čārlijai bija alibi - vismaz pēc Helēnas domām. Tātad atlika Marks un tehniķi - Pīters Džonsons, Saimons Ešvorts un Džeremijs Leings. Tehniķi todien streikoja, tātad tas nevarēja būt viens no viņiem... bet Saimona Ešvorta lietā parādījās kaut kas neparasts. Kaut kas, ko Helēna iepriekš nebija pamanījusi. Viņš bija ieradies Hemp-šīras policijā no Londonas, no Nacionālās kriminālpolicijas, kur bija palīdzējis veidot jauno datubāzi, un pārcelšana uz šejieni bija saistīta ar paaugstinājumu. Ešvorts bija labi iekļāvies vietējā komandā, strādājis sekmīgi, bet tagad gatavojās atgriezties Londonā. Pavadījis šeit tikai četrus mēnešus. Tas bija dīvaini,

jo īpaši tāpēc, ka viņš Portsmutā tikko bija noīrējis dzīvokli uz veselu gadu. Kaut kas bija noticis. Taču tas nebija oficiāli. Kaut kas slepens un biedējošs, kas lika Ešvortam steigšus bēgt atpakaļ uz Londonu.

Helēna bija nonākusi uz pēdām, un aizdomas vēl vairāk pastiprināja fakts, ka Ešvorts nekur nebija atrodams. Skaitījās slimības atvaļinājumā, taču neviens nezināja, kas īsti viņam kaiš. Nē, tā gluži nebija. Kolēģi zināja gan, kādas vainas viņam piemīt, taču nezināja, vai viņš patiešām ir slims. Helēnai bija krietni jānopūlas, lai iekustinātu Pīteru Džonsonu un piedabūtu viņu runāt par kolēģiem, bet, kad tas izdevās, viņa drīz vien uzzināja, ka Saimons Ešvorts te nebija labi ieredzēts.

Viņš bija atteicies streikot. Kad Helēna to uzzināja, viņa juta, kā īsie matiņi pakausī saslejas stāvus. Ešvorts nebija arodbiedrības biedrs, tomēr kolēģi un priekšnieks cerēja, ka viņš tiem pievienosies. Bet Ešvorts atteicās. Viņš bija vienpatis pēc dabas, sabiedrībā nejutās ērti un bieži nonāca konfliktos ar citiem. Līdz ar to viņš nebija labs komandas spēlētājs un varbūt tāpēc kļuva par vieglu mērķi tādai viltniecei kā Mikerija. Pīters Džon-sons neslēpa savas antipātijas pret Ešvortu, taču noliedza, ka piespiedis viņu lūgt pārcelšanu atpakaļ uz Londonu. Viņš atzina, ka ar kolēģiem varbūt izturējies pret šo netīkamo jaun-pienācēju ne pārāk laipni, kā jau tas bieži mēdz būt, bet neko vairāk negribēja teikt, baidīdamies no apsūdzības apspiešanā vai pat terorizēšanā. Droši vien Ešvorts pats bija izlēmis pārcelties atpakaļ.

- Bet tas jums būs jājautā viņam pašam, - Džonsons piebilda.

Tieši to Helēna gatavojās darīt. Tikai vispirms būs viņš jāatrod. Neviens nebija Ešvortu ne redzējis, ne manījis jau nedēļām

73

Viņa spēja sagaršot tikai vēmekļus. Vēmekļus un sakaltušas asinis. Mute bija izkaltusi, rīkle sūrstēja, un galva truli dunēja sāpēs. Viņa nebija ēdusi dienām ilgi un juta, kā sāk veidoties kuņģa čūla. Taču tas viņu pārāk nesatrauca - visvairāk viņa kāroja un alka pēc ūdens. Parasti viņa mēdza izdzert pāris litru dienā un sāka kļūt nervoza, ja šis atspirdzinājums pēkšņi nebija pieejams. Cik smieklīgas tādas sīkas neērtības šķita tagad, kad viņa tiešām mira no slāpēm. Nekad agrāk viņa nebija pievērsusi lielu uzmanību šiem vārdiem, bet tagad skaidri zināja, ko tie nozīmē un kāda ir sajūta. Sabiezēja izmisums - viņa instinktīvi nojauta, ka izglābties neizdosies.

Sendijs nekustīgi gulēja šķērsām pāri telpai, varbūt cerēdams miegā aiziet viņsaulē. Mierīgā nāvē, lai izbeigtu šo murgu. Veltīgas cerības. Viņi bija ieslodzīti. Un tas arī bija viss. Mikerijas skatiens paslīdēja pa kreisi, vērojot mušas, kas lidinājās ap stūrī uzkrājušos mēslu kaudzi. Sākumā šeit nebija mušu, kā tad tās te iekļuva? Pa kuru sīkāko spraudziņu ielīda šajā lielajā bleķa kastē? Tās mazās draņķes laikam var lidināties iekšā ārā, kā vien grib.

Tikko atmodusies no nemaņas, Mikerija bija apjukusi un apstulbusi. Melnajā tumsā viņa nesaprata, vai ir diena vai nakts, kur viņa atrodas un kas noticis. Izdzirdējusi Sendiju kustamies, viņa pārbijās līdz nāvei. Līdz tam brīdim viņa bija domājusi, ka tas ir sapnis, bet Sendija izmisīgā plosīšanās uzreiz lika apjaust gūsta drūmo realitāti.

Viņi tūlīt pat bija sākuši izpētīt savu cietumu, dauzīdami pa sienām, aptaustīdami metāla savienojumu šuves, līdz beidzot nonāca pie satriecošās apjausmas, ka atrodas kādā milzīgā metāla kastē. Vai tas bija kravas konteiners? Varbūt, bet kāda gan tam nozīme? Tas bija biezs, droši noslēgts, un no tā nevarēja izkļūt. Tas arī bija viss, kas viņiem jāzina. Drīz pēc tam viņi nejauši atrada ieroci un tālruni. Un tad arī Mikerijas varonīgie nolieguma mēģinājumi beidzot cieta sakāvi.

- Viņa mūs nogrābusi, Sendij.

- Nē. Nē, nē, nē, nē! Noteikti ir kāds cits izskaidrojums. Noteikti ir.

- Izlasi ziņu tajā sasodītajā tālrunī. Viņa mūs nogrābusi.

Sendijs negribēja ne skatīties uz tālruni. Negribēja iesaistīties spēlē. Un kas gan te vēl bija sakāms? Bija skaidrs, ka viegla iznākuma nebūs, - izvēle ir bada nāve vai slepkavība. Mikerija bija spiesta skaļi izteikt šo ultimātu. Sendijs izrādījās gļēvulīgs un vājš, negribēja skatīties acīs baisajai patiesībai. Bet Mikerija viņu piespieda.

Viņi izvēlējās rīkoties. Gaidīšana bija pārāk neizturama. Izmisums pārāk mokošs. Tagad viņu dzīve bija pārvērtusies par lēnu agoniju, un bija pienācis laiks to pārtraukt. Tāpēc viņi izlēma vilkt lozes - vai šajā gadījumā mušas, jo tās vienīgās bija atrodamas. Tā nu Mikerija tagad sēdēja ar seju pret Sendiju, izstiepusi abas rokas. Vienā saujā bija beigta muša. Otra bija tukša. Ja Sendijs izvilks mušu, tad paliks dzīvs. Bet, ja ne, - tiks nogalināts.

Sendijs vilcinājās, ieurbies ar skatienu plaukstās, it kā cerētu saredzēt cauri ādai vienā saujā paslēpto dārgumu. Labo vai kreiso? Nāvi vai dzīvību?

- Nekavējies, Sendij. Velns un elle, izvēlies beidzot!

Mikerijas balsī skanēja izmisīgs lūgums. Taču Sendijs nejuta

žēlumu pret viņu, nespēja just ne mazāko žēlumu. Viņš bija kā sastindzis un nevarēja pakustināt ne vaibstu.

- Es to nespēju.

- Izvēlies tūlīt pat, Sendij! Vai arī, goda vārds, es izlemšu tavā vietā.

Mežonīgais izmisums Mikerijas balsī izrāva Sendiju no sastinguma. Murminādams tēvreizi, viņš lēni izstiepa roku un apņēmīgi pieskārās Mikerijas kreisajai plaukstai.

Ilgs baismīgu gaidu mirklis. Tad Mikerija gausi apgrieza plaukstu otrādi un atpleta viņu abu acu priekšā.

74

Šī bija visdīvainākā diena. Vislabākā un visļaunākā vienlaikus. Čārlija gulēja gultā un pūlējās aptvert visus jaunumus.

Pēc Helēnas aiziešanas komandas biedri čakli ķērās pie darba, Čārlijas apņēmības un enerģijas uzmundrināti. Viņa ieteica kolēģiem skarbi uzrunāt klīniku vadītājus, kuri atbild izvairīgi un slēpjas aiz frāzēm par klientu konfidencialitāti, un iztaujāšana uzreiz sāka veikties labāk. Tika neatlaidīgi apzvanītas visas sarakstā iekļautās klīnikas un meklēti Hempšīras reģiona ķirurgi, kuri ir dzimuma maiņas operāciju speciālisti. Tomēr galu galā viņi bija izvilkuši tukšo lozi. Bija aptaujāti visi, taču neviens nepazina Martinu pēc fotogrāfijas un nevarēja palīdzēt gūt kādu skaidrību par to, kāds varētu būt bijis viņas vārds, kad viņa vēl bija vīrietis.

Bija pienācis laiks paplašināt meklējumus. Visā valstī bija vairāki desmiti klīniku, kurās veic šādas operācijas, un būs jāsazinās ar visām. Dieva dēļ, kaut tikai Martina nebūtu devusies to veikt uz ārzemēm, jo tas būtu par grūtu viņas komandas ierobežotajiem spēkiem, bet viņiem tik ļoti bija vajadzīga kāda norāde, kāds pavediens, kas atkal izvestu uz pareizā ceļa. Čārlija atstāja puišus darbojamies. Viņa bija pārgurusi līdz nemaņai un ilgojās pēc nelielas atpūtas. Pa ceļam uz mājām Čārlijas garastāvoklis sāka uzlaboties, jo viņa jau iztēlojās jauku atelpu kopā ar draugu un kaķi, gardas vakariņas un - galvenais - miegu.

Ceļa remonts. Un apbraucamais ceļš. Kaitinoši, bet ne vairāk. Taču tas nozīmēja, ka būs jābrauc mājās pa neierastu maršrutu. Un tas vedīs tieši gar Marka dzīvokli. Pēkšņā vainas

apziņā Čārlija attapās, ka uz brīdi bija viņu aizmirsusi. Lielajā apņēmībā pierādīt sev (un, protams, arī Helēnai), ka viņa spēj vadīt komandu. Tas gan liecināja, ka viņa ir vāja līdere un nepietiekami uzticama kolēģe - kvēlajā degsmē uzvarēt kaujā nedrīkst aizmirst ievainotos biedrus.

Dusmodamās uz sevi par tādu neiejūtību, viņa apturēja automašīnu un izkāpa. Vai viņa rīkojas prātīgi? Droši vien ne, bet, ja viņa gribēja šonakt gulēt mierīgi, tad vienigā iespēja apklusināt sirdsapziņas pārmetumus ir Marka apciemojums. Tāpat jau bija skaidrs, ka neviens cits no policijas kolēģiem to nedarīs.

Uz ko gan viņa cerēja? Ka viņš pārsteidzoši labi spēs pārciest šo triecienu? Viņš bija pavisam sabrucis, oda pēc sviedriem un alkohola.

- Vai tu tici viņai?

Šis strupais jautājums pārsteidza Čārliju nesagatavotu.

- Kam ticu?

- Viņai. Vai tu domā, ka es jūs visus nodevu?

Iestājās ilgs klusums. Šim jautājumam bija gan oficiālā, gan patiesā atbilde. Galu galā uzvarēja otrā.

- Nē.

Marks skaļi nopūtās, it kā pirms tam būtu aizturējis elpu. Viņš nodūra skatienu, lai slēptu saviļņojumu.

- Paldies, - viņš nomurmināja, nepaceldams galvu, taču balss skaidri pauda viņa izjūtas. Čārlija nedomājot piegāja pie viņa. Apsēdās līdzās un apskāva vīrieša plecus. Viņš piekļāvās pateicībā par atbalstu.

- Bēdīgākais ir tas, ka man šķita - es sāku viņā iemīlēties.

Oho! To Čārlija nebija gaidījusi.

- Vai jūs...?

Marks pamāja ar galvu.

- Un es savā naivajā muļķibā nodomāju, ka var sanākt kaut kas labs. Bet tagad tas...

- Varbūt viņai nebija izvēles. Varbūt viņa tiešām domāja, ka...

Čārlija apklusa. Šo teikumu nevarēja pabeigt saudzīgi. Apsūdzība korupcijā ir visļaunākais, ar ko var saskarties policists.

- Varu iedomāties, ko par to runā iecirknī. Taču es neesmu vainīgs, Čārlij. Neesmu izdarījis neko sliktu. Un gribu atgriezties. Tik ļoti gribu atkal atgriezties... Tāpēc... ja tu vari kaut kā līdzēt... kaut kā ietekmēt viņu un panākt, lai pārtrauc to...

Marks apklusa. Čārlija nezināja, ko teikt. Viņi abi saprata, ka atpakaļceļa vairs nav. Pat tad, ja viņš tiks attaisnots, kurš gan pieņems viņu darbā, zinot visas viņa neveiksmes un sarežģījumus? Šajā bezdarba laikmetā neviens neizvēlas apšaubāmu potenciālu, vēl jo vairāk tad, ja pastāv aizdomas par neuzticamību un negodīgumu. Ko Čārlija varēja teikt, lai tas būtu gan mierinošs, gan arī patiess?

- Tu to izturēsi, Mark. Es zinu, ka izturēsi.

Viņa pati gan tam īsti neticēja. Un šaubījās, vai arī Marks noticēja.

Viņa devās prom, apsolīdama drīz iegriezties atkal. Marks pat nepievērsa uzmanību viņas aiziešanai un atkal iegrima domās.

Čārlija brauca mājās un mocījās šaubās. Marks taču nebija tāds cilvēks, kurš varētu nostrādāt kādu muļķību, vai ne? Viņai šķita, ka ne. Bet ko gan var zināt? Viņš nenoliedzami bija dziļā izmisumā. Mājās nav ne sievas, ne bērna, nav darba, kurp doties, nosliece uz dzeršanu... Pēkšņi visas šīs domas sabiezēja kā melns mākonis. Čārlijai iesāpējās galva, sažņaudzās iekšas. Uznāca nelabums, viņa steidzīgi iegrieza auto stāvvietā ielas malā un tik tikko paguva atvērt durvis, kad apēstās pusdienas jau gāzās ārā no mutes uz asfalta. Viņa smagi norīstījās vienreiz, otrreiz, tad viss bija galā.

Vēlāk mājās, guļot aizmigušā Stiva siltajā apskāvienā, viņai sāka uzmākties citas šaubas. Uzmanīgi izslīdējusi no mīļotā rokām, viņa basām kājām aizgāja uz vannasistabu un atvēra skapīti. Cerību un baiļu pārņemta, atvēra kartona iepakojumu un izņēma šauro plāksnīti.

Pēc piecām minūtēm atbilde bija skaidra. Viņa bija stāvoklī. Tik ilgi viņi bija centušies bez panākumiem, bet te nu tas bija. Mazs, zils krustiņš. Arī nākamajam testam bija tāda pati atbilde. Tāds mazs nieciņš, kas vēsta par lielām pārmaiņām dzīvē. Stīvs, neko nenojaušot, gulēja ciešā miegā, bet Čārlija palika sēžam uz poda malas, joprojām šoka pārņemta. Ne jau pirmo reizi šodien viņas acīs sariesās asaras. Taču šīs bija nevis bēdu, bet gan prieka asaras.

75

Kādu bridi Helēna raudzījās tieši viņam acī. Tad tā pazuda. Sameklējusi Saimona Ešvorta dzīvokli pilsētas centrā, viņa pieklājīgi piezvanīja pie durvīm. Bija vajadzīga liela savaldība, lai apspiestu vēlmi rībināt pa tām ar dūri. Krietnu brīdi valdīja klusums, nekādu dzīvības pazīmju. Viņa piezvanīja vēlreiz. Un vēlreiz. Tad nogaidīja ieklausoties. Vai iečīkstējās grīdas dēlis, atskanēja viegli, zaglīgi soļi? Tad acs atkal parādījās durvju “actiņā” Helēna jau bija to gaidījusi un cerējusi, tāpēc cieši lūkojās pretī. Acī uzreiz pazibēja bailes, un tā pazuda. Helēna pasmaidīja, dzirdot, kā attālinās zaglīgie soļi, - viņš taču jau bija pieķerts, ko nu vairs lavīties uz pirkstgaliem?

Šādos gadījumos policistam ir vairākas rīcības iespējas. Var rīkoties oficiāli, pieprasīt pārmeklēšanas orderi un tā tālāk, bet, strādājot vienatnē, tas gandrīz vienmēr nozīmē, ka meklējamā persona pazūd, kamēr policists staigā apkārt un aizpilda veidlapas. Var rīkoties pacietīgi - izlikties, ka dodas projām, un iekārtoties novērošanas postenī uz ielas. Tas parasti noder gadījumos, kad bēglis grib steidzīgi atstāt bīstamo dzīvokli un jau pēc stundas ir ārā uz ielas. Taču pacietība nekad nebija bijusi Helēnas stiprā puse. Tāpēc viņa aizsoļoja uz šveicara kabinetu, iztraucēja viņu tējas dzeršanā un pieprasīja atslēgt 21. dzīvokli.

Viņš būtu varējis pieprasīt pārmeklēšanas orderi, tomēr labi zināms, cik daudzi cilvēki apjūk, ieraugot policista dienesta apliecību. Baidīdamies no nepatikšanām vai dramatiskās situācijas aizrauti, viņi parasti paklausa. Un tāpat bija arī

šoreiz - apjukušais šveicars nekavējoties atslēdza 21. dzīvokli. Viņš gan šķita pārsteigts un vilies, kad Helēna aizvēra aiz sevis durvis tieši viņa deguna priekšā, atalgojot viņu par pūlēm tikai ar skopu pateicības smaidu.

F.švorts gatavojās bēgt. Somas sakravātas, automašīnas atslēgas uz galda - viņš jau bija ceļa jutīs. Taču, ieraudzījis Helēnu ienākam istabā, viņš palika stāvam kā sastindzis. Vīrietis šķita nobijies un pūlējās iebilst pret Helēnas nelikumīgo rīcību, taču ne pietiekami pārliecinoši, ne draudīgi. Helēna ielika kabatā dienesta apliecību un norādīja uz tukšu metāla krēslu. Brīdi vilcinājies, it kā novērtējot Helēnu un situāciju, viņš paklausīja.

- Kāpēc jūs to izdarījāt, Saimon?

Helēna nebija pieradusi rīkoties aplinkus, tāpēc izvēlējās frontāla uzbrukuma taktiku. Viņa ātri un skaidri nosauca apsūdzības - konfidenciālas informācijas nelegāla lejupielāde, aktīvas izmeklēšanas apdraudēšana finansiāla ieguvuma dēļ -, lai Ešvorts nepagūtu izgudrot aizbildinājumus vai izvairīgas atbildes. Viņai par lielu pārsteigumu, tehniķis sāka dedzīgi aizstāvēties.

- Es nebūtu varējis to izdarīt.

- Kāpēc ne?

- jo katram tehniskajam konsultantam, kurš strādā ar šādu informāciju, ir savs unikālais piekļuves kods. Tā mums ir vienīgā iespēja ieiet sistēmā un iziet no tās, un vienmēr var noteikt, kad mēs esam tai piekļuvuši un kā to izmantojuši.

- Gan jau ir kādi apkārtceļi.

- Tikai ne mums. Tehniskā atbalsta personāls bieži maina darbavietas, dažreiz policijas ietvaros, citreiz ārpus tās. Lai neapdraudētu izmeklēšanas un nodrošinātos saistībā ar tehniskā personāla mainību, tika izveidota šāda piekļuves sistēma. Ja jūs pārbaudītu...

- Kāpēc tad jūs melojāt? - Helēna iejaucās. Viņa negribēja klausīties lekcijas.

- Kā to saprast - meloju?

- Es jautāju katram, kam bija piekļuve izmeklēšanas datiem, par visām darbībām tajā dienā, un jūs apgalvojāt, ka streikojāt tāpat kā pārējie tehniskie darbinieki. Taču jūs melojāt. Jūs atteicāties streikot.

- Nu un tad? Es nepiekritu tā streika prasībām, tāpēc uz brīdi biju aizgājis uz darbu. Es tur nebiju ilgi un, kad jūs par to jautājāt, nolēmu labāk mazliet samelot, lai pārējie neuzzinātu.

- Tomēr neizdevās, vai ne? Kas viņiem pateica?

Pirmoreiz Ešvorts šķita apjucis. Beidzot sākam tuvoties

mērķim, Helēna nodomāja.

- Es nezinu, kā viņi uzzināja, - viņš nomurmināja, nodūris skatienu.

- Saimon, vai jūs esat godkārīgs?

- Laikam.

- Laikam? Jūs esat ļoti jauns tik augstai algas kategorijai, jums ir lieliski novērtējumi. Jūs varētu veidot spožu karjeru. Šī pārcelšana uz Hempšīras policiju bija liels paaugstinājums, vai ne?

Ešvorts pamāja ar galvu.

- Un tomēr, tikai četrus mēnešus pavadījis lepnajā jaunajā amatā, jūs gribat atgriezties vecajā darbā. Lai gan tur jau viss bija apgūts un tāpēc garlaicīgi, ja var ticēt jūsu pieteikumam uz Hempšīras policijas vakanci.

- Tā visi saka darba intervijās. - Viņš joprojām nepacēla skatienu.

- Kas notika?

Pēc ilga klusuma brīža atskanēja atbilde:

- Es pārdomāju. Nebiju īsti iedzīvojies Sauthemptonā, šeit nebija tuvu draugu, un tad... kad kolēģi sāka mani atstumt, jo nebiju nekāds arodbiedrības pamuļķis, sapratu, ka nav ko te bojāt nervus.

- Taču jūs iesniedzāt pārcelšanas lūgumu, pirms kolēģi uzzināja par jūsu nodevību pret kopīgo mērķi. Pārējie to varēja pateikt pilnīgi droši. Departamenta saietā krodziņā "Jērs un Karogs” astoņpadsmitajā datumā viņi jūs piespieda atzīties, ka nestreikojāt. Bet pieteikumu par atgriešanos vecajā darbā jūs iesniedzāt sešpadsmitajā.

- Viņi droši vien kļūdās...

- Sarunai krodziņā bija vairāki liecinieki. Nevar būt, ka visi melo.

Ilgāks klusums.

- Patiesībā... Patiesībā man te vienkārši nepatīk. Nepatīk cilvēki, nepatīk darbs. Gribu tikt prom.

- Dīvaini gan, Saimon. Jo trīs mēnešu novērtējumā jūs teicāt, ka esat ļoti apmierināts. Priecājaties par to, ka šeit ir lielāka atbildība. Un jūs saņēmāt augstāko vērtējumu par darbu, pat mājienu, ka drīz varēsiet saņemt nākamo paaugstinājumu, ja tikpat labi strādāsiet vēl vismaz gadu. Man ir līdzi jūsu novērtējuma kopija, ja vēlaties izlasīt.

Helēna pasniedza dokumentu, bet Ešvorts neatbildēja. Viņš izskatījās ļoti, ļoti nelaimīgs. Helēna par to priecājās. Bruņas sākušas plaisāt. Viņa nolēma uzspiest vēl stingrāk.

- Saimon, jūs esat izgājis policijas apmācību, tāpēc neapgrūtināšu jūs ar skaidrojumiem, kādas sekas uz jūsu karjeru atstās tas, ka būsiet spiests atzīties melošanā policijas darbiniecei, kura izmeklē slepkavību. Ja būsiet spiests atzīties, ka par samaksu noplūdinājāt konfidenciālus policijas materiālus.

Ešvorts sēdēja nekustīgi, bet viņa rokas trīcēja.

- Jūsu karjerai būs beigas. Tā būs cauri. Un es zinu, cik tā jums ir svarīga.

Helēna turpināja jau saudzīgākā tonī:

- Saimon, es zinu, ka jūs esat talantīgs. Zinu, ka jūs varētu tālu tikt. Bet, ja tagad man melosiet, es jūs iznīcināšu. Tad atpakaļceļa vairs nebūs.

Ešvorta pleci saguma un sāka raustīties. Vai viņš raudāja?

- Kāpēc jūs tā?

- Tāpēc, ka man jāzina patiesība. Vai jūs noplūdinājāt Mike-rijai nopratināšanas ierakstus? Un, ja tā, tad kāpēc? Es varu palīdzēt jums tikai tad, ja palīdzēsiet man.

Pēc ilgas pauzes viņš izstostīja:

- Es domāju, ka jūs zināt.

Viņš runāja aizžņaugtā balsī.

- Viņš man teica, ka jūs zināt.

- Kas jums teica?

- Vitekers.

Vitekers?

Šis vārds palika karājamies gaisā, bet Helēna joprojām nespēja tam noticēt.

- Ko viņš jums teica? Kas man būtu jāzina?

Ešvorts papurināja galvu, bet Helēna nedomāja atkāpties.

- Pasakiet. Pasakiet tūlīt, vai arī es jūs arestēšu par sazvērestību ar mērķi izjaukt...

- Vitekers lejupielādēja nopratināšanu.

- Bet viņš tajā dienā bija atvaļinājumā.

- Es viņu redzēju. Iegāju birojā. Streika dēļ tur neviena nebija. Bet Vitekers bija. Viens pats. Viņš teica, ka esot izskatījis lietas materiālus, un, kad es vēlāk palūkojos, viņš bija lejupielādējis nopratināšanu. Es tam nepievērsu lielu uzmanību. Viņš taču ir galvenais, kāpēc tad ne? Bet, kad vēlāk uzzināju, ka jūs jautājat, kur katrs bijis, ko darījis, sapratu, ka Vitekers kļūdījies. Izvēlējies nepareizu dienu. Devos runāt ar viņu. Negribēju, lai viņš iekuļas nepatikšanās vienkāršas kļūdas dēļ.

- Gribējāt izpelnīties labvēlību.

- Apmēram. Vitekers mani labi ieredzēja, solīja man veiksmīgu nākotni. Tāpēc es vienkārši pieminēju to - drošības pēc, jūs jau zināt. Viņam tas nepatika. Nepavisam nepatika. Viņš teica, ka kļūdos, bet es zināju, ka ne.

Viņš apklusa, baidīdamies teikt vēl kaut ko.

- Turpiniet. Kas notika tālāk?

- Viņš teica, ka varot sagraut manu karjeru ar vienu tālruņa zvanu. Ka es neapjēdzot, kur esmu iejaucies. Mēs nolē... viņš uzreiz nolēma, ka mani pēc iespējas drīzāk jāpārceļ atpakaļ uz Londonu. Manuprāt, viņš arī izpļāpājās par streiku. Kā manas aiziešanas iemeslu. Viņš teica, ka jūs to visu zināt. Ka tā bija jūsu ideja.

Helēna aizsvilās dusmās, bet tūlīt apņēmīgi savaldījās, Jāsa-glabā miers, jākoncentrējas. Vai tā varēja būt patiesība?

- Viņš teica, ka es tur esot iesaistīta?

- Jā, ka jūs visu kontrolējat, tāpēc nav nekas jums jāsaka.

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Centos turpināt darbu, taču nespēju izturēt, jo arī puiši bija pret mani sazvērējušies. Tāpēc izlikos apslimis. Visu laiku slēpjos šeit, nogaidot līdz pārcelšanai...

Ešvorts aprāvās, apjaušot, cik grūtā situācijā nonācis. Pirmoreiz tajā dienā Helēna ierunājās mierinoši.

- Saimon, tam nav jābeidzas ļauni. Ja jūs man tagad teicāt patiesību, es jums varu palīdzēt. Varēsiet pārcelties atpakaļ, guvis šādu mācību, un sākt visu no jauna bez traipiem reputācijā. Varēsiet turpināt karjeras izaugsmi un sasniegt, ko vēlaties.

Ešvorts pacēla galvu, un viņa sejā neticība cīnījās ar cerību.

- Taču jums par to jāizdara tas, ko likšu. Tagad jums būs jābrauc man līdzi uz manu dzīvokli. Un, kad nokļūsiet tur, jums būs jāuzraksta ziņojums, izliekot uz papīra visu, ko tikko pastāstījāt man. Un pēc tam būs jāgaida. Jūs nedrīkstēsiet atbildēt uz tālruņa zvaniem un pats zvanīt. Nedrīkstēsiet sūtīt e-pasta ziņas, īsziņas vai tvītus. Jums būs jāsēž klusi un pacietīgi, un neviens pasaulē nedrīkst zināt par mūsu sarunu, līdz es pateikšu, ka pienācis īstais brīdis. Vai sapratāt?

Ešvorts pamāja ar galvu. Tagad viņš bija gatavs darīt visu, ko Helēna liks.

- Labi. Tad braucam.

76

Atpakaļceļa vairs nebija. Spriedums bija pasludināts. Gribot negribot tas bija jāizpilda.

Kad Mikerija atpleta kreiso plaukstu, labi zinādama, ka tā ir tukša, Sendijs vaimanādams sabruka uz gridas. Mikerija vēroja viņu, pretrunīgu emociju pārņemta. Tā bija gan sajūsma, gan šausmas, bet visvairāk... atvieglojums. Viņa paliks dzīva.

Drīz pēc tam Sendijs sāka lūgties. Teica, ka viņš nebija to uzņēmis nopietni, ka tas ir neprāts, ka viņiem jāturas kopā un nedrīkst ļaut viņai uzvarēt.

- Bet ko tu darītu, ja būtu laimējis? Vai būtu mani saudzējis? - Mikerija noprasīja. Sendijs nespēja atbildēt, un tas jau bija pietiekami daiļrunīgi. Viņš būtu nospiedis gaili, lai glābtu savu ādu. Sirds dziļumos viņš bija sīks egoists.

- Lūdzu, Hanna! Man ir sieva. Un divas meitas. Tu viņas pazīsti, esi satikusi. Lūdzu, nenodari viņām pāri.

- Sendij, mums nav izvēles.

- Ir gan. Izvēle ir vienmēr.

- Nomirt badā? Vai to tu gribi?

- Varbūt varēsim izkļūt ārā. Izgāzt durvis...

- Dieva dēļ, Sendij, nepadari visu vēl ļaunāku. Mēs nevaram izkļūt no šejienes. Nevaram izglābties. Tas arī viss. Citas iespējas nav.

Tajā brīdī viņš sāka šņukstēt. Taču Mikerija vairs nejuta žēlumu. Ja Sendijs būtu laimējis, viņa tagad jau būtu mirusi, par to nebija šaubu. Pēkšņi uzbangoja naids - kā viņš uzdrošinās diedelēt žēlastību, ko pats nebūtu izrādījis, - un viņa asi

atgrūda lūdzēju, kas tupēja uz ceļiem, izstiepis pret viņu rokas. Viņš sagrīļojās un nokrita, smagi atsitoties pret netīro metāla gridu.

- Hanna, es tevi lūdzu, nedari to...

Bet Mikerija jau bija paņēmusi ieroci. Viņa vēl nekad nebija šāvusi, nekad pat nebija iedomājusies, ka varētu nodarīt sāpes cilvēkam, tomēr tagad mierīgi un aukstasinīgi gatavojās sodīt ar nāvi vīrieti, kuru vēl nesen bija saukusi par draugu.

- Lūdzu, piedod, Sendij.

Un viņa nospieda gaili.

Klikš.

Tukša patrontelpa. Velns! Sendijs, kurš pirms mirkļa bija izmisīgi pacēlis rokas priekšā sejai, it kā pūloties paglābties aiz tām no lodes, pārstāja vicināties. Pēkšņi viņš sāka slieties kājās.

Klikš. Klikš.

Vēl divas tukšas patrontelpas - laikam kādā bridi magazīna nepareizi pagriezusies, ierocim atsitoties pret grīdu. Tagad Sendijs metās viņai virsū.

Klikš. Klikš.

Viņš uztriecās šāvējai, izsitot no rokām nederīgo ieroci. Mikerija gāzās atpakaļ, smagi sasitot galvu pret cieto grīdu. Kad viņa pacēla skatienu, ierocis bija Sendija rokā. Taču viņa sejā naida vietā bija bezgalīgs izbrīns.

- Tas ir tukšs. Tas draņķis ir tukšs. - Sendijs pasvieda viņai ieroci. Ko viņš teica? Viņas prāts uzreiz nespēja aptvert jauno pavērsienu. Taču viņam bija taisnība. Visa magazīna bija tukša. Tur nebija nevienas lodes.

Kaut kur no kreisās puses atskanēja aurošana, un Mikerija sarāvās. Taču tas bija tikai Sendijs, kurš vārtījās pa grīdu, smieklu asarām plūstot pār vaigiem. Viņš izklausījās kā prātu zaudējis. No prieka zaudējis prātu. Cik sasodīti labs joks tas viss izrādījās!

Mikerija iekliedzās. Izgrūda sirdi stindzinošu, griezīgu brēcienu. Ilgu, skaļu un izmisīgu. Visas šis ciešanas bija veltīgas.

Tā neliete viņus piemānījusi, padarījusi par lopiem un tagad nolaupījusi arī Mikerijas uzvaru. Tas nebija pēc noteikumiem. Tā nedrīkstēja būt. Viņai bija jāizdzīvo. Viņa gribēja dzīvot.

Mikerija noslīga uz ceļiem, zaudējusi pēdējos spēkus. Viņa bija salauzta un iznīcināta. Sendija atbaidoši ņirdzīgie smiekli skanēja kā kapu zvans.

77

Kad nākamajā rītā Čārlija ienāca apspriežu telpā, Helēna bija atkal pārņēmusi vadības grožus. Čārlija uz īsu brīdi sapīka par tik drīz zaudēto komandas vadītājas lomu, bet tad sajuta telpā valdošo satraukuma gaisotni, un viss aizvainojums pagaisa. Bija parādījušies jaunumi.

Divi dažādi jaunumi. Gan labi, gan slikti. Viņi bija atraduši “Martinu" - kāda dzimumu maiņas klīnika Eseksā apgalvoja, ka atpazīstot viņu. Taču bija pazaudējuši Hannu Mikeriju. Viņa jau vairākas dienas bija bezvēsts prombūtnē kopā ar savu advokātu Sendiju Mortenu.

- Kāpēc man to neziņoja? - Helēna dusmīgi noprasīja.

- Mēs nezinājām, - Čārlija atbildēja. - Par Mortena pazušanu tika ziņots pirms dažām dienām, bet par Mikeriju neziņoja neviens. Tikai tad, kad sākām izskatīt Mortena e-pasta saraksti, atklājām, ka viņš bija ieplānojis trīspusēju tikšanos sev, Mikeri-jai un kādai sievietei, vārdā Ketrina Konstebla. Viņa uzdevās par Sunday Sun žurnālisti, bet mēs sazinājāmies ar redakciju, un tur tādu vārdu neviens nezina.

- Konstebla? Viņa tiešām ņirgājas par mums.

Helēna bija pārskaitusies. Uz sevi un šo situāciju. Viņa bija tik ļoti aizrāvusies ar nodevēja meklēšanu un informācijas noplūdes atmaskošanu, ka novērsusi uzmanību no Mikerijas. Ja viņa būtu to pieskatījusi, varbūt beidzot būtu nonākusi aci pret aci ar slepkavu.

Helēna aizsūtīja Čārliju un visu pārējo komandu uz Mortena māju. Varbūt tas bija pārspīlēti, tomēr tieši tur "Ketrina” bija

tikusies ar Mikeriju un Mortenu - varbūt, ja visi dosies turp, izdosies atrast kādu pavedienu, lietisku pierādījumu, liecinieka liecību, vismaz kaut ko. Bet Helēna tikmēr steidzās uz austru-miem, uz Eseksu.

Bija patīkami atkal dzīt pēdas. Tikt projām no Sauthempto-nas iecirkņa, jo Helēnai bija vajadzīgs laiks, lai apdomātos. Ešvorts bija patvēries viņas dzīvoklī, pasargāts no nepatikšanām, uzrakstījis un parakstījis savu liecību. Kopš vakardienas satriecošās sarunas viņa bija veikusi vēl dažas pārbaudes. Līdz šim viņa ne mirkli nebija apšaubījusi Vitekera alibi un tagad dusmojās uz sevi par to, jo, papētot tuvāk, tas neapstiprinājās. Lai gan todien Pūlā bija labvēlīgi apstākļi burāšanai un saulainajā laikā lielākā daļa burulaivu bija devušās jūrā, tomēr dažas bija palikušas krastā, to skaitā arī "Zaļais Pipars” - Vitekera astoņus metrus garā jahta, kuru viņš vienmēr tik ļoti loloja.

Tātad Vitekers bija melojis par savu atrašanās vietu, un kāds cits policijas darbinieks bija viņu pieķēris nozieguma vietā. Turklāt Ešvorts bija arī apsūdzējis Vitekeru draudos, piespiešanā un izmeklēšanas traucēšanā. Vitekeram visu laiku bija rūpējušas tikai paša intereses. Garanitai viņš uzbruka tikai tādēļ, lai neļautu viņai publicēt versiju par sērijveida slepkavu, nevis lai aizstāvētu Helēnu vai viņas komandu.

Situācija bija ārkārtīgi riskanta, un Helēnai bija jārīkojas ļoti uzmanīgi. No pareizās taktikas izvēles bija atkarīgi izmeklēšanas panākumi, nemaz nerunājot par Helēnas karjeras nākotni.

Porterhausas klīnika Lotonā bija iespaidīga, un varēja redzēt, ka te strādā profesionāļi. Vestibils staroja spodrībā, darbinieki tāpat, un kopumā te valdīja izteikti nomierinoša gaisotne. Šajā klīnikā veica dažādas ķirurģiskas operācijas, bet specializējās ar dzimuma disforiju saistītu problēmu risināšanā. Ārstēšanas procesa pirmais posms bija psihoterapija, bet deviņos gadījumos no desmit tas beidzās ar operāciju un pilnīgu dzimuma maiņu.

Lai atrastu Martinu, komandas biedri bija izsūtījuši klīnikām detalizētu informāciju. Meklēšanu apgrūtināja plašās laika robežas, jo, pēc ekspertu domām, operācija tika veikta pirms trim pieciem gadiem, līdz ar to uz Martinas lomu varēja būt daudz potenciālu kandidātu. Tomēr dzimuma maiņa nebija pārāk izplatīta parādība. Un, tā kā viņi varēja norādīt Martinas augumu, asinsgrupu, acu krāsu un pamatotus minējumus par “viņas” veselības vēsturi, bija labas izredzes meklēto atrast. Un tomēr Helēna nervozēja, ieejot klīnikas vadītāja kabinetā. No šīs tikšanās bija atkarīgs ļoti daudz.

Klīnikas vadītājs, elegants ķirurgs ar pārsteidzoši spalvainām rokām, vēlējās pārliecināties, ka klīnika tiks pasargāta no jebkādas nelabvēlīgas publicitātes saistībā ar “tās prostitūtas slepkavību”, kā viņš to nosauca. Helēnai bija krietni jānopūlas, lai piedabūtu viņu sadarboties, bet, kad viņa saudzīgi atgādināja, ka tik nopietnās lietās kā šī ārstu var arī piespiest palīdzēt policijai, viņa attieksme mainījās.

- Laikam varēsim palīdzēt, - viņš paziņoja, izņemot no plaukta kādu mapi. - Pirms pieciem gadiem pie mums ieradās kāds jauns vīrietis ap divdesmit pieciem gadiem. Viņš acīmredzot bija pārcietis lielas pārestības - gan fiziskas, gan morālas. Mēs piedāvājām vispirms apmeklēt psihologa konsultācijas, lai atgūtos no pārdzīvojumiem, un tikai pēc tam izlemt par dzimuma maiņu, kā arī apsolījām samazināt papildu procedūru skaitu. Galu galā mums izdevās pierunāt viņu atteikties no pāris procedūrām, bet ne vairāk. Viņš bija nolēmis pilnībā pārveidot savu izskatu. Līdztekus dzimuma maiņai viņam palielināja sēžamvietu, uzlaboja roku un kāju formu un krietni pārveidoja seju.

- Kā tieši?

- Mainīta vaigukaulu forma, izveidotas kuplākas lūpas, izteiksmīgāks deguns, novērsta ādas pigmentācija, izmantota pildviela...

- Cik tas viņam izmaksāja?

- Daudz.

- Kā jums šķiet, kāpēc viņš tik ļoti pūlējās, lai mainītu savu izskatu?

- Mēs, protams, viņam jautājām. Mēs vienmēr apspriežam katru procedūru, lai pārliecinātos, vai tā ir... nepieciešama. Bet viņš negribēja neko teikt. Un mēs nevarējām viņu piespiest.

Viņa balsī ieskanējās taisnošanās, tāpēc Helēna nolēma ķerties pie galvenā. Viņa norādīja uz mapi:

- Vai drīkstu?

Ārsts viņai to pasniedza. Jau ieraugot vārdu un uzvārdu, Helēnai sažņaudzās sirds. Un seja fotogrāfijā - tik jauna, cerību un dzīvības pilna - to apstiprināja. Bija piepildījušās visdrūmākās nojautas.

Tas bija viņas dēļ. Jau no paša sākuma - viņas dēļ.

78

Viņa bija mirusi. Noteikti mirusi. Šeit taču pat mušai nepietika skābekļa, ko elpot, kur nu vēl cilvēkam. Viņa bija zaudējusi visus dzīvības spēkus un enerģiju un gandrīz vairs neapjēdza, kur atrodas. Bija nogrimusi tumsas dzīlēs. Neciešamā karstumā. Bezgaisa kapā.

Hanna centās pārliecināt sevi, ka nav mirusi... vēl ne. Nāve būtu svētlaimīgs atbrīvojums no šīm gausajām mocībām. Bet šajās ciešanās nebija ne atelpas, ne atvieglojuma. Viņa bija kļuvusi par primitīvu dzīvnieku, kas grimst savā postā un mēslos.

Kad viņa pēdējoreiz dzirdēja Sendija balsi? Viņa nespēja atcerēties. Mīļais Dievs, kā šeit smirdētu, ja viņš nomirtu! Pūstošie izkārnījumi jau bija pietiekami ļauni, bet trūdošs līķis? Ja asaras vēl spētu sariesties acīs, Mikerija tagad rūgti raudātu. Taču tās bija sen zudušas. Viņa bija izkaltusi kā tukša čaula. Tā nu viņa gulēja zemē, ilgodamās pēc nāves.

Un tad pēkšņi tas notika. Bez mazākā brīdinājuma uzliesmoja žilbinoša gaisma, sāpīgi iedzeļot acīs. Mikerija iegaudojās sāpēs, it kā tieši smadzenēs būtu iedūrušies lāzera stari, un aizsedza seju ar plaukstām. Viņas ķermeni apņēma pēkšņa svaiga gaisa vēsma, ledaini auksta, tomēr tik spirdzinoša. Taču šī atelpa bija īslaicīga.

Kāds viņu vilka pa zemi. Pagāja brīdis, līdz viņa apjēdza šo sajūtu, bet tiešām viņu vilka pa zemi. Kāds bija dzelžaini stingri sagrābis viņas roku un vilka pa grīdu ārā, gaismā. Vai tas bija glābējs? Vai tā bija Greisa?

Viņa atsitās pret kādu metāla virsmu un iekliedzās sāpēs. Tagad svešās plaukstas bija zem muguras un cēla viņu augšup. Viņa apjauta, ka šis gan nav ne glābiņš, ne atbrīvošana. Ar dobju troksni viņa iekrita kādā mazā, noslēgtā telpā. Uzmanīgi taustīdamās sev visapkārt, viņa lēni, nedroši mēģināja atvērt acis.

Gaisma joprojām bija nežēlīgi spoža, bet tagad viņa gulēja ēnā, un tā bija gandrīz vai paciešama, ja piesardzīgi samiedza acis. Viņa atradās automašīnas bagāžniekā. Pavisam bezspēcīga.

- Sveika, Hanna! Vai esi pārsteigta, mani redzot?

Tā bija Ketrinas - viņas mocītājas un ieslodzītājas - balss.

- Nesatraucies. Es neesmu nekāda sadiste, tāpēc esmu nolēmusi tevi pasaudzēt.

Mikerija pacēla skatienu, nespēdama apjēgt dzirdēto.

- Bet tev vispirms jāizdara man neliels pakalpojums.

Hanna gaidīja. Lai cik apdullusi būdama, viņa uzreiz saprata,

ka darīs visu, ko Ketrina liks. Viņa gribēja dzīvot tik ļoti, kā vēl nekad nebija neko gribējusi.

Kad mašīna sāka braukt, Hanna neviļus pasmaidīja. Bija noticis kaut kas neticams. Un viņa bija atbrīvota no šķīstītavas. Par to bija vērts maksāt jebkādu cenu - jebkādu.

Viņai pat neienāca prātā doma, kas noticis ar Sendiju. No viņas dzīves advokāts jau bija izsvītrots.

79

Vai viņa reiz beigs ņirgāties par policiju? Mikerija un Mortens bija jau piektais nolaupītais pāris, bet slepkava joprojām nebija pieļāvusi ne mazāko kļūdu. Sandersone, Graundss un Makendrū bija rūpīgi iztaujājuši visus apkārtējos kaimiņus, cerot atrast kādu šīs pēdējās nolaupīšanas liecinieku. Vitekers bija norīkojis palīgā vēl vairākus dežūrpolicistus, taču viss veltīgi. Čārlija un Bridžess bija pavadījuši visu dienu Mortenu ģimenes mājā, uzraugot nozieguma vietas apskati, taču neizdevās atrast ne sīkāko lietisko pierādījumu. Trijotne acīmredzot bija dzērusi šampanieti, jo uz grīdas mētājās divas slaidas glāzes ar miegazāļu paliekām tajās un uz kafijas galdiņa bija atrasts trešās glāzes nospiedums, taču trešā glāze un pudele bija pazudušas. Čārlija saņēma dusmīgu tālruņa zvanu no Vite-kera un bija spiesta atzīt, ka nevar paziņot nekādus iepriecinošus jaunumus.

Cik pārdroši darīt to upura mājā! Sendija sieva bija aizbraukusi ciemos pie radiem uz ārzemēm, bet tik un tā... Vai tā slepkava bija noburta? Tā tiešām sāka izskatīties. Mortenu ģimenes mājā valdīja nervoza rosība, jo pie darba bija ķērušies nozieguma vietu apskates eksperti, un kaut kur telpas dziļumā allaž vīdēja pazudušā advokāta sieva Šeila, kura atteicās doties pie draugiem, cerēdama, ka viņas novēlotā atrašanās šeit vai vismaz apņēmība neatstāt ģimenes mājokli varētu kaut kā garantēt Sendija drošu atgriešanos. Čārlija zināja, ka tas neko nelīdzēs, taču nevarēja neko teikt satrauktajai sievietei. Sendijs atgriezīsies līķu maisā vai arī kā pārdzīvojumu salauzts trīcošs, drebošs

vārgulis. Šajā nomācošajā gaisotnē Čārlijai atkal uznāca nelabums, un viņa steidzās ārā no mājas.

Viņa tik tikko bija tikusi prom no visu acīm, kad vairs nespēja valdīties. Lielā, skaļā šaltī izgāza šīrīta brokastis. Čārliju visu dienu mocīja nelabums, un ne tikai fiziski. Viņa mocījās nemierā un raizēs par to, ka gatavojas laist jaunu dzīvību šajā ļaunajā pasaulē. Viņa ar Stīvu vienmēr bija ilgojušies pēc bērniem, bet tagad Čārliju sāka pārņemt šaubas. Kādas tiesības viņai bija likt, lai bērniņš dzīvo šādā pasaulē, kurā valda tāda nežēlība, ļaunums un vardarbība? No šīs drūmās domas atkal uzmācās vēmiens.

Tikko viņa bija noslaucījusi muti, iezvanījās tālrunis. Neiederīgi līksma melodija. Viņa steidzās atbildēt.

- Šarlīna Bruksa.

- Palīdziet man!

- Kas zvana?

Ilgs klusums, dziļa ieelpa, it kā zvanītāja censtos saņemt spēkus, lai atbildētu, tad tika izdvests:

- Hanna... Mikerija.

Čārlija pārsteigumā izslējās. Balss izklausījās mazliet līdzīga. Vai tiešām tā varētu būt viņa?

- Kur jūs esat, Hanna?

- Satonstrītā pie ugunsdzēsēju depo ēstuves. Lūdzu, brauciet šurp tūlīt.

Tad saruna pārtrūka. Čārlija devās ceļā jau pēc dažām minūtēm. Uz norādīto vietu steidzās arī Bridžess, Sandersone un Graundss, kuriem cieši pa pēdām sekoja specvienība. Visi saprata, ka tās var būt lamatas. Tomēr, stāvoklī vai ne, Čārlija droši dosies tajās iekšā. Kad viņi tuvojās Satonstrītai, tika izslēgtas bākugunis un sirēnas un specvienība apbrauca ap kvartālu, lai, kā vienmēr, neuzkrītoši vērotu visu no attāluma.

Mikerija tik tikko spēja nostāvēt kājās. Netīrie mati bija saķepuši, sejas mironīgais bālums kliedzoši izcēlās pret sarkano mēteli, un viņa bija nespēkā atbalstījusies pret sienu. Čārlija bija satriekta, redzot šo pārvērtību. Viņa pieskrēja pie psiholoģes, aši paraudzījusies pa labi, pa kreisi, vai nedraud briesmas. Savādā kārtā tagad, aci pret aci ar Mikeriju, viņa jutās tik neaizsargāta kā vēl nekad. Iztēlē pazibēja jaunā dzīvībiņa, kas aug viņas miesās, bet viņa ātri apspieda šo domu. Tagad jākoncentrējas.

Mikerija sabruka viņas rokās. Čārlija kādu brīdi turēja viņu, pārlaižot sievietei skatienu. Viņa tiešām izskatījās bēdīgi. Ko gan viņa pārcietusi, ka nonākusi tādā stāvoklī?

Čārlija izsauca ātro palīdzību un, gaidot tās atbraukšanu, mēģināja vismaz kaut ko uzzināt no pārbiedētās psihoterapeites. Taču Mikerija negribēja teikt ne vārda. Šķita, it kā viņa būtu saņēmusi kādus rīkojumus un censtos izpildīt tos visos sīkumos. Vēl nesen tik augstprātīgā Mikerija tagad šķita iebiedēta.

- Greisa, - viņa izdvesa klusā un piesmakušā balsī.

- Kā, lūdzu?

- Es runāšu tikai ar Helēnu Greisu.

Ar to saruna bija galā.

80

Tālrunis bija izslēgts, kabineta durvis aizslēgtas, viņa bija pilnīgi viena. Saskaņā ar noteikumiem izmeklēšanas vadītājs nedrīkst pārraut visu saziņu ar savu komandu tik svarīgas izmeklēšanas laikā, taču Helēnai bija nepieciešams kāds brīdis vienatnē. Bija nopietni jāpadomā.

Viņa bija paņēmusi no personāla daļas savu lietu un tagad pārskatīja savas karjeras vēsturi, vienlaikus pētot arī laikraksta Southampton Evening News un Hempšīras policijas ikmēneša izdevuma Frontline arhīvus. Viņa meklēja trūkstošo ķēdes posmu - norādi, kas beidzot nešaubīgi pierādītu, ka slepkava vēršas pret viņu.

Tagad vairs nebija nekādu šaubu, ka slepkavas upuri tiek izraudzīti, vadoties pēc Helēnas labākajiem panākumiem policijas dienestā. Viņa bija izglābusi Džeimsu Hokeru (vēlāk sauktu par Benu Holandu) no drošas nāves, savaldot neprāta pārņemto puiša tēvu. Taču slepkava bija parūpējusies, lai Džeimsa/Bena stāstam nebūtu laimīgu beigu. Helēna bija izglābusi Annu un Mārī no pusaudžiem dedzinātājiem, bet slepkava bija izrēķinājusies arī ar viņām. Martina bija piedzimusi kā Metijs Armstrongs, kurš vēlāk Braitonā nodarbojās ar prostitūciju, līdz iekļuva lielā nelaimē. Kāds noziedzīgs grupējums ieslodzīja viņu pagraba dzīvoklī un tur spīdzināja un pazemoja, līdz Helēna ar kādu kolēģi nejauši izdzirdēja kliedzienus un izlauza durvis, lai pārtrauktu viņa mocības. Arī šoreiz slepkava bija gādājusi, lai viņš ilgi vairs nedzīvotu. Mikerija droši vien bija tikai bonuss vai neliels joks uz Helēnas rēķina, un laiks rādīs, kāds īsti, tātad

palika tikai Eimija un Sems. Viņi bija trūkstošais ķēdes posms. Kā viņi bija saistīti ar Helēnu? Ar ko viņi bija izpelnījušies slepkavas uzmanību?

Par Džeimsa un Martinas glābšanu Helēna bija saņēmusi oficiālus atzinības rakstus. Fotogrāfija, kurā redzams, kā viņa to saņem, bija ievietota Frontline vecajos numuros, kas ir brīvi pieejami katram datora lietotājam. Par palīdzību Annai un Mārī nebija oficiālu atzinības rakstu, bet par šo notikumu bija rakstīts Sauthemptonas laikrakstā Echo un pieminēts arī Helēnas vārds. To katrs var viegli sameklēt internētā. Bet kur bija Eimija un Sems? Helēna nevarēja atcerēties nevienu svarīgu notikumu savā karjerā, kurā būtu iesaistīti šāda vecuma jaunieši. Neko nevarēja saprast.

Helēna bija saņēmusi vēl dažus atzinības rakstus, un svarīgākais no tiem bija piešķirts par ātru un apņēmīgu rīcību liela satiksmes negadījuma laikā. Taču tas bija pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, kad Eimija un Sems vēl nebija dzimuši. Helēna sarūgtināta sameklēja tā gada vecos Frontline numurus. Viņa joprojām skaidri atcerējās to negadījumu visos sīkumos, tomēr labprāt vēlreiz pārskatīja vecās ziņas. Atceļā no Torpas atrakciju parka kāds autobusa šoferis Portsmutas tuvumā bija aizsnaudies pie stūres. Autobuss sagriezās šķērsām, izbrauca caur divvirzienu šosejas centrālo barjeru tieši pretējās joslas satiksmē. Šoferis gāja bojā uzreiz, tāpat arī vairāku citu automašīnu vadītāji un pasažieri. Lielā kaudzē sadūrušās mašīnas aizdegās, un bojā būtu aizgājuši arī daudzi citi ievainotie autobraucēji, ja nebūtu varonīgi palīdzējuši ceļu policisti, kuri pirmie ieradās notikuma vietā. Viena no tiem bija Helēna. Tobrīd viņa šajā darbā bija pavadījusi trīs mēnešus. Ceļu policijā viņai nepatika, viņa uzstājīgi gribēja virzīties tālāk, taču noteikumi paliek noteikumi, un bija vien jāsagaida rotācijas termiņa beigas. Tā nu viņa darīja šo darbu, cik vien labi spēja, pieredzot ari dažus briesmīgus notikumus, un tieši šī lielā negadījuma laikā visspilgtāk izpaudās viņas prasmes un drosme. Kopā ar kolēģi

Luīzi Teneri viņa izvilka no degošajiem automašīnu vrakiem daudzus šoka pārņemtus un ievainotus cilvēkus, kamēr uguns pieņēmās spēkā. Drīz vien atbrāzās ugunsdzēsēji un apdzēsa degšanu. Taču visiem klātesošajiem bija skaidrs, ka Helēna un Luīze ar savu apņēmību ir izglābušas desmitiem dzīvību.

Helēna un Luīze bija pieminētas Frontline, vietējo upuru vārdi bija publicēti Southampton Evening News un Portsmouth Echo, bet nekur nebija informācijas par izdzīvojušajiem. Visi vairāk interesējās par traģēdiju un bojāgājušajiem. Helēna atslīga pret krēsla atzveltni. Vēl viens strupceļš. Vai Eimija un Sems bija tikai nejauši upuri? Varbūt tā arī bija, taču, ja jau slepkava tik cītīgi bija sameklējusi visus pārējos, tad tomēr bija jābūt kādai saistībai.

Helēna nolēma ieskatīties nacionālo laikrakstu arhīvos, zinot, ka daudzi lielajā avārijā iekļuvušie bija ceļā uz Portsmutas prāmi, lai dotos atvaļinājumā. Viņa izskatīja negadījuma aprakstus laikrakstos Guardian, Times, Mail, Express, Sun, Mirror, Star... Nekā interesanta.

Helēna jau grasījās padoties, tomēr izlēma veikt vēl pēdējo mēģinājumu. Today bija diezgan izteikta tenku lapele, kuras īslaicīgajā nacionālā laikraksta periodā šādi notikumi tās reportieriem bija cieņā. Viņa nolēma ātri izskatīt briesmīgās dienas atspoguļojumu arī šajā avīželē.

Un tur tā bija. Asiņainajam slaktiņam veltītajā divu lappušu atvērumā bija fotogrāfija, kurā jauna ceļu policiste palīdz kādai sievietei nokļūt drošībā. Šo bildi laikam bija uzņēmis kāds ziņkārīgais un pārdevis avīzei, jo zem tās nebija oficiāla paraksta ar fotogrāfa vārdu. Tāpēc tā nebija parādījusies nevienā citā avīzē un Helēna līdz pat šim brīdim nebija to redzējusi.

Attēla kvalitāte bija laba, un Helēna uzreiz visu saprata. Skaidri bija redzama gan viņas, gan tās jaunās sievietes seja, kurai viņa bija palīdzējusi izkļūt no lūžņiem. Pēkšņi viss nostājās savās vietās.

81

Helēna nospieda un turēja zvana pogu. Šajā vēlajā stundā nebija ko cerēt uz laipnu uzņemšanu, tomēr bija jārīkojas neatlaidīgi. Daiena Andersone sākumā sagaidīja viņu nelaipni, tomēr aicināja ienākt, sapratusi, ka detektīve nedomā iet prom. Viņas ģimenei jau bija apnikusi kaimiņu ziņkārīgā lūrēšana uz neparastajiem notikumiem viņu mājā. Eimijas māte vairs negribēja tiem gādāt izpriecas.

- Iešu pasaukt Ričardu, - Daiena izmeta pār plecu, dodamās uz kāpņu pusi. Viņa vairs negribēja pārciest iztaujāšanu vienatnē.

- Vispirms es gribētu lūgt jūs apskatīt šo.

Helēna pasniedza Today fotogrāfiju, kuru bija izdrukājusi no iecirkņa datora. Daiena dusmīgi apstājās, atgriezās dzīvojamā istabā un paķēra papīra lapu no Helēnas rokas. Tiklīdz sieviete paraudzījās uz to, dusmas viņas sejā nomainīja šoks.

- Vai jūs pazīstat attēlā redzamos cilvēkus? - Helēna jautāja, jo nebija nekādas jēgas runāt aplinkus.

Daiena klusēja. Pēc šoka viņu bija pārņēmušas raizes. Ričards bija turpat augšstāvā un kuru katru brīdi varēja parādīties šeit.

- Nu?

- Tā esmu es, - viņa vārgi nomurmināja.

- Tātad mēs tomēr esam tikušās iepriekš.

Daiena pamāja ar galvu, nepaceļot skatienu.

- Vai jūs zinājāt? Kad mēs tikāmies pēc tam, kad Eimija bija... pēc Sema nāves, vai jūs jau tad zinājāt, ka esam iepriekš tikušās?

- Uzreiz ne. Bija tik daudz satraukumu. Bet vēlāk... es domāju... Nebiju pārliecināta.

- Kāda velna pēc jūs neko neteicāt? - Helēna vairs nespēja slēpt dusmas.

- Kāda gan tam nozīme, Dieva dēļ? Kāds tam sakars ar visu pārējo?

- Tam ir nozīme, jo tas liecina par jūsu saistību ar policiju... un konkrēti ar mani. Kāpēc jūs neko neteicāt?

Daiena papurināja galvu, nevēlēdamās par to runāt.

- Daiena, man tas jāzina. Ja jūs man tagad palīdzēsiet, tad apsolu, ka mēs atradīsim Sema slepkavu, bet, ja ne...

Daiena apspieda šņukstu, tad aši palūkojās uz kāpnēm. Ričards vēl nerādījās.

- Es todien nebiju kopā ar Ričardu. Es atgriezos no Solsberi kopā ar kādu citu.

Tagad Helēna saprata.

- Ar mīļāko?

Daiena pamāja ar galvu, un tagad asaras jau plūda straumēm.

- Es biju aizbraukusi pie viņa, jo... biju stāvoklī. Tas bija viņa bērns. Eimija bija... ir viņa meita. Viņš gribēja, lai es pametu Ričardu un palieku kopā ar viņu... bet... atpakaļceļā mēs iekļuvām avārijā. Viņš gāja bojā. Es uzreiz netiku ārā, kājas bija iesprūdušas, baidījos, ka dzīva sadegšu, bet...

- Es jūs izvilku.

Helēna atkal ielūkojās fotogrāfijā. Ieskatoties vērīgi, bija redzams sievietes mazliet piebriedušais viduklis. Helēna bija izglābusi Daienas dzīvību, bet vēl svarīgāk - viņa bija izglābusi arī Eimijas dzīvību. Šī doma uzdzina nelabumu - slepkava izrādījās vēl viltīgāka, nekā Helēna bija domājusi.

- Ko tas viss nozīmē? Kāpēc jūs gribat zināt par to dienu?

Liktenīgais jautājums.

- Daiena, to es pašlaik nedrīkstu teikt, taču tagad mēs esam tikuši daudz tuvāk Eimijas nolaupīšanas iemesla izpratnei.

Tikko viss būs skaidrs, es jums pateikšu. Taču man jālūdz jūs pagaidām paturēt pilnīgā noslēpuma šo mūsu sarunu.

Daiena pamāja ar galvu - tas viņai divreiz nebija jāsaka.

- Mēs notversim Sema slepkavu, - Helēna turpināja, - un Eimija tiks attaisnota. Dodu jums savu godavārdu. Bet viss pārējais ir jūsu pašas ziņā. Man nav nekādas vēlmes sagraut svešu laulību.

Daiena pavadīja viņu ārā. Helēna uzreiz ķērās pie tālruņa. Bija pienākušas vairākas ziņas no Čārlijas, un, kad Helēna atzvanīja, konsteble pavēstīja jaunumus par Mikeriju. Spēle ar katru pavērsienu kļuva arvien dīvaināka, un Helēnai bija nelāga nojauta, ka notikumi virzās uz rūpīgi izplānotas kulminācijas pusi. Savas policijas karjeras laikā Helēna bija sastapusies ar daudziem nepatīkamiem cilvēkiem un tagad domās pārcilāja to vārdus, izmisīgi meklējot vaininieci.

- Tūlīt būšu, Čārlij, bet vispirms tev vēl kaut kas jāizdara.

- Jā, priekšniec?

- Tev jānoskaidro Luīzes Teneres atrašanās vieta.

82

Hanna Mikerija nekad nemēdza grauzt nagus. Bet tagad visi viņas pirkstu gali bija noskrubināti jēli. Tiešām ironiski. Savā darbā viņa taču vienmēr bija palīdzējusi izmisīgiem matu plēsējiem un nagu grauzējiem atgūt mieru un sākt domāt saprātīgi. Bet par ko viņa bija kļuvusi tagad? Par trīcošu, drebošu vārguli, kas baisajā pārdzīvojumā zaudējusi pēdējās paškontroles kripatas.

Kur Greisa kavējas? ŠI gaidīšana bija kā lēnas mocības. Vienojoties ar nolaupītāju, viss šķita tik vienkārši. Viņa darīs, ko tā liks, un pēc tam tiks brīvībā. Cik jocīgi iedomāties, ka īsajos, sajūsmas reiboņa pilnajos mirkļos iztēlē pazibēja cerība uz dzīvi bez bailēm un izmisuma. Dzīvi, kurā viņa varēs likt lietā pārciestās šausmas vai, pareizāk sakot, izglābšanos no tām. Lai palīdzētu citiem. Un ari sev pašai.

Tagad tas viss šķita pilnīgas muļķības. Vārgulīgas fantāzijas un nelīdzsvarota prāta iedomas. Varbūt viņai nemaz neizdosies tikties ar Greisu? Varbūt neizdosies izpildīt uzdevumu? Mocības vēl nebija galā.

Tad pēkšņi Greisa bija ienākusi telpā. Mikeriju pārņēma sajūsma, lai gan Greisa bija patiesi satriekta, viņu ieraugot. Policiste gan centās izrādīt līdzjūtību, tomēr Mikerija jutās kā eksotisks un atbaidošs radījums, uz kuru blenž ziņkārīgie zoodārza reptiļu mājas apmeklētāji.

Helēna bija šausmās par ieraudzīto. Mikerija, kura iepriekšējo sarunu laikā bija tik lepna un savaldīga, tagad atgādināja pusjukušu večiņu, kādas ik dienu pulcējas pie zupas virtuvēm.

Bezpajumtnieces, kas, nemitīgo dzīves pārestību salauztas, izskatās kā prātu izkūkojušas.

- Viņa nedrīkst te palikt, - Mikerija nošņācās, uzmetot niknu skatienu Čārlijai.

- Detektīvei konsteblei Bruksai jābūt klāt, jo tāda ir pro-cedū...

- Viņa nedrīkst te palikt. Lūdzu!

Teiktais izskanēja lūdzošā balsī ar asaru pieskaņu. No uztraukuma viņa sāka trīcēt pie visām miesām. Helēna piekrītoši pamāja ar galvu, un Čārlija atstāja telpu.

- Kas ar jums notika, Hanna? Vai spējat man to izstāstīt?

- Jūs jau zināt, kas ar mani notika.

- Varu uzminēt, taču man tas jādzird no jūsu mutes.

Mikerija papurināja galvu un nodūra skatienu grīdā.

- Jūs neesat arestēta, un es negrasos apsūdzēt jūs par to, ko izdarījāt piespiedu kārtā. Ja jūs nogalinājāt Sendiju... tad pasakiet, kur...

- Sendijs nav miris, - Mikerija viņu pārtrauca, - vismaz man tā šķiet. Un es viņam neko nenodarīju.

- Kur tad viņš ir? Ja mēs varam viņam palīdzēt...

- Nezinu. Mēs bijām kādā metāla konteinerā, kravas konteinerā, laikam krastā, pie ostas. Es sajutu jūras smaržu, kad mani vilka ārā.

- Kas jūs izvilka ārā?

- Viņa. Ketrina.

- Palīdziet man saprast pareizi. Viņa jūs izvilka ārā un apžēloja, lai gan Sendijs bija palicis dzīvs?

Mikerija pamāja ar galvu.

- Ierocis nebija pielādēts. Viņa nebija plānojusi mūs nogalināt. Tas viss bija viens liels, stulbs joks.

Helēna atlaidās pret krēsla atzveltni, apdomājot jauno pavērsienu.

- Kāpēc, Hanna? Kāpēc viņa jūs atstāja dzīvu?

- Jo gribēja, lai es jums nododu ziņu.

- Ziņu?

- Man bija jāzvana Bruksai, bet jārunā ar jums. Tikai ar jums.

- Un kāda ir tā ziņa?

- Izsaku tev atzinību.

Helēna gaidīja turpinājumu, bet nekas nesekoja.

- Tas ir viss?

Mikerija pamāja ar galvu. - Izsaku tev atzinību, - viņa atkārtoja. Nav ne mazāko šaubu, ka viņa tiešām nodod ziņojumu, Helēna nodomāja.

- Ko tas nozīmē? - Hanna Mikerija iejautājās patiesā izmisumā. It kā Helēnas atbilde varētu palīdzēt viņai vieglāk samierināties ar drausmīgo pārdzīvojumu.

- Tas nozīmē, ka mēs tuvojamies slepkavai.

- Kas viņa ir?

Helēna apdomājās. Ko lai saka?

- Es vēl droši nezinu, Hanna. Vēl ne.

Hanna nicīgi nosprauslājās, neslēpjot neticību.

- Un ko lai es daru, kamēr jūs spēlēsiet policistus un laupītājus?

- Mēs varam piedāvāt jums drošu mājokli un personīgu aizsardzību, ja tas jūs...

- Nepūlieties.

- Hanna, es to saku nopietni, mēs varam parūpē...

- jūs domājat, ka varēsiet kaut kā viņu apturēt? Viņa nepadosies. Viņa uzvarēs. Vai tiešām jūs to nesaprotat?

Mikerijas acis iekvēlojās. Viņa izskatījās pavisam prātu zaudējusi.

- Hanna, es jums izsaukšu ārstu. Jums tiešām vajadzētu...

- Ceru, ka jūs spējat naktīs mierīgi gulēt.

Mikerija sagrāba Helēnas roku, sāpīgi iespiežot pirkstus ādā.

- Lai ko jūs esat nodarījusi, ceru, ka spējat naktīs mierīgi gulēt.

Helēna atstāja nopratināšanas telpu, lai dotos sameklēt iecirkņa ārstu, bet ausis joprojām skanēja Mikerijas vārdi. Šī apsūdzība bija pravietiska un biedējoša. Dziļi iegrimusi domās, Helēna uzreiz nesadzirdēja kādu saucam viņas vārdu.

Vitekers. To jau vajadzēja sagaidīt. Helēna dusmojās uz sevi, ka nebija sagatavojusi kaujas plānu šai riskantajai situācijai.

- Kā viņa jūtas? Vai tev izdevās kaut ko uzzināt no viņas?

Viņš runāja lietišķā tonī, taču Helēna juta, ka aiz tā slēpjas nemiers. Viņš bija labs politiķis, labs aktieris, tomēr tagad bija raižu pārņemts. Viņam nebija ne jausmas, kāds ir Mikerijas dvēseles stāvoklis un ko viņa var sarunāt. Viņa varētu sagraut Vitekera karjeru ar pāris teikumiem.

- Viņa ir ļoti novārgusi, ser. Taču saņēmusies un sadarbojas.

- Labi, labi.

Nav neko pārliecinoši, Helēna nodomāja.

- Un kas ir ar advokātu? - Vitekers turpināja. - Vai viņš ir...?

- Mēs vēl droši nezinām. Izskatās, ka varbūt viņa atlaidusi brīvībā abus.

Tas priekšniekam nemaz nebija pa prātam.

- Skaidrs, ziņo man visus jaunumus. Ilgi vairs mēs nespēsim turēt to noslēpumā, tāpēc...

To pateicis, viņš devās prom. Ko tagad? Helēna saprata, ka viņai nav lielas izvēles. Iecirknī bija grūti atrast drošu vietu, kur var runāt netraucēti. Taču viena tāda slēptuve bija aiz kafetērijas atkritumu tvertnēm. Tāpēc viņa devās turp un piezvanīja Pretkorupcijas nodaļai.

- Visam, ko es gatavojos jums teikt, jāpaliek šajās sienās. Vai skaidrs?

Helēna bija atgriezusies apspriežu telpā. Čārlija, Bridžess, Graundss, Sandersone, Makendrū - visi komandas locekļi bija izsaukti un klausījās saspringtās gaidās. Visi reizē piekrītoši pamāja ar galvu un gaidīja Helēnas sakāmo.

- Līdz šim mūsu slepkava ir vērsusies pret pieciem cilvēku pāriem. Un katrs no tiem ir kaut kādā ziņā saistīts ar mani.

Komandas biedri neslēpa pārsteigumu, tomēr neviens neuzdrošinājās pārtraukt Helēnu, kad viņa bija šādā noskaņojumā, tāpēc viņa turpināja.

- Mārī un Anna Storijas. Es palīdzēju izglābt viņas no huligāniem. Benu Holandu, īstajā vārdā Džeimsu Hokeru, gatavojās noslepkavot prātu zaudējušais tēvs, bet es iejaucos. Martina, mūsu eskorta meitene, patiesībā bija Metijs Armstrongs, jauneklis prostitūta, kuru spīdzināja un pazemoja noziedznieku banda, līdz mēs ar kolēģi viņu izglābām.

Atkal atskanēja pārsteiguma pilna murdoņa.

- Daiena Andersone, tobrīd grūtniece, iekļuva lielā autokatastrofā Portsmutas tuvumā. Tajos laikos es dienēju ceļu policijā kopā ar Luīzi Teneri, un mēs palīdzējām izglābties viņai kopā ar nedzimušo bērniņu Eimiju. Daiena to visu noklusēja, jo toreiz mašīnā nebija kopā ar vīru... bet tagad viņa to atzina.

- Bet Mikerija? - beidzot kāds uzdrošinājās uzdot jautājumu. Šoreiz drosminiece bija Makendrū.

- Mikerija un Sendijs bija tikai bonuss. Neliels joks uz mūsu un viņu rēķina. Slepkava laikam nodomāja, ka mēs pārāk lēni apjēdzam, tāpēc nolēma atsūtīt mums ziņu. Viņa atlaida Mike-riju ar noteikumu, ka tā sameklēs mani, lai pateiktu šādu frāzi: “Izsaku tev atzinību."

Šie vārdi palika biedējoši karājamies gaisā. Neviens neuzdrošinājās neko piebilst.

- Es saņēmu oficiālus policijas atzinības rakstus par katru no tikko pieminētajiem incidentiem, izņemot vienu. Mūsu slepkava tīši izvēlējās par upuriem cilvēkus, kuriem es esmu palīdzējusi, un centās tos iznīcināt. Viņai nav svarīgi, vai attiecīgais upuris tiek nogalināts vai nogalina otru. Šā cilvēka dzīve ir sagrauta tik un tā. Viņai patīk šis nezināmais lielums, jo tas piešķir visai spēlītei lielisku pārsteiguma elementu.

Nākamais acīmredzamais jautājums būtu: “Kas ir slepkava?” - tāpēc Helēnu patīkami pārsteidza Čārlijas reakcija.

- Vai jūs saņēmāt vēl kādus atzinības rakstus?

Komandas biedri atkal satraukti iedūcās, tad Helēna atbildēja:

- Jā, vienu. Bija kāda jauna austrāliete, vārdā Stefānija Bainsa. Strādāja par bārmeni Sauthemptonā. Viņa bija aculieciniece apšaudei pie dokiem, piekrita liecināt tiesā, un kāds viņu mēģināja nogalināt. Tajā dienā mēs viņu aizsargājām, arestējām vainīgos, un viņas liecība palīdzēja iesēdināt aiz restēm veselu bandu. Es jau aizsūtīju patruļu uz viņas pēdējo zināmo adresi, taču diviem no jums tūlīt pat nopietni jāpievēršas viņai. Nē, tev ne, Čārlij.

Čārlija atkal apsēdās, un Helēna norīkoja divus citus komandas locekļus. Pēc tam viņa paaicināja Čārliju parunāt zem četrām acīm.

- Man ir kāds cits uzdevums, kas tev jāpaveic, turklāt pēc iespējas klusāk un uzmanīgāk. Saprati?

Čārlija pamāja ar galvu.

- Luīze Tenere strādāja kopā ar mani tajā dienā, kad mēs izvilkām Eimiju un citus bērnus no avarējušā autobusa.

Helēna mirkli šaubījās - vai šis ir pareizais gājiens? - tad turpināja:

- Viņa nevarēja... vēlāk nevarēja īsti labi pārciest tos asiņainos skatus. Tā ari neatgriezās dienestā uz pilnu slodzi un mazliet vēlāk pavisam pazuda no apvāršņa. Tev jāuzzina par viņu viss, kas vien iespējams, - kur viņa bijusi, ko darījusi - un to tu ziņosi man, tikai un vienīgi man, sarunāts?

- Protams, priekšniec. Jau ķeros klāt.

- Bet, pirms tu aizej, ir vēl kas runājams. Drīz šeit izcelsies gadsimta skandāls, un tev būs jāpalīdz man tikt ar to galā.

- Kā to saprast?

- Marks nav vainīgs. Viņš mūs nenodeva.

Čārlija plati ieplestām acīm raudzījās uz Helēnu. Vai priekšniece bija sagrāvusi visu Marka dzīvi bez iemesla?

- Es zinu, kurš mūs nodeva. Un šis atklājums uzspridzinās visu iecirkni. Man būs vajadzīgs tavs atbalsts, lai palīdzētu visiem saglabāt mieru un koncentrēties uz galveno. Korupcija ir nopietna lieta, bet mums jānotver slepkava. Lai kas arī šeit notiktu, mums apņēmīgi jāturpina darbs, līdz šis uzdevums tiks izpildīts. Vai varu paļauties uz tevi?

- Par visiem simt procentiem.

Un Helēna nešaubījās, ka tā tiešām ir. Šī izmeklēšana bija īsts murgs, un pats ļaunākais vēl bija priekšā. Taču Čārlija bija labi pierādījusi sevi pēdu dzīšanas laikā, un Helēna priecājās, ka viņa būs klāt vai tuvumā arī šo medību noslēgumā.

Tāpēc viņa jutās vainīga, ka tīši maldinājusi Čārliju.

83

Pātaga nosvilpa gaisā un iecirtās stingrajā sievietes miesā. Viņa sarāvās, izlieca muguru, lai uztvertu sāpes un ļautu tām izplūst caur visu augumu. No asā sāpju dzēliena ķermenis saspringa, pēc tam atkal sāka atslābt. Viņa jau bija saņēmusi piecpadsmit sitienus un sāka pagurt, tomēr pavēlēja:

-Vēl.

Džeiks paklausīja, taču saprata, ka pienācis laiks izbeigt šo sesiju. Šoreiz tā bija izdevusies patīkama - gandrīz kā senajos laikos, tāpēc visprātīgāk būtu tagad pārtraukt, kamēr labā noskaņa nav sabojāta.

- Vēl vienu reizi.

Džeiks atvieglojumā pacēla pātagu un cirta mazliet straujāk un spēcīgāk nekā parasti. Viņa ievaidējās tādā kā baudpilnā apmierinātībā. Džeikam ienāca prātā, vai viņas attieksmē nav sākušās pārmaiņas? Vai šis sods sācis viņai sagādāt seksuālu baudu? Daudzas sievietes, kuras viņš pātagoja, locījās baudā viņa priekšā, nemaz nekautrēdamās, un nonāca gandrīz līdz orgasmam, saņemot viņa dāvātos nežēlīgos, tomēr kairinošos sitienus. Vai arī viņa uzdrīkstētos to atļauties? Vai viņš varētu sagādāt šai sievietei tādu baudu?

Pēdējā laikā Džeiks arvien vairāk un vairāk domāja par Helēnu. Ziņkāri viņš bija jutis vienmēr, bet tagad, kopš viņu strīda un salabšanas, nemitīgi lauzīja galvu, pūlēdamies izgudrot, kas īsti slēpjas šīs sievietes prātā. Kāpēc viņa tik ļoti ienīst sevi? Domās viņš bija izmēģinājis neskaitāmus veidus, kā labāk ierunāties par šo jautājumu, bet galu galā tas izspruka tieši, pārsteidzot viņus abus.

- Pirms tu aizej, vai negribi par kaut ko parunāt?

Viņa apstājās, pievērsusi viņam izbrīnītu skatienu.

- Es gribēju teikt... tu jau zini, ka viss, kas šeit notiek, ir privāts un diskrēts, tāpēc, ja vēlies izrunāties, par to vari neraizēties. Viss paliks pilnīgā noslēpumā.

- Par ko gan lai es runātu? - viņa atjautāja, pārsteigta, bet diezgan vienaldzīga.

- Par sevi droši vien.

- Kāpēc man tas būtu vajadzīgs?

- Varbūt tāpēc, ka tu pati to vēlies. Tāpēc, ka šeit tu jūties ērti. Varbūt šeit ir īstā vieta, kur tu vari pastāstīt, kā jūties.

- Kā jūtos?

- Jā. Kā tu jūties, atnākusi šurp? Un kā jūties aizejot?

Viņa uzmeta Džeikam dīvainu skatienu, tad, savācot savas

mantas, atbildēja:

- Diemžēl man nav laika tādām runām.

Un devās uz durvju pusi. Dž.eiks paspēra soli uz priekšu, saudzīgi, bet noteikti aizšķērsojot ceļu.

- Lūdzu, nepārproti mani. Es negribu tevi pratināt un nepavisam ne sāpināt. Gribu tikai zināt, kā es varētu tev palīdzēt.

- Palīdzēt man?

- Jā, palīdzēt tev. Tu esi labs un krietns cilvēks, kas varētu dzīvē daudz ko sasniegt, taču ienisti sevi, bet tas ir bezjēdzīgi. Tāpēc, lūdzu, ļauj man palīdzēt tev. Pietiek tik briesmīgi mocīt sevi, varbūt labāk izrunājies ar mani...

Viņš aprāvās, Helēnas zvērojošā skatiena apklusināts. Tas viņu apsvilināja ar dusmu, rūgtuma un vilšanās indīgu maisījumu.

- Ej ellē, Džeik!

To pateikusi, viņa pagrūda Džeiku nost no ceļa un nozuda ārā pa durvīm. Viņš sašļuka krēslā, apjaušot, cik smagi kļūdījies un kāda cena par to būs jāmaksā. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nekad mūžā vairs neredzēs Helēnu Greisu.

84

Katram ir savs kritiskais punkts. Robeža, kuru nedrīkst pārkāpt. Tāpat bija arī man. Ja tas stulbenis būtu rīkojies prātīgi, nekas nebūtu noticis. Taču viņš bija alkatīgs nelietis, tāpēc nolēmu viņu nogalināt.

Es pati tad jau biju salauzta. Biju atteikusies no dzīves un zināju, ka liktenis man lēmis mūžīgas pārestības un bēdīgas beigas. Es biju ar to samierinājusies, jo galu galā tā notika ar visām man zināmajām meitenēm. Neviena nevarēja no tā paglābties. Kaut vai mana māte - gļēvs, nožēlojams radījums. Viņa bija kājslauķis, boksa maiss, bet vēl ļaunāk - viņa bija līdzdalībniece. Viņa zināja, ko tēvs man nodara. Ko nodara Džimijs un visi pārējie. Taču neko neteica. Viņa izlikās neko neredzam un turpināja vien dzīvot kā parasti. Ja tēvs viņu patriektu no mājas, viņa droši vien nomirtu uz ielas, jo neviens cits viņu nepieņemtu. Tāpēc viņa izvēlējās vieglāko ceļu. Tāpēc es ienīdu viņu pat vēl vairāk nekā tēvu.

Vismaz tā man šķita līdz tai dienai. Kad ieraudzīju, kā viņš pēkšņi vilcinās, ienācis mūsu guļamistabā. Parasti viņš uzreiz klupa man virsū un izpriecājās, cik gribēja, - viņam patika to darīt ātri un skarbi. Bet todien viņš apstājās un pirmoreiz pievērsa domīgu skatienu divstāvu gultas augšējai guļvietai.

Es sapratu, ko nozīmē šis skatiens, kādi ļauni nodomi perinās viņa galvā. Dīvainā kārtā viņš atkāpās un izgāja no istabas. Varbūt vēl nebija īsti gatavs nākamajam solim. Taču es zināju, ka tas ir tikai laika jautājums. Un tajā brīdī nolēmu pielikt tam punktu.

Stingri un nelokāmi izlēmu nogalināt to riebekli.

Turklāt skaidri zināju, ka darīšu to ar prieku.

85

- Tas nav grūti. Vai gribi, lai parādu, kā to dara?

Beidzot Saimona Ešvorta vaigos bija parādījies kaut neliels sārtums. Tik ilgi slēpdamies Helēnas dzīvoklī, viņš bija kļuvis nervozs, nemierīgs, ēda maz, nemitīgi smēķēja. Bet tagad, kad Helēna bija sarūpējusi viņam darbu - turklāt īstu detektīva darbu -, jauneklis sarosījās. Viņam allaž patika palepoties ar savām tehniskajām prasmēm, un Helēna tikko pasniedza šādu izdevību kā uz paplātes.

Viņas pēkšņā ierašanās pārsteidza Saimonu. Viņa iebrāzās dzīvoklī un uzreiz sāka uzdot jautājumus, nemaz nepainteresējusies, kā viņš jūtas, un nepapūlējusies izstāstīt jaunumus Vite-kera lietā. Helēna šķita satraukta, noraizējusies, un, kad viņa beidzot pavēstīja izmeklēšanas detaļas, uzreiz bija saprotams, kāpēc tā. Viņš uzklausīja to visu, bezgala pārsteigts. Bija panākts nenoliedzams progress. Detektīve inspektore Greisa bija izdomājusi, kā slepkava izvēlas upurus, un tagad gribēja zināt, kā viņa plāno uzbrukumus. Kā viņa tik labi pārzina visas upuru ikdienas gaitas, pagadās tuvumā tieši īstajā brīdī, lai piedāvātu aizvest un pēc tam nolaupītu?

Dažas ikdienas darbības, tādas kā Bena Holanda iknedēļas izbraukuma apspriedes, var viegli noskaidrot ar parastu izsekošanu. Savukārt Mārī un Anna nekad neizgāja no dzīvokļa. Bet Eimija? Un Martina? Viņu gaitas bija impulsīvas un neparedzamas. Kā lai uzmin, kas viņām prātā?

- Pieņemot, ka viņas iepriekš neievieto savus plānus sociālo mediju lapās un tamlīdzīgās vietās, vislabākais veids, kā

tos novērot, ir ielauzties viņu komunikācijā, - Saimons iesāka. Helēna klausījās klusēdama, un Saimons priecājās, ka uz īsu brīdi nonācis noteicēja lomā.

- Ielauzties tālruņa sakaros ir sarežģīti, jo, lai to paveiktu, jātiek pie viņu tālruņa un jāievieto speciāls čips. Tas ir iespējami, bet riskanti. Daudz vieglāk ir ielauzties e-pasta sarakstē.

- Kā?

- Vispirms jādodas uz viņu Facebook vai līdzīgu lapu, kur ievietota personas informācija. Parasti tur var uzzināt e-pasta adresi - Gmail, Hotmail vai ko tamlīdzīgu, turklāt arī visvisādas ziņas par šo cilvēku ģimeni, dzimšanas datumu, iecienītākajiem ceļojumu maršrutiem un tā tālāk. Tad jāzvana viņu e-pasta pakalpojumu sniedzējam un jāžēlojas, ka netieku klāt savai pasta kastītei, jo esmu aizmirsis paroli. Viņi uzdos dažus standarta drošības jautājumus - mammas pirmslaulību uzvārdu, mājdzīvnieka vārdu, kādu zīmīgu datumu, iemīļotu atpūtas vietu -, uz kuriem varēs atbildēt, ja būs kārtīgi paveikts mājasdarbs. Viņi pateiks veco paroli un jautās, vai es gribu to mainīt vai paturēt. Es teikšu, ka gribu paturēt to pašu. Tad īstais adreses īpašnieks nenojautīs, ka es savā ierīcē varu piekļūt visai viņa e-pasta sarakstei. Vienkārši.

- Un vai mēs varētu noskaidrot, vai kādai adresei ir piekļūts no vairākām ierīcēm?

- Protams. To varētu pateikt tas pats e-pasta pakalpojumu sniedzējs, ja vien izdotos to piespiest. Viņi parasti ir diezgan negribīgi šajā ziņā, bet, ja pateiksi, ka informācija vajadzīga slepkavības izmeklēšanai, tad gan jau pārāk netielēsies.

Helēna pateicās Saimonam un devās atpakaļ uz iecirkni. Viņa palīdzība izmeklēšanai izrādījās gluži negaidīti nozīmīga. Eimija bija pa e-pastu paziņojusi mammai visu par saviem atgriešanās plāniem ar stopiem. Vai slepkava bija piekļuvusi šiem ziņojumiem un gaidījusi slēpnī? Līdzīgi arī Martina bija aizrakstījusi savai māsai - vienīgajam cilvēkam no vecās dzīves laikiem, ar kuru viņa vēl sazinājās, - jautājot, vai drīkst aizbraukt ciemos, lai uz bridi izrautos no Sauthemptonas. Vai šādi slepkavai izdevās uzmeklēt Metiju? Un vai tāpēc “Šina” nolaupīja abas prostitūtas tieši tad, jo pēc Metija/Martinas aizbraukšanas pie māsas uz Londonu izdevība būtu zaudēta?

Jautājumu bija vairāk nekā atbilžu, tomēr beidzot Helēna juta, ka sāk tuvoties mērķim.

86

- Nenāc man klāt!

Mikerija nikni uzšņāca, bet Vitekers neklausīdamies tuvojās viņai.

- )a pieskarsies man kaut ar pirkstu, kliegšu pa visu iecirkni. Viņa bija uz nakti ievietota iecirkņa medpunktā. Tur viņa

varēs netraucēti atpūsties drošībā. Jaunais, naivais konstebls, kurš dežurēja pašā nakts melnumā, nemaz nebija pārsteigts, ka pats iecirkņa priekšnieks viņam laipni atļauj aiziet uzpīpēt. Vēl viens pierādījums tam, cik labi viņu ieredz padotie. Vitekers zināja, ka viņa rīcībā ir ne vairāk par piecām minūtēm, un gribēja izmantot šo laiku iespējami lietderīgāk.

- Man jāzina, lco tu gatavojies darīt.

- Es nejokoju. Nenāc tuvāk!

- Dieva dēļ, Hanna, es tev nedarīšu neko sliktu. Tas taču esmu es, Maikls.

Viņš pastiepa roku, lai mierinātu satraukto sievieti, bet viņa strauji atrāvās.

- Tā ir tava vaina. Tas viss tikai tevis...

- Nerunā muļķības. Tu pati atnāci pie manis.

- Kāpēc tu mani neatradi?

Bezpalīdzība viņas balsī bija satriecoša.

- Es biju ellē, Maik. Kāpēc tu mani neatradi?

Pēkšņi visas dusmas izgaisa, un Vitekeru pārņēma žēlums. Kakls aizžņaudzās skumju uzplūdā. Pirmoreiz viņš bija saticis Hannu pēc neveiksmīgās apšaudes, kas izbeidza viņa operatīvās darbības karjeru. Psiholoģe viņu ārstēja, dziedēja brūces

dvēselē, un viņi iemīlējās viens otrā. Vitekers turēja šis attiecības dziļā slepenībā, jo negribēja, lai visa pasaule zina, ka viņš apmeklē psiholoģi, taču viņa jūtas pret Hannu bija patiesas.

- Mēs centāmies, Hanna, goda vārds, centāmies. Veltījām tam visus spēkus. Sūtīju katru policistu, ko vien varēju, neizraisot aizdo...

Hanna strauji pacēla skatienu.

- Nenododot sevi, vai ne?

Tas izskanēja patiesā rūgtumā.

- Es centos, tici man. Tiešām centos, cik vien varēju. Bet tu biji pazudusi bez pēdām. Un Sendijs tāpat. It kā būtu izgaisuši no zemes virsas. Es nezinu, vai ši slepkavniece ir dzīvs cilvēks... vai kāds sasodīts rēgs. Mēs nekādi nevarējām tikt viņai uz pēdām. Man ļoti, ļoti žēl. Ja vien es varētu būt tavā vietā, tici man...

- Nesaki tā. Neuzdrošinies teikt neko tādu.

- Un ko tad lai es tev saku?

Šis jautājums palika bez atbildes. Vitekers zināja, ka viņam atlicis tikai īss brīdis, un piesardzība mudināja doties prom.

- Gribu, lai tu pasaki, ka tas nemaz nav noticis. Ilgojos, kaut nekad nebūtu tevi satikusi. Kaut nebūtu iemīlējusi tevi. Kaut tu būtu paturējis savu slepkavnieci pie sevis. Kaut tas viss aizmirstos. Kaut man nebūtu vairs te jānīkst. Kaut es varētu nomirt!

Vitekers, mēms no apjukuma, uzklausīja šos izmisuma plūdus. Tad viņa turpināja:

- Bet tev nav par ko raizēties. Es viņiem neko neteikšu par tevi. Es klusēšu. Rikošos tā, kā man lika, un tad varbūt varēšu dzīvot.

Viņa atkal atgūlās gultā un pagriezās ar seju pret sienu.

- Paldies, Hanna.

Šie vārdi bija pārāk pliekani un trūcīgi, bet laiks bija galā un Vitekers izslīdēja no palātas. Jau pēc brīža atgriezās jauniņais konstebls, smirdēdams pēc lētu cigarešu dūmiem, un Vitekers, uzplīkšķinājis viņam pa muguru, devās prom. Atgriezies savā kabinetā, viņš atviegloti uzelpoja. Sākotnējais plāns bija abiem kopā doties pelnītā atpūtā ar miljoniem bankas kontā. Tas tagad bija izjaukts, toties viņam vairs nedraudēja briesmas. Bija notikusi drausmīga, drausmīga neveiksme, taču viņš bija drošībā. Pēc negulētās nakts Vitekers jutās kā salauzts, tomēr, kad aiz loga uzspīdēja pirmā rītausmas blāzma, viņš sāka atgūt možumu un dzīvesprieku.

Un tieši tajā brīdī atskanēja skarbs klauvējiens pie durvīm. Pirms viņš paguva atbildēt, ienāca Helēna kopā ar diviem Pretkorupcijas nodaļas darbiniekiem.

87

Stefāniju Bainsu nebija iespējams atrast. Pagaidu darbinieki vienmēr ir grūti sadzenami rokā, jo īpaši tie, kuri strādā bāros. Tā ir izlaidīga profesija, kurā, dzenoties pēc labākas samaksas, ļaudis visu laiku klejo šurpu turpu. Stefānija Bainsa bija strādājusi gandrīz visos Sauthemptonas bāros, jo bija glīta un smaidīga, bet ari vieglprātīga un untumaina, taču nu jau krietnu laiku viņu neviens nebija redzējis.

Toreiz, pēc liecināšanas tiesā, viņa apsvēra iespēju atgriezties mājās, tomēr viņa bija atstājusi Austrāliju nopietna iemesla dēļ un negribēja tur parādīties kā izgāzusies neveiksminiece, joprojām bez naudas un vīra. Tā nu viņa no Sauthemptonas pārvācās uz Portsmutu, lai turpinātu ierasto dzīvesveidu - strādātu, iedzertu, mīlētos un gulētu. Viņa bija kā dienvidkrastā izskalota kuģa atlūza.

Viņas pēdējā noskaidrotajā dzīvesvietā neko neizdevās uzzināt. Sandersone bija devusies uz turieni, taču tas izrādījās lēts īres nams, kura iemītnieki nepārtraukti mainījās un maksāja par nedēļu, un Stefānija tur sen nebija redzēta. īpašnieks, baidīdamies no policijas un raizēdamies par to, ko tā varētu atrast trūcīgajās istabelēs, negribēja palīdzēt un atteicās atvērt durvis bez pārmeklēšanas ordera. Izmeklēšanas komanda uzreiz to pieprasīja, bet tā saņemšana vēl jāsagaida. Tāpēc viņi atsāka meklējumus pilsētas centra klubos un bāros, vietējās slimnīcās, taksometru firmās un citur. Taču no Stefānijas joprojām nebija ne ziņas, ne miņas. Viņa bija izgaisusi.

88

Vitekers nikni raudzījās Helēnā. Viņi abi klusēja, jo Pretkorupcijas nodaļas pārstāvji lasīja oficiālās apsūdzības, taču Helēna tik un tā jutās kā nopratināšanā. Vitekera bargais skatiens bija ieurbies viņas acīs, it kā cenšoties nolasīt domas, kas aiz tām slēpās.

- Jāteic gan, ka esmu pārsteigts par tavu rīcību, Helēna. Man šķita, ka esi saprātīgāka.

Detektīvs seržants Letbridžs no Pretkorupcijas nodaļas aprāvās pusvārdā, šīs pēkšņās iejaukšanās pārsteigts.

- Man šķita, ka esam noskaidrojuši šo jautājumu, - Vitekers turpināja, - bet tagad pēkšņi tas uzkrauts man uz kakla. Manuprāt, lieki būtu atgādināt, ka notiek aktīva izmeklēšana, kurai vajadzīga tava nedalīta uzmanība.

Helēna varonīgi centās nenodurt acis un nepadoties iebiedēšanai. Letbridžs atsāka savu runu, bet Vitekers turpināja, it kā to nedzirdētu.

- Varu tikai pieņemt, ka vainīga tava godkāre. Varbūt tu dusmojies, ka pietiekami ātri nevirzies augšup pa karjeras kāpnēm. Varbūt paaugstinājums - visjaunākā sieviete šī iecirkņa vēsturē, kas kļuvusi par detektīvi inspektori, - nebija pietiekams pagodinājums. Bet uzklausi manu padomu - nelietīgi dunča dūrieni mugurā augstākas pakāpes virsniekiem nav īstais paņēmiens, kā tikt uz augšu. Gan jau pati drīz redzēsi.

Viņš ne mirkli neatrāva skatienu no Helēnas. Viņa tomēr novērsās, it kā sajutusi sirdsapziņas pārmetumus un vainas apziņu, lai gan nesaprata, par ko būtu jājūtas vainīgai. īsti

klasiski Vitekera gājieni - atgādinājums, ka viņa tam ir pateicību parādā, apvienojumā ar slēptiem draudiem. Viņš lieliski prata, nepārkāpjot robežu, tomēr pienācīgi iebiedēt un apvaldīt katru, kurš apdraudēja viņa amatu. Vitekers tiešām bija pirmais pamanījis Helēnu, ievērojis viņu citu detektīvu konsteblu vidū, saskatījis daudzsološu jaunu talantu un palīdzējis saņemt paaugstinājumus līdz pat inspektores pakāpei. Bet tagad Helēna bija vērsusies pret viņu. Taču viņa paša nodarījums bija pietiekami jauns - ne tikai attiecības ar Mikeriju un vitāli svarīgas izmeklēšanas informācijas noplūdināšana, bet vēl arī vainas uzvelšana Markam un Saimonam Ešvortam -, un patiesībā viņš bija pelnījis vienīgi nicinājumu.

Helēna priecājās, ka jau pēc divdesmit minūtēm saruna bija galā. Pretkorupcijas nodaļas darbiniekiem būs vēlreiz jātiekas ar Vitekeru viņa policijas pārstāvja un advokāta klātbūtnē, bet Helēnai vairs šajā procesā nebūs jāpicdalās. Kā jau bija sagaidāms, Vitekers neko daudz neteica un noliedza visas apsūdzības. Vai vēlāk viņš padosies un atzīsies?

Dūmu bija pārāk daudz, lai nebūtu arī uguns. Čārlija šķita tiešām nevainīga. Liekot roku uz sirds, jāatzīst, ka arī Marks bija pārliecinoši paudis savu godīgumu. Savukārt Saimons Ešvorts bija godīgi un izsmeļoši visu uzrakstījis. Visi pierādījumi liecināja par Vitekera vainu. Taču Helēna zināja, ka augsta ranga virsnieki reti nonāk līdz publiskam apkaunojumam. Un šajā gadījumā tas bija vēl mazāk ticams, jo viņa apdraudētā izmeklēšana bija tik sensacionāla. Šādas korupcijas lietas mēdz vilkties garumā aiz cieši aizvērtām durvīm mēnešiem vai pat gadiem ilgi. Un ko var zināt, varbūt beigu beigās viņu aizsūtīs pensijā bez īsta rājiena vai soda. Helēnai bija pretīga šī liekulīgā reālpolitika.

Vitekera korupcijas process vilksies ilgi, bet divi tūlītēji jaunumi bija skaidri. Pirmkārt, Helēna pagaidām pārņems Vitekera amatu un kļūs par viņa pienākumu izpildītāju. Un, otrkārt, viņa gribēja aicināt Marku atpakaļ komandā.

Dziļi ievilkusi elpu, Helēna piezvanīja pie durvīm. Tas nebūs viegli, bet nebija laika vilcināties. Čārlija joprojām meklēja Luīzi Teneri, arī Stefānija Bainsa nebija atrodama, un nebija nekādu cerību izbeigt šo murgu. Viņai bija vajadzīgi visi labākie darbinieki.

- Nu taču, kusties, - Helēna pikti murmināja, gaidīdama dzīvības pazīmes aiz durvīm. Pagāja minūte. Tad vēl viena. Viņa jau nosprieda, ka pietiek veltīgi tērēt laiku un jābrauc prom, bet tad iekšā kāds sāka grabināties ap slēdzeni. Pagriezusies viņa ieraudzīja, ka durvis atveras un aiz tām stāv Marks. Vai drīzāk -tas, kas pa šo laiku bija palicis no viņa pāri.

Viņš izskatījās bēdīgi. Neskuvies, ar apsarkušām acīm, turklāt nedroši turējās uz kājām. Bija pasācis dzert jau dienas laikā, jo nebija nekā un neviena, kas viņu atturētu. Viņš bija ģērbies treniņtērpā, taču negrasījās doties sportot. Viņš bija padevies liktenim. Helēnai sirds sažņaudzās nožēlā. Viņa bija solījusi Markam palīdzēt, bet pēc tam pati atkal pagrūdusi atpakaļ pie pudeles. Viņa skatiens pauda pārsteigumu un nicinājumu, tāpēc Helēna uzreiz ķērās pie galvenā:

- Mark, mēs kopā esam pieredzējuši pārāk daudz, nav jēgas runāt aplinkiem vai kaut ko izpušķot, tāpēc teikšu skaidri un gaiši. Es zinu, ka tu neesi vainīgs visās tajās apsūdzībās, ko tev uzkrāvu. Zinu, ka esmu pieļāvusi drausmīgu kļūdu. Un gribu, lai tu tūlīt pat atgriezies komandā. Ja tev trūkst enerģijas vai nespēj atrasties vienā telpā ar mani, es to sapratīšu, tomēr gribu atrast kādu iespēju tev atgriezties darbā - tu esi pārāk talantīgs policists, lai nonāktu miskastē. Es kļūdījos. Bet tagad esmu nogrābusi īsto vainīgo, tāpēc gribu labot savu kļūdu.

Iestājās ilgs klusums. Marks šķita apstulbis. Tad iejautājās:

- Kurš?

- Vitekers.

Marks pārsteigumā iesvilpās, tad iesmējās. Viņš tam nespēja noticēt.

- Mēs vēl nezinām, vai viņam ar Mikeriju bija finansiālas vai romantiskas attiecības, taču esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir vainīgais. Viņš meloja par savu alibi, piespieda melot divus citus policijas darbiniekus... Skandāls ir liels.

- Un kurš tad pārņem vadību?

- Es.

- Nu ko, apsveicu.

Līdz šim viņš izturējās pieklājīgi, bet tagad viņa tonī sāka iezagties sarkasms.

- Es zinu, Mark, ka apbēdināju tevi. Zinu, ka nodevu mūsu... draudzību. Es negribēju tevi sāpināt, taču rīkojos taisnīgu mērķu vārdā. Es tikai visu pārpratu. Smagi, drūmi pārpratu.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa turpināja:

- Taču ir parādījušies jaunumi, un tu esi vajadzīgs darbā. Tagad es zinu, ka slepkavas motivācija ir personisks naids pret mani. Mēs tuvojamies viņai, Mark, bet man vajadzīga tava palīdzība, lai notvertu viņu cilpā.

Viņa ātri izskaidroja situāciju - par upuriem, par atzinības rakstiem. Marks visu uzklausīja, sākumā atturīgi, bet tad pamazām sāka uzdot jautājumus un izrādīt arvien lielāku interesi par stāstīto. Sāk atmosties vecie policista instinkti, Helēna nodomāja.

- Vai tu pateici pārējiem komandas biedriem? Ka neesmu vainīgs? - Marks noprasīja, atņemot Helēnai vadošo lomu sarunā.

- Čārlija zina, bet pārējiem pateikšu vēlāk šodien.

- Tas ir pats minimums, kam jānotiek, lai es sāktu vismaz apdomāt tavu priekšlikumu.

- Protams.

- Un gribu, lai tu atvainojies. Zinu, ka to tu īsti labi nepro...

- Piedod, Mark. Lūdzu, lūdzu, piedod! Es nedrīkstēju apšaubīt tavu godīgumu. Vajadzēja ticēt savai nojautai. Bet es tai nenoticēju.

Marks raudzījās viņā, tik bagātīgas atvainošanās pārsteigts.

- Es zinu, ka esmu iedzinusi tevi šajā postā, taču gribu izpirkt savu vainu. Sakopies un nāc mums palīgā notvert slepkavu. Lūdzu!

Uzreiz piekrist viņš negribēja. Helēna zināja, ka tā būs, lai gan sirds dziļumos bija cerējusi, ka varbūt tomēr... Tūlītēja piedošana vienmēr ir patīkama, tikai ne pārāk iespējama. Tāpēc viņa atstāja Marku apdomājam piedāvājumu un atgriezās pie darba. Vai bija jau par vēlu labot nodarīto ļaunumu? To rādīs laiks.

89

Čārlijai Bruksai nepatika alkohols. Nekad nebija paticis. Un krogi, kas ir atvērti jau no deviņiem ritā, nebija viņas iecienītākās uzturēšanās vietas. Taču šodien viņa tos apstaigāja visus pēc kārtas, iepazīstot pavisam citādu, tumšāku pasauli. Daži krodziņi bija tādi, kuros var pavadīt laiku kopā ar mīļoto. Citi -tādi, kur var kāpt uz galda un dziedāt. Bet vēl citi - kur nodzerties līdz nāvei. Šajā agrajā rīta stundā “Enkurs” jau bija diezgan pilns - ar pensionāriem, alkoholiķiem un ļautiņiem, kuriem citur nav, kur likties.

Par spīti smēķēšanas aizliegumam, gaisā bija jūtama spēcīga cigarešu dūmu smaka. - Interesanti, uz ko vēl šajā netīrajā dzertuvē piever acis, - Čārlija nodomāja. Jau gadiem ilgi pilsētas dome centās panākt šo ostas apkaimes krogu slēgšanu, taču alus darītavām bija liela ietekme, un krogi, kur var dabūt pinti stiprā alus par 1,99 mārciņām, vienmēr būs apmeklētāju iecienīti.

Šie meklējumi Čārliju jau bija nogurdinājuši. Sauthempto-nas doku tuvumā bija daudz šaubīga izskata dzertuvju, un viņai būs jāapmeklē tās visas. Kad viņa gāja iekšā, viņu ikreiz sagaidīja ar pētošiem skatieniem un ziņkāru saausīšanos. Lai gan ģērbusies tīši neuzkrītoši, viņa tomēr bija pārāk pievilcīga, jauna un glīta šādām vietām, tāpēc uzreiz izraisīja krogos sēdētāju interesi un dažkārt arī piesardzību. Neviens viņu nesagaidīja ar laipnu sveicienu, un viņa jau sāka zaudēt dūšu, bet tad beidzot uzspīdēja cerības stariņš.

Luīze Tenere jeb Luijs, kā viņu sauca paziņas, bija “Enkura” pastāvīgā apmeklētāja. Gan jau arī šodien kādā brīdī ieradīsies. Tikai jāapsēžas un jāpagaida.

Vai tas bija progress? Vismaz labāk nekā pilnīga neziņa, tāpēc Čārlija paņēma dzērienu un iekārtojās pie stūra galdiņa telpas dziļumā. I'as bija labs novērošanas postenis, kur viņa varēs neuzkrītoši uzmanīt ieejas durvis.

Viņa centās iztēloties, kā Luīze varētu izskatīties tagad. Vienīgā fotogrāfija bija oficiālais portrets no policijas lietas, kas bija uzņemts pirms daudziem gadiem. Tajā bija redzama muskuļaina jauna policiste ar atpakaļ atsukātiem, ciešā zirgastē saņemtiem gaišiem matiem un nelielu spraugu starp priekšzobiem. Nekāda izcilā skaistule viņa nebija, tomēr izstaroja stingru apņēmību un pārliecību. Luīzes fiziskais spēks labi noderēja, kopā ar Helēnu velkot ārā cilvēkus no degošajām mašīnām, bet vēlāk pēc avārijas atklājās pilnīgs garīgā spēka trūkums. Nekad nevar iepriekš zināt, kā cilvēks reaģēs pēc pārciestām šausmām: Helēna Greisa spēja apspiest vai nomākt šīs traumas sekas, bet Luīze Tenere ne. Vai viņu sapņos vajāja briesmīgie apdegumi uz bērnu ķermeņiem? Vai starp autobusu un betona stabu saspiestais šofera līķis? Vai atmiņas par karstumu, deguma smaku, bailēm un tumsu? Lai kas arī tas būtu, Luīze nespēja atbrīvoties no pārdzīvotā sekām. Viņa apmeklēja psihologu, sāka strādāt pusslodzē un saņēma visu iespējamo palīdzību, tomēr pēc gada aizgāja no policijas.

Kolēģi un draugi centās saglabāt kontaktus ar Luīzi, bet viņa bija pārāk sarūgtināta un ķildīga. Ļaudis runāja, ka viņa dzer pārāk daudz un varbūt pat ir iesaistījusies sīkos noziegumos. Pamazām visi no viņas atsvešinājās, līdz pienāca brīdis, kad neviens, pat viņas ģimenes locekļi, nevarēja droši pateikt, kur viņa uzturas. Viņas dzīvesstāsts bija krasā pretstatā Helēnas liktenim, strauji gūtajiem panākumiem dienestā, kas tagad ļāva viņai lepoties ar prestižo un labi apmaksāto detektīves inspektores amatu. Tenere nezin kāpēc vainoja savās problēmās Helēnu, tāpēc laiku pa laikam sūtīja uz Sauthemptonas policijas iecirkni naidīgas vēstules. Helēna tām nebija pievērsusi uzmanību, bet tagad šīs vēstules noderēja, jo pēc Sauthemptonas pastmarkām varēja secināt, ka Tenere vēl joprojām dzīvo pilsētā. Daži bija viņu šad tad redzējuši Sauthemptonā, un Helēnas nojauta vēstīja, ka Luīze nebūs aizklīdusi tālu prom no labi pazīstamās apkaimes. Tāpēc Čārlija tagad garlaikojās pie pliekanas apelsīnu sulas glāzes vienā no nejaukākajiem krogiem, kādus jebkad bija redzējusi.

Laiks vilkās gausi. Čārlija jau sāka domāt, ka varbūt kļuvusi par izjokošanas upuri. Vai krodzinieks kaut kā brīdinājis Luīzi, lai nerādās? Varbūt tagad viņi abi gardi smej par muļķīti detektīvi konstebli, kas iznieko laiku, veltīgi gaidot.

Bet tad durvis atvērās. Pa tām lepni ielīgoja sporta jakā un treniņbiksēs ģērbusies sieviete. Skaidri redzams, ka pastāvīgā apmeklētāja. Pazibēja seja un plānu, gaišu matu šķipsna. Vai tā bija Luīze?

Viņa atspiedās pret bāra leti un pateica krodziniekam kādu joku. Viņš īsi kaut ko atbildēja, un sieviete uzreiz pagriezās, lai paraudzītos uz Čārliju. Tas noteikti bija brīdinājums, un, kad sieviete bāra pustumsā cieši ielūkojās telpas dziļumā, vairs nebija šaubu, ka tā ir Luīze. Viņu skatieni sastapās, Luīze īsu mirkli izvērtēja situāciju, tad pagriezās un metās bēgt.

Čārlija zibenīgi metās viņai pakaļ. Luīze bija trīsdesmit metrus viņai priekšā un skrēja uz dzīvību un nāvi. Viņa traucās pa šaurajām, bruģētajām ieliņām, kas krustām šķērsām caurvija kādreizējo viduslaiku vecpilsētu, tad šķērsoja galveno ceļu un devās uz Rietumu doku kravas noliktavu pusi. Čārlija paātrināja tempu, tā ka plaušas sāka smelgt. Luīze nebija pārāk labā sportiskā formā un skrēja, savādi pieklibojot, it kā ciestu no sena ievainojuma, tomēr, par spīti visam, tika uz priekšu pārsteidzoši ātri, jo viņu dzina izmisums.

Kad Čārlija bija tikai desmit metrus viņai aiz muguras, Luīze pēkšņi nogriezās pa labi un iespruka 24. noliktavā, kurā līdz pat debesim bija sakrauti no Polijas atvesti kravas konteineri. Arī Čārlija mainīja virzienu un metās iekšā noliktavā. Taču Luīze nekur nebija redzama.

Čārlija nolamājās. Bēgle droši vien atrodas tikai rokas stie-piena attālumā, bet kā lai viņu sameklē, ja apkārt tik daudz šauru spraugu starp konteineru grēdām un tumšu kaktu, kur paslēpties? Viņa metās pa kreisi, tad sastinga. Uzmanīgi ieklausījās. Jā, tas atskanēja atkal. Apspiests klepus. Luīze bija dedzīga smēķētāja, un pēc ātrā skrējiena noteikti sūrstēja tabakas dūmu saēstā rīkle. Čārlija uzmanīgi, klusiem soļiem lavījās ap tuvākā konteinera aizmuguri, vadoties pēc apslāpētā, tomēr nepārejošā klepus skaņas. Un tur viņa bija, ar muguru pret vajātāju, iespiesta stūrī. Ja vien Čārlija varētu tikt viņai tuvāk.

Kad Čārlija bija kādu desmit metru attālumā, Luīze apcirtās, un viņas skatiens kvēloja neprātā un izmisumā. Tajā brīdī Čārlija ieraudzīja nazi - īsu, bet bīstama izskata asmeni, ko Luīze bija pavērsusi pret viņu. Čārlija uzreiz soli atkāpās, pirmoreiz apjaušot, kādām briesmām pakļāvusi sevi un arī savu nedzimušo bērniņu.

Tagad Luīze draudīgi tuvojās viņai. Čārlija pārbijusies kāpās atpakaļ arvien ātrāk, pūlēdamās saglabāt mieru.

- Luīze, es gribu ar jums tikai parunāt.

Taču pretiniece neteica neko, tikai uzvilka galvā jakas kapuci, it kā gribēdama paslēpt seju no vajātājas. Tuvāk, tuvāk. Čārlija neatrāva skatienu no draudīgi spožā asmens.

Bamm! Čārlija atsitās ar muguru pret konteinera metāla sienu. Viņa pagriezās un novēloti apjauta, ka nokļuvusi strupceļā. Viņa paguva tikai pagriezties atpakaļ un padodoties pacelt rokas, kad Luīze sagrāba viņu aiz apkakles un pagrūda pret sienu. Turēdama nazi Čārlijai pie rīkles, Luīze sāka iztaustīt viņas kabatas, meklējot vērtslietas, bet atrada policijas žetonu un rāciju, un dusmas viņas sejā nomainīja riebums. Viņa nosvieda šos atradumus uz grīdas un uzspļāva tiem.

- Kas tevi sūtīja? - Luīze nikni noprasīja.

- Mēs veicam izmeklēšanu...

- KAS tevi sūtīja?

- Helēna Greisa... detektive inspektore Greisa.

Īsu mirkli klusējusi, Luīze izsmējīgi pasmaidīja, atsedzot paretos zobus.

- Nu tad nodosi viņai ziņu no manis?

- Protams.

Tajā brīdī Luīze cirta Čārlijai ar nazi, tik tikko nepārgriežot rīkli. No garās brūces tieši virs krūtīm sāka sūkties asinis. Čārlija palika stāvam, šausmās sastingusi, līdz viņu atmodināja Luīzes ļaunais smiekliņš.

- Tev vēl nepietiek?

Tad pēkšņi skaļi iečerkstējās nomestā Čārlijas rācija. Luīze pameta skatienu sāņus, baidīdamās no pieķeršanas, un Čārlija, strauji pacēlusi kreiso roku, izsita nazi no Luīzes rokas. Tad metās uz priekšu, bet Luīzes paceltā dūre trāpīja viņai pa kaklu. Pirmajā brīdī šķita, ka sadragāta balsene. Viņa sāka rīstīties, nespēja ievilkt elpu, un bija jāatbalstās pret sienu, lai nenokristu. Kad viņa pacēla skatienu, Luīze jau bija ārā pa durvīm un steidzās prom brīvībā. Čārlija gribēja sekot, bet uzreiz apstājās un sāka vemt. Viņa vairs nespēja paspert ne soli.

Izsaukusi pa rāciju papildspēkus, Čārlija gausi devās uz izejas pusi. Sāka iestāties šoks, un trūka svaiga gaisa. Viņa dziļi ievilka elpu, piepildot plaušas ar sāļo jūras aromātu, un uz brīdi sajutās labāk. Tad viņa pacēla skatienu un pārsteigta ieraudzīja divus policistus jau skrienam pie viņas. Tiem aiz muguras viņa pamanīja nozieguma vietas nožogojumu pie pirmās noliktavas. Tā jau gadiem ilgi stāvēja tukša, vai vismaz tā visi domāja. Tagad tur kaut kas bija noticis, un, kamēr tika apkopts Čārlijas ievainojums, viens no policistiem pastāstīja viņai jaunumus. Skolas puikas, bastodami stundas, šorīt bija atraduši kādu pusmūža vīru nemaņā guļam ar mēsliem pieķēzītā kravas konteinerā.

Viņi bija atraduši Sendiju Mortenu.

90

Vietējais probācijas dienests atradās Sauthemstrltā, bijušās skolas ēkā. Tur strādāja sena Helēnas studiju biedrene no Net-lijas policijas koledžas Sāra Mailza, un pie viņas Helēna pašlaik steidzās. Viņa ļoti negribēja melot tik labai paziņai, taču citas iespējas nebija. Viņa nedrīkstēja izpaust savas aizdomas, kamēr nebija pilnīgi droša. Vēlāk būs pietiekami daudz laika paskaidrojumiem. Ja šis vēlākais laiks pienāks.

Viņa bija lūgusi iespēju apskatīt visus materiālus par sīku noziedznieku Lī Trevoru, kurš varbūt varētu būt pārkāpis nosacītās atbrīvošanas noteikumus. Tas bija negodīgs triks attiecībā pret Sāru un droši vien arī pret Lī, kurš, vismaz cik Helēnai bija zināms, nebija izdarījis neko ļaunu, tomēr mērķis bija svarīgāks. Kad Sāra ar karti atslēdza reģistru glabātavas durvis pagrabstāvā, Helēna devās iekšā viņai līdzi. Apmeklētājiem, kuri nebija probācijas dienesta darbinieki, nebija atļauts ieiet šajās telpās, bet Helēna bieži gāja turp līdzi Sārai papļāpāt un patenkot. Kad viņas, soļodamas gar bezgalīgi garajām dokumentu plauktu rindām, bija tikušas līdz burta T uzvārdu vidum, Helēna attapās, ka atstājusi mašīnā mobilo tālruni.

- Es apsolīju, ka būšu sazvanāma visu diennakti jebkurā laikā. Vai tu varētu sameklēt to lietu un uznest augšā?

Sāra tikai nicīgi izbolīja acis un gāja vien tālāk. Viņa bija enerģiska dāma, kas nemēdza lieki tērēt laiku.

Tas nozīmēja, ka Helēnai būs jāpasteidzas. Dodoties atpakaļ uz durvju pusi, viņa strauji nogriezās pa kreisi. Drudžaini

pārlaida skatienu plauktiem: kur, ellē, ir burts K? Sāras kurpju papēžu klaudzēšana kļuva lēnāka. Laikam viņa tuvojās Trevora lietai.

K. Te nu tas ir. Ātrāk, ātrāk! Helēna šķirstīja mapes. Kaspers, Kotrils, Krolijs... Sāra jau nāca atpakaļ. Helēnai bija atlikušas tikai dažas sekundes, un tad... rokā ir. Jebkādos citos apstākļos viņa diez vai uzdrošinātos pieskarties šai mapei, jo ar šo lietu bija saistītas pārāk sāpīgas atmiņas. Bet tagad Helēna paķēra mapi un iegrūda somā.

Kad Sāra atgriezās pie durvīm, Helēna jau viņu gaidīja.

- Izrādās, tas visu laiku bija somā. Kaut kas traks, es laikam pazaudētu arī galvu, ja tā nebūtu piestiprināta pie pleciem.

Sāra Mailza atkal izbolīja acis, un abas sievietes izgāja no pagraba. Helēna klusībā atviegloti nopūtās.

91

Čārlijas ievainojums izrādījās viegls, tomēr grūtniecības dēļ ārsti viņu ilgāk nekā parasti paturēja medpunktā, lai novērotu viņas veselību. Līdz ar to viss iecirknis uzreiz uzzināja, ka viņa gaida bērnu. Kad Čārlija ienāca apspriežu telpā, komandas biedri sadrūzmējās ap viņu, taujādami, kā viņa jūtas, un ieteikdami doties mājās atpūsties, taču Čārlija bija stingri nolēmusi palikt un turpināt darbu.

Kolēģi apbrīnoja viņas pašsavaldību, bet patiesībā Teneres uzbrukums bija viņu pamatīgi pārbiedējis. Viņa spēja domāt vienīgi par savu bērniņu, kuru bija tik neapdomīgi pakļāvusi briesmām. Kā viņa spētu skatīties acīs Stīvam, ja būtu zaudējusi mazulīti, par kuru abi bija tik ilgi sapņojuši? Viņa ilgojās tikai doties uz mājām, pieglausties Stīvam un no sirds izraudāties. Tomēr Čārlija saprata, ka policijā vēl joprojām sievietes nevērtē pārāk augstu un jebkura vājuma izpausme, lai cik pamatota būtu, izpelnītos stiprā dzimuma kolēģu nicinājumu. Un tas nozīmētu uz visiem laikiem uzspiestu vārgules zīmogu. Turklāt nedod Dievs izrādīt, ka bērni var būt svarīgāki par darbu! Tikko kolēģi nodēvē kādu sievieti par cāļu māti, viņa ir norakstīta. Ja kāda vēlas ilgāku bērna kopšanas atvaļinājumu vai darbu pusslodzē, tad var mierīgi pārcelties uz administrāciju. Operatīvajā darbā nekādi pusslodznieki nav vajadzīgi.

Šajā darbā nebija vietas sentimentam, tur bija jāatdod sevi visu. Tieši tāpēc kolēģi tik ļoti cienīja Helēnu Greisu, kura nekad nekavēja, nekad neļāva mājas lietām ietekmēt darbu. Viņa bija perfekta policiste, un tāpēc pārējām kolēģēm bija tik grūti ar

viņu sacensties, jo viņa bija uzstādījusi tik augstu latiņu. Bet tur neko nevarēja darīt. Tāpēc Čārlija palika. Lai gan tikko pārdzīvojusi nāves bailes, viņa neļaus sevi atzīt par vārguli, lai nezaudētu visu, ko sasniegusi ar tādām pūlēm.

Marks nesteidzās, nogaidīja, kamēr pārējie izklīst, tad pienāca un ar abām rokām apkampa Čārliju. Viņa saprata, kāpēc Marks kavējas, - daži no kolēģiem joprojām šaubījās, uzreiz vēl negribēja viņam uzticēties, tāpēc viņam nepiedienēja spraukties citiem priekšā. Lai viņi iet ellē, Čārlija nodomāja, cieši apkampjot Marku mazliet ilgāk, nekā šādos gadījumos pieņemts. Viņa gribēja skaidri parādīt savu attieksmi pārējiem komandas biedriem. Varbūt ar savu jauniegūto svētās statusu viņa varēs palīdzēt Markam atgūt cieņu un uzticību.

Drīz visiem būs jāaizmirst ļaunās aizdomas un apsūdzibas pret Marku, jo Mikerija sniedza liecības. Čārlijai tas, protams, nebūtu jāzina, taču sienām ir ausis un Mikerija kopš izkļūšanas brīvībā gandrīz nebija atstājusi policijas medpunktu. Tas bija viņas drošais patvērums, kur notika arī visas sarunas ar Pretkorupcijas nodaļas pārstāvjiem. Čārlijai bija pietiekami daudz labu paziņu garlaikoto un pļāpīgo konsteblu vidū, kurām bija jāpieskata Mikerija. Viņas pavēstīja visu slepeni noklausīto, un stāsts bija tāds, ka Mikerijai savulaik bijušas romantiskas attiecības ar Vitekeru pēc tam, kad viņa bija tam sniegusi profesionālu palīdzību. Vai viņi vēl gulēja kopā arī tad, kad sākās slepkavības? Un kurš no abiem bija izdomājis šo plānu, lai kopīgi saraustu bagātības? Tas vairs nebija svarīgi. Marks atbrīvosies no visām ļaunajām aizdomām - tas bija galvenais.

Tagad svarīgākais jautājums: kā Marks izturēsies Helēnas klātbūtnē? Ja viņi spēs saprasties, tad viņa augšāmcelšanās būs nodrošināta. Ja ne, - būs lieli sarežģījumi.

Un tieši tajā brīdī ienāca Helēna. Nepievēršot uzmanību Markam, viņa sasauca visus kopā, lai iedalītu uzdevumus.

- Tagad mēs zinām, ka Sendijs Mortens pārcietis insultu, -viņa iesāka. - Mikerija viņam neko nenodarīja - viņa organisms nespēja izturēt tik briesmīgus apstākļus. Viņš ir reanimācijā un cīnās par izdzīvošanu, bet, ticiet vai ne, viņam paveicās. Ja tie puikas nebūtu viņu atraduši tieši tobrīd, mums uz kakla būtu vēl viens līķis. Ārsti domā, ka viņš izķepurosies. Ko mēs no tā varam secināt?

- Ka viņš nepiederēja pie plāna, - atbildēja konstebls Bri-džess.

- Tieši tā. Viņa apžēloja Mikeriju un Mortenu. Nemaz nebija nopietni gatavojusies viņus nogalināt. Tie abi viņai bija tikai neliels jociņš. Tikai veids, kā paātrināt spēli.

Helēna pārlaida skatienu komandai un ar prieku ieraudzīja dusmu un apņēmības izteiksmi kolēģu sejās. Policisti necieš izsmieklu.

- Tāpēc pienācis laiks mums uzņemties iniciatīvu, pārmaiņas pēc nonākt viņai soli priekšā. Galvenā prioritāte ir atrast Stefāniju Bainsu, kura, visticamāk, ir nākamais upuris, un es negribu viņas nāvi uz mūsu sirdsapziņas. Čārlij, vai tu vari koordinēt visus centienus šajā jomā? Piesaisti visus cilvēkus un visus resursus, jo mums viņa jāatrod. Mark, tev jāpievēršas l.iuzes Teneres meklēšanai. Viņa ir ļoti bīstama, īpaši naidīgi noskaņota pret mani un jau mēģināja nogalināt vienu mūsējo. Tāpēc ņem līdzi pāris puišu un dodies viņu medīt, labi?

Marks pamāja ar galvu visu komandas biedru vērīgo skatienu priekšā. Viņš izturas pareizi, Helēna nodomāja, - tieši, nesamulstot, apņēmīgi. Viņš centās, cik vien spēja, attieksmē pret kolēģiem, sava izskata uzlabošanā (nu labi, viņš joprojām izskatījās štruntīgi, bet vismaz bija skaidrā un nomazgājies) un attieksmē pret Helēnu. Viņa sajuta bezgalīgu pateicību un prieku, ka Marks atkal ir gatavs viņai uzticēties.

Izmeklēšanas komanda sarosījās. Tagad, kad Helēna bija iecelta par iecirkņa priekšnieka pienākumu iz.pildītāju, komandas policisti vēl vairāk centās iegūt viņas atzinību, jo nojauta, ka tam, kurš notvers slepkavu, radīsies droša izdevība izpelnīties detektīva inspektora pakāpi. Tāpēc visi centās, cik spēja, cerot uz dāsnu apbalvojumu.

Helēna devās uz netraucēto patvērumu Vitekera kabinetā. Lai gan viņš pašlaik bija atstādināts un, visticamāk, nekad vairs neatgriezīsies šajā iecirknī, tomēr joprojām šķita, ka tas ir viņa kabinets. Tāpēc Helēna vēl negribēja sēdēt viņa krēslā un pāršķirstīja tikko nozagto lietas mapi, stāvēdama kājās pie rakstāmgalda.

Viņa pacēla tālruņa klausuli, piezvanīja sociālajam dienestam un drīz vien uzzināja vajadzīgo adresi.

Kad visi pārējie komandas biedri bija aizsūtīti Bainsas un Teneres meklējumos, Helēnai atlika dažas stundas brīva laika. Tomēr ar to nepietiks, jo priekšā bija tāls ceļš, tāpēc viņa piedeva motociklam gāzi un aizbrāzās pa šoseju. Uz M25, kā vienmēr, valdīja sastrēgumi, un viņa atviegloti uzelpoja, nogriežoties uz MĪL Drīz viņa bija nonākusi uz Ali un devās uz Norfolkas pusi.

Sekojot norādēm uz Beriseintedmundsu, Helēna nokļuva nepazīstamā apvidū. Tuvojoties mērķim, viņu sāka pārņemt nemiers. Šis apvidus viņu biedēja, un, iegriežoties šeit, viņa jutās tā, it kā vērtu vaļā Pandoras lādi.

Viņu sagaidīja glīta, patīkama māja ar erkera logiem fasādes pusē un rūpīgi koptu dārzu. Oficiāli tas bija hostelis, bet izskatījās daudz mājīgāks. Vietējie iedzīvotāji piesardzīgi gāja šai mājai apkārt ar līkumu, bet nejaušam garāmgājējam tā šķistu pievilcīga un jauka.

Helēna bija iepriekš piezvanījusi, tāpēc hosteļa vadītājs viņu jau gaidīja. Viņa parādīja savu dienesta apliecību, izvilka meklētās personas visjaunāko fotogrāfiju un bez aizķeršanās pavēstīja sagatavoto aizbildināšanās stāstu. Viņa neloloja lielas cerības, tomēr jutās vīlusies, kad vadītājs teica, ka Suzanna Kūka neesot šeit redzēta vairāk nekā gadu. Viņa šeit neesot labi iejutušies, vadītājs atzina, neesot gribējusi iesaistīties piedāvātajās programmās. Pēc Suzannas pazušanas viņi, protams, bija brīdinājuši probācijas dienestu, taču finansējuma trūkuma un reorganizācijas dēļ ikreiz gadījās runāt ar citu darbinieku, un viņas lietu visi aizmirsa.

- Mēs labprāt darītu ko vairāk, taču mūsu iespējas ir ierobežotas. Un tāpat jau darba pilnas rokas, - vadītājs taisnojās.

- Es saprotu, cik grūti tas ir. Pastāstiet mazliet vairāk par Suzannu. Ko viņa darīja, uzturoties šeit? Vai viņai bija draugi? Kāda uzticības persona?

- Neko tādu nebiju ievērojis. Viņa neko daudz nebiedrojās ar pārējiem. Vienmēr turējās savrup. Vislabāk viņai patika sportot. Viņa ir spēcīga, muskuļaina, atlētiska. Daudz nodarbojās ar muskuļu trenēšanu, bet, kad negāja uz trenažieru zāli, palīdzēja medniekiem atšaušanā. Tie teica, ka viņa esot stiprāka par daudziem vīriem.

- Atšaušanā?

- Tetfordas mežā. Tas ir tikai dažas jūdzes no šejienes, un mēs katru gadu atļaujam dažiem no mūsu iemītniekiem palīdzēt vasaras atšaušanā, ja viņi to vēlas. Protams, tas notiek stingrā uzraudzībā šaujamieroču dēļ, bet dažiem ļaudīm šī nodarbe patīk - smags fizisks darbs ārā, svaigā gaisā visu dienu.

- Kā tā?

- Tetfordā galvenais medījums ir staltbriedis. Tos nošauj agri no rīta, parasti attālos meža nostūros. Tur nav iespējams iebraukt ar mašīnu, tāpēc vilcējiem brieži jānogādā līdz tuvākajam meža ceļam, lai tos varētu iekraut aizvešanai.

- Kādā veidā?

- Ar briežu iejūgu. Sasien kopā brieža kājas, pēc tam apsien ap tām virvi. To savukārt piestiprina pie speciāla iejūga, mazliet līdzīga alpīnistu iekārei, ko apliek sev ap pleciem. Un tad velk briedi nopakaļ. Daudz vieglāk nekā mēģināt to nest.

Vēl viens mozaīkas gabaliņš bija nostājies savā vietā.

92

Čārlija saspringti raudzījās datora ekrānā, nepacietībā aizturējusi elpu. Skanēja Skype ierastie trallinošie signāli, un Čārlija izmisīgi ilgojās pēc atbildes. No tās bija atkarīgs Stefānijas Bainsas liktenis.

Meklējumi bija ilgi un grūti, bet Čārlija ne mirkli nezaudēja cerību. Detektīvu konsteblu Bridžesa un Graundsa pavadībā viņa bija apstaigājusi visus lētākos krodziņus, kafejnīcas un naktsklubus Sauthemptonā un tās tuvumā. Taču saruna visur skanēja vienādi:

- Jā, mēs pazīstam Stefāniju. Viņa strādāja pie mums pirms dažiem mēnešiem. Ļoti populāra, sevišķi puišu vidū.

- Un vai jūs zināt, kur viņa ir tagad?

- Nav ne jausmas. Vienkārši kādā dienā neieradās darbā.

Sākumā Čārlija ikreiz pēc šādas atbildes ļoti uztraucās. Šajā

gadījumā katras pēkšņas pazušanas pieminēšana bija bīstams signāls, bet pamazām viņa sāka izprast Stefānijas klejotājas dabu, iztēlojoties jaunu sievieti, kas nav īsti apmierināta ar dzīvi un nemēdz cieši pieķerties ne cilvēkiem, ne vietām. Viņa bija ceļotāja, kas izmetusi enkuru Lielbritānijas dienvidkrastā, taču Čārlijas nojauta vēstīja, ka šī ir tikai pagaidu piestātne. Tāpēc viņa pārtrauca pilsētas ielu “ķemmēšanu” un atgriezās apspriežu telpā, lai ievāktu ziņas par ārzemju ceļojumiem. Pēdējoreiz Stefānija Sauthemptonā bija redzēta septembrī, tāpēc tas bija atskaites punkts. Ar abu detektīvu konsteblu palīdzību viņa apzvanīja Qantas, British Airways, Emirates, līdz beidzot paveicās ar Singapore Airlines. 16. oktobris, Stefānija Bainsa, vienvirziena biļete uz Melburnu. Turpmākajā ziņu ievākšanā atklājās,

ka Stefānijai ir māsa, kura dzīvo Melburnas priekšpilsētā, un varētu cerēt, ka viņa sveika un vesela viesojas pie tās.

Taču Čārlija negribēja paļauties uz varbūtībām, tāpēc arī sazinājās, izmantojot Skype. Zinot, cik meistarīgi slepkava prot izlikties un maldināt, Čārlija saprata, ka nevarēs gūt sirdsmieru, kamēr nebūs redzējusi Stefāniju savām acīm.

Un te nu viņa bija. Vairāk nosauļojusies nekā iepriekš, blondāka nekā agrāk, tomēr nenoliedzami Stefānija. Neliela uzvara Čārlijai, Helēnai un visai komandai. Vismaz viena dzīvība izglābta. Vai Stefānijas pēkšņais lēmums atgriezties mājās izjauca slepkavas rūpīgi sagatavotos plānus?

Stefāniju nebija ilgi jāpierunā atkal doties ceļā. Lai gan pavadījusi mājās tikai dažas nedēļas, viņa jau jutās garlaikota un neapmierināta. Čārlija, ātri un apķērīgi domādama, izgudroja nelielu drošības apdraudējumu saistībā ar Stefānijas toreizējo palīdzību bandītu aizturēšanā. Viņa runāja rāmi un mierinoši, tomēr ieteica Stefānijai kopā ar ģimeni drošības pēc kaut kur aizceļot - uz Kvīnslendu, sarkano smilšu tuksnešiem, vienalga kur -, kamēr šeit izdosies visu noskaidrot.

Čārlija priecīgā noskaņojumā pabeidza Skype sarunu - varbūt tā slepkava tomēr nav tik neuzvarama.

Tad viņa pēkšņi pamanīja, ka apspriežu telpas pretējā pusē Marks māj viņai ar roku. Viņa steidzās pie tā.

- Dežurants tikko saņēma zvanu. Tenere esot manīta pie vecās bērnu slimnīcas Spairstrītā.

- Kad?

- Pirms piecām minūtēm. Piezvanīja kāda māmiņa, kas pastaigājusies ar bērnu ratiņiem. Viņa esot iedevusi Tenerei vienu mārciņu, bet tā gandrīz atņēmusi visu somu.

Detektīvi lēca mašīnā un traucās uz pilsētas centra pusi. Vai Tenere bija meklētā slepkava? Drīz viņi to noskaidros. Čārlija juta, kā sirds sāk sisties straujāk, kad viņa kopā ar Marku tuvojās notikuma vietai. Bija patīkami atkal atgriezties ierindā, lai kopā vajātu ļaundari.

93

Katra cilvēka dzīvē ir neskaitāmi brīži, kad jāizlemj - atklāt savu sirdi vai paslēpt visas jūtas aiz septiņām atslēgām. Gan mīlestībā, gan attiecībās ar darbabiedriem, ģimenes locekļiem un draugiem pienāk brīdis, kad jāizlemj, vai esi gatavs atklāt savu patieso seju.

Helēna bija apzināti paslēpusies aiz noslēpuma maskas. Viņa bija ietērpusies biezās bruņās un tēloja lomu, pēc kuras viņu arī pazina visi līdzcilvēki, - viņa bija stingra, nelokāma rakstura sieviete, kuru nenomoka ne šaubas, ne nožēla. Tikai viņa pati zināja, cik tālu šis tēls ir no patiesības, taču pārsteidzoši daudzi tam ticēja. Mēs vienmēr sevi apšaubām vairāk nekā citus, tāpēc vairums Helēnas kolēģu un nedaudzie mīļākie, šķiet, pilnībā ticēja šim stingrās, apņēmīgās karjeristes tēlam, kuru nevar ne šokēt, ne nobiedēt. Jo ilgāk viņa tēloja šo lomu, jo vairāk cilvēku tai noticēja, tāpēc daudzu kolēģu, jo īpaši ierindas policistu acīs viņa bija kļuvusi teju par pielūgsmes objektu.

Helēna to visu zināja un dziļi ievilka elpu, gatavodamās sadragāt pašas radīto elka tēlu. Bija īstais brīdis atklāt citiem savu dvēseli, jo tas varbūt palīdzēs glābt cilvēku dzīvības, lai gan Helēnai pašai nācās uzplēst sāpīgus pārdzīvojumus, atsaucot atmiņā dziļi apslēptus notikumus un lēmumus.

Ienāca konstebls Bridžess, un Helēnas pārdomas aprāvās. Viņš bija atnesis prasītos lietas dokumentus. Abi kopīgi viņi uzmanīgi pārskatīja katru lappusi, Helēna nemitīgi izvērtēja katru ķēdes posmu, divreiz un trīsreiz pārbaudot savus pieņēmumus. Nebija pieļaujamas ne mazākās šaubas.

Tad pēkšņi viņai pamira sirds.

- Pašķir atpakaļ.

- Pie personīgajām mantām? Vai...

- Pie ekspertu ziņojuma. No Mortena mājas.

Pēc Sendija Mortena pazušanas eksperti bija rūpīgi izpētījuši viņa māju. Viņi zināja, ka nolaupītāja bija tur uzturējusies, dzērusi šampanieti kopā ar Mortenu un Mikeriju, tāpēc ilgi un centīgi meklēja viņas atstātās pēdas.

- Tur nekā nav, priekšniec. Eksperti atrada daudz DNS paraugu, kas pieder Mikerijai, Mortenam, viņa sievai, visiem galvenajiem...

- Otrajā lappusē.

- Tikai nepilnīgi paraugi, kurus mēs gandrīz visus norakstījām...

Helēna paķēra ziņojumu no konstebla rokas. Bija zudušas pēdējās šaubas. Tagad viņa zināja, kas ir slepkava un kāpēc viņa nogalina.

Tenere nekur nebija redzama. Taču pie aiznaglotās bērnu slimnīcas ēkas zemē mētājās rokassomiņa, vedinot uz domām, ka viņa nesen šeit bijusi un varbūt tomēr ieguvusi kāroto laupījumu. Detektīvi jau gatavojās doties prom, bet tad kāda skaņa lika viņiem apstāties. Ass metālisks šķindiens, it kā būtu nomests kāds dzelzs gabals.

Marks pamāja Čārlijai ar roku. Viņi abi ar ierastu kustību izslēdza rācijas un tālruņus, tad sāka lavīties uz ēkas pusi. Viens no dēļiem, kas aizsedza logus, bija vaļīgs. Šeit varētu būt lieliska slēptuve kādam, kurš grib nemanīts nākt un iet.

Čārlija un Marks ierāpās iekšā pa logu, pēc iespējas klusāk pārceļot kājas pār satrunējušajām palodzēm. Iekšā valdīja putekļi un pamestība - pēc jaunās slimnīcas atvēršanas pilsētas centrā no kādreiz rosības pilnās ēkas bija palikusi pāri tikai tukša čaula. Čārlija noņēma no jostas steku un sagatavojās cīņai.

Viņas roka drebēja - vai viņa bija tam gatava? Par vēlu šaubīties. Viņi lavījās uz priekšu, kuru katru brīdi gaidīdami uzbrukumu no slēpņa.

Tad pēkšņi pazibēja kustība. Tenere, ģērbusies kapučjakā un treniņbiksēs, izlēca no slēptuves un metās prom pa kādām divviru atsperdurvīm. Marks un Čārlija sekoja bēglei ārā gaitenī. Blīkš! Arī viņi izbrāzās pa atsperdurvīm, bet Tenere jau bija divdesmit metrus priekšā.

Izskrējuši kāpņu telpā, viņi paraudzījās augšup un ieraudzīja, ka Tenere joņo augšā, lecot pa trim pakāpieniem. Viņi metās tai pakaļ. Marks izrāvās priekšā stingrā apņēmībā notvert bēgli. Augšā, augšā, augšā. Tad vēl viens blīkšķis.

Viņi bija nokļuvuši ceturtajā stāvā un gandrīz panākuši bēgli. Vai viņa devās pa labi vai pa kreisi? Kreisajā pusē atsperdurvis vēl mazliet šūpojās. Tātad tur. Marks piesardzīgi pavēra durvis, un viņi uzmanīgi ieslīdēja gaitenī.

Tas bija tukšs. Bet tālākajā galā bija durvis, kuras gan nekustējās, un gaiteņa sānos ieejas četrās telpās. Bēgle varētu būt jebkurā no tām. Tādā gadījumā viņa ir noķerta slazdā. Viņi pavēra vienas durvis, otras. Tad trešās. Atlikusi tikai viena telpa.

Blākš! Tas notika tik ātri, ka Čārlijas prāts nespēja to apjēgt. Markam pa galvu no mugurpuses trāpīja metāla caurule, un viņš nogāzās uz grīdas. Čārlija strauji atvēzēja steku, bet tas, asi nodunot, atsitās pret cauruli. Viņa sita vēl un vēl, bet Tenere atvairīja visus triecienus.

Tikai tā nebija Tenere. To vajadzēja saprast uzreiz, redzot, cik veikli viņa vajāšanas laikā joņo augšā pa kāpnēm. Un cik viltīgi ievilinājusi viņus nepareizā gaitenī, lai pēc tam pielavītos no mugurpuses. Tā nebija Tenere, bet gan meklētā slepkava, un Čārlija tagad bija nonākusi aci pret aci ar viņu.

Bija pienācis laiks doties uzbrukumā. Pavēlējusi pārsteigtajam Bridžesam sapulcēt komandu, Helēna izņēma mobilo tālruni un piezvanīja Čārlijai. Balss pasts. Nopukojusies viņa zvanīja Markam. Arī balss pasts. Kas tiem abiem lēcies? Steidzīgi ierunājusi ziņu, Helēna devās uz apspriežu telpu.

Viņai nepatika uzsākt šo operāciju bez diviem labākajiem policistiem, bet citas izvēles nebija. Arī bez tiem komandā bija divdesmit cilvēki, un efektīvā operācijas vadībā viņa varēja paļauties uz Makendrū, Sandersones un Bridžesa palīdzību.

Helēna gribēja pēc iespējas ātrāk izlikt visas kārtis uz galda, tāpēc uzreiz ķērās pie galvenā.

- Sievieti, kuru mēs meklējam, sauc Suzanna Kūka.

Viņa izdalīja visiem komandas biedriem Suzannas fotogrāfijas.

- Otrā pusē piestiprināts viņas apsūdzības raksts. Viņa ir notiesāta par dubultslepkavību un nosēdējusi divdesmit piecus gadus. Pirms divpadsmit mēnešiem viņa patvaļīgi atstāja probācijas hosteli. Viņa uzturējās Norfolkas apvidū, bet tagad, manuprāt, atrodas Hempšīrā un var būt vainojama visos šajos noziegumos.

Apspriežu telpā atskanēja satraukta murdoņa. Brīdi klusējusi, Helēna turpināja:

- Es uzskatu, ka, izvēloties upurus, viņa tīši vēršas pret mani. Stefānijai Bainsai pagaidām it kā briesmas nedraud, bet jums jāsadarbojas ar Austrālijas kolēģiem, lai gādātu par viņas drošību. Viņa ir pēdējā iespējamo upuru sarakstā, taču, kā liecina Mikerijas nolaupīšana, Suzanna ir apveltīta ar labu iztēli un spēj arī novirzīties no plāna. Tāpēc viņas meklēšanā jāmobilizē visi esošie spēki. Es runāšu ar presi, bet jums visa uzmanība jākoncentrē uz Suzannas atrašanu. Konstebl Bridžes, tev jāinformē patruļas policisti, ka visiem jādodas ielās iztaujāt ļaudis. Suzanna Kūka tagad ir mūsu galvenā aizdomās turamā, tāpēc viņa jāmeklē visā grāfistē dienām un naktīm. Vai skaidrs?

- Kāpēc tieši jūs, priekšniec? - konstebls Graundss uzdeva jautājumu, kas bija prātā visiem. - Kāpēc viņa vēršas tieši pret jums?

Helēna vilcinājās. Noslēpumu laiki bija pagājuši, tomēr bija ļoti jāsaņemas, lai atbildētu:

- Jo viņa ir mana māsa.

Čārlija saspringa, gatavojoties cīņai uz dzīvību un nāvi. Taču pretiniece nemēģināja nākt viņai tuvāk un atlaida rokā satverto metāla cauruli. Tā nodunot atsitās pret grīdu, un troksnis atbalsojās pamestajā ēkā. Čārlija sastinga un gaidīja kādu viltīgu triku. Taču slepkava tikai novilka no galvas kapuci, atsedzot skarbu, bet pievilcīgu seju. īsu mirkli tā Čārlijai šķita dīvaini pazīstama. Bet šī apjausma uzreiz pagaisa. Kas ir šī sieviete? Viņa bija spēcīga, ar izteiktiem plecu muskuļiem, bet kalsnā seja pievilcīga pat bez kosmētikas. Laikam viņa bija centusies izskatīties pēc iespējas līdzīgāka Tenerei.

- Nezinu, kāpēc jūs atvilinājāt mūs uz šejieni, bet varam izbeigt to visu mierīgi. Pagriezieties un pielieciet rokas pie sienas.

- Čārlij, es negribu kauties ar tevi. Ne jau tāpēc mēs esam šeit.

Bija baisi dzirdēt savu vārdu no šīs slepkavas mutes. Taču ļaunākais vēl bija tikai priekšā. Ļaundare smaidīdama nevērīgi izvilka no kabatas ieroci un pavērsa to pret Čārliju.

- Tu taču zini, ko ar to var nodarīt, vai ne? Ja atceros pareizi, tev apmācībās bija jāšauj ar Smith & Wesson, vai ne?

Čārlija gluži neapzināti pamāja ar galvu. Šai sievietei piemita savāda vara - vai nu viņas stiprās personības dēļ, vai arī tāpēc, ka viņa zināja bīstami daudz.

- Noliec steku un noņem jostu! Tev būs jāvelk kolēģis lejā pa kāpnēm, tāpēc labāk iztikt bez liekiem smagumiem.

Slepkava pasvieda Čārlijai kaut kādu siksniņu iejūgu un pavēlēja uzlikt to uz pleciem. Čārlija pārsteigta raudzījās viņā. Nespēja pakustēties.

- Kusties! - slepkava uzbļāva, un laipnību viņas sejā nomainīja niknums.

Čārlija nometa steku uz grīdas. Viņi bija iekļuvuši milzu lamatās. Droši vien viņa zvanīja uz iecirkni un ziņoja, ka it kā esot redzējusi Teneri. Un viņi iekrita šajās lamatās. Pietiekami ļauni jau bija stāties pretī Tenerei, bet tagad bija vēl daudz briesmīgāk.

Komandas biedri apbēra Helēnu ar jautājumiem - gan dusmīgiem, gan ziņkārīgiem -, un viņa nesamulstot centās atbildēt pēc iespējas godīgāk un mierīgāk.

- Cik ilgi jūs to nojautāt?

- Cik ilgi jūs to jau zinājāt?

- Ko viņa grib?

- Vai viņa uzbruks jums pašai?

Taču Helēna joprojām zināja pārāk maz, bet tukši spriedelējumi var tikai novirzīt no īstā ceļa. Tādēļ pēc satrauktu jautājumu pilnas pusstundas viņa beidza šo sarunu. Visiem bija pienācis laiks doties Suzannas meklējumos.

Kad Helēna gāja uz tikšanos ar preses pārstāvjiem, viņa sajuta, kā trīc rokas. Pagātne tik ilgi bija glabāta noslēpuma, bet nu tā bija jāatklāj, tāpēc Helēna jutās kā uzplēšot sen aizdzijušu brūci. Vai komandas biedri paliks kopā ar viņu? Vai joprojām ticēs viņai? Helēna ilgojās, kaut tā būtu, jo viņu māca nelāga nojauta, ka ļaunākais vēl ir tikai priekšā.

94

- Inspektore, vai sabiedrība ir apdraudēta? - Emīlija Gara-nita, protams, pasteidzās ar saviem jautājumiem visiem priekšā. Tā kā bija ieradušies ari nacionālo tabloldu un ikdienas laikrakstu žurnālisti, viņa negribēja laist garām izdevību iedurt policistei dunci ribās vēl dziļāk. Pārāk svaigā atmiņā bija Vite-kera bargais uzbrukums.

- Mēs nedomājam, ka sabiedrība būtu apdraudēta, tikai ļoti vēlamies brīdināt cilvēkus, lai tie netuvojas aizdomās turamajai. Viņa var būt bruņota, un viņas rīcība nav paredzama. Ja kāds pamanīs Suzannu Kuku, nekavējoties jāzvana uz 999.

- Kāda ir viņas saistība ar nesenajiem nāves gadījumiem Sauthemptonā? - liktenīgais jautājums nāca no Times.

- Mēs joprojām cenšamies precizēt visus šīs situācijas faktus, - Helēna atbildēja, ievērojot, ka Emīlija neticīgi paceļ vienu uzaci, - taču pieļaujam, ka viņa varētu būt aktīvi iesaistīta Sema Fišera un Martinas Robinsas slepkavību izraisīšanā.

Helēna iekšēji saspringa. Grūti bija izlemt, vai pieminēt šajā preses konferencē Martinu. Ja avīžnieki sāks interesēties par viņu un sameklēs Kerolainu, slepenībai būs beigas. Kerolaina jau nu nespēs klusēt un visos sīkumos izstāstīs par Suzannas sātanisko lomu šajās slepkavībās.

- Inspektore, vai taisnība, ka jūs esat paaugstināta? - Gara-nita atkal iespraucās sarunā. - Baumas vēsta, ka detektīvs superintendants Vitekers esot atstādināts un varbūt tiks apsūdzēts korupcijā.

Šajā brīdi žurnālistu vidū izcēlās īsta vētra, un pār Helēnu sāka gāzties jautājumu lavīna. Tas bija uzbrukums vienotā frontē, un Helēnai nebija citas izvēles kā vien varonīgi visu pārciest, lai cik kaitīgi vai provokatīvi būtu jautājumi. Viņai bija jāpanāk sabiedrības modrība, tāpēc bija vajadzīga preses palīdzība. Bija jānorij pazemojums kā rūgta tablete, jo situācija bija kritiska. Dažkārt dzīvē jābaro roka, kas tev kož.

95

Sāpes uzliesmoja un pārņēma visu ķermeni. Kad mokas k|uva neciešamas, Marks aizvēra acis un saļima uz grīdas. Kas, pie velna, bija noticis? Viņš neapzināti pacēla roku pie pakauša un sarāvās, kad pirksti pieskārās dziļajai, asiņainajai brūcei. Galva sāpēja mežonīgi, bet ari viss pārējais ķermenis nejutās labāk - šķita, it kā viņš būtu smagi un nežēligi piekauts.

Pamazām sāka atgriezties atmiņa. Teneres medības, pakaļdzīšanās caur visu slimnīcu, bet pēc tam... biedējošs tukšums. Viņš neskaidri atcerējās acumirklīgu trauksmes sajūtu, apjausmu par kādiem draudiem aiz muguras. Kā tāds stulbenis - laikam viņš bija pagriezis Tenerei muguru un dārgi par to samaksājis.

Viņš paraudzījās apkārt. Gaiss oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem un arī pēc netīrības. Kad acis sāka aprast ar tumsu, viņš atkal mēģināja pacelt galvu. Izskatījās pēc kaut kādas katlumājas. Vai šis ir slimnīcas pagrabs? Kā viņi te nokļuvuši?

- Mark.

Čārlija. Paldies Dievam. Marks uzmanīgi pastiepa kaklu, mēģinādams ignorēt svilinošās sāpes, kas uzklupa pie katras kustības, un ieraudzīja Čārliju tupam stūrī. Viņa turēja klēpī vecu, apbružātu tūristu lukturi. Tas bija vienīgais gaismas avots šajā telpā.

Vērojot šo dīvaino skatu, viņu sāka pārņemt baisas priekšnojautas.

- Viņa ir mūs nogrābusi, Mark.

- Tenere?

Bet Čārlija tikai papurināja galvu un paslēpa seju plaukstās. Pēc brīža viņa nočukstēja:

- Tās bija lamatas. Viņa ir mūs nogrābusi.

Marks pēkšņi sāka slieties kājās, raudzīdamies apkārt. Taču piecēlās pārāk strauji, acu priekšā sagriezās zvaigznītes, tad viņš sagrīļojās un smagi nogāzās uz grīdas.

Atjēdzies viņš ieraudzīja, ka Čārlija tur viņa galvu klēpī un viegli pūš elpu uz sejas. Viņš bija viscaur nosvīdis, sakarsis un nosalis reizē, turklāt neciešami sūrstēja rīkle. Čārlijas pieskārieni bija tik mierinoši un tīkami. Marks pacēla skatienu, lai pateiktos, un ieraudzīja asaras Čārlijas acīs.

- Viņa ir mūs nogrābusi, Mark.

Tā bija tikai ilūzija. Nekāda mierinājuma šeit nebija.

96

Glock ērti iegūla plaukstā. Helēna sen nebija nēsājusi ieroci, bet tagad tas dāvāja lielisku spēka un drošības apziņu. Viņa parakstījās par saņemšanu un devās savākt piešķirto munīciju. Pieprasījuma lapā viņa bija uzrakstījusi, ka ierocis vajadzīgs pašaizsardzībai, ņemot vērā iespējamos draudus viņas dzīvībai. Bet vai tā bija? Vai arī bruņoties lika citi, vēl tumšāki nodomi?

Saskaņā ar protokolu viņa pašreizējo draudu apstākļos vairs nedrīkstēja strādāt viena, taču šajā ceļā viņa nevarēja nevienu ņemt lidzi, tāpēc sameloja, ka izsaukta uz reģionālo galveno biroju ziņot par situācijas attīstību. Komandas biedri tam noticēja, bet citi nebija tik viegli piemuļķojami - traucoties ziemeļu virzienā, Helēna pamanīja iztālēm sekojam Garanitas sarkano fiatu. Ne pārāk uzkrītoši, jo žurnāliste nebija nekāda iesācēja, tomēr pietiekami pamanāmi. Dusmu uzplūdā Helēna asi pagrieza gāzes rokturi. Motocikls aizbrāzās ar 110 kilometriem stundā, neņemot vērā ātruma ierobežojumu 70 kilometri stundā un izaicinot vajātāju - civilpersonu - sev sekot. Par laimi, Emīlija saprata, cik bezjēdzīgi būtu pārkāpt satiksmes noteikumus, dzenoties pakaļ policistei, tāpēc atteicās no šī nodoma. Tikusi prom no acīm, Helēna apgriezās braukšanai pretējā virzienā un devās atpakaļ uz apvedceļa pusi, lai trauktos uz Londonu.

Nebija daudz vietu, kas Helēnai saistītos ar bērnības atmiņām, un, uzzinājusi, ka Čethemas torni paredzēts nojaukt, viņa nolēma vispirms doties uz šo augstceltni. Ņemot vērā Suzannas rīcības modeli, šī būtu ideāli piemērota vieta. Ar lielu nozīmīgumu. Jocīgi, ka viņa joprojām dēvēja šo sievieti par Suzannu, it

kā tas būtu mazāk sāpīgi nekā saukt viņu Īstajā vārdā. Taču ari pati Helēna bija lieliski saradusi ar savu jauno vārdu un uzvārdu: Greisu viņa bija izvēlējusies, jo šī vārda nozīmei bija saistība ar grēku izpirkšanu, bet Helēnu - par godu vecmammai no mātes puses, un būtu pavisam ērmīgi un netīkami, ja kāds viņu tagad uzrunātu vecajā vārdā.

Helēna attapās, ka brauc ar ātrumu 150 kilometri stundā, un mazliet atlaida gāzi. Jācenšas saglabāt mieru. Helēnai nebija ne jausmas, kāds iecerēts šīs spēles nobeigums, taču bija jāsaglabā veselais saprāts, lai varētu to noslēgt pēc saviem noteikumiem.

Tagad viņa apjauta, ka pārāk ilgi noliegusi un visiem spēkiem apspiedusi domu, ka viņas māsa varētu būt iesaistīta šajās slepkavībās. Viņa nebija sazinājusies ar māsu vairāk nekā divdesmit piecus gadus, un tas viņai bija pa prātam. Neredzēt, nezināt un aizmirst. Taču ziņojums par Sendija Mortena mājas apskati kliedēja visas šaubas. Eksperti bija atraduši sabojātu DNS elementu - pirksta nospieduma fragmentu. Viņi bija spējuši kaut ko no tā iegūt, taču norakstīja to kā piederošu I lelenai, jo tas it kā atbilda viņas DNS ķēdei. Tā eksperti rīkojās vienmēr, lai novērstu sekošanu viltus norādēm, ko izraisījusi policijas paviršība noziegumu vietās. Taču bija kāda aizķeršanas. I lelēna nekad nebija bijusi Sendija Mortena mājā. Šo neatbilstību neviens cits nepamanīja, bet Helēnai tas bija trauksmes signals, kas apstiprināja viņas visļaunākās aizdomas.

Viņa bija nokļuvusi Londonas dienviddaļas visnoplukušā-kajās nomalēs. Drīz vien acu priekšā parādījās Cethemas tornis. Pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados tā bija projektēta kā moderna sapņu pils, bet tagad bija nolemta nojaukšanai. Sapnis bija beidzies. Drošības firma "Bulta”, kas apsargāja šo objektu, bija iepriekš brīdināta, tomēr Helēnai bija jāgaida, līdz ieradīsies kāds darbinieks ar atslēgu. Nīgrais apsargs atslēdza koka sāndurvis, bet Helēna tikmēr iztaujāja viņu par ielaušanās gadījumiem caur dēļu žogu, kas apņēma veco ēku. Sargs apgalvoja, ka tādi nav bijuši, jo vietējie pusaudži pārāk aizrāvušies ar nažu cīņām pie lielveikala, lai pūlētos nākt šurp, tomēr Helēna uzmanīgi apstaigāja visu žoga perimetru, meklējot robus vai bojājumus. Taču nācās atzīt, ka žogs ir drošs, un viņa kopā ar sargu iegāja ēkā. Vai kāds varētu pārkāpt žogam ar redeļu kāpnēm? Droši vien.

Lifts nedarbojās, tāpēc viņi kāpa uz vienpadsmito stāvu pa kāpnēm - Helēna brašā soli, bet pavadonis elsdams pūzdams nopakaļ. Un tad Helēna tik pēkšņi jau stāvēja pie 112. dzīvokļa durvīm. Viņa atspiedās ar plaukstu pret sienu, kamēr sargs mēģināja atvērt durvis. Tās nebija aizslēgtas un atvērās uzreiz. Sargs gribēja iet iekšā, bet Helēna viņu apturēja.

- Gaidiet tepat!

Sargs šķita pārsteigts, tomēr piekrita:

- Labi, dariet, kas jums darāms.

Helēna neko neatbildēja, apņēmīgi iegāja dzīvoklī un pazuda skatienam, iegrimstot apkārt valdošajā tumsā.

97

- Mums jābūt stipriem, Mark. Ja nezaudēsim dūšu un būsim vienoti, viņa neuzvarēs.

Marks pamāja ar galvu.

- Viņa mūs neuzveiks. Es to nepieļaušu, Čārlija turpināja.

Marks ar Čārlijas palīdzību pieslējās kājās, un viņi devās

izpētīt apkārtni. Ja viņi vēl arvien atrodas slimnīcā, tad palīgā saucienus neviens nedzirdēs. Jau gadiem ilgi pilsētas dome veltīgi pūlējās atrast pārbūvētājus vecajai ēkai. Tā vientuļi slējās tuksnesīgā, pamestā pilsētas nostūrī.

Visapkārt bija betona sienas. Logu nebija, bet durvis izskatījās nesen rūpīgi nostiprinātas, un šāda renovācija krasi atšķīrās no pašas telpas noplukušā izskata. Viņi mēģināja izkustināt eņģes, taču bez kāda darbarīka bija grūti tas satvert. Tomēr tas bija vismaz kāds pavediens. Ja varētu kaut kā izlauzt eņģes no sienas, tad...

Marks cīnījās ar eņģēm, nepadodamies dunošajām galvassāpēm un kāpjošajai temperatūrai, bet Čārlija tikmēr dauzīja durvis ar dūrēm. Viņa rībināja tās vēl un vēl. Stiprāk un stiprāk, nemitīgi kliegdama pilnā rīklē, saukdama palīgā. Viņas saceltais troksnis varētu pamodināt pat miroņus - bet vai kāds to dzirdēja?

Viņi tikai uzvandīja putekļu mākoņus, kas nu līda ausīs, acīs, rīklē. Čārlijas balss sāka aizsmakt, bet viņa nepadevās. Viņi turpināja cīnīties, uzmundrinādami viens otru, bet pēc vairāk nekā stundu ilgiem veltīgiem pūliņiem abi bezspēkā saļima uz grīdas.

Čārlija spītīgi valdīja asaras. Viņi bija nokļuvuši visdrausmīgākajā murgā, ko vien var iedomāties, taču nedrīkstēja zaudēt dūšu. Tas bija pats svarīgākais, lai saglabātu cerību izdzīvot.

- Vai atceries Endiju Čamdītāju? - Čārlija iejautājās pēc iespējas možākā tonī, taču aizsmakusi balss nesaderēja ar šo viltus jautrību.

- Protams, - Marks apjucis atbildēja.

- Dzirdēju, ka viņš sūdzot tiesā Hempšīras policiju. Apgalvojot, ka esot kļuvis par sieviešu kārtas kolēģu seksuālas uzmācības upuri.

Marks īsi, nicīgi iesmējās. Endijs, izsmējīgi iesaukts par Čamdītāju, bija dežurējošais seržants Portsmutā, slavens ar to, ka nekādi nespēja valdīt rokas jaunāku pretējā dzimuma kolēģu tuvumā. Čārlija turpināja stāstīt anekdoti, un Marks, lai gan ilgojās pēc miega un aizmirstības, tomēr atbildēja un uzturēja sarunu, tikpat labi saprazdams, ka nedrīkst ļauties izmisumam.

Apmainoties ar joku stāstiņiem, neviens no abiem nepieminēja ieroci, kas gulēja uz grīdas viņu priekšā.

98

Es raizējos, ka viņi pamodīsies un izjauks man visu izklaidi, taču septiņas pintes sidra spēj darīt brīnumus. Tēvs vienmēr bija negausīgs dzērājs, kas gāza rīklē alu, sidru un jebko grādīgu, kas tik pagadījās, un māte sekoja viņa piemēram. lā bija vieglāk paciest sitienus un paglābties no drūmām domam, la viņa kaut mirkli būtu palikusi skaidrā, tad apjēgtu, par kādu atejas bedri pārvērtusies viņas dzīve, un iebāztu galvu cepeškrāsni. Reizēm man šķiet, ka tā būtu bijis labāk.

Biju gatavojusies šim brīdim, apsverot tik daudzus dažādus veidus. Sapņos vienmēr uzbruku viņam ar nazi. Ar baudu iztēlojos pārgrieztas artērijas, asinīm nošķiestas sienas, bet īstenībā man tam pietrūka drosmes. Es raizējos, ka pieļaušu kļūdu. Neiegriezīšu pietiekami stipri, netrāpīšu artērijai. Kad es to uzsākšu, tas būs jāpaveic, kā nākas, vai arī man pašai beigas būs klāt. Un tas draņķis arī liktu man pamocīties - kas zina, ko visu viņš tad nodarītu, - tāpēc man bija jārīkojas nekļūdīgi.

Atradu sētnieka būcenī izolācijas lentes krājumus un paņēmu trīs rullīšus. Galu galā man pietika ar vienu, taču biju uztraukusies un baidījos, kaut nepietrūktu. Pirmajam ķēros klāt tēvam. Pacēlu viņa plaukstas locītavu un uzmanīgi aptinu ap to lenti. Tas šķita gandrīz mīļi, it kā apsaitējot ievainojumu. Tinu lenti apkārt vēl un vēl, tad pacēlu viņa roku, novietoju pie dzelzs gultas gala un tinu lenti ap to, arī daudzās kārtās, līdz roka bija droši piestiprināta. Pēc tam tāpat piesaitēju otru roku.

Mana sirds dauzījās kā negudra. Tēvs jau sakustējās, sāju-ties neērti, tāpēc bija jārīkojas ātri.

Mammas kreiso roku nostiprināju viegli, bet, kad ķēros pie labās, viņa pamodās. Vai vismaz man tā šķita. Viņa atvēra acis un ieskatījās man tieši sejā. Man patīk domāt, ka viņa saprata, kas notiek, un ļāvās savam liktenim. Piekrita man. Lai kā arī būtu, viņa uzreiz atkal aizvēra acis un vairs mani netraucēja.

Kad abi bija droši nostiprināti, es skrēju uz virtuvi. Vairs nebija jābaidās sacelt troksni. Šobrīd galvenais bija ātrums. Paķēru pārtikas iesaiņojamo plēvi un metos atpakaļ uz vecāku guļamistabu. Es biju to redzējusi kādā filmā un vienmēr gudroju, kā tas būtu īstenībā. Noplēsu lielu plēves gabalu, tad vēl divus, lai saliktu trīs kārtās. Pēc tam iekāpu gultā, jāteniski notupās virs aizmigušā tēva un saudzīgi pacēlu viņa galvu. Uzliku plēvi uz viņa sejas, tad aši aptinu ap galvu, vēl un vēlreiz, līdz acis, deguns un mute bija pilnībā pārklāti ar elastīgo un izturīgo plēvi.

Viņš uzreiz sāka stīvēties kā traks. Atvēra acis un blenza uz mani kā uz jukušu. Mēģināja kliegt, pūlējās atbrīvot rokas. Man bija krietni jāpacīnās, lai nenokristu no viņa ķermeņa, kad tas raustījās un locījās, tomēr gribēju lepni izbaudīt šo triumfa mirkli. Spiedu viņa rumpi matracī vēl stingrāk. Viņa acis sāka izspiesties, seja tumši pietvīka. Blakus sāka mosties māte, miegaina un sapīkusi.

Beidzot vecais sāka zaudēt spēkus. Spiedu vēl stiprāk. Turējos pie gultas malām tik cieši, ka sāpēja rokas. Man bija jāpārliecinās, ka viņš neizliekas. Bija jāpiebeidz vecais ķēms pavisam.

Tad pēkšņi viņš atslāba. Māte jau bija pamodusies un raudzījās uz mani pilnīgā apjukumā. Es uzsmaidīju, tad uzspiedu plēvi arī viņai uz sejas. Šoreiz tikai vienu loksni. Nekādu lielo pretošanos no viņas negaidīju.

Drīz vien viss bija galā. Piecēlos un pamanīju, ka esmu viscaur izmirkusi sviedros. Uznāca drebuļi. Pārņēma vilšanās, ka nejūtos laimīga, kā biju cerējusi. Tomēr tas bija paveikts. Un tas bija svarīgākais.

99

Viņa stāvēja guļamistabā un vēroja apkārt valdošo postažu. Bērnības laiku noplukušie plakāti un sagrabējušās mēbeles jau sen bija pazudušas. Tagad telpā mētājās tikai gruži un mēsli, ko šeit atstājuši klaidoņi un narkomāni, kuri bija apsēduši nojaukšanai lemto ēku.

Šī istaba bija pilna ar atmiņām. Labām, ļaunām un drausmīgām. Ikreiz, iztēlē atgriežoties šajā telpā, 1 ielēna atcerējās bailes, apjukumu un bezpalīdzības sajūtu, guļot kā sastingušai un klausoties, kā apakšējā gultā izvaro viņas māsu. Šis domas spin-dza apkārt kā lapseņu spiets. Bērnībā Helēna tik ilgi bija bijusi nevarīga un bezpalīdzīga, tāpēc tagad jutās bezgala dīvaini, stāvēdama šeit kā pieaugusi sieviete, turklāt ar ieroci rokā. Cik ļoti viņai toreiz būtu noderējis šāds pieaugušais aizstāvis! Kāds, kurš spētu iedibināt taisnību, remdēt ciešanas un spriest tiesu. Varbūt to visu būtu izdevies novērst, ja kāds - vismaz kāds - būtu uzklausījis viņas palīgā saucienus.

Divstāvu gulta tolaik stāvēja telpas tālākajā stūrī, l’agad tur rēgojās tikai noplucis Britnijas Spīrsas plakāts, kuru nesen kāds bija noķēpājis ar flomāsteru. Helēna apņēmīgi šķērsoja istabu un norāva sadriskāto plakātu no sienas. Pārvilkusi plaukstu pār raupjo apmetumu zem tā, viņa atrada meklēto. “Dž. H.” Viņas iniciāļi. Pirms daudziem gadiem viņa bija tos iegrebusi sienā ar skolas kompasu. Tā bija neizturamā bērnības izmisuma izpausme - cerība atstāt vismaz kādu piemiņu par sevi, ja pati vairs ilgi nedzīvos.

Drūmās domas smacēja kā melns mākonis, un Helēna steidzās ārā no guļamistabas. Viņa aši ielūkojās otrā guļamistabā, netīrumiem pieķepušajā virtuvē un pelējuma klātajā viesistabā. Taču bija skaidrs, ka šeit nekā nav. Viņa bija tik pārliecināta, ka atradīs te kādas norādes, taču bija jāpaliek ar tukšām rokām.

Šī būs pēdējā reize, kad viņa redz šo dzīvokli. Viņa uz mirkli apstājās, lai vēlreiz pārlaistu tam skatienu. Dīvaini gan, kā viņiem tik viegli izdevās atkal to izīrēt, pat pēc visa tonakt notikušā. Nabadzīgi ļaudis nevar atļauties būt izlepuši vai māņticīgi. Jau pēc nedēļas šeit dzīvoja cita ģimene. Un gadu gaitā šis miteklis pamazām grima arvien dziļākā netīrībā, tumsonībā un bezcerībā, līdz kļuva derīgs vienīgi žurkām. Droši vien pelnīts gals.

Helēna steidzās prom no bēdīgā īres nama, bet sapīkušais sargs atgriezās pie atdzisušās tējas tases. Kādu brīdi viņa sēdēja uz motocikla, gudrodama, ko darīt tālāk. Viņas intuīcija parasti bija nekļūdīga, bet šoreiz tā bija pievīlusi. Neatlika nekas cits kā vien izpētīt pārējās varbūtības. Pārbaudīt katru ķēdes posmu.

Viņa ieslēdza tālruni un bažīgi satrūkās, ieraudzījusi daudzos neatbildētos zvanus. Bažas pārvērtās šausmās, atverot pirmo no daudzajiem konstebla Bridžesa ziņojumiem.

Marks un Čārlija bija pazuduši.

100

Uz īsu bridi viņa atkal bija brīvībā. Viņa bija lielveikalā, skrēja uz eskalatora pusi. Tā augšgalā stāvēja māte un runāja ar apsargu, stingri rādama to par nevērību. Ieraugot mammu, viņa nopriecājās tik ļoti kā vēl nekad un metās skriet pie tās. Kad viņa pienāca tuvāk, apsargs pagriezās, bet nezin kāpēc nespēja parunāt, tikai raudzījās viņā un vaidēja, vaidēja, vaidēja...

Čārlija satrūkās un pamodās, atkal atgriežoties drūmajā realitātē. Viņai blakus uz grīdas gulēja Marks un vaidēja, vaidēja, vaidēja... Čārlija apspieda dusmu uzplūdu, jo apzinājās, ka viņš taču nav vainīgs. Ievainojums galvā bija dziļš, un viņi nekādi nevarēja to apārstēt. Čārlija sākumā mēģināja tīrīt brūci ar siekalās saslapinātu blūzes piedurkni, bet tagad raizējās, ka varbūt tikai ierīvējusi vēl vairāk netīrumu. Marks bija savārdzis jau pirms nolaupīšanas - pārāk daudz alkohola un negulētu nakšu -, bet lielais asiņu zudums viņu novājināja vēl vairāk. Tagad brūce bija iekaisusi, un pamazām to pārņēma infekcija. Marku sāka kratīt drudzis. Ko lai dara, kad viņš nopietni saslims?

Apspiedusi šo domu, Čārlija ieskatījās pulkstenī. Cik ilgi viņa bija aizmigusi? Ne pietiekami ilgi. Kad cilvēks ir zaudējis cerības, laiks velkas tik gausi. Toreiz, pirmajā rītā, viņi abi bija tik aktīvi, pat cerību un apņēmības pilni atrast izeju no šī kapa. Viņi nolēma naktīs gulēt un dienas laikā darboties. Otrajā rītā viņi bija mēģinājuši ar jostu sprādzēm izkustināt smagās durvju eņģes. Taču ir grūti censties, ja visi pūliņi ir pilnīgi veltīgi. Galu galā sprādzes salūza, un jau otrajā gūsta pēcpusdienā viņus sāka pārņemt apātija un izmisums.

Vēl nekad Čārlija nebija jutusies tik netīra, tik pretīga, tik pilnīgi bezpalīdzīga. Šaurā ieslodzījuma telpa jau bija kļuvusi atbaidoša. Viņi bija vienojušies atviegloties un (viņas gadījumā) vemt telpas tālākajā galā, un Čārlija to rūpīgi ievēroja, skrienot iztukšot kuņģi kaktā uz smirdīgās grīdas ikreiz, kad uznāca rīta nelabums. Bet Marks laikam jau bija pārāk novārdzis vai bezcerības pārņemts, lai pildītu šo norunu. Viņš tikko bija pietaisījis bikses, un smaka uzdzina Čārlijai vēl lielāku nelabumu.

Uzreiz sažņaudzās iekšas, un viņa aizsteidzās uz netīro kaktu izšļākt no mutes garu skābas žults strūklu. Spazmas uznāca vēlreiz, tad vēlreiz, līdz beidzot norima. Pēkšņi rīkle aizžņaudzās nepārvaramās, izmisīgās slāpēs. Čārlija šaudījās pa telpu, meklējot kādu mitruma avotu un nemitīgi berzēdama acis, lai uznāktu raudiens un varētu uzlaizīt sāļās asaras. Taču veltīgi -visas asaras jau bija izraudātas. Viss bija zau...

Kustība. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja kustību. Neuzdrošinādamās skatīties, baidīdamās, kādas šausmas var ieraudzīt, viņa lēni pagrieza galvu. Un tur tā bija. Liela, resna žurka.

Tā bija uzradusies kā no gaisa. Čārlijai tā šķita brīnumains cerības stariņš - kā oāze tuksnesī. Pārtika. Viņa jau iztēlojās, kā iecērt zobus dzīvnieka ķermenī, plēš miesu no kauliem, remdējot mokošo izsalkumu. Ar tik lielu zvēru varētu pietikt viņiem abiem.

Galvenais - uzmanīgi. Nedrīkst pārsteigties. Šis var būt dzīvības un nāves jautājums. Čārlija novilka no pleciem jaku -nekāds izcilais tīkls, bet būs jāiztiek ar to.

Viens solis uz priekšu. Pēkšņi žurka pacēla galvu un vērīgi ieskatījās pustumsā. Čārlija sastinga. Tad žurka, ātri paošņājusi gaisu, atsāka kaut ko skrubināt uz grīdas, jo rijīgums ņēma virsroku.

Vēl viens solis uz priekšu. Šoreiz žurka nepakustējās.

Vēl viens solis. Čārlija jau bija tuvu.

Vēl viens. Tagad jau pavisam tuvu klāt.

Čārlija metās uz priekšu, sviežot jaku žurkai uz galvas. Tā sāka izmisīgi spārdīties, kamēr Čārlija dauzīja ar dūrēm kustīgo izcilni zem auduma. Beidzot žurka vairs nekustējās. Vai izdevās to piebeigt? Drošības pēc iebelzusi vēlreiz, viņa atlaida jaku mazliet vaļīgāk, lai palūkotos. Žurka izmisīgā steigā metās bēgt ārā no slazda. Čārlija ķēra to aiz astes, gandrīz jau sagrāba, bet tad tā izslīdēja no pirkstiem un prom bija. Pa spraugu sienā ienira drošībā.

Čārlija vārgi pierausās kājās. Tas bija tik izmisīgs gājiens, ka gandrīz vai smiekli nāca. Kuņģis sažņaudzās izsalkumā, bet rīkle sūrstēja slāpēs. Kaut kas bija jādabū. Kāds mierinājums. Kāds atspaids.

Viņa padevās un ļāvās pazemojumam, līdz kuram bija nozvērējusies nekad nepagrimt. Norāvusi bikšeles, viņa iečurāja saujā un vienā malkā izdzēra silto šķidrumu.

101

Vai Helēnai tā tikai šķita vai arī visi vainoja viņu? Čārlija un Marks bija pazuduši jau vairāk nekā divas diennaktis, un komandas biedru raizes sāka pāraugt šokā un izmisumā. Tagad, izrīkojot un vadot pazudušo kolēģu meklēšanu, Helēna bieži sastapās ar nosodošiem skatieniem, it kā visi būtu vienprātīgi nolēmuši, ka viņa ir vainīga.

Izsekojot tālruņa signālus, tika noteikta Marka un Čārlijas pēdējā atrašanās vieta Spairstrītā. Tā atbilda anonīmās zvanītājas ziņām par Teneri, kas bija likušas viņiem doties uz to apvidu. Bet pēc tam pēdas pazuda. Viņi bija izslēguši mobilos tālruņus un rācijas un nebija sazinājušies ne ar vienu no kolēģiem policijā. Sākumā komandas biedri cerēja, ka ziņa par Teneres pamanīšanu bija patiesa un Čārlija ar Marku kaut kur vēl dzen pēdas noziedzniecei. Bet pēc tam pamazām radās apjausma, ka tas bija viltus zvans. Nebija noticis nekāds laupīšanas mēģinājums - Marks un Čārlija bija tīši aizvilināti uz nomaļo apvidu. Tas izskatījās pēc lamatām. Visiem prātā bija viena doma: vai viņa tos nolaupījusi?

Viņi izpētīja katru ēku un iztaujāja katru veikalnieku un garāmgājēju Spairstrītas apkārtnē, un, otrreiz ejot apkārt pamestajai bērnu slimnīcai, kāds vērīgs konstebls bija pamanījis vaļīgu dēli uz viena no aiznaglotajiem logiem. Uz palodzes bija svaigas dubļu pēdas, it kā kāds nesen būtu kāpis pa šo logu. Helēna gribēja uzreiz sūtīt iekšā policistus, taču augstākā priekšniecība aizliedza to darīt bez specvienības.

Bruņotās vienības mobilizēšana vilkās mokoši ilgi, taču Helēna to steidzināja, cik spēja, un tagad jau traucās uz vecās

slimnīcas pusi specvienības SO 19 pavadībā. Ēka bija liela un ar daudzām ieejām, tāpēc bija jāpacenšas, lai neļautu Suzannai izslīdēt no rokām. Protams, ja viņa tur vispār bija.

Viņi iegāja ēkā, cik vien klusi un uzmanīgi spēdami. SO 19 devās pa priekšu, un Helēna, konstebls Bridžess un divpadsmit citi kolēģi sekoja tiem pa pēdām. Pārmeklējamā platība bija milzīga, taču, izklīstot uz visām pusēm un pastāvīgi sazinoties pa rāciju, to varētu izpētīt diezgan ātri.

Helēna bija saspringusi kā stiga. Viņa zināja, ka jāsavaldās, jo pārmērīga nervozēšana mēdz izraisīt bīstamu rīcību, jo īpaši tad, ja rokā ir Glock. Diena bija vētraina, un vēja svilpoņa izsistajos logos piešķīra lielajai ēkai rēgainu apsēstas mājas noskaņu. Saņemies, viņa sev pavēlēja, nav ko iztēloties ēnas un spokus, kur to nav.

Taču bija grūti saglabāt mieru, spēlējot uz tik augstām likmēm. Tas tiešām bija noticis viņas vainas dēļ. Ne tikai tāpēc, ka slepkava bija vērsusies pret viņu, bet arī tāpēc, ka viņa bija lūgusi Marku atgriezties darbā. Ja vien viņa būtu likusi to mierā, viņš būtu drošībā - sagrauts un bēdīgs, bet drošībā. Viņš atgriezās darbā bez jebkāda aizvainojuma vai dusmām. Jo viņš ticēja sava darba mērķiem un, par spīti visam, ticēja arī Helēnai. Un tagad par savu apņēmību viņam bija jāsaņem tik bargs likteņa sods.

Viņa lavījās augšā pa kāpnēm, pārkāpjot noteikumus, kas liedza vienatnē attālināties no pārējiem. Ieskatījās pirmajā telpā. Tā bija tukša un pamesta, putekļos un tumsā iegrimusi. Helēna atlaida ieroča drošinātāju. Nojauta vēstija, ka māsa nebūs tik neuzmanīga, lai ieskrietu tieši rokās specvienībai. Viņas mērķis ir Helēna. Pacēlusi ieroci, Helēna ieskrēja pa nākamajām durvīm, pārliecināta, ka neizbēgami nonāks aci pret aci ar pašu atriebes dievieti.

Pēkšņi iečerkstējās rācija. Ziņoja konstebls Bridžess. Viņš izklausījās drīzāk priecīgi satraukts nekā nobažījies. Viņš bija izdzirdējis trokšņus. No apakšstāva. Pašlaik devās uz turieni pārbaudīt. Helēna uzreiz griezās atpakaļ un metās lejā pa kāpnēm.

Ātri skriedams sadzirdētās grabēšanas virzienā, Bridžess pārsteigts ieraudzīja, ka Helēna viņu apsteidz. Viņš vienmēr bija lepojies ar savu veiklo skriešanu, bet priekšniece joņoja kā velna apsēsta. Viņa gan centās neizrādīt uztraukumu, taču Bridžess redzēja, ka viņa ir saspringta kā uzvilkta atspere. Tagad, baiļu, raižu un dusmu dzīta, viņa gribēja teikt galavārdu šajā stāstā. Gribēja pati pielikt punktu šim murgam.

Nonākuši apakšstāvā, viņi ieraudzīja, ka gaiteņi sazarojas četros virzienos. Atkal iečerkstējās rācija, un Bridžess to pieklusināja, paklausot Helēnas dusmīgajam skatienam. Viņi saspringti ieklausījās.

Tieši pretī. Troksnis nepārprotami nāca no gaiteņa, kas atradās viņu priekšā. Viņi metās skriet uz priekšu. Pirmās durvis bija aizslēgtas, bet skaņa bija dzirdama tālāk gaitenī. Viņi devās tālāk. Tur arī bija tā skaņa, tik uzstājīga un nemitīga - dim, dim, dim. No nākamās telpas. Durvis bija aizslēgtas. Taču viņi tiks iekšā. Jātiek iekšā tūlīt pat.

Kamēr Helēna kliedza caur durvīm, cerot sadzirdēt atbildi, kāds konstebls aizskrēja pēc laužņa. Viņš atgriezās jau pēc īsa brīža kopā ar citiem policistiem. Atspiedies ar plecu, viņš cīnījās ar smago metāla durvju slēdzeni. Turp atpakaļ, turp atpakaļ, līdz beidzot durvis ar skaļu krakšķi padevās. Pagrūduši konsteblu nost no ceļa, Helēna un Bridžess iebrāzās iekšā.

Un ieraudzīja tukšu telpu.

Izsists logs, pa pusei izrauts no eņģēm, vēja kustināts, nemitīgi sitās pret metāla rāmi.

102

Viņš gribēja nomirt.

Nāve tagad būtu atvieglojums, glābiņš no sāpēm, kas plosīja viņa ķermeni. Marks bija centies pretoties drudzim, koncentrēties uz pašreizējo situāciju, mēģināt atrast kādu iespēju izkļūt no ieslodzījuma, taču domājot galva sāka sāpēt vēl neciešamāk, tāpēc viņš atkal iegrima apātijā.

Cik ilgā laikā var nomirt badā? Pārāk ilgā. Viņš bija zaudējis laika izjūtu, taču nešaubījās, ka sēž šajā pagrabā jau gandrīz trīs diennaktis. Kuņģis bija izsalkumā sažņaudzies, izkaltušais un iekaisušais kakls sūrstēja, viņš tik tikko spēja pakustēties. Laika Isināšanai Marks pūlējās atsaukt bērnības atmiņas, taču skolas dzīves ainiņas domās pārtapa par poēmu “Zaudētā paradīze”, kuru viņš ar lielu nepatiku bija mācījies vidusskolā. Tagad viņš jutās kā poēmā aprakstīto murgu upuris, kurš naktis dreb stindzinošā aukstumā, bet bezgalgarajās dienās karst un mirkst drudža sviedros. No ciešanām nebija glābiņa.

Viņš zināja, ka drudzis pastiprinās. Brīžiem viņš jutās labāk, brīžiem - sliktāk. Reizēm viņš bija pie skaidras saprašanas un varēja sarunāties ar Čārliju, bet citreiz pats apjēdza, ka murgo un vervelē kaut ko nesakarīgu. Vai pienāks bridis, kad viņš pavisam zaudēs prātu? Viņš izmeta šo domu no galvas.

Marks pastiepa roku, lai aptaustītu brūci uz pakauša. Pušums bija plats un garš, un viņš rakņājās tajā ar netīrajiem pirkstiem.

- Neaiztiec, Mark, - tumsā atskanēja Čārlijas balss. Ari pēc trim diennaktīm šķīstītavā viņa joprojām rūpējās par slimnieku. - Tad tikai sāpēs vēl vairāk.

Taču Marks viņā neklausījās, jo bija sataustījis ar pirkstu kaut ko kustīgu. Viņa brūcē ložņāja kāda dzīvība. Izvilcis pirkstus, viņš pielika tos pie deguna. Tārpi. Galvas brūcē bija ieperinājušies tārpi.

Pielicis pirkstus pie mutes, viņš ar mēli uzlaizija mazos tārpiņus. Bija dīvaina sajūta, kad tie ieslīdēja rīklē. Dīvaina, bet patīkama. Viņš izvilka no brūces vēl dažus un iebāza mutē.

Čārlija jau nāca šurp. Viņa notupās uz grīdas blakus Markam. Viņš samulsa, atcerējies draudzības un cilvēcīgas izpalīdzības noteikumus. Tad ar pūlēm pagrieza galvu, piedāvājot uzcienāties no tās. Čārlija šaubīdamās ar diviem pirkstiem paņēma no brūces dažus tārpus un iemeta mutē. Viņa izbaudīja šo gardumu, ļaujot tam izšķīst uz mēles, tad paņēma vēl mazliet.

Pārāk drīz šie prieki bija galā. Tārpu maltīte bija notiesāta. Tagad viņu kuņģi sāka pulsēt izsalkumā - apēstie niecīgie kumosiņi bija atmodinājuši pieklusušo bada sajūtu. Vēl! Vēl! Vēl! Viņu vēderi prasīja vēl. Tie izmisīgi kāroja vēl.

Taču nebija vairs nekā, ko tiem dot.

103

Viņi bija izpētījuši katru zemes sprīdi divu jūdžu rādiusā ap veco slimnīcu, taču nebija ne ziņas, ne miņas no Marka vai Cār-lijas. Toties viņi atrada svaigas asinis uz gaiteņa grīdas slimnīcas ceturtajā stāvā. Vēlāk analīzēs apstiprinājās, ka tas pieder Markam. Konsteble Makendrū izplūda asarās, un viņa nebija vienīgā no komandas biedriem, kas bija dziļi satriekta. Līdz šim Helēna nebija iedomājusies, cik labi ieredzēts Marks ir kolēģu vidū. Tad jau nebija jābrīnās, ka visi dusmojas uz Helēnu.

Tātad slepkava bija ievilinājusi Marku un C.'arliju slimnīcā, tur uzbrukusi viņiem un pēc tam aizvedusi kaut kur citur. Slimnīcas tuvākajā apkārtnē nebija videonovērošanas. Blakusielās ar dzīvu satiksmi videokameras ap to laiku bija fiksējušas daudzus kravas busiņus, bet kurš no tiem bija īstais? Uz kurieni viņa aizveda nolaupītos? Tajā apvidū tiešām bija daudz pamestu ēku un noliktavu. Policisti pašlaik tās visas pārmeklēja ar suņiem, kurus Helēna bija pieprasījusi, aptaujāja visus potenciālos lieciniekus un garāmgājējus, kā arī apstaigāja tuvējās mājas, izjautājot iedzīvotājus. Ja kāds izturētos aizdomīgi, tad viņa māju pārmeklētu līdz pēdējam kaktiņam, pat izjauktu pa dēlītim, ja vajadzētu. Pazudušie bija jāatrod.

Helēna lika visas cerības uz pieņēmumu, ka viņi joprojām atrodas kaut kur tuvumā. Suzanna it kā varētu aizvest gūstekņus citur, taču tie, būdami policisti, būtu modrāki un grūtāk pārvietojami nekā pārējie upuri. Viņa neuzdrošinātos visu sabojāt, tāpēc noteikti rīkojusies piesardzīgāk, ar mazāku risku. Bija vajadzīgas acis un ausis - jo vairāk, jo labāk -, kas izpētīs

Sauthemptonu, Portsmutu un tālāku apkārtni. Helēna jau bija pieprasījusi papildspēkus no kaimiņpilsētu iecirkņiem, norīkojusi papildu vietējos pašvaldības policistus un atsaukusi no atvaļinājuma visus Sauthemptonas centrālā iecirkņa policistus. Tomēr ar to nepietika.

Bija atlikusi vēl viena acīmredzama iespēja. Emīlija Gara-nita bija uzzinājusi par neveiksmīgo reidu vecajā bērnu slimnīcā. Noskaitusies, ka viņai par to nebija iepriekš paziņots, viņa tagad nemitīgi uzbāzās Helēnai ar zvaniem, izmisīgi kārodama uzzināt, kāds bija reida mērķis un kāpēc sākusies tik liela rosība. Vai viņi meklēja Suzannu? Vai jaunus upurus?

Tas bija riskants gājiens, bet Helēnai nebija izvēles. Ritēja jau ceturtā meklējumu diena, bet viņi joprojām bija neziņā. Tāpēc viņa pacēla klausuli un sastādīja Emīlijas numuru.

104

Emīlijai Garanitai patika viņas darbs. Stundas bija ilgas, samaksa niecīga, un daudzi varas pārstāvji neslēpa nicinājumu pret vietējās avīželes reportieriem, bet Emīliju tas netraucēja. Viņa nemitīgi kāroja pēc adrenalīna, neparedzamām situācijām un aizraujošiem pavērsieniem, kas šajā darbā bija garantēti ik dienu.

Un, protams, arī varas apziņa. Lai cik augstprātīgi būtu politiķi, policisti un citas amatpersonas, tie visi baidās no reportieriem. To karjeras izaugsme ir loti atkarīga no labas reputācijas sabiedrības acīs - un tieši tādi reportieri kā Emīlija veido vienkāršo ļaužu viedokli. Tagad, sēžot pretī Helēnai Greisai, Emīlija izbaudīja šo varas apziņu. Tikšanās vietu bija izvēlējusies Emīlija, nevis Greisa, un viņa arī diktēs noteikumus. Greisai bija vajadzīga viņas palīdzība, tāpēc vairs nebūs nekādu melu vai faktu sagrozīšanas.

- Pazuduši divi mūsu policisti, - Greisa lietišķi iesāka. - Čārlija Bruksa un Marks Fullers. Šķiet, jūs viņus pazīstat. Iespējams, viņi ir nolaupīti, un mums ir vajadzīga jūsu un jūsu lasītāju palīdzība meklēšanā.

Kamēr Greisa turpināja runāt, Emīlija sajuta pazīstamo kņu-doņu pakrūtē. Tas bija vēl viens aizraujošs elements reportieres darbā - jebkurā brīdī var pēkšņi iekrist rokās īsta sensācija, potenciāls grāvējs. Šādi brīži ir katra žurnālista sapnis. Visas ilgās, garlaicīgās stundas, aprakstot vietējo tiesu lietas - vandālismu, kautiņus, laupīšanas ar ielaušanos -, ir cena, kas jāmaksā,

lai tiklu pie īstas sensācijas. Un, kad rodas izdevība, jābūt gatavībā. Tieši šādi raksti padara žurnālistus slavenus.

Emīlija nespēja rakstīt pietiekami ātri pat stenografējot. Aizraujoši pavērsieni sērijveida slepkavību lietā - viņa jau iztēlojās rakstus un virsrakstus avīzes centrālajā atvērumā. Ir tik lieliski apsteigt nacionālā mēroga laikrakstus tādā svarīgā lietā - tiešām īsti zelta putekļi.

Emīlija apsolīja darīt visu, kas viņas spēkos, un Greisa devās projām. Inspektore teica, ka priecājoties par šīs “sarunas” iznākumu, tomēr Emīlijai viņa likās pagalam sapīkusi. Šai sievietei, šķiet, nepatīk lūgt palīdzību citiem vai spēlēt otrā plāna lomu. Nekādas sieviešu solidaritātes.

Emīlija steidzās atpakaļ uz redakciju. Nesenais nervozais satraukums bija pārgājis, un viņu bija pārņēmis savāds miers. Viņa skaidri zināja, kā tagad rīkosies.

Visu savu darba mūžu Emīlija bija izmantojusi žurnālistiku kā ieroci - lai atmaskotu, sodītu un iznīcinātu tos, kuri ir pelnījuši.

Arī šoreiz nebūs citādi.

105

Bija pusseptiņi no rīta, bet saule nespēja uzaust. Saut-hemptonu bija pārklājusi bieza, pelēka migla, kas pilnībā atbilda Helēnas noskaņojumam. Aizcirtusi aiz sevis dzīvokļa durvis, viņa uzsēdās uz motocikla un traucās uz pilsētas centru, nikni un strauji griežot gāzes rokturi.

Pagājusi vēl pusotra diennakts, bet joprojām nekādu jaunumu. Nē, tā nebija pareizi, visvisādu "jaunumu” bija daudz, tikai no tiem nebija nekāda labuma. Kopš sarunas ar Emīliju Helēna visu laiku dusmojās uz sevi, raizēdamās, ka pieļāvusi lielu kļūdu. Viņai gan nebija citas izvēles, jo prese bija jāinformē, tomēr bija skaidrs, ka situācija vēl vairāk pasliktināsies. Tikšanās ar Emīliju notika vēlu vakarā, tāpēc nākamā rīta raksts bija sensacionāls, bet bez šaušalīgām detaļām. Šīsdienas materiāls Evening News solījās būt pavisam kas cits.

Kad Helēna ieradās darbā, avīzes eksemplārs gulēja uz viņas rakstāmgalda. Kāds komandas biedrs gribējis būt izpalīdzīgs vai arī izrādīt nosodījumu? Nepievēršot uzmanību kliedzošajam virsrakstam pirmajā lappusē, Helēna uzreiz atšķīra detalizēto rakstu iekšlapās. Tas bija briesmīgs. Kā sadistiska pornogrāfija. Visos pretīgākajos sīkumos lasītājiem bija izklāstītas bada un slāpju dažādās stadijas, papildinātas ar spriedelējumiem par to, kurš no abiem policistiem izturēs ilgāk un kādi būs iespējamie nāves cēloņi. Neattapīgākiem lasītājiem bija pat sarūpēta uzskatāma diagramma - fiziska un garīga sabrukuma grafiks, kurā bija parādīts, kā Čārlija un Marks jutīsies pirmajā dienā, otrajā dienā, trešajā, ceturtajā, piektajā... Virs turpmākajām

dienām rēgojās liela, biedējoša, bet nepārprotama jautājuma zime.

Šajos neķītrās tīksmināšanās plūdos it kā starp citu bija pieņi inēts arī policijas “karstās līnijas” numurs, kam vajadzēja būt plašā raksta uzmanības centrā. Tālrunis tagad, protams, zvanīja bez apstājas. To garantēja nežēlīgā raksta izraisītais satraukums. Taču lielākā daļa zvanu bija tikai tukšas to cilvēku pļāpas, kuri gribēja izpelnīties policijas uzmanību. Helēnu tas neciešami kaitināja.

Arī Čārlijas draugam un Marka vecākiem Helēna nespēja sniegt mierinājumu. Pēc sensacionālā Evening News raksta izlasīšanas viņi bija noraizējušies līdz neprātam un izgāza dusmas uz Helēnu. Viņa bija spiesta izteikties godīgi par nolaupīto tuvinieku izdzīvošanas izredzēm, tomēr stingri solīja darīt visu iespējamo, lai tos izglābtu. Čārlijas draugs un Marka vecāki bija šoka pārņemti, nespēja īsti apjēgt notiekošo un jutās kā briesmīgā murgā, no kura cerēja drīz pamosties.

Helēna izmisīgi ilgojās dot tiem vismaz kādu cerību, kaut nelielus iepriecinošus jaunumus, lai mazinātu viņu izmisumu, taču nedrīkstēja melot. Viņa zināja, ka Marks un Čārlija turēsies varonīgi, tomēr jau gandrīz nedēļu no viņiem nebija ne vēsts. Kas zina, kā viņi pašlaik jutās? Un cik ilgi vēl spēs izturēt? Viņi taču ir tikai mirstīgi cilvēki.

Pulkstenis nepielūdzami tikšķēja, un svarīga bija katra minūte.

106

Čārlija mēģināja piecelties. Taču, pieslejoties kājās, apreiba galva. Viņa sagrīļojās kā piedzērusies un atkal saļima tupus. Pagriezusi galvu sāņus, viņa vēlreiz norīstījās. Taču nebija vairs nekā, ko izvemt, - jau pāris dienu vairs nekā.

Viņa mira badā. Agrāk viņa tik bieži un vieglprātīgi bija teikusi šos vārdus, bet tagad pilnībā izjuta to šaušalīgo nozīmi. Biežas caurejas lēkmes, locītavu krampji, sarkani plankumi uz visa ķermeņa un neciešami saplaisājusi āda ap muti, uz elkoņiem un ceļgaliem. It kā viņas miesa pamazām izjuktu un sairtu. Drīz vien pāri paliks tikai ar ādu apvilkts skelets. Tārpi sen jau bija pazuduši. Tagad laikam tie atgriezīsies tikai pēc Marka nāves.

Pretējā telpas pusē Marks sāka murmināt “Man bij’ mazs riekstkociņš” kā pavadījumu Čārlijas drūmajām domām. Viņš jau vairākas dienas vervelēja nesakarīgus bērnu pantiņus - varbūt atcerēdamies, kā viņam tos dziedājusi māte vai arī viņš pats dziedājis savai meitiņai.

Lai kā arī būtu, dziesmiņu vārdi bija saputroti, melodijas nepareizas. Varbūt viņš tikai gribēja dzirdēt savas balss skaņu, lai pārliecinātos, ka vēl ir dzīvs. Kuru gan viņš centās apmānīt?

Čārlija jau nezin kuro reizi pārlaida skatienu viņu cietumam. Viņai pretī vienaldzīgi vērās tās pašas četras sienas. Smirdoņa tagad bija tiešām drausmīga - sešas dienas krājušies izkārnījumi, sviedri un vēmekļi, sajaukušies atbaidošā kokteilī. Turklāt viņiem briesmīgi sala. Čārlija mēģināja ietīt drudzī trīcošo Marku apkures katlu izolācijas materiālā, taču tas kaitinoši skrāpēja ādu un tik un tā krita nost.

Čārlija bija apsvērusi iespēju apēst šo materiālu, taču zināja, ka tas nepaliks kuņģī, un negribēja izraisīt mokošu vemšanu. Tāpēc viņa tikai sēdēja, iegrimusi drūmās domās.

Viņa atbalstīja galvu pret auksto, cieto sienu. Uz īsu brīdi vēsā mūra pieskāriens bija mierinošs. Tātad šis ūķis kļūs par viņas kapu. Viņa nekad vairs neredzēs Stīvu. Nekad vairs neredzēs savus vecākus. Un visļaunākais - nekad neredzēs savu bērniņu.

Nekādas atpestīšanas nebūs. Viņa vairs necerēja sagaidīt glābēju komandu. Tagad atlika tikai gaidīt nāvi.

Ja nu vienīgi... Čārlija stingri piespieda galvu pie sienas, cieši aizmiegusi acis. Viņa zināja, ka ierocis ir turpat tuvumā, taču spītīgi neskatījās uz to. Varētu pavisam vienkārši pieiet un paņemt ieroci. Marks nespētu viņu apturēt, un drīz viss būtu galā.

Viņa cieši iekodās lūpā. Tas palīdzēs atbrīvoties no šīs domas. Viņa to nedarīs. Viņa nespētu to izdarīt.

Taču pēkšņi viņa vairs nespēja domāt ne par ko citu.

107

Tā bija īsta katastrofa. Dažs labs varbūt mēģinātu izvairīties no šī nepatīkamā uzdevuma un sūtītu saplosīšanai kādu citu grēkāzi. Taču Helēna saprata, ka pati izraisījusi šo situāciju, tāpēc pašai arī jāuzņemas upurjēra loma.

Sēdēdama starp diviem milzīgiem Marka un Čārlijas portretiem, Helēna uzstājās nacionālās preses pārstāvju priekšā, mudinot katru, kam ir kādas aizdomas, sazināties ar policiju. Emīlijas lielais raksts Evening News bija sacēlis ažiotāžu. Pārpildītajā preses konferenču telpā bija sapulcējušies visu galveno Lielbritānijas tabloīdu un ikdienas laikrakstu pārstāvji, kā arī žurnālisti no Eiropas, ASV un citurienes.

Neko vairs nevarēja noslēpt. Viņi medīja sērijveida slepkavu. Šī fakta publisku atzīšanu Emīlija Garanita bija gaidījusi jau sen, un tagad viņa vēl pielēja eļļu ugunī, prasot Helēnas atkāpšanos no amata. Viņa pieprasīja oficiālu izmeklēšanu par 1 lelēnas vadības prasmi šajā lietā. Evening News bija publicējis vēl vienu lielu atvēruma rakstu, kurā uzskaitīti visi meli, puspatiesības, noklusēšana un nekompetence, kas, viņuprāt, līdz šim raksturoja lietas izmeklēšanu. Helēna nepretojās šim uzbrukumam: ja vien izdosies pavēstīt pasaulei svarīgo ziņu, tad kaitējums profesionālajai reputācijai nebija svarīgs.

Viņa bija nolēmusi palikt darbā visu nakti, lai strādājot remdētu dusmas un sarūgtinājumu, taču noraizējušies komandas biedri pierunāja viņu doties mājās vismaz uz pāris stundām.

Visi bija nostrādājušies lidz spēku izsīkumam, bet Helēna sen jau bija iztērējusi visas rezerves.

Viņa brauca mājās ar motociklu, uzturēdama vienmērīgu at rumu, jo vēl joprojām jutās satriekta un nervoza. Atgriezusies dzīvoklī, viņa nomazgājās dušā un pārģērbās. Patīkamajai tīrības sajūtai sekoja jauns enerģijas pieplūdums un, vēl muļķīgāk, arī cerība.

Možuma uzplūdā viņa īsu mirkli bija pārliecināta, ka izdosies atrast pazudušos sveikus un veselus.

Taču, raugoties ārā pa logu uz drūmo ainavu, niecīgā optimisma dzirksts sāka apdzist. Viņi bija izmeklējušies itin visur un palikuši tukšā. Kamēr Hempšīras policija grieza kājām gaisā Sauthemptonu, meklējot pazudušos policistus, Helēna bija sazinājusies ar Londonas kolēģiem. Varbūt gūsta vietas izvēlē māsai bija kādi personiski motīvi? Varbūt viņa savam noslēguma triumfam bija izraudzījusies kādu īpaši “uzjautrinošu” vietu? Iespēju bija daudz - vecās, pamestās noliktavas, kur viņas bērnībā mēdza dauzīt logus, kapsēta, kur devās piedzerties, skolas, kuras bastoja, pazemes tuneļi, kur viņas vēroja, kā zēni brauc ar skrituļdēļiem. Helēna lūdza kolēģiem izpētīt visas šis vietas.

Bet pagaidām nebija nekādu ziņu. Tikai tas pats mokošais klusums. Tā pati neizturamā bezspēka apziņa. Marks un Čārlija kaut kur cieta mokas, bet Helēna nekādi nespēja viņiem palīdzēt.

Pavadījusi dzīvokli tikai desmit minūtes, viņa atkal devās ārā pa durvīm un brauca atpakaļ uz apspriežu telpu. Kaut kur noteikti ir kāda norāde. Un Helēnai tā jāatrod.

108

Mazulīte nemitējās kliegt.

Čārlija visu laiku iztēlojās to savas miesas dzīlēs. Nezin kāpēc viņa nojauta, ka tā ir meitenīte. Un viņas iztēlē mazulīte ikreiz bija īsts mazs cilvēciņš ar savu raksturu un vajadzībām, nevis tikai šūnu pikucis. Viņa iedomājās, kā bērniņš kliedz pēc ēdiena, apjucis un nelaimīgs, nesaprotot, kāpēc māte viņam neko nedod. Tas nebija taisnīgi. Vai meitiņas mazais kuņģītis tikpat mokoši sažņaudzās izsalkumā kā Čārlijai? Viņai varbūt vēl nemaz nav kuņģa, Čārlija atgādināja sev, tomēr nespēja šo domu izdzēst no prāta. Es mērdēju badā savu bērnu. Es mērdēju badā savu bērnu.

Marks un Čārlija bija nonākuši šajā situācijā paši savas kļūdas dēļ. Tā bija viņu vaina. Bet mazulīte nebija vainīga. Kāpēc viņai jācieš pieaugušo vainas dēļ? Dusmas par šo muļķīgo iekrišanu vairoja Čārlijas apņēmību. Atšķirībā no vārgā, sabrukušā ķermeņa viņas gribasspēks joprojām bija stingrs.

Viņa centās apvaldīt niknumu. Mēģināja aizmigt. Taču nakts bija tik ilga. Un auksta. Un klusa. Čārlija pūlējās aizmigt, bet bērniņš nemitējās kliegt.

Mudinādams viņu paņemt ieroci.

109

Policistu komandas bija izrīkotas un nosūtītas. Kamēr Bri-džess, Sandersone un pārējie komandas biedri bija izklīduši pa visu grāfisti un vēl tālāk, Helēna palika apspriežu telpā. Kādam bija jākoordinē vērienīgā meklēšana, turklāt Helēnu bija pārņēmusi nelāga nojauta, ka ir kaut ko palaidusi garām, tāpēc viņa gribēja vēlreiz pārskatīt visas liecības.

Viņa bija izpētījusi katru niecīgāko norādi. Kolēģi bija sazinājušies ar katru vietējo pašvaldību Anglijas dienvidos, un administrācijas darbinieki tagad pētīja renovācijai vai nojaukšanai paredzētu vecu industriālu objektu sarakstus. Viņi bija sazinājušies arī ar ostas vadību, un tā sastādīja vecu, neizmantojamu noliktavu un kuģu sarakstu. Policisti iztaujāja dzīvokļu izīrētājus, taču tie spēja sniegt ziņas tikai par pašiem nesenākajiem īrniekiem, bet Suzanna varēja noīrēt sev mājokli jau pirms vairākiem mēnešiem.

Meklējumi bija vērienīgi un visaptveroši, tomēr Helēnu neatstāja nojauta par visu šo pūliņu veltīgumu, ja nolaupīto ieslodzījuma vieta bija izvēlēta nejauši, kādas bija izredzes to atrast? Bailes no neveiksmes un aizdomas, ka atbildei jābūt kaut kur tepat, acu priekšā, mudināja Helēnu vēlreiz atgriezties ar māsu kopīgajās bērnības vietās. Tolaik viņa vienmēr apbrīnoja Mariannu, kura bija stiprākā no abām, un visur sekoja viņai kā ēna. Visi mēdza teikt - ja gribi atrast Mariannu, meklē Džodiju. Nomainījusi vārdu un dzīvesveidu, Helēna centās izbēgt no šīs ēnas, taču tā atkal satumsa pār viņu kopā ar izmisumu un drūmām atmiņām.

Kad Helēna pārlasīja lietas materiālus par apsardzes firmu "Bulta”, viņa sajuta satraukuma un aizrautības trīsas, kas vēstīja par jaunu norādi. Mūsdienās, dzimumu līdztiesības laikmetā, nebūtu nekāds brīnums ieraudzīt sievietes vārdu apsargu sarakstā. Tomēr cik daudz sieviešu tiešām strādā par apsardzēm? Un vēl svarīgāk - šī apsardze bija sākusi darbu firmā “Bulta” tikai pirms diviem mēnešiem. Viņu norīkoja palīdzēt Kroidonas un Bromlijas apkārtnes īpašumu sargāšanā, jo viņa dzīvoja netālu no tiem. Taču jaunās apsardzes ieteikumu vēstules izskatījās apšaubāmas, visticamāk - bija viltotas, un administrācijas darbinieki ātri vien pārliecinājās, ka uzrādītā dzīvesvietas adrese ir izdomāta.

Helēna aizsūtīja pa faksu "Bultai” Mariannas seno aizturēšanas fotogrāfiju un datorprogrammas ģenerēto “vecākas” Mariannas portretu, un satrauktā firmas vadība atbildēja nekavējoties. Attēlos redzamā sieviete varētu būt viņu jaunā darbiniece, vārdā Greisa Šīldsa.

Greisa. Tagad vairs nebija ne mazāko šaubu. Bet vai tas nozīmēja “ej dirst” vai “nāc šurp”? Helēna izvēlējās otro variantu un atkal traucās uz Čethemas torni. Viņa nevarēja droši zināt, ko māsa bija domājusi, atstādama viņai šo norādi, taču bija izlēmusi. Kaut kur Čethemas augstceltnē ir Marianna vai Marks un Čārlija, un Helēna viņus noteikti atradīs.

Traucoties uz ziemeļiem, Helēna sajuta mostamies cerību. Bija sācies spēles pēdējais posms.

110

Kad mani veda prom, lija lietus.

Kad mani izvilka no mājas un stiepa uz policijas auto, es to nepamanīju, bet, sēžot aizmugurē kā tāda prasta noziedzniece, ieraudzīju pulsējošo zilo bākuguņu atspīdamus peļķēs uz asfalta.

Es biju kā sastingusi. Psihologi teiktu, ka man pēc slepkavību izdarīšanas iestājies šoks, bet es tam neticēju. Protams, tas bija šoks, tikai pavisam cita iemesla dēļ. Viņi mēģināja mani iztaujāt, taču es ne spēju, ne gribēju bilst kaut vārdu. Sāku jau noslēgties sevī. Manā dzīvē tas bija beigu sākums.

Pacēlu skatienu un ieraudzīju, kā viņa lūkojas manī, stāvēdama durvīs. Viņa bija ietīta segā, ap viņu rosījās sociālā darbiniece, bet viņa tikai stingi lūkojās uz priekšu, it kā nespētu noticēt notiekošajam. Taču tas viss tiešām notika, turklāt viņas dēļ. Viņa bija tā, kura izpostīja ģimeni, nevis es.

Es saņēmu visas tās samazgas no preses un cietumsodu, mani visi apspļaudīja un nozākāja. Taču īsto noziegumu pastrādāja viņa, un viņa to zināja.

Es to redzēju viņas acīs, kad mani veda prom. Viņa bija Jūda, nē, vēl sliktāka par jūdu. Viņš nodeva tikai draugu. Bet viņa nodeva savu māsu.

Ill

Izdari to tūlīt un ātri. Pieliec visam punktu.

Marks mudināja sevi izkustēties, sakopot pēdējās spēka kripatas un paveikt to. Taču viņš dega drudzi, viss ķermenis smeldza, un bija grūti pakustināt kājas. Tomēr bija jāsaņemas -svarīga mērķa dēļ.

Čārlija gulēja telpas pretējā pusē. Tagad viņa raudāja un klaigāja. Vai viņa sāk zaudēt prātu? Parasti tik mierīga un sirsnīga, tagad viņa bija nikna kā šņācoša harpija uz vājprāta robežas. Kas zina, kas notiek viņas galvā?

Ierocis atradās tieši pusceļā starp abiem. Marks nespēja atraut skatienu no tā. Tagad, kad viņi bija veltīgi izmēģinājušies visus bēgšanas plānus, šaujamais bija vienīgais risinājums.

Marks pieslējās uz elkoņiem. Tie nenoturēja svaru, un viņš atkal sabruka garšļaukus, sāpīgi sasitot zodu pret auksto akmens grīdu. Viņš noskaities mēģināja vēlreiz, sasprindzinot katru muskuli, lai pieceltu no grīdas izģindušo ķermeni. Šoreiz izdevās labāk, un viņš salieca ceļus, pavelkot tos zem krūtīm. Asas sāpes izšāvās caur krūškurvi, kājām, rokām - nomocītais augums negribēja kustēties, bet viņš to piespiedis.

Viņš vēlreiz slepus palūkojās uz ieroci. Tagad tikai rāmi un apdomīgi, bez pēkšņām kustībām. Viņš lēni pierausās sēdus. Tik negaidīti izslcjoties, galva atkal iedunējās sāpēs un uzplaiksnīja nejaušas atmiņas - kā Elsija liek viņam uz pieres aukstā ūdeni samitrinātu flaneļa drānu, lai dziedētu Jaungada rīta paģiras. Viņa tiešām bija īsts eņģelītis. Viņa mīļais eņģelītis.

Ierocis bija piecu pēdu attālumā. Cik ātri viņš spēs nokļūt lidz tam? Tagad, kad lēmums bija pieņemts, atpakaļceļa vairs nebija. Ja kaut mirkli vilcināsies, apņēmība var zust. Ja kaut mirkli šaubīsies, ķermenim var pietrūkt spēka. Viņš bija izlēmis rīkoties un nedrīkstēja pieļaut, lai pēdējā mirkļa šaubas visu izjauc.

Marks sāka četrrāpus rausties pa grīdu. Sāpes bija neciešamas, tomēr viņš piespieda sevi virzīties uz priekšu. Čārlija sadzirdēja viņu laistāmies un ātri pagriezās, bet bija par vēlu -Marks jau bija ticis pie mērķa. Viņš paķēra ieroci un atlaida drošinātāju. Bija pienācis laiks nogalināt.

112

Lietus pieņēmās spēkā - bija sākusies vētra. Helēna brauca uz augstceltnes pusi, un pār viņas galvu gāzās ūdens šaltis. It kā dabu būtu pārņēmušas tādas pašas dusmas kā viņu.

Pa ķiveres sejsegu plūstošās ūdens straumītes aizmigloja skatienu, tāpēc, kad Helēna pirmoreiz viņu pamanīja, tā šķita rēgaina kā vīzija. Sākumā Helēna nodomāja, ka "Bultas” pārstāvis atnācis viņu sagaidīt, bet tad attapās, ka tā ir sieviete. Viņa uzreiz saspringa modrībā, piebremzēja motociklu un pasniedzās pēc ieroča.

Tad pēkšņi aizrāvās elpa. Viņa cieši aizmiedza acis, tad atkal atvēra tās, ilgodamās, kaut būtu kļūdījusies. Taču veltīgi. Viņa apturēja motociklu uz slidenā asfalta, nolēca un skrēja pie izmirkušās, puskailās parādības.

Čārlija paskrēja garām, it kā nepazītu viņu. Helēna sagrāba viņu aiz elkoņa un parāva atpakaļ. Čārlija pagriezās ar mežonīgi niknu skatienu un mēģināja iekost Helēnai sejā. Helēna atgrūda viņu un iesita spēcīgu pļauku. Tās apdullināta, Čārlija nokrita uz ceļiem. Vārga un noskrandusi, allaž tik možā jaunā policiste bija pārvērtusies par rēgu no ļaunākajiem murgiem.

- Kur? - Helēna noprasīja strupi un asi.

Čārlija nespēja ieskatīties viņai acīs.

- Viņš pats to izdarīja. Tā nebiju es. Viņš to izdarīja, lai glābtu mani...

- KUR? - Helēna uzkliedza. Tagad pa Čārlijas vaigiem sāka plūst asaras. Viņa pacēla labo roku un norādīja uz Čethemas augstceltni.

- Pagrabā, - viņa vārgā balsi izdvesa.

Helēna atstāja Čārliju turpat tupam un metās skriet uz augstceltnes pusi. Ieskrējusi pa neaizslēgtajiem vārtiem, viņa atlaida pistoles drošinātāju. Tagad vairs nebija laika ne stratēģijai, ne piesardzībai. Bija jāatrod Marks.

Viņa negribēja pieļaut domu, ka Marks jau ir miris. Viņa taču vēl pagūs to izglābt? Noteikti jāpagūst. Vienā mirklī Helēna apjauta, ka viņai tiešām ir jūtas pret Marku. Vēl ne gluži mīlestība, tomēr silta un sirsnīga pieķeršanās, kas varētu kļūt par ko vairāk. Varbūt ne velti liktenis bija savedis viņus kopā. Varbūt viņiem lemts izglābt vienam otru un sadziedēt pagātnes brūces.

Viņa iebrāzās pa ēkas durvīm un drudžaini pārlaida skatienu visapkārt. Tad metās skriet caur foajē un ar kāju atspēra vaļā durvis blakus liftiem. Lejā, lejā, lejā. Viņa joņoja, lēkdama pāri trim pakāpieniem.

Tagad viņa jau bija pagrabā. Atspēra vaļā tuvākās durvis, bet aiz tām bija... tukšs pieliekamais. Nē, tas tik un tā nebūtu īstais, jo durvis nebija pietiekami stipras, lai gūstekņi netiktu ārā, viņai vajadzētu... Tad Helēna pamanīja īstās - nostiprinātās metāla durvis, kas pavērtas karājās eņģēs. Viņa aizskrēja pa gaiteni un metās iekšā.

Iegājusi telpā, viņa sagrīļojās un saļima uz grīdas. Viņa bija ieraudzījusi Marku. Un uzreiz sapratusi visļaunāko. Viņa lēni pacēla skatienu, taču, arī otrreiz paraugoties, nekas neizskatījās labāk. Marks gulēja uz grīdas asiņu peļķē. Viņš bija miris, joprojām sažņaudzis rokā ieroci, kas bija izdzēsis viņa dzīvību. Helēna pa netīro grīdu aizsteberēja pie viņa un saudzīgi saņēma rokās viņa galvu. Taču viņš jau bija nāves stinguma pārņemts.

Skaļi nodunēja metāla durvis, un Helēna pacēla skatienu. Kuru gan viņa bija gaidījusi? Čārliju? Bridžesu? Kā jau viņa nojauta, tā bija Marianna.

- Sveika, Džodij!

Viņa smaidīdama aizslēdza aiz sevis durvis.

- Sen neesam tikušās.

113

Nebija nekāda uzvaras prieka. Nekādas laimes sajūtas. Čār-lija nejuta pat atvieglojumu. Viņa bija izdzīvojusi. Viņa dzīvos. Viņas bērniņš dzīvos. Taču agrākā Čārlija bija zudusi uz neatgriešanos. Pēc šīs dienas nekas vairs nebūs tāpat kā agrāk.

Viņa gulēja uz asfalta, spēcīgā lietus apskalota. Prātā valdīja pilnīgs sajukums. Šoks jaucās ar riebumu. Pamazām uzvarēja pārgurums. Viņa aizvēra acis un atvēra muti. Lietus šaltis ieplūda pār izkaltušajām, asiņainajām lūpām. Uz īsu mirkli pārņēma atvieglojums, dzīvības veldzes baudījums, bet tad uzmācās nemaņa. Acis aizvērās, visas domas atkāpās, šķita, it kā straume velk viņu tumšā zemūdens dzīlē, reizē mierinošā un nāvējošā.

Tad atskanēja balss. Tāla, dīvaini mehāniska balss. Čārlija pūlējās izrauties no bezdibeņa, bet pārgurums neļāva izkustēties. Tā atskanēja atkal. Svešā balss, tik satraukta un uzstājīga. Viņa ar pūlēm atvēra vienu aci. Taču tuvumā neviena nebija.

- Kur jūs esat? Lūdzu, atsaucieties! - tagad izmisīgā balss bija kļuvusi skaidrāka.

Čārlija atvēra otru aci, mazliet pacēla galvu no zemes.

Helēnas policijas rācija gulēja zemē pie pamestā motocikla. Un balss... tā piederēja konsteblam Bridžesam. Viņš meklēja Helēnu.

Varbūt viss vēl nebija zaudēts. Varbūt Čārlijai vēl būs cerība uz vainas izpirkšanu. Viņa saprata, ka jāpacenšas. Viņa pieslējās kājās, tad sabruka uz ceļiem. Viss augums trīcēja, zobi klabēja. Acu priekšā viss dubultojās. Taču kaut kā bija jātiek pie rācijas.

114

- Kā tu varēji?

Marianna iesmējās. Džodijas jautājumam piemita tik burvīga ironija. Tieši tādu pašu Marianna uzdeva viņai toreiz pirms daudziem gadiem. Mariannas seja savilkās platā smaidā: kurš būtu varējis paredzēt, ka viss izdosies tik lieliski?

- Tas viss bija vienkāršāk, nekā tu varētu iedomāties. Ar vīriešiem bija viegli - tu jau zini, ka viņi nespēj pretoties glītai sejai. Bet meitenes... viņas bija ļoti... naivas. Protams, tas bija smags darbs, bet, kā jau tu redzi, es panācu, lai pašu grūtāko vienmēr izdara citi.

Viņa paraudzījās uz Marka līķi.

- Starp citu, vai tu redzēji Čārliju? - viņa turpināja. - Kā viņa jūtas? Kad atvēru durvis, viņa tik ātri paskrēja man garām, ka nepaguvu viņu īsti apskatīt.

- Tu esi viņu iznīcinājusi...

- Neesi nu tik melodramatiska. Viņai nekas nenotiks. Viņa atveseļosies, atgriezīsies mājās pie sava drauga, laidīs pasaulē bērneli. Vai viņa varēs skatīties acīs tam sīcim, tas ir cits jautājums, taču viņa uzvarēja. Izdzīvoja. Es biju domājusi, ka viņa to izdarīs, bet Marks pacentās viņas vietā.

- Kāpēc tu nevērsies tieši pret mani? - Helēna noprasīja.

- Jo gribēju, lai tu pamokies ilgāk.

Te nu tā bija - ļaunā patiesība skaidri un gaiši.

- Es rīkojos pareizi. Ja vajadzētu, tad rīkotos tāpat vēlreiz, -Helēnas balss kļuva skaļāka, sašutumam pieaugot. Un pirmoreiz arī Mariannas acīs pazibēja kaut kas līdzīgs dusmām.

- Tev laikam bija vienaldzīgas visas manas ciešanas, vai ne? - viņa atcirta.

- Nebija gan.

- Es jau nesaku, ka tu gribēji, lai es ciešu. Tev tikai bija gluži vienalga, ko es pārciešu, ko ne, un tas ir vēl ļaunāk.

- Nē, es neko tādu nedomāju un negri...

- Es nosēdēju aiz restēm divdesmit piecus gadus. Mani centās salauzt nepilngadīgo cietumā un pēc tam turpināja to darīt Holovejā. Es tev rakstīju, tāpēc neizliecies, ka nezini, par ko tagad runāju. Visas tās mocības, pazemojumi, piekaušana. Es tev rakstīju par to visu un arī par to, kā turējos pretī. Holovejā es vienai meičai izrāvu aci no pieres - vai atceries? Protams, atceries. Un tomēr tu neatbildēji uz manām vēstulēm, nebrauci mani apmeklēt. Tu man nemaz nepalīdzēji, jo gribēji, lai es sapūstu cietumā. Nosprāgstu un sakalstu. Tava miesīga māsa.

- Tu jau sen vairs neesi mana māsa.

- Tāpēc, ka es to izdarīju? Man vismaz bija drosme, tu, sīkā nepateicīgā draņķe.

Beidzot indīgais rūgtums vairs nebija noslēpjams.

- Es tevi izglābu. Tu biji nākamā rindā. Viņi būtu iznicinājuši tādu naivu meiteni kā tu.

Mariannas apsūdzības skarbais patiesums iedzēla Helēnai sirdī.

- Es zinu. Zinu, ka tu domāji, ka palīdzi man...

- Mēs būtu bijušas laimīgas kopā, tu un es. Mēs būtu kaut kur devušās, pārtiktu, no kā pagadās, atrastu draugus, kaut ko noorganizētu. Viņi nekad nebūtu mūs atraduši. Ja mēs būtu turējušās kopā, mums klātos labi līdz pat šim brīdim.

- Vai tu tiešām tam tici, Marianna? Ja tā, tad tu esi vēl vairāk nojūgusies, nekā es domāju...

Pēkšņi Marianna, acīm dusmās zvērojot, sāka soļot cauri telpai pretī Helēnai. Helēna uzreiz pacēla Glock, un Marianna apstājās pussolī. Tagad abas sievietes šķīra tikai nepilns metrs.

Helēna nopētīja māsas seju. Tik pazīstama forma un vaibsti, bet tik bezgala sveša izteiksme. It kā viņas galvā būtu paslēpies kāds briesmonis, kas tagad pūlējās izgrauzties ārā.

- Neuzdrošinies tik nicīgi lūrēt uz mani, - Marianna uzšņāca. - Neuzdrošinies... tiesāt mani. Tagad tu esi tiesas priekšā, nevis es.

- Par to, ka rīkojos pareizi? Rīkojos, kā pienākas? Marianna, tu noslepkavoji mūsu vecākus. Aukstasinīgi noslepkavoji viņus.

- Un vai tu pēc tam bēdājies par viņiem? Vēlāk. Vai sēroji par tiem izvarotājiem?

Helēna uzreiz nespēja atrast īstos vārdus. Viņa nekad nebija uzdevusi sev šo jautājumu. Pēc briesmīgā notikuma viņa nomocījās ar domām par Mariannu, bija pārāk apjukusi nemitīgajā riņķadancī pa aizbildņu mājām un sociālajiem dienestiem, tāpēc īsti nebija laika sērošanai.

- Nu, kā tad ir, vai sēroji? - Marianna stingri noprasīja. Pēc ilga klusuma Helēna atzinās:

-Nē.

Mariannas sejā parādījās smaids. Uzvaras smaids.

- Redzi nu. Viņi bija niecības, vēl sliktāki par niecībām. Un bija pelnījuši vēl bēdīgāku galu. Es viņus nobeidzu saudzīgi. Varbūt esi aizmirsusi, ko viņi izdarīja?

Viņa novilka no galvas blondo parūku. Vietā, kur tēvs bija piespiedis viņas galvu pie gāzes plīts riņķa, rēgojās neglīts, kails laukums, kur mati tā arī nebija atauguši.

- Un tās ir tikai redzamās rētas. Galu galā viņš būtu mūs nogalinājis. Tāpēc es paglābu mūs no tā. Tev būtu, sasodīts, jāsaka paldies.

Helēna vēroja māsu - tas pats izaicinājums un dusmas, ko viņa neslēpa tiesā, joprojām bija saglabājies arī pēc visiem šiem gadiem. Viņas vārdos bija daļa patiesības, tomēr tie izklausījās pēc vājprāta murgiem. Helēnu pēkšņi pārņēma vēlme ātrāk tikt prom no šīs drausmīgās telpas un zvēriskā naida izvirdumiem.

- Kā tas viss beigsies, Marianna?

Marianna pasmaidīja, it kā jau būtu gaidījusi šo jautājumu, un atbildēja:

- Tas beigsies tāpat, kā sākās. Ar izvēli.

Tagad noziedzīgais plāns sāka noskaidroties.

- Toreiz, pirms daudziem gadiem, tu izdarīji izvēli, - Marianna turpināja. - Tu izvēlējies nodot savu māsu. Kura bija tev palīdzējusi. Bija tevis dēļ nogalinājusi. Tu izvēlējies glābt savu ādu un pasviest mani vilkiem saplosīšanai.

- Un visiem taviem upuriem bija jāizdara izvēle, - Helēna atbildēja, pilnībā apjaušot Mariannas plāna šaušalīgo loģiku.

- Džodij, tu domā, ka cilvēki ir labi. Tu uztver dzīvi optimistiski. Bet viņi nav labi. Viņi ir ļauni, savtīgi un nežēlīgi. Tu pati to pierādīji. Un to pašu pierādīja arī ikviens no tiem savtīgajiem muļķa ļautiņiem, kurus es nolaupīju. Galu galā mēs visi esam zvēri, kas izdzīvošanas dēļ gatavi viens otram acis izskrāpēt.

Marianna paspēra soli tuvāk, un Helēna uzlika pirkstu uz ieroča mēlītes. Marianna smaidīdama apstājās un pacēla Smith & Wesson māsas acu līmenī.

- Un tagad, Džodij, tev atkal jāizdara izvēle. Vai tu nogalināsi vai tiksi nogalināta?

Tātad noslēgums būs šāds. Helēna un Marianna būs pēdējais pāris šajā nāvējošajā spēlē.

115

Detektīvs konstebls Bridžess atstāja Čārliju guļam turpat zemē un metās skriet uz ēkas pusi. Specvienlba pilnā kaujas bruņojumā jau bija ceļā, ātrā palīdzība traucās uz nozieguma vietu, bet viņš nevarēja gaidīt ne mirkli. Helēna bija ēkā kopā ar slepkavu - Suzannu, Mariannu vai kā nu, pie velna, viņu sauc un viņš nevērtēja augstu priekšnieces izredzes izdzīvot. Šim noziedzīgajam plānam bija paredzēts noslēgties ar asinspirti.

Bridžess iebrāzās vestibilā. Lifti nedarbojās, bet pagraba durvis bija pavērtas, tāpēc viņš metās pie tām. Lejā pa kāpnēm un uz priekšu pa gaiteni. Viņš nebija bruņots, bet vai nav vienalga? Tagad katra sekunde bija liktenīga.

Un tur tās bija. Aizslēgtās metāla durvis. Bridžess sāka rībināt tās ar dūrēm, un atskanēja Helēnas balss, pavēlot viņam atkāpties. Nekā nebija, viņš nodomāja, izmisīgi lūkodamies apkārt pēc kāda uzlaušanas rika.

Gaitenis bija tukšs, bet aiz tālākajām durvīm tā galā atradās saimniecības piederumu glabātava, kur joprojām mētājās pustukšas balinātāja un dezinfekcijas līdzekļa pudeles. Turpat uz grīdas gulēja pamests ugunsdzēsības aparāts. Veclaicīgais septiņdesmito gadu modelis, smags un biezs. Bridžess pacēla to no grīdas.

Ašā skrējienā viņš jau pēc mirkļa atgriezās pie metāla durvīm. Ievilka elpu, sakoda zobus un tad gāza ar smago aparātu pa slēdzeni.

116

Durvis nodrebēja no trieciena, gaitenī atbalsojās skaļa metāliska čerkstoņa, bet Marianna ne aci nepamirkšķināja. Neatraujot skatienu no māsas, viņa ar pirkstu glāstīja ieroča mēlīti.

Brākš! Vēl viens spēcīgs trieciens pa slēdzeni. Cilvēks aiz durvīm tiešām bija apņēmības pilns. Durvis žēli novaidējās, tomēr pārcieta arī šo neatlaidīgo uzbrukumu.

- Džodij, pienācis laiks izlemt, - Marianna smaidīdama atgādināja. - Es šaušu, tiklīdz durvis atvērsies.

- Nešauj, Marianna. Tam nav jābeidzas tā.

- Jau par vēlu atsaukt suņus. Viņš tūlīt tiks iekšā. Tāpēc izvēlies.

Durvis sāka šūpoties. Bridžesam izdevās labi.

- Es negribu nogalināt tevi, Marianna.

- Tad izvēle ir izdarīta. Žēl gan - man šķita, ka tu priecāsies par šādu izdevību.

Durvis draudīgi iečīkstējās - bija atlikušas tikai dažas sekundes.

- Es gribu tev palīdzēt. Noliec ieroci!

- Džodij, tev bija izdevība. Bet tu mani nodevi. Tu izglābi visus tos cilvēkus. Visus tos svešiniekus, bet mani nodevi.

- Un vai tu domā, ka es par to nejūtos vainīga? Paskaties, ko tu man esi nodarījusi! Ko tu joprojām nodari man.

Helēna pacēla kreklu, lai parādītu rētas uz muguras. Marianna uz brīdi apklusa, šī skata satriekta.

- Es nomokos vainas apziņā ik dienu, ik mirkli. Vari man ticēt. Taču man bija tikai trīspadsmit gadi. Tu biji nogalinājusi

divus cilvēkus. Nogalinājusi manu mammu un tēvu gultā, nakts laikā, Dieva dēļ. Tu noslepkavoji mūsu vecākus. Ko gan citu es varēju darīt?

- Tev bija jāaizstāv mani. Jāpriecājas par to.

- Es tevi nelūdzu viņus nogalināt. Negribēju, lai tu viņus nogalini. Negribēju neko no tā visa. Vai tiešām nesaproti? Tu pati sevi iegrūdi nelaimē.

- Vai tu pati tam tici? Vai tiešām tu tam tici?

- Jā, ticu.

- Tad man vairs nav, ko teikt. Paliec sveika, Džodij.

Tajā brīdī Bridžess iebrāzās pa durvīm un norībēja vientuļš šāviens.

117

Caur blīvajām lietus šaltīm Čārlija pamanīja tuvojamies divus cilvēkus. Vīrietis veda sievieti projām no augstceltnes. Čārlija nebija ticīga, tomēr pēdējās desmit minūtes viņa izmisīgi lūdza Dievu, cerēdama uz brīnumu. Un tūlīt iznākums būs redzams.

Atgrūdusi ātrās palīdzības mediķi, viņa metās uz priekšu. Jau pēc desmit metriem saļodzījās kājas. Viņa nokrita uz ceļiem dubļos. Piesegusi acis no lietus straumēm, viņa vērīgi ieskatījās pustumsā - vai Bridžess palīdzēja sievietei turēties kājās vai veda aizturēto?

Tad pēkšņi caur mākoņiem uzspīdēja saule un krēsla izklīda.

Tā bija Helēna. Viņa bija izdzīvojusi. Ātrās palīdzības mediķi jau steidzās pie viņas, kolēģi viņu ziņkāri apstāja. Bet viņa visus atgrūda. Čārlija uzsauca Helēnai, bet viņa neklausīdamās pagāja garām.

Nopurinājusi Bridžesa roku, detektīve inspektore Helēna Greisa viena aizsoļoja lietū. Viss bija beidzies. Viņa bija dzīva. Taču viņa nebija uzvarējusi. Viņas pārbaudījumi vēl tikai sākās. Jo, kā bija pārliecinājusies Marianna, nav lemts miers tam, kurš izlējis tuvinieku asinis. Bija pienākusi Helēnas kārta dzīvot ar šo traipu uz sirdsapziņas.

1

Braiens Henrijs Levesons (Brian Henry Leveson (dz. 1949)) - angļu tiesnesis, kurš vadīja izmeklēšanu (uzsākta 2011. gada jūlijā) par ētikas skandālu britu medijos saistībā ar telefona sarunu noklausīšanos u. c. pārkāpumiem.

Content

Ārlidžs Metjū Dž. Nāves slazdā

1