Čailds Lī

Nāves zona

Lī Čailds

Nāves zona

Lielisks stils un rūpīgi izplānota intriga... Spriedze un bailes neatstāj lasītāju līdz pat pēdējai lappusei.

New York Times

Izcili labi lasāms romāns... Uzrakstīts saistoši un interesanti. Neiespējami no tā atrauties.

The Express

Viegli lasāms un efektīgs trilleris, kas apliecina Li Čailda spēju likt lasītājam mocīties neziņā un svīst baiļu sviedrus.

The Times

Dinamisks, nežēlīgs un saistošs trilleris.

Daily Telegraph

Tādi varoņi kā Džeks Rīčers parasti neiet bojā pat vissarežģītākajās situācijās, un viņu dzīve bez ekstrēmiem piedzīvojumiem nemaz nav iedomājama. Rīčers ir varonis, kurā iemīlas visas sievietes un kuram liktenis lēmis nodzīvot garu mūžu.

Daily Mail

Mans aģents Londonā ir Dārlijs Andersons, izdevējs Ņujorkā - Deivids Haifils un izdevēja Londonā - Marianna Velmana.

Viņi ļoti nopūlējās, lai piespiestu šo rakstnieku saņemties.

Šī grāmata ir veltīta visiem trijiem pateicībā par pūlēm, kas tālu pārsniedza viņu pienākumu robežas.

1. NODAĻA

Mani saņēma ciet Eno ēstuvē. Tas notika divpadsmitos. Es ēdu olu kulteni un dzēru kafiju. Tās bija vēlas brokastis, līdz pusdienām vēl kādu laiciņu vajadzēja gaidīt. Pēc garā gājiena pa stipro lietu biju izmircis un noguris. Kājām biju nostaigājis garo ceļu no maģistrāles līdz pilsētas nomalei.

Ēstuve bija maza, taču gaiša un tīra. Tikko atvērta un iekārtota tā, ka atgādināja vilciena vagonu. Tā bija šaura, vienā pusē stiepās gara lete, aiz tās - virtuve. Gar pretējo sienu bija izvietoti atsevišķi galdiņi un atstāta vieta kopējam ēdamgaldam.

Kāds apmeklētājs bija nolicis avīzi, un es, sēdēdams atsevišķā nišā pie loga, lasīju rakstu par prezidenta kampaņu. Pēdējās vēlēšanās nebiju balsojis ne par vienu kandidātu un negrasījos to darīt arī turpmāk. Ārā bija pārstājis līt, bet ēstuves logu stiklos joprojām vizuļoja lielas lietus lāses. Redzēju, kā grantētajā stāvlaukumā iebrāžas policijas patruļmašīnas un, riteņiem šņirkstot, strauji nobremzē. Patruļmašīnu signālugu-nis mirgoja, sirēnas gaudoja. Zili sarkanā gaisma pie mana loga uzplaiksnīja lietus lāsēs. Atsprāgstot mašīnas durvīm, poliči izlēca no patruļmašīnām. Katrā mašīnā bija pa diviem likum-sargiem, kas turēja ieročus kaujas gatavībā. Divas pistoles un divi automātiskie ieroči. Izskatījās iespaidīgi. Viens policists ar revolveri un otrs ar automātu aizskrēja otrpus ēstuvei. Trešais ieņēma pozīciju pie durvīm.

Es mierīgi sēdēju un vēroju viņus, jo zināju, kas šobrīd atradās ēstuvē - virtuves pavārs, divas viesmīles, divi veci viri, kas pusdienoja... un es. Poliču priekšnesums bija veltīts man.

Pārējie pieci klātesošie šajā pilsētā pavadījuši visu savu mūžu, taču es šeit esmu sabijis tikai pusstundu. Ja problēma būtu radusies ar jebkuru no vietējiem ļaudīm, kāds apmulsis seržants, ieslīdot ēstuvē un murminot atvainošanās vārdus, būtu palūdzis šo cilvēku ierasties policijas iecirknī, bet, ņemot vērā šo smago artilēriju un rosību, visa notiekošā izrāde attiecās uz mani. Es steidzīgi iestūmu mutē olu kulteņa paliekas un zem šķīvja noliku piecdolāru naudas zīmi, salocījis pamesto avīzi četrstūrī, iestūķēju to mēteļa kabatā, pēc tam uzliku rokas uz galda un izdzēru kafijas tasi tukšu.

Policis ar stroķi bija nostājies pie durvīm. Turot šaujamo abās rokās, muguru saliecis, viņš ieslīdēja iekšā un pielika stobru man pie pieres. Pietuvojās ari otrs - ar automātu. Abi bija kalsni un fiziski spēcīgi puiši, kopti un kārtīgi, līdz pēdējam sīkumam instrukcijai atbilstoši saposti likuma kalpi. Tas ar automātu, kurš stāvēja pie durvīm, pilnībā kontrolēja situāciju telpā. Bliežot ar šo stroķi. viņš izsmērētu mani pa visu logu. Jauneklis ar pistoli varētu tuvcīņā kļūdīties un aizšaut garām, turpretim pie durvīm stāvošais vīrs ar baismīgo stroķi iznīcinātu visu - policistu ar pistoli, veco vīru aiz šķērssienas un ari mani. Līdz šim puiši rīkojās kā īsti meistari. Par to nebija nekādu šaubu. Viņiem bija priekšrocība. Arī par to nebija šaubu. Es biju iespundēts šajā mazajā kabīnē, un tās platība bija pārāk maza, lai kaut ko pasāktu. Izpletu rokas un novietoju tās uz galda. Policis ar iznīcinošo ieroci pienāca tuvāk.

- Stāt! Policija! - viņš uzbļāva.

Likumsargs kliedza, cik skaļi vien spēja, izbrēkdams savu spriedzi un, kā ieteikts instrukcijā par aizturamā atbruņošanu, mēģinādams mani iebiedēt ar skaļu balsi un niknumu. Es pacēlu rokas. Kad puisis ar automātu pienāca man cieši klāt, jauneklis ar pistoli nedaudz atkāpās. Tā bija viņu pirmā kļūda. Ja gribētu izrādīt pretestību, es izklupienā satvertu automātiskā ieroča stobru un pavērstu to pret griestiem. Varbūt atskanētu šāviens griestos un, piepalīdzot ar elkoņa sitienu pa policista žokli, ierocis nonāktu manās rokās. Puisis ar pistoli, nepareizi nostājoties, bija sašaurinājis redzesleņķi un nevarētu aizstāvēt savu partneri. Kļūda abiem beigtos bēdīgi. Tomēr es turpināju sēdēt ar paceltām rokām. Policists ar automātu nepārstāja kliegt un raustīties.

- Nāc ārā un gulies zemē! - viņš taurēja.

Izstiepis rokas pret policistu, kuram bija pistole, es lēnām izslīdēju no aizžogojuma. Nemaz negrasījos gulties uz grīdas, ne jau nu šo lauķu priekšā. Pat ne tad, ja ierastos viss iecirknis ar haubicēm.

Policists ar pistoli bija seržants, viņš izturējās samērā klusi. Kamēr uz mani tēmēja ar automātu, seržants ielika pistoli makstī un, noņemdams no jostas roku dzelžus, aplika tos man ap rokām un aizcirta ar izteiksmīgu klikšķi. Caur virtuvi telpā ienāca policijas atbalsta komanda. Apgājuši apkārt letei, viņi ieņēma pozīciju man aiz muguras. Policisti pārliecinoši noguldīja mani zemē. Redzēju, kā seržants apstiprinoši pamāj ar galvu. Viņa rokās ieroča nebija.

Es tiku pacelts aiz elkoņiem. Automāta stobrs joprojām bija vērsts pret mani. Seržants nostājās man priekšā. Viņš bija baltais, apmēram manā vecumā, kalsnējs, sportisks un labi nosauļojies. Vārda plāksnītē virs krekla kabatas bija rakstīts: Beikers. Viņš raudzījās manī.

- Jūs tiekat arestēts par slepkavību, - Beikers paziņoja.

- Jums ir tiesības klusēt. Viss jūsu teiktais var tikt izmantots pret jums. Jums ir tiesības uz advokāta aizstāvību. Ja nevarat atļauties advokātu, Džordžijas pavalsts jums to nodrošinās bez maksas. Vai jūs saprotat savas tiesības?

Tas bija tiešām izcils Mirandas tiesību* izklāsts. Šo tekstu Beikers skaitīja no galvas, ļoti skaidri izrunādams vārdus un ne reizi neieskatīdamies savos papīros. Seržanta balsī bija izpratne, viņš zināja, ko tas nozīmē, un saprata, kāpēc tas ir svarīgi gan viņam, gan man. Es klusēju.

- Vai jums ir skaidras jūsu tiesības? - Beikers pārjautāja.

' Noziedzīgā nodarījumā aizdomās turētas personas tiesības, kuras tai jāpaskaidro aresta brīdī. Šo normu 1966. gadā ieviesa ASV Augstākā tiesa, izskatot lietu "Miranda pret Arizonas štatu". (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

Beikers ieturēja pauzi. Ari es joprojām neko neteicu. Bei-kers turpināja saglabāt mieru. Viņam piemita tāda vira miers, kuram ir skaidrs, ka briesmas vairs nedraud. Viņš tikai aizvedīs mani uz iecirkni un uzgrūdīs uz kakla kādam citam. Beikers palūkojās uz saviem trim pārējiem kolēģiem.

- Atzīmējiet to, ka aizturētais neko neatbild, - viņš noņurdēja. - Ejam prom!

Mani veda uz durvīm. Pie tām mēs nostājāmies vienā rindā. Pirmais gāja Beikers, nākamais atpakaļgaitā kāpās puisis ar baiso automātu, kura stobra melnais caurums joprojām bija pavērsts pret mani. Ieroča īpašnieka vārda plāksnīte vēstīja: Stīvensons. Arī viņš bija baltais policists - labi trenēts un atlētisks. Stīvensona stroķis atgādināja cauruli un bija notēmēts tieši man vēderā. Rokas man bija saslēgtas aiz muguras, un tādu mani izstūma pa durvim.

Ārpusē pār grantēto stāvlaukumu gūlās tveice. Iespējams, bija lijis visu nakti un rīta lielāko daļu. Šobrīd spīdēja spoža saule un zeme kūpēja no mitruma. Citkārt šeit mēdza būt karsts un putekļains. No slapjā asfalta karstajā pusdienas saulē cēlās brīnišķīgs, reibinošs aromāts. Kamēr policisti pārgrupējās, es stāvēju ar seju pret sauli un ieelpoju burvīgo smaržu, īsajā ceļā līdz patruļmašīnai katrā pusē pie mana elkoņa nostājās pa vienam policim. Stīvensons joprojām turēja rokā savu draudīgo pumpi. Beikers atvēra pirmās mašīnas aizmugurējās durvis, Stīvensons pakāpās atpakaļ. Kāpjot mašīnā, manu galvu nospieda uz leju. Ar meistarīgu guma grūdienu no kreisās puses policists, kas bija uzmanījis mūs no aizmugures, iestūma mani mašīnā. Pareiza rīcība. Šajā mazajā nekurienes pilsētā policistu rīcība bija daudzu treniņu rezultāts, nevis reālajā dzīvē gūta pieredze.

Mašīnas aizmugures sēdeklī es biju viens pats. Biezs atdalošais aizsargstikls norobežoja mani no priekšā sēdošajiem policistiem. Priekšējās durvis joprojām bija atvērtas. Mašīnā iekāpa Beikers un Stīvensons. Beikers apsēdās pie stūres. Stīvensons pagriezās tā, lai varētu mani redzēt. Mašīnā valdīja klusums, neviens nebilda ne vārda. Aizmugurē sekoja pavadošā mašīna.

Patruļmašīnas bija jaunas, to gaita - klusa un līgana. Mašīnas iekšpusē bija tīrs un vēss. Mani pārņēma sajūta, ka šajā mašīnā nekad nav vesti izmisuši un nelaimīgi cilvēki, kāds pašreiz biju es.

Pavēros ārā pa mašīnas logu. Džordžija. Redzēju auglīgu zemi, smagu, mitru, sarkanīgu augsni. Laukus klāja taisnas un šķietami bezgalīgas zemu krūmu rindas. Iespējams, tie bija zemesrieksti. Sīkie, gatavie auglīši nesa labumu gan to audzētājiem, gan zemes īpašniekiem. Vai šejienes ļaudis paši bija savas zemes saimnieki? Varbūt tās bija lielās korporācijas? Par to man nebija ne jausmas.

Brauciens uz pilsētu nebija ilgs. Klusi dūkdama, mašīna aiz-traucās pa gludo, salijušo asfaltu. Apmēram pēc pusjūdzes es ieraudzīju divas labi uzturētas, jaunas celtnes ar izcili aprūpētu apkārtni. Viena no tām bija policijas iecirknis, otra - ugunsdzēsēju depo. Ēkas atradās savrup, pilsētas ziemeļu daļā, īstā nomalē, līdzās viena otrai, to priekšā bija iekopts plašs zāliens, kuru greznoja statuja, - kopumā pievilcīga lauku ainava, veidota ar dāsnu roku. Asfaltētā iela bija gluda, ietves klāja iesarkanas plāksnītes. Aiz maza ēku puduriša, trīssimt jardus uz dienvidiem, bija saskatāms žilbinoši baltas baznīcas tornis. Tālumā varēja redzēt karogu mastus, markīzes, svaigu krāsu un zaļus mauriņus. Pēc bagātīgās lietusgāzes viss bija atdzīvojies, no zemes karstumā kūpēja tvaiki un apkārtne izskatījās visai dzīve-līga. Te mita bagāti ļaudis. Radās iespaids, ka visu šeit redzamo uztur no bagāto fermu ienākumiem un lielajiem nodokļiem, ko maksāja ļaudis, kas dzīvoja tepat, bet strādāja Atlantā.

Mašīna nogriezās no šosejas un piebrauca policijas iecirknim, Stīvensons joprojām uzmanīja un cītīgi vēroja mani. Piebraucamais ceļš beidzās ar slaidu līkumu. Uz zemas, mūrētas akmens plāksnes bija lasāms: Mārgreivas galvenais policijas iecirknis. Sevī nodomāju: vai tādēļ man jābaidās? Mani aizturēja pilsētā, kurā nekad iepriekš nebiju bijis, un, kā nopratu, tiku turēts aizdomās par slepkavību. Bet es zināju divas lietas: pirmkārt - viņi nevarēja pierādīt to, kas nebija noticis, un -otrkārt - es nevienu nebiju nogalinājis.

Katrā ziņā ne jau nu šajā pilsētā un ne jau nu dažās pēdējās dienās.

2. NODAĻA

Mēs apstājāmies pie garās, zemās ēkas durvīm. Izkāpis no mašīnas, Beikers nopētīja teritoriju starp ēku un ceļu. Piesedzošie policisti nostājās viņam blakus. Stīvensons apgāja mašīnai apkārt un palika aizmugurē. Viņš ieņēma pozīciju pretim Bei-keram un notēmēja šaujamo uz mani. Viņi bija laba komanda. Beikers atvēra man durvis.

- Nāc nu! Tagad ejam! - viņš pavēlēja gandrīz vai čukstus.

Pārskatot apkārtni, policis šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem. Lēnām pagriezies, es izlocījos ārā no mašīnas. Tā kā manas rokas bija saslēgtas roku dzelžos, to nebija viegli izdarīt. Gaiss likās kļuvis vēl karstāks. Paspēru soli uz priekšu un apstājos. Piesedzošie policisti nostājās man aiz muguras. Mēs atradāmies pretim policijas iecirkņa durvīm. Pie fasādes, kā jau teicu, bija piestiprināta gara marmora plāksne ar klasisku uzrakstu: Mdrgreivas galvenais policijas iecirknis. Zem plāksnes atradās spoguļstikla durvis. Beikers atvēra durvīm vienu sekciju. Tā atdūrās pret gumijas fiksatoriem. Pārējie policisti iestūma mani iekšā pa durvīm. Aiz manis tās blīvi aizvērās.

Ēkas iekšpusē bija patīkami vēsi. Viss bija balts un hromēts. Halogēnajā apgaismojumā šeit izskatījās kā bankā vai apdrošināšanas kompānijas birojā. Grīdu klāja paklājs. Aiz garas reģistrācijas barjeras stāvēja dežurējošais policists. Manuprāt, šim policistam vajadzētu man pajautāt: kungs, kā es varu jums palīdzēt? Tomēr vīrs neteica neko, tikai skatījās uz mani. Dežūrpoliristam aiz muguras bija redzama plaša darba telpa visiem policistiem. Tumšmataina sieviete formas tērpā

sēdēja pie plata, zema galda. Viņa ievadīja datorā informāciju no papīra lapām. Mums ienākot, sieviete pacēla acis un paskatījās manī. Ta es tur stāvēju - pie katra elkoņa pa vienam policistam. Stīvensons bija atkāpies pie reģistrācijas letes. Viņa stroķis joprojām bija notēmēts uz mani. Es skatījos uz šiem policistiem tikpat cieši, kā viņi vēroja mani.

Tad mani aizveda pa kreisi un lika apstāties kādu durvju priekšā. Beikers tās plaši atvēra un iegrūda mani citā istabā. Tā bija pratināšanas telpa: bez logiem, ar baltu galdu, trim krēsliem un paklāju. Augšējā telpas stūri varēja redzēt novērošanas kameru. Gaisa kondicionētājs bija noregulēts uz ļoti zemu temperatūru. Es joprojām biju lietū izmircis.

Stāvēju, kamēr Beikers iztukšoja manas kabatas. Kabatu saturs tika izbērts uz galda nelielā kaudzītē: naudas žūksnītis, dažas monētas, kvītis, biļetes un dažāda papīra draza. Beikers pārbaudīja manā kabatā atrasto avīzi un atstāja to turpat. Nopētījis pulksteni uz manas rokas, viņš atstāja to vietā. Par šīm lietām viņš neizrādīja nekādu interesi. Viss pārējais kabatu saturs tika sarausts īpašā policijas maisiņā ar rāvējslēdzēju. Manu kabatu saturs ne tuvu nevarēja piepildīt maisiņu - tas bija paredzēts gadījumiem, kad aizturēto kabatās ir vairāk lietu nekā man. Uz maisiņa bija balta uzlīme, uz tās Stīvensons uzrakstīja kādu numuru.

Beikers lika man apsēsties, un visi pārējie izgāja no telpas. Stīvensons aiznesa līdzi arī manas mantas. Policisti izgāja ārā un aizvēra durvis; es dzirdēju noklakšķam durvju slēdzeni, tā aizkrita ar smagnēju labi eļļota mehānisma skaņu. Tā bija lielas, smagas tērauda slēdzenes skaņa, kas liecināja par precizitāti un disciplīnas ievērošanu. Šī skaņa man atgādināja par to, ka es palikšu šeit ieslodzījumā.

Es sapratu, ka uz kādu bridi būšu izolēts un man būs jāpaliek vienam pašam. Tā parasti notiek. Šāda pamestība rada tieksmi runāt, kas vēlāk var pārvērsties vēlmē izsūdzēt grēkus. Brutāla aizturēšana, kam seko šāda vientulības stunda, ir pārbaudīta un laba stratēģija.

Tomēr es kļūdījos. Viņi nebija plānojuši tik ilgi atstāt mani vienu pašu. Varbūt tā bija viņu otra taktiskā kļūda. Beikers atslēdza durvis, atkāpās soli atpakaļ un ienāca telpā, nesdams plastmasas krūzīti ar kafiju. Tad ar galvas mājienu aicināja ienākt ari sievieti policistes formas tērpā; tā bija tā pati policiste, kura strādāja pie galda kopējā darba telpā. Aiz viņas atkal noklakšķēja smagā atslēga. Sieviete ienesa metāla koferīti un nolika to uz galda. Ar klikšķi atvērdama koferīti, policiste izņēma ārā garu, melnu plāksnīti, kas domāta aizturētā identifikācijai. Uz tās bija balti plastmasas numuri.

Ar tādu kā strupu līdzjūtību - tā parasti māsiņas zobārsta kabinetā izturas pret klientiem - viņa to pasniedza man. Es paņēmu plāksnīti savās saslēgtajās rokās. Uzmetu aci, lai pārliecinātos, vai tā nav apgriezta ačgārni, un paliku to sev zem zoda. Sieviete no koferīša izņēma draudīga izskata fotokameru un nosēdās man pretim. Atbalstījusi elkoņus uz galda, viņa satvēra fotoaparātu. Sievietei liecoties uz priekšu, viņas krūtis atspiedās pret galda malu. Policiste bija izskatīga - tumšiem matiem un lielām acīm. Es blenzu uz viņu un smaidīju. Kamera noklikšķēja, un zibspuldze uzplaiksnīja. Viņa vēl nepaspēja aicināt, kad es jau biju pagriezies krēslā, lai varētu nofotografēt manu profilu. Atbalstīdams plāksnīti uz pleca, vēros sienā. Kamera atkal noklikšķēja un uzzibsnīja. Pēc fotoseansa es pagriezos apkārt un izstieptās, saslēgtās rokās pasniedzu policistei numurēto plāksnīti. Smaidīdama sakniebtām lūpām kā zobārsta māsiņa, it kā sakot; tas ir nepatīkami, bet bez tā nevar iztikt, viņa to paņēma.

Pēc tam policiste sadabūja komplektu pirkstu nospiedumu noņemšanai - stingru kartīti ar desmit nodalījumiem, uz kuras jau bija uzrakstīts identifikācijas numurs. īkšķiem atvēlētās vietas uz kartītes vienmēr ir par mazu. Tās otrā pusē bija uzzīmēti divi kvadrāti, paredzēti plaukstu nospiedumiem. Roku dzelži šo procesu apgrūtināja, taču Beikers nepiedāvāja tos noņemt. Sieviete ielika manus pirkstus tintes spilventiņā. Sajutu viņas vēsos un gludos pirkstus; laulības gredzena nebija. Pēc tam viņa pasniedza man salvešu vīkšķi, tinte no rokām nāca nost ļoti viegli. Tas bija kāds jauns tintes paveids, ar kuru iepriekš man nebija nācies saskarties.

Policiste izlādēja fotokameru un nolika uz galda filmiņu, tad iesaiņoja kameru un novietoja to atpakaļ koferīti. Beikers pieklauvēja pie durvīm. Atslēga atkal noklikšķēja. Nesakot nevienam ne vārda, sieviete paņēma savus instrumentus un atstāja telpu. Beikers palika kopā ar mani. Viņš aizvēra durvis, kas aizkrita ar to pašu eļļotā mehānisma klikšķi. Tad, atspiedies pret tām, pavērās manī.

- Ir ieradies mans šefs! - viņš paziņoja. - Tev būs ar viņu jārunā. Mums šis tas jānoskaidro.

Es neko neatbildēju. Pēc manas nopratināšanas nevienam no viņiem nekas nekļūs skaidrāks. Beikers izturējās civilizēti un cienījami, es nolēmu viņu pārbaudīt. Nesakot ne vārda, ar nepārprotamu žestu pavirzīju saslēgtās rokas viņa virzienā, tādējādi liekot saprast, lai viņš tās atslēdz. Kādu mirkli viņš stāvēja nekustīgi, tad, izņēmis no kabatas atslēgu, atslēdza roku dzelžus un, skatīdamies uz mani, ar klikšķi nostiprināja tos pie savas jostas. Arī es raudzījos viņā un nolaidu rokas gar sāniem. No manas puses nebija nekādu pateicības uzplūdu, ne arī līdzjūtību izraisoša roku dzelžu nospiedumu vietu berzēšana. Ar šo viru man negribējās nodibināt nekādas attiecības, tomēr sāku runāt:

- Labs ir, ejam pie tava šefa!

ŠI bija pirmā reize kopš brokastu pasūtīšanas, kad bildu kādu vārdu. Tagad Beikera skatienā varēja lasīt pateicību. Viņš divreiz pieklauvēja pie durvīm, tās no ārpuses tika atslēgtas. Beikers atvēra durvis un pamāja man, lai sekoju. Stīvensons bija nostājies ar muguru pret lielo darba telpu un gaidīja. Nebija vairs ne stroķa, ne atbalsta grupas. Situācija bija kļuvusi mierīga. Abi policisti mani pavadīja, katrs savā pusē. Beikers viegli satvēra mani aiz elkoņa; šķērsojot lielo telpu, mēs nonācām pie durvīm telpas dziļumā. Stīvensons atvēra durvis, un mēs iegājām plašā kabinetā, kura apdarē bija bagātīgi izmantots palisandrs.

t

Kāds dūšīgs vīrs sēdēja pie prāva palisandra rakstāmgalda. Aiz viņa muguras bija novietots pāris lielu karogu; pa kreisi -zvaigžņoti svītrainais ar zeltītām bārkstīm, pa labi - manuprāt, Džordžijas pavalsts karogs. Uz sienas, starp karogiem, bija piekārts pulkstenis; tas bija liels un apaļš, sarkankoka ietvarā un izskatījās tik gluds, it kā būtu pulēts gadu desmitiem ilgi. Manuprāt, pulkstenis nācis mantojumā no vecā policijas iecirkņa, kurš sen jau nojaukts un kura vietā uzbūvēta šī jaunā ēka. Es domāju, ka arhitekts izmantojis seno laikrādi, lai šī ēka izskatītos vēsturiska. Pulkstenis rādīja apmēram divpadsmit un trīsdesmit minūtes.

Kad tiku pagrūsts uz priekšu, resnais vīrs aiz masīvā galda palūkojās manī. Viņa skatiens bija tukšs un neizteiksmīgs, it kā manis šeit nebūtu. Tad, kā nopētīdams vai gribēdams nolikt mani pie vietas, viņš palūkojās otrreiz. Depīgais vīrs pavīpsnāja un ierunājās sēcošā balsī, kas, iespējams, skanētu kā kliedziens, ja vien balss nebūtu iesprostota tik neveselīgā rumpī.

- Nosvied pakaļu uz šī krēsla un nevirini savas netīrās žaunas! - viņš nosēcās.

Šis resnulis bija apbrīnojams. Viņš izskatījās pēc milzīgas pakaļas un bija pilnīgs pretstats tiem Mārgreivas policistiem, ko līdz šim biju redzējis. Beikers un viņa komanda bija labi trenēti, apsviedīgi profesionāļi. Ari policiste, kas ņēma pirkstu nospiedumus, atstāja patīkamu iespaidu. Taču šis speķa gabals - policijas šefiņš - aizņēma pārāk daudz vietas. Vīra mati bija netīri un šķidri; lai gan telpās bija vēss, šefs svīda; pūtainā, sarkanīgi pelēkā un pārmērīgi tuklā gaļas masa, kas nekad nebija trenēta, izskatījās sapļekusi; augstais asinsspiediens un pārkaļķotās artērijas nesekmēja respektabla kopskata rašanos.

- Mani sauc Morisons, - šefs nosēcās, it kā mani tas interesētu. - Esmu Mārgreivas policijas iecirkņa šefs. Un tu esi svešinieks, slepkava un izdzimtenis! Tu esi ieradies manā pilsētā un sataisījis sūdus Klainera kunga privātīpašumā. Un tagad tu drīz vien itin visā atzīsies manam galvenajam detektīvam.

Šefs apklusa un lūkojās mani, it kā joprojām censtos nolikt mani pie vietas vai ari gribētu saņemt atbildi - bet to nesaņēma. Tamdē|, ar tauko pirkstu bakstot manā virzienā, Mori-sons teica:

- Zini ko, puikiņ? Pēc tam mēs tevi ieliksim cietumā un apsēdināsim uz elektriskā krēsla, bet visubeidzot, nabadziņ, es personīgi došos uz tavu mazo, trūcīgo, sen aizmirsto kapiņu un nolikšu tur sulīgu kluci.

Taukdegunis atrāva savu nobaroto rumpi no krēsla, pie-svempās kājās un novērsās no manis.

- Es mījuprāt ar tevi nodarbotos pats, - viņš sacīja, - tak esmu ļoti aizņemts.

Morisons izgāzelējās no savas vietas galda otrā pusē. Es stāvēju starp galdu un logu. Tusnis pieslāja pie manis un nostājās cieši pretim, tā ka viņa gaļīgais ožas orgāns knapi sniedzās līdz mana mēteļa vidējai pogai, un, pavērsis skatienu uz augšu, lūkojās manī kā izbrīnījies pingvīns.

- Puikiņ! Neatceros kur un kad, bet esmu tevi jau redzējis! -Morisons nosēcās.

Šefs paskatījās uz Beikeru, tad uz Stīvensonu, it kā gaidīdams no padotajiem, lai viņi atcerētos visu šeit runāto.

Ari viņiem šefs atkārtoja: - Šo džekiņu kaut kur esmu redzējis!

Cik vien braši spēdams, Morisons izsteberēja ārā, pašpārliecināti aizcirzdams durvis un atstādams mani ar abiem policistiem gaidām galveno detektīvu. Kabinetā ienāca gara auguma, ne īsti vecs, ne jauns melnais vīrietis, kura deniņi tikko bija sākuši sirmot, bet no pieres mati jau nedaudz atkāpušies -tieši tik daudz, lai radītu patricieša iespaidu. Viņš izskatījās rosīgs un pašpārliecināts, samērā labi ģērbies: vecmodīgā tvīda uzvalkā, kurmjādas vestē un spodrās kurpēs. Šis detektīvs izskatījās kā īsts šefs. Viņš lika Beikeram un Stīvensonam, lai tie atstāj kabinetu. Aizvēris durvis un iekārtojies pie galda, detektīvs pamāja man, lai apsēžos pretējā krēslā.

Pagrabinājies atvilktnē, detektīvs no tās izvilka kasešu magnetofonu; pacēlis to izstieptas rokas augstumā, viņš iztaisnoja samudžinātos vadus. Pieslēdzis strāvu un pievienojis mikrofonu, ielika aparātā kaseti. Pēc tam kad bija nospiedis ieraksta pogu un pārbaudījis mikrofonu ar knipi, detektīvs uztina kasetes sākumu, nospieda atskaņošanas taustiņu un, izdzirdējis mikrofona pārbaudes signālus, pamāja, tad attina kaseti atpakaļ un nospieda ieraksta taustiņu. Es sēdēdams viņu vēroju.

Uz kādu bridi iestājās klusums. Atskanēja tikai kluss krek-šķis, varēja saklausīt lampu sīkšanu, gaisa virmošanos un datora dūkšanu, kā ari kasetes lēno griešanos un vecā pulksteņa gausos tikšķus. Pulkstenis pacietīgi skaitīja stundas, it kā būtu gatavs to darīt līdz bezgalībai neatkarīgi no tā, kā rīkošos es. Pēkšņi detektīvs atliecās krēslā, iztaisnoja plecus, cieši manī ieskatījās un, eleganti salikdams kopā plaukstas, iztaisnoja pirkstus.

- Nu tad sāksim, - viņš noteica, - man ir jāuzdod pāris jautājumu.

Viņa balss bija zema, dārdoša, bez dienvidnieku akcenta. Ja detektīvs nebūtu melnais, viņš atgādinātu baņķieri no Bos-tonas.

- Mani sauc Finlejs, - viņš paziņoja. - Esmu kapteinis un šī policijas iecirkņa izmeklēšanas departamenta vadītājs. Cik zinu, jūs esat iepazīstināts ar savām tiesībām. Bet līdz šim jūs neesat apstiprinājis to, ka esat tās sapratis. Pirms virzāmies tālāk, mums vēlreiz jāiziet cauri iepriekšējai procedūrai.

Viņš tomēr nebija Bostonas baņķieris, bet drīzāk gan Hār-vardas absolvents.

- Es saprotu savas tiesības, - atbildēju.

Detektīvs pamāja un turpināja: - Labi. Es priecājos par to, bet kur tad ir jūsu advokāts?

- Man nav vajadzīgs advokāts, - piebildu.

-Jūs tiekat apsūdzēts slepkavībā, - Finlejs atgādināja. - Jūs jau zināt: ja advokāts būs nepieciešams, mēs to nodrošināsim bez maksas. Vai gribat, lai to darām?

- Nē, man nav vajadzīgi advokāta pakalpojumi, - es atkārtoju.

Pāri sakļautajiem pirkstiem Finlejs labu brīdi manī noraudzījās.

- Nu labi, - viņš teica. - Šī atteikšanās jums būs jāapstiprina ar savu parakstu. Atcerieties: jums tika ieteikts ņemt advokātu, mēs to nodrošinātu bez atlīdzības, taču jūs no tā atteicāties.

- Tā ir, - es apstiprināju.

No citas atvilktnes Finlejs izvilka anketu un, paskatījies pulkstenī, ierakstīja datumu un laiku. Pār galda virsmu viņš paslidināja anketu man. Ar lielu krustu bija atzīmēta līnija, kur man jāparakstās. Ari pildspalva tika paslidināta. Es parakstīju anketu un atbīdīju to atpakaļ. Viņš apskatīja dokumentu un ielika jaunā, spīdīgā mapē.

- Jums ir nesalasāms paraksts, - detektīvs atzīmēja. - Tātad nopratināšanas protokolu mēs sāksim ar jūsu vārdu, uzvārdu, dzimšanas gadu un adresi.

Atkal iestājās klusums, tā laikā es tikai skatījos uz viņu. Finlejs bija aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs un spītīgs kā bullis. Kā gan citādi tādā vecumā melnais varētu kļūt par izmeklēšanas departamenta vadītāju Džordžijas pavalsts jurisdikcijā, ja nebūtu tik spītīgs? Nebija ne mazāko iespēju viņu apvārdot vai kā citādi izsist no sliedēm. Es ievilku elpu.

- Mani sauc Džeks Rīčers, - es paziņoju, - man nav ne tēva vārda, ne adreses.

Finlejs to pierakstīja, tur gan nebija daudz ko rakstīt, pateicu viņam arī savus dzimšanas datus.

- Labi, Rīčera kungs, - Finlejs turpināja. - Kā jau teicu, mums ir daudz jautājumu. Esmu pārskatījis jūsu personīgās mantas. Jums vispār nav nekādu personas dokumentu: ne autovadītāja apliecības, ne kredītkaršu, vispār nekā. Jūs apgalvojat, ka jums nav pastāvīgas dzīvesvietas. Un tad es pats sev uzdodu jautājumu: kas ir šis puisis?

Viņš no manis negaidīja nekādus komentārus par šo piebildi.

- Kas bija tas nogalinātais puisis ar skūto galvu? - viņš man jautāja.

Es neatbildēju. Vērodams lielo pulksteni, gaidiju, kad pakustēsies minūšu rādītājs.

- Stāstiet man, kas notika! - viņš tincināja.

Man nebija ne mazākās saprašanas par to, kas bija noticis. Absolūti nekādas. Ar kādu kaut kas bija noticis, taču ne ar mani. H nu es turpināju sēdēt un klusēt.

- Kas ir Pluribus?- Finlejs pajautāja.

Es paskatījos uz detektīvu un paraustīju plecus.

- Vai tā ir Amerikas Savienoto Valstu devīze? - es pajautāju.

- E Pluribus Unum? To pieņēma Otrais Apvienotais Amerikas kongress 1776. gadā? Vai tā ir?

Detektīvs tikai noņurdēja. Es turpināju skatīties Finlejam tieši acīs un domāju, ka viņš varētu būt tas vīriešu tips, kas spētu uz šo jautājumu atbildēt.

- Kas vispār ir noticis? - es viņam jautāju.

Atkal iestājās klusums. Finlejs pagriezās, lai paskatītos uz mani. Varēju redzēt, ka viņš apsver, vai atbildēt un kā to darīt.

- Par ko tur ir runa? - es atkārtoju jautājumu.

Detektīvs atkal atliecās atpakaļ un savdabīgā manierē salika

kopā roku pirkstus.

- Jūs taču zināt, par ko es runāju, - viņš iesāka. - Slepkavība, kas izdarīta ar sevišķu cietsirdību. Upuris tika atrasts šorīt Klainera noliktavā, kas atrodas netālu no šosejas, ziemeļu virzienā no pilsētas, pie maģistrāles krustojuma. Liecinieks redzējis, ka šorīt, tūlīt pēc astoņiem, kāds vīrietis dodas prom no šīs vietas. Pēc viņa apraksta vīrietis ir baltais, diezgan gara auguma, viņam ir melns, garš mētelis, gaiši mati, nav cepures un bagāžas.

Atkal iestājās klusums. Es esmu baltais vīrietis, diezgan garš, ar gaišiem matiem. Sēžu šeit - man mugurā ir garš, melns mētelis. Es nevalkāju cepuri, un man nav bagāžas. Šorīt es soļoju šurp pa šoseju gandrīz četras stundas, no astoņiem līdz pat vienpadsmitiem un četrdesmit minūtēm.

- Cik tālu ir no maģistrāles līdz šejienei? - es pajautāju.

Finlejs mirkli domāja.

- Manuprāt, kādas četrpadsmit jūdzes, - viņš atbildēja.

- Skaidrs, - es turpināju, - nogāju kājām visu ceļu no maģistrāles līdz pilsētai, iespējams, tās bija četrpadsmit jūdzes. Ceļā mani droši vien redzēja daudzi cilvēki. Tas vēl nenozīmē, ka es kādam būtu kaut ko nodarījis.

Detektīvs klusēja. Man gribējās uzzināt ko vairāk par šo situāciju.

- Vai šī teritorija ir jūsu jurisdikcijā? - es viņam pajautāju.

- Viss ceļa gabals līdz maģistrālei?

- Jā, tā ir, - viņš apstiprināja. - Jurisdikcijas jautājums ir skaidrs. Rīčera kungs, jums neizdosies izlocīties. Šīs pilsētas robežas stiepjas četrpadsmit jūdžu garumā, līdz pat maģistrālei. Ari noliktavas atrodas manā teritorijā, par to nav ne mazāko šaubu.

Viņš nogaidīja, es pamāju, un tad detektīvs turpināja.

- Klainers tās uzbūvēja pirms pieciem gadiem, - Finlejs paskaidroja. - Vai esat par viņu dzirdējis?

Es noliedzoši pakratīju galvu.

- Kā gan es būtu varējis kaut ko par viņu dzirdēt? - es atjautāju. - Es nekad agrāk neesmu te bijis.

- Viņš šeit ir ietekmīgs cilvēks, - detektīvs turpināja. - Par savu uzņēmējdarbību šis vīrs maksā mums pamatīgus nodokļus un ir daudz laba darījis pilsētai. Klaineram ir diezgan lieli ienākumi, pilsētai no viņa ir ievērojams labums. Šī uzņēmēja darbība nerada nekārtības, jo noliktavas ir pietiekami tālu prom no pilsētas. Tādēļ mēs cenšamies par viņu rūpēties. Taču šobrīd noliktavās ir notikusi slepkavība, jums ir jāsniedz paskaidrojumi.

Darot savu darbu, detektīvs tērēja manu laiku.

- Nu labi, Finleja kungs, - es iesāku. - Sniegšu sīku paskaidrojumu par visu to, ko šorīt esmu darījis, kopš ienācu jūsu naudīgās pilsētas robežās, līdz pat mirklim, kad mani aizturēja sasodīto brokastu laikā. Ja jums šīs lietas izskatīšanā tas palīdzēs, piešķiršu jums ordeni. Sasodīts! Vienīgais, ko šorīt esmu darījis, esmu gājis, deldējot zoles, likdams vienu kāju priekšā otrai apmēram četru stundu ilgajā lietusgāzē, tādā veidā nosoļojot visas sasodītās četrpadsmit jūdzes.

Šī bija garākā runa, ko biju teicis pēdējo sešu mēnešu laikā. Finlejs sēdēja un noraudzījās manī. Es vēroju, kā viņš cīnās ar ikviena detektīva galveno dilemmu: viņa iekšējā balss teica, ka šis vīrs varbūt ari nav īstais. Bet ko policistam vajadzētu darīt, ja tieši es sēdēju viņa priekšā? Es netraucēju viņa prātojumus, devu laiku, lai tikai pēc tam tiktu pieņemts pareizais lēmums. Grasījos pavēstīt savu versiju par īsto puisi, kas joprojām kaut kur klejo apkārt, kamēr detektīvs, sēžot šeit kopā ar mani, tērē laiku. Tas tikai mazinātu likuma pārstāvja pārliecību, tomēr viņš pasteidzās pirmais un ievirzīja lietu nepareizā gultnē.

- Nebūs nekādu paziņojumu, - viņš deklarēja. - Es uzdošu jautājumus, un jūs uz tiem atbildēsiet. Jūs esat Džeks - tēva vārdu mēs nezinām - Rīčers, bez noteiktas dzīvesvietas, bez personas identitāti apliecinošiem dokumentiem. Kas jūs esat? Vai bezpajumtnieks?

Es nopūtos. Šodien bija piektdiena. Lielais pulkstenis lēnām skaitīja stundas dienas otrajā pusē. Šis vīrs, Finlejs, nupat grasījās iziet cauri visiem lielajiem un mazajiem pratināšanas lokiem. Acīmredzot man nāksies pavadīt nedēļas nogali kamerā. Labi ja tikai pirmdien tikšu ārā.

- Finleja kungs, es neesmu bezpajumtnieks, - es izlaboju.

- Esmu klaidonis. Tā ir liela atšķirība.

Detektīvs lēni pakratīja galvu.

- Rīčer, netēlo te gudrinieku! - viņš uzstājīgi iesaucās.

- Tu esi mēslos līdz ausīm. Šeit ir notikušas nesmukas lietiņas. Mūsu liecinieks ir redzējis tevi atstājam to vietu. Tāpēc saku vēlreiz - netēlo gudreli! Tu esi šeit svešinieks bez personas dokumentiem, un tev nav alibi.

Detektīvs tikai darīja savu darbu, tomēr joprojām tērēja manu laiku.

- Neesmu atstājis nekādu slepkavības vietu, - es iebildu.

- Es tikai soļoju pa to sasodīto šoseju, tā taču ir milzīga atšķirība, vai ne? Parasti slepkavības vietu atstāj, bēgot projām un slēpjoties. Slepkavas droši nesoļo pa ceļu. Kas tur slikts, ja es gāju pa ceļu? Daudz ļaužu staigā pa šādiem nolāpītiem ceļiem, vai tad ne?

Finlejs paliecās uz priekšu un pašūpoja galvu.

- Nē, - viņš nepiekrita. - Kopš cilvēce izgudrojusi automobili, neviens stulbenis šo garo ceļa gabalu kājām vairs neiet. Tātad, kāpēc tev nav konkrētas dzīvesvietas? No kurienes tu esi? Atbildi uz jautājumiem! Tiksim ar to skaidrībā!

- Labs ir, Finlej, tiksim skaidrībā ar to, - es nepretojos.

- Man nav noteiktas adreses, jo es nekur nedzīvoju. Varbūt kādreiz es kaut kur apmetīšos uz pastāvīgu dzīvi, tad noteikti atsūtīšu kartīti, lai jūs varētu to ielikt savā sasodītajā adrešu grāmatā, ja jau jūs tas tik ļoti satrauc.

Finlejs pašķielēja uz mani un apsvēra savu nākamo gājienu. Viņš neatlaidīgi, spītīgi un pacietīgi gribēja iet pa paša nosprausto ceļu, neļaudams sevi no tā novirzīt.

- No kurienes tu esi? - viņš turpināja izrādīt interesi. - Kur bija tava pēdējā dzīvesvieta?

- Ko jūs ar to domājāt, jautājot, no kurienes es esmu? - es pavaicāju.

Finlejs saknieba lūpas. Es viņam bojāju garastāvokli, tomēr detektīvs spītīgi savaldījās, slēpdams savu neapmierinātību zem saltas sarkasma maskas.

- Labi, - izmeklētājs turpināja. - Tū negribi saprast manus jautājumus, mēģināšu pateikt tos vienkāršāk. Es gribu zināt, kur un kad tu esi dzimis, kur esi pavadījis lielāko savas dzīves daļu, kuru vietu uz pasaules tu bez domāšanas uzskati par savām mājām gan sociālā, gan kultūras aspektā?

Es joprojām viņu vēroju.

- Paklausies piemēru, - izmeklētājs piedāvāja. - Es pats esmu dzimis Bostonā, mācījies Bostonā, turpmākos divdesmit gadus pēc mācībām esmu strādājis Bostonā, tātad es ceru, ka tev ir skaidrs un tu piekritīsi, ka es esmu no Bostonas?

Man būs bijusi taisnība - Finlejs ir Hārvardas absolvents, kurš pašlaik zaudējis pacietību.

- Skaidrs, - es atbildēju. - Jūs esat uzdevis savus jautājumus, un es uz tiem atbildēšu. Bet ļaujiet man jums kaut ko teikt. Es neesmu tas, ko jūs meklējat. Līdz pirmdienai jums būs pilnīgi skaidrs, ka es neesmu īstais. Izdariet sev pakalpojumu un nepārtrauciet meklēt īsto slepkavu!

Finlejs izmocīja smaidu un drūmi pamāja.

- Es augsti vērtēju tavu padomu, - viņš ironiski attrauca,

- un tavas rūpes par manu karjeru - vēl vairāk.

- Vienmēr laipni, - es iestarpināju.

- Turpini! - detektīvs nelikās mierā.

- Labi, - es piekritu. - Atbilstoši jūsu izsmalcinātajai definīcijai es nāku no nekurienes. Tā vieta saucas militārā bāze. Esmu dzimis ASV armijas bāzē Rietumberlīnē. Mans vecais bija jūras kājnieks un māte - franču civiliste, kuru viņš satika Holandē. Viņi apprecējās Korejā.

Finlejs pamāja un kaut ko atzīmēja.

- Es biju militārista ģimenes bērns, - turpināju. - Parādiet man karti ar ASV militārajām bāzēm visā pasaulē - tā bija mana pastāvīgā adrese. Esmu mācījies dažādās vidusskolās vairāk nekā divdesmit dažādās valstīs un pēc tam - četrus gadus Vestpointas militārajā akadēmijā.

- Turpini! - Finlejs mudināja.

- Pēc tam paliku armijā, dienēju militārajā policijā, - turpināju savu stāstu. - Dienēju un atkal dzīvoju tajās pašās bāzēs. Tad, Finlej, sasniedzot trīsdesmit sešu gadu vecumu, man, kas vispirms biju virsnieka bērns un vēlāk pats tiku par virsnieku, pēkšņi kļuva skaidrs, ka no mūsu lielās armijas nav vairs nekādas jēgas, jo padomija ar visu savu armiju pajuka. Urrā! Mēs ieguvām savu daļiņu miera, kas jums, civilistiem, nozīmēja, ka nodokļu naudu beidzot var novirzīt citiem mērķiem, bet man tas nozīmēja, ka esmu trīsdesmit sešus gadus vecs bezdarbnieks, bijušais militārais policists, un pašapmierinātie civilistu izdzimteņi, kas paši ne piecas minūtes neizdzīvotu tajā pasaulē, kurā es izdzīvoju, mani tagad sauc par bezpajumtnieku.

Kaut ari detektīvs uz mirkli kļuva domīgs, šis stāsts viņu neaizkustināja.

- Turpini! - viņš atkal pieprasīja.

r

Atbildot es paraustīju plecus.

- Tagad es vienkārši baudu dzīvi, - paskaidroju. - Var būt, ka galu galā atradīšu, ar ko nodarboties, bet var būt, ka ne. Var būt, ka kaut kur apmetīšos, var būt, ka ne. Pašlaik es neko nemeklēju.

Finlejs pamāja un izdarīja vēl dažas piezīmes.

- Kad tu atstāji armiju? - detektīvs pajautāja.

- Aprīlī, pirms sešiem mēnešiem, - es piebildu.

- Vai kopš tā laika esi strādājis? - viņš uzdeva jautājumu.

- Jūs jokojat? - es nosprauslājos. - Kad tad jūs pats pēdējo reizi esat meklējis darbu?

- Aprīlī, - atdarinot mani, izmeklētājs ar sarkasmu balsī atbildēja. - Pirms sešiem mēnešiem, kad dabūju šo darbu.

- Nu re! Cik labi, Finlej! - es uzslavēju.

Man nebija ne jausmas, ko vēl varētu piebilst, taču Finlejs uz mani uzstājīgi skatījās.

- Par kādiem līdzekļiem tu dzīvo? - viņš painteresējās.

- Kāda bija tava dienesta pakāpe?

- Majors, - es atbildēju. - Pametot armiju, katrs saņem izstāšanās pabalstu. Lielāko daļu no tā es vēl neesmu iztērējis, cenšos to pietaupīt, tagad jums ir skaidrs?

Iestājās ilgāka pauze, kuras laikā Finlejs ar pildspalvas galu bungoja pa galdu.

* * *

- Tagad parunāsim par to, kas noticis pēdējo divdesmit četru stundu laikā, - izmeklētājs ierosināja.

Es nopūtos, nojaušot, ka man draud nepatikšanas.

- Atbraucu ar Greyhound autobusu, - atsāku savu stāstu.

- Izkāpu pie Mārgreivas šosejas, šodien astoņos no rīta. Gāju ar kājām uz pilsētu, līdz nonācu pie ēstuves, tur pasūtīju brokastis, un, kad ēdu pēdējo kumosu, ieradās jūsu puiši un mani sašņorēja.

»

- Vai esi šeit atbraucis kādās darīšanās? - detektīvs painteresējās.

Es noliedzoši pakratīju galvu.

- Esmu bezdarbnieks, un man nekur nav nekādu darīšanu, -es piebildu.

Finlejs to pierakstīja.

- Kur tu iekāpi autobusā? - viņš tincināja.

- Tampā, - es paskaidroju. - Izbraucu no turienes pusnaktī.

- Vai Floridas Tampā? - izmeklētājs precizēja.

Es pamāju. Viņš atvēra vēl vienu grabošu atvilktni un izņēma Greyhound autobusu sarakstu, strauji to atvēra un, slidinot garo, brūno pirkstu pa sarakstu uz leju, meklēja īsto autobusu. Šis vīrs nu gan ir gatavais pedants! Izmeklētājs pašķielēja uz mani.

- Tas ir ekspresautobuss, - viņš norūca, - dodas tieši uz Atlantu un neapstājoties brauc šeit garām deviņos no rīta, ne jau nu astoņos.

Es noraidoši pašūpoju galvu.

- Palūdzu, lai šoferis apstājas, - skaidroju. - Viņš, protams, iebilda, bet to izdarīja. Pieturēja speciāli manis dēļ, un es izkāpu.

- Vai esi šeit bijis jau agrāk? - interesējās detektīvs.

Es atkal noraidoši pašūpoju galvu.

- Vai tev šeit dzīvo ģimene? - pratināja izmeklētājs.

- Nē, ne šeit, - es attraucu.

- Vai tev vispār kaut kur ir ģimene? - pratināšana turpinājās.

- Man ir brālis Kolumbijas apgabalā, - es piebildu. - Viņš strādā Finanšu ministrijā.

- Vai tev šeit, Džordžijā, ir draugi? - Finlejs turpināja.

- Nav gan, - atbildēju.

Izmeklētājs to pierakstīja. Atkal iestājās ilgs klusums. Jau zināju, kāds būs nākamais jautājums.

- Tad, kāpēc...? - man tika jautāts. - Tad kāpēc tu izkāpi no autobusa vietā, kur nav pieturas, un kājām atnāci četrpadsmit jūdzes uz šejieni, kur tev nav nekādas jēgas atrasties?

Tas bija iznīcinošs jautājums. Finlejs to uzdeva pareizi plānotā laikā, tāpat to darītu ari prokurors. Taču es uz to nevarēju atbildēt.

- Ko lai jums saku? - es nopūtos. - Tas bija spontāns, instinktīvs lēmums. Es nezināju, kur likties, man vienkārši bija kaut kur jādodas. Vai jūs saprotat?

- Bet kāpēc tieši uz šejieni? - viņš uzstāja.

- Nemāku teikt, - es piebildu. - Blakus sēdošajam pasažierim bija karte, un, ieskatīdamies tajā, nolēmu izkāpt tieši šeit. Vienkārši bēgu no garlaicības. Domāju, ka, izmetot līkumu, varēšu nonākt līdz līcim un varbūt doties tālāk uz rietumiem.

- Tātad tu izvēlējies tieši šo vietu?! - Finlejs noskaldīja.

- Tikai negvelz man blēņas! Kā tu varēji izvēlēties vietu, kas ir tikai punkts kartē un vietas nosaukums? Tev vajadzēja būt kādam mērķim!

Es piekrītoši pamāju.

- Biju domājis šeit sameklēt Aklo Bleiku, - es ironiski attraucu.

- Ellē ratā! Kas ir Aklais Bleiks? - uzkliedza Finlejs.

Es vēroju, kā viņš izvērtē situāciju, tāpat kā dators, kas analizē šaha gājienus: vai Aklais Bleiks ir mans draugs, ienaidnieks, līdzdalībnieks, līdzzinātājs, iniciators, kreditors, parādnieks vai nākamais upuris?

- Aklais Bleiks bija ģitārists, - es informēju. - Miris pirms sešdesmit gadiem, iespējams, noslepkavots. Mans brālis iegādājās skaņuplati, uz kuras vāka bija piebilde, ka Bleiks miris tieši Mārgreivā. Brālis man atrakstīja, ka pavasarī esot pāris reižu šeit iegriezies biznesa darīšanās. Es izdomāju atbraukt šurp un noskaidrot visu par Aklo Bleiku.

Finlejs neizskatījās īpaši ieinteresēts. Viņam šis stāsts izklausījās baltiem diegiem šūts. Ja es būtu viņa vietā, justos tāpat.

- Tātad tu esi ieradies meklēt ģitāristu? - viņš neticīgi pajautāja. - Ģitāristu, kurš miris pirms sešdesmit gadiem? Kāpēc? Vai ari tu esi ģitārists?

- Neesmu gan, - es sacīju.

- Kā tavs brālis varēja tev atrakstīt, ja tev nav adreses? -detektīvs mani provocēja.

- Viņš atrakstīja uz manu bijušo militāro daļu, - es paskaidroju. - Viņi pārsūta manu pastu uz banku, kur es noguldīju savu izstāšanās pabalstu. Savukārt banka to pārsūta man, kad saņem manu telegrammu ar naudas pieprasījumu.

Finlejs neticīgi pakratīja galvu un atkal kaut ko pierakstīja.

- Tātad tas bija Greyhound pusnakts ekspresis no Tampas, vai pareizi? - detektīvs pārbaudīja.

Es piekrītot pamāju.

- Vai tev ir saglabājusies autobusa biļete? - viņš jautāja.

- Domāju, ka tai jābūt maisiņā pie pārējām manām lietām, -sacīju, atcerēdamies, ka Beikers tur iekratīja visu drazu, kas bija atradusies manās kabatās. Stīvensons maisiņam pielika zīmīti.

- Vai autobusa šoferis tevi atcerēsies? - Finlejs interesējās.

- Varbūt. - Es to nevarēju apgalvot. - Tā nebija plānota pietura, man bija jālūdz viņam apstāties.

Es pārvērtos par skatītāju, situācija bija kļuvusi absurda. Mans bijušais darbs neko daudz neatšķīrās no Finleja tagad darāmā. Man radās dīvaina sajūta, it kā es pārrunātu ar viņu kāda cita aizturētā lietu, it kā mēs būtu kolēģi, kas apspriež sarežģītu problēmu.

- Kāpēc tu nestrādā? - Finlejs nesaprata.

Paraustīju plecus un centos to izskaidrot.

- Tāpēc, ka negribu strādāt, - es atzinos. - Mans trīspadsmit gadus ilgais darba mūžs neko labu man nav devis. Es centos visu darīt viņiem pa prātam; pie velna viņus! Toties tagad visu daru, kā man patīk.

Izmeklētājs tikai sēdēja un skatījās manī.

- Vai tev armijā bija kādas nepatikšanas? - viņš vaicāja.

- Ne lielākas kā jums Bostonā, - es attraucu.

Finlejs bija pārsteigts.

- Ko tu ar to domā? - viņš bija neizpratnē.

-Jūs divdesmit gadus nostrādājāt Bostonā, - es iesāku. - Tā jūs, Finlej, pats man stāstījāt. Tad kāpēc jūs tagad esat šeit, šajā nekurienes necilajā pilsētelē? Jums taču vajadzētu saņemt pensiju un doties makšķerēt un Keipkodu vai kādu citu vietu. Kāds ir jūsu motīvs?

- Rīčera kungs, tā ir mana darīšana! - viņš atcirta. - Jums ir jāatbild uz maniem jautājumiem!

Kārtējo reizi paraustīju plecus.

- Ievāciet ziņas manā armijas dajā! - arī es atcirtu.

- Nešaubies ne mirkli, ka es to noteikti izdarīšu, - detektīvs apsolīja. - Vai tevi atstādināja no armijas ar godu?

- Vai tad man piešķirtu izstāšanās pabalstu, ja tā nebūtu? -es attraucu.

- Kāpēc man būtu jātic, ka viņi tev iedeva kaut vai centu? -viņš tincināja. - Tu dzīvo kā tāds sasodīts bezpajumtnieks! Vai tava atstādināšana tiešām bija nevainojama?

- Jā, protams, bija! - es apgalvoju.

Finlejs atkal kādu brīdi padomāja un kaut ko pierakstīja.

- Kā tu juties, kad tevi atlaida? - viņš tirdīja.

Paraustījis plecus, es to pārdomāju.

- Nekā, - es atsaucu atmiņā. - Jutos tieši tā, it kā būtu dienējis armijā un pēkšņi vairs ne.

- Vai tas tevi sarūgtināja un nomāca? - detektīvs turpināja tincināt.

- Nē, vai tad vajadzēja?

- Tātad nekādu problēmu nebija? - viņš nerimās izjautāt tā, it kā tādām vajadzētu būt.

Jutos viņam atbildi parādā, taču nekas nenāca prātā. Jau kopš piedzimšanas brīža es biju dienējis armijā. Tagad esmu no tā visa prom un jūtos lieliski. Beidzot esmu brīvs, it kā visa

mana iepriekšējā dzive būtu vienīgi nelielas galvassāpes, kuras mani pārlieku nav apgrūtinājušas, un beidzot tās ir pārgājušas. Mana vienīgā problēma bija pelnīt iztiku. Pašreiz mana problēma ir - nopelnīt iztiku, nezaudējot savu brīvību. Sešu mēnešu laikā neesmu saņēmis ne centa. Taču to es negrasījos teikt Finlejam. Viņš to novērtētu kā motīvu un uzskatītu, ka es - lai uzturētu savu klaidoņa dzīvesveidu - esmu nolēmis aplaupīt cilvēkus noliktavās un tad viņus nogalināt.

- Manuprāt, ar šo pāreju nav viegli tikt galā, - es atzinu.

- īpaši jau tāpēc, ka man bijusi tāda bērnība.

Apdomādams manu atbildi, Finlejs piekrītoši pamāja.

- Kāpēc tieši ar tevi tā gadījās? - viņš vaicāja. - Vai tu demobilizējies brīvprātīgi?

- Es nekad neko nedaru brīvprātīgi, - es sacīju. - Tas ir kareivju pamatlikums.

Atkal iestājās klusums.

- Vai tev dienestā bija kāda īpaša specializācija? - detektīvs turpināja iztaujāšanu.

- Būtībā, jā, tāpat kā visiem - vispārējie pienākumi, - es paskaidroju. - Tāda nu ir tā armijas sistēma. Piecus gadus es strādāju armijas slepenajā drošības dienestā un pēdējos sešus gadus biju nodarbināts ar kaut ko citu.

Nodomāju, lai tik Finlejs jautā tālāk, ja viņam tā vajag.

- Un kas tad tas bija? - izmeklētājs tincināja.

- Slepkavību izmeklēšana, - es atzinos.

Finlejs strauji iztaisnojās, iekunkstējās un atkal salika roku pirkstus savā ierastajā pozā. Viņš paskatījās uz mani, smagi nopūtās, apsēdās taisni un norādīja uz mani ar pirkstu.

- Labi, - detektīvs piebilda. - Es tevi pārbaudīšu, mums ir tavi pirkstu nospiedumi. Tiem ir jābūt armijas lietā. Mēs dabūsim tavu armijas lietu visās detaļās. Pārbaudīsim gan autobusu kompāniju, gan tavu biļeti. Uzmeklēsim šoferi un pasažierus. Ja viss, ko tu mums teici, ir taisnība, mēs to pārbaudīsim un noņemsim tevi no āķa. Šobrīd mums šo dažu detaļu noskaidrošanai ir vajadzīgs laiks un metodoloģija, lidz radīsies pilnīga skaidrība, bet pagaidām viss vēl ir miglā tīts.

Viņš ieturēja pauzi un, skatidamies man tieši acis, atkal nopūtās.

- Esmu piesardzīgs un nesteigšos ar secinājumiem pirms laika, - izmeklētājs paziņoja.

- Pagaidām tava lieta neizskatās labi, tu esi klaidonis un bezpajumtnieks bez pastāvīgas dzīvesvietas, bez pagātnes, un viss tavs stāsts var izrādīties suņa sūda vērts. Tu vari izrādīties bēguļojošs noziedznieks, kurš, iespējams, vairākās pavalstīs izdarījis ne vienu vien slepkavību. To es tiešām vēl nezinu. Tu nevari paģērēt, lai es tev ticu. Kāpēc man to vajadzētu darīt? Tieši tādēļ mēs tevi aizturēsim, līdz būs precizēti visi fakti. Vai skaidrs?

Tieši to jau es biju paredzējis. Es būtu atbildējis tieši tāpat. Taču es tikai skatījos viņā un šūpoju galvu.

- Nolādēts! Tu esi pārlieku piesardzīgs, tas nu man ir pilnīgi skaidrs, - piebildu.

Finlejs atkal pavērās manī.

- Ja būšu kļūdījies, es pirmdien uzsaukšu pusdienas, - viņš apsolīja. - Eno ēstuvē, lai kompensētu tev šo dienu.

Es tikai nošūpoju galvu.

- Neesmu ieradies šeit meklēt draugus, - es atbildēju.

Par atbildi Finlejs tikai paraustīja plecus, ar klikšķi izslēdza

magnetofonu, attina lenti un, izņemdams kaseti, kaut ko uz tās uzrakstīja.

Viņš nospieda selektora pogu uz lielā palisandra galda un aicināja Beikeru ienākt. Es gaidīju; lai gan joprojām bija auksts, manas drēbes jau bija izžuvušas. Džordžijas lietus bija mani izmērcējis, bet šī kabineta sausais gaiss - izžāvējis. Mitruma regulators bija uzsūcis manu mitrumu sevī.

Beikers pieklauvēja un ienāca iekšā. Finlejs pavēlēja viņam eskortēt mani uz kameru. Tad viņš man pamāja, un šis mājiens nozīmēja: ja izrādīsies, ka tu neesi vainīgs, atceries - es tikai darīju savu darbu. Es atmāju viņam pretim; mans mājiens nozīmēja: kamēr tu šeit sargā savu pakaļu, slepkava joprojām ir brīvībā.

Kameras atradās iebūvētā nišā, turpat netālu no policistu kopējās darba telpas. Nišā bija trīs kameras - tās cita no citas bija atdalītas ar vertikālām restēm. Visām kamerām priekšā bija restes, uz katru no būriem veda atsevišķa ieeja. Metāla restēm bija matēts, sudrabots titāna spīdums. Katrā kamerā bija ieklāts paklājs, taču pilnīgi nekādu mēbeļu, pat ne lāvas gulēšanai. Ar tik lielu budžetu kā šeit jau nu varēja atļauties ari ko labāku!

- Vai tad te neizmitina uz visu diennakti? - es vaicāju Bei-keram.

- Nē, nekādā gadījumā, - viņš atbildēja. - Vēlāk tevi pārvietos uz pavalsts cietumu. Autobuss pienāk sešos, un pirmdien tas pats autobuss atvedīs tevi atpakaļ.

Viņš cieši aizvēra kameras restes un pagrieza atslēgu. Viņam aizejot, klaudzošu elektrisko aizbīdņu skaņa bija dzirdama vēl vairākas reizes. Es izņēmu no kabatas avīzi, novilku mēteli un, saritinājis to, paliku pagalvī, bet pats nogūlos uz grīdas.

Tagad jutos patiešām izdrāzts. Nedēļas nogale būs jāpavada cietumā. Tātad šajā policijas iecirknī es nepalikšu, un ne jau tāpēc, ka man būtu citi plāni. Biju gana daudz dzirdējis nostāstus par civilajiem cietumiem, ne viens vien armijas dezertieris dažādu iemeslu dēļ bija atdevis galus civilajā cietumā. Apcietinājuma vietas par to parasti informēja armiju, un man kā militārajam policistam bija jādodas atgādāt šos nelaiķus uz armijas daļu; tātad es biju redzējis šos civilos cietumus, un tie manī neizraisīja nekādu sajūsmu. Saniknots gulēju uz grīdas un klausījos policijas telpas skaņās: telefoni zvanīja, dažādos ritmos klabēja datoru tastatūras, policisti klīda apkārt un klusi sarunājās.

Es mēģināju pabeigt lasīt ēstuvē atrasto avīzi. Tā sastāvēja no parastās drazas par prezidenta kampaņu, lai viņu ievēlētu uz otro termiņu. Vecais šobrīd blandījās līča piekrastē pa Pensakolu. Viņš centās sabalansēt valsts budžetu, pirms vēl mazbērni nav nosirmojuši. Prezidents cīnījās tikpat cītīgi kā jauneklis, ar mačeti izcērtot ceļu džungļos. Pensakolā viņš apmeklēja krasta apsardzes vienības, kas pēdējos divpadsmit mēnešos pārspīlēti godprātīgi bija veikušas savus pienākumus. Vienības augu gadu ik dienu bija cītīgi apsargājušas Floridas līci, it kā nosedzot to ar vairogu, kuģu pārbaudes bija notikušas tik rūpīgi, ka par pārmeklēšanas iemeslu varēja būt pat slikta smaka. Krasta apsardzes darbība tika atzinīgi novērtēta, tā bija kā fanfarām vainagota uzvara. Vienību panākumi bija tik iespaidīgi, ka tādi nebija rādījušies pat pārdrošākajos sapņos. Tika pārtvertas dažādas nelegālās kravas: galvenokārt narkotikas, bet tostarp arī ieroči un nelegālie imigranti no Kubas un Haiti. Tieši šīs cīņas dēļ visās Savienotajās Valstīs, kā ari tūkstošiem jūdžu ap tām ievērojami samazinājās noziedzības līmenis. Tie bija grandiozi panākumi!

Taču tas viss bija beidzies, jo šie pasākumi maksāja dārgi. Krasta apsardzes budžetam trūka naudas. Prezidents informēja, ka nevarēs palielināt budžetu un tas būs pat jāsamazina. Valsts ekonomika bija iebraukusi auzās. Prezidentam nekas cits neatlika kā tuvāko septiņu dienu laikā apsardzes operācijas atcelt, jo viņam vajadzēja domāt valstiski. Varenie likumkalpi bija saniknojušies un uzskatīja, ka aizliegums ir labāks līdzeklis nekā profilakse. Vašingtonas politiķi līksmojās, jo vēlētājiem daudz tuvāki bija piecdesmit centi no nodokļu naudas, kas izdoti par pilsētās patrulējošiem policistiem, nekā divi dolāri par kaut ko neredzamu divu tūkstošu jūdžu attālumā kaut kur okeānā. Argumenti mijās “par” un "pret”. Avīzes izplūdušajās fotogrāfijās prezidents starojoši smaidīja par to, ka viņš, būdams valstsvīrs, neko nespēj darīt. Es pārtraucu lasīt, jo ziņas mani nokaitināja vēl vairāk.

Lai nomierinātos, es ieslēdzu galvā pats savu mūziku.

Tas bija koris no Smokestack Lightening, kurā pēc pirmās rindiņas beigām īpaši aizžņaugtā balsī skanēja gaudojošā vilka partija. Dziesma ir par ceļojuma skumjām, kuras var izprast, kaut uz brīdi dodoties ceļā pa sliedēm. Tā nu gan nebija taisnība. Lai izprastu ceļojuma skumjas, ir jāatrodas ieslodzītam cietuma kamerā vai jādien armijā - kaut kur, kur tu esi būri, -tādā vietā, kur dūmeņu atblāzma šķiet kā neiespējamās brīvības tāla ceļa zvaigzne. Tā nu es te gulēju, mēteli palicis pagalvī, un klausījos savu mūziku. Kora trešā dziedājuma beigās es aizmigu.

Pamodos no tā, ka Beikers grabināja atslēgas. Tās skanēja monotoni, līdzīgi bēru zvaniem. Beikers bija atnācis kopā ar Finleju. Abi lūkojās uz mani no augšas. Paliku guļam uz grīdas, jo man tā bija ērtāk.

- Atkārto, kur tu biji vakar pusnaktī? - Finlejs man jautāja.

- Kāpu autobusā Tampā, - es atbildēju.

- Mums ir jauns liecinieks, - detektīvs paziņoja. - Pagājušajā naktī viņš redzējis tevi klīstam ap noliktavu.

- Finlej, tās ir pilnīgas blēņas! - es izsaucos. - Tas nevar būt! Pie velna! Kas tad ir šjs jaunais liecinieks?

-Jaunais liecinieks ir pats šefs Morisons, - Finlejs paziņoja.

- Policijas šefs. Viņš jau iepriekš teica, ka noteikti esot tevi kaut kur redzējis. Un tagad viņš atcerējās, kur tas bijis.

3. NODAĻA

Saslēgtu roku dzelžos, viņi aizveda mani uz palisandra kabinetu. Finlejs sēdēja pie lielā galda, karogiem priekšā, zem senlaicīgā pulksteņa. Beikers nolika krēslu galda galā. Es apsēdos pretim Finlejam. Viņš izņēma magnetofonu, pievienoja tam vadus un, nolicis mikrofonu mums pa vidu, pārbaudīja to ar knipi. Attina lenti - viss bija sagatavots.

- RIčer, pastāsti par pēdējām divdesmit četrām stundām, -Finlejs iesāka. - Visos sikumos!

Abi policisti ar grūtībām slēpa savu satraukumu. Grūti pierādāmajā lietā pēkšņi viss bija kļuvis skaidrs. Viņi jau sāka izjust uzvaras saldās slienas; šis pazīmes man bija pazīstamas.

- Pagājušajā naktī es biju Tampā, - iesāku savu stāstu.

- Pusnaktī iekāpu autobusā, man ir liecinieki. Šorīt astoņos izkāpu no autobusa pie Mārgreivas šosejas tur, kur tā krustojas ar maģistrāli. Ja jūsu šefs Morisons saka, ka šonakt mani redzējis, viņš kļūdās, jo tajā laikā es atrados četrsimt jūdžu attālumā. Man vairs nav ko teikt. Pārbaudiet šo informāciju.

Finlejs skatījās uz mani, tad pamāja Beikeram, kurš atvēra kādu krimināllietu spīdīgos vāciņos.

- Upuris nav identificēts, - Beikers paziņoja. - Nav ne personu apliecinošu dokumentu, ne kabatas portfeļa, ne arī kādu īpašu pazīmju. Upuris ir baltais vīrietis, diezgan garš, skūtu galvu. Līķis tika atrasts šorīt, astoņos no rīta, tas gulēja zemē, nožogotajā teritorijā netālu no galvenajiem vārtiem. Galva bija perpendikulāri sētai. Mirušajam bija uzmests kartons. Līķim tika noņemti pirkstu nospiedumi - rezultāts negatīvs, tādas personas datu bāzē nav.

- Saki mums, RIčer, kas viņš bija? - Finlejs pajautāja.

Beikers gaidīja no manis kaut kādu reakciju. Tādas nebija. Es

sēdēju un klausījos vecā pulksteņa klusajos tikšķos. Pulksteņa rādītāji lēnām virzījās uz diviem un trīsdesmit minūtēm. Es klusēju. Beikers parakņājās papīros un izņēma kādu citu lapu. Paskatīdamies tajā, viņš turpināja.

- Upuris saņēmis divus šāvienus galvā, - viņš paziņoja.

- Iespējams, ka šauts ar mazkalibra automātisko šauteni, kam bijis klusinātājs. Pirmais šāviens tika izdarīts no tuva attāluma -kreisajos deniņos, otrais bija kontrolšāviens - zem kreisās auss. Acīmredzot lietotas mīksta metāla lodes, jo, lodei izejot, upurim bija norauta puse sejas. Lietus ir noskalojis pulvera pēdas, taču apdeguma analīze liecina, ka šauts no ieroča ar klusinātāju. Izskatās, ka upuris nonāvēts ar pirmo šāvienu. Galvaskausā lodes nav palikušas. Ari čaulītes netika atrastas.

- Rīčer, kur ir šaujamais? - Finlejs uzbļāva.

Es paskatījos uz viņu, savilcis seju visās iespējamās grimasēs, taču turpināju klusēt.

- Upuris miris pagājušonakt, starp pulksten vienpadsmitiem trīsdesmit un vieniem, - Beikers referēja. - Kad apsargs vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs beidza dežūru, līķa tur vēl nebija. Sargs to apstiprina. Līķis tika atrasts astoņos no rīta, kad dienas apsargs ieradās atvērt vārtus. Viņš redzēja, kā tu atstāj nozieguma vietu, un piezvanīja mums.

- Rīčer, kas viņš bija? - Finlejs nerimās.

Es turpināju viņu ignorēt un paskatījos uz Beikeru.

- Kāpēc pirms vieniem? - es pajautāju.

- Lietusgāze pagājušajā naktī sākās pulksten vienos, - viņš paskaidroja. - Asfalts zem līķa bija pilnīgi sauss, tātad mirušais jau tur gulējis pirms pulksten vieniem, kad lietus vēl nebija sācies. Ārsti uzskata, ka šis cilvēks nošauts pusnaktī.

Es piekrītoši pamāju un uzsmaidīju abiem. Precizētais nāves laiks ir mans glābiņš.

- Stāsti, kas notika tālāk? - Finlejs klusām pajautāja.

Es neziņā paraustīju plecus.

- Labāk jūs to pastāstiet man, - es sacīju. - Manis tur nebija. Pusnaktī es atrados Tampā.

Beikers paliecās uz priekšu un izvilka no lietas vēl vienu lapu.

- Tālāk viss norisinājās pēc ļoti dīvaina scenārija, - viņš paziņoja. - Tu sajuki prātā!

Es noraidoši nošūpoju galvu.

- Manis tur pusnaktī nebija, - es nenoguris atkārtoju. - Tajā laikā es kāpu autobusā Tampā. Un tas nav nekas dīvains.

Izskatīdamies draudīgi un nelokāmi, abi policisti nereaģēja uz maniem vārdiem.

- Tavs pirmais šāviens upuri nogalināja, - Beikers pārliecinoši turpināja. - Tad tu iešāvi viņam vēlreiz un, no dusmām kļuvis pilnīgi traks, nospārdīji mirstošo ar kājām. Līķim ir apjomīgi pēcnāves miesas bojājumi. Vispirms tu upuri nošāvi un tad, sasodīts, spārdīji to no galvas līdz kājām! Tu biji kā neprāta pārņemts, bet, kad nomierinājies, mēģināji paslēpt līķi zem kartona.

Kādu brīdi es klusēju.

- Miesas bojājumi pēc nāves? - es pajautāju.

Beikers pamāja.

- Tu uzvedies kā pilnīgs psihopāts, - viņš sacīja. - Tas puisis izskatās tā, it kā viņam būtu pārbraukusi smagā mašīna, - visi kauli ir samalti miltos. Ārsts saka, ka tas noticis pēc tam, kad upuris jau bija miris. Rīčer, tu gan esi viens dīvains putns. Sasodīts! Tas nu ir skaidrs.

- Kas viņš bija? - Finlejs jau trešo reizi jautāja.

Es tikai skatījos viņā. Beikeram bija taisnība. Patiešām viss bija dīvaini, ļoti dīvaini. Slepkavnieciska psihopātija nav diez cik patīkama lieta, bet upura neprātīga nospārdīšana pēc nāves ir vēl sliktāka. Esmu pāris reižu ar to saskāries, tāpēc nejutu nekādu vēlēšanos atgriezties pie tā vēlreiz. Taču viņu aprakstītajā versijā nebija nekādas loģikas.

- Kā tu satiki to puisi? - tincināja Finlejs.

Es tikai turpināju uzlūkot viņus un neko neatbildēju.

- Kas ir Pluribus? - detektīvs mani provocēja.

Es paraustīju plecus un turpināju klusēt.

- Kas viņš bija? - Finlejs neatlaidās.

- Manis tur nebija! - es nerimos apgalvot. - Es neko nezinu!

Finlejs klusēja.

Pēkšņi viņš iejautājās: - Kāds ir tavs telefona numurs?

Paskatījos uz viņu tā, it kā viņš nebūtu pie pilna prāta.

- Sasodīts! Finlej, ko tu tur muldi? - es sašutu. - Man nav telefona! Vai tad tu neklausījies? Man nav pat pastāvīgas dzīvesvietas!

- Biju domājis tavu mobilo telefonu, - viņš paskaidroja.

- Velns parāvis! Kādu mobilo? Man nav nekāda mobilā telefona!

Pēkšņi mani pārņēma bailes. Es tiku uzskatīts par slepkavu -par kādu dīvainu, klaiņojošu algotni ar mobilo telefonu, kurš staigā no vienas vietas uz citu, nogalinādams cilvēkus un pēc tam nospārdīdams viņu mirstošos ķermeņus, turklāt vienmēr atrazdamies kustībā un sazinādamies ar kādu pagrīdes organizāciju, lai noskaidrotu, kam jābūt nākamajam upurim.

Finlejs paliecās uz priekšu un pāri galdam paslidināja man papīra lapu. Tā bija noplēsta datora izdruka - ne pārāk veca, uz tās vēl vīdēja ražošanas procesā iegūtais spīdums, kādu papīrs parasti zaudē pēc tam, kad apmēram mēnesi nēsāts kabatā. Uz lapas uzdrukātais uzraksts nebija pasvītrots. Tas vēstīja: Pluribus. Zem virsraksta bija telefona numurs, es uz to paskatījos, taču lapai nepieskāros. Negribēju, lai rastos pārpratumi ar pirkstu nospiedumiem.

- Vai tas ir tavs telefona numurs? - Finlejs neatlaidās.

- Man nav telefona! - es vēlreiz paskaidroju. - Manis šeit pagājušajā naktī nebija. Finlej, jo vairāk jūs mani iztaujāsiet, jo vairāk laika zaudēsiet.

- Tas ir mobilais telefona numurs, - viņš turpināja. - To mēs zinām. Atlantas mobilo sakaru operators. Taču līdz pirmdienai mēs nevaram noskaidrot numura abonentu, tāpēc prasām tev. Tev būtu jāsadarbojas, Rīčer!

Es vēlreiz paskatījos uz papīra strēmeli.

- Kur jūs to atradāt? - es pajautāju policistam.

Finlejs apsvēra jautājumu un tad nolēma atbildēt.

- Tā izdruka bija tava upura kurpē, - viņš atklāja informāciju, - salocīta un noslēpta.

Es ilgu laiku sēdēju klusumā, biju uztraucies. Jutos kā bērnu grāmatā Alise Brīnumzemē, iekritis bedrē un nonācis dīvainā pasaulē, kur viss ir spocīgs un citāds. Vai Alise iekrita bedrē? Vai es izkāpu no Greyhound nepareizā vietā?

Es atrados greznā un krāšņā kabinetā. Pat Šveices bankā esmu redzējis pieticīgāku iekārtojumu. Uzturējos divu gudru un profesionālu policistu kompānijā. Iespējams, pa abiem kopā viņiem bija vairāk nekā trīsdesmit gadu pieredze. Te nu tiešām bija solīds, profesionāls policijas iecirknis ar izcili nokomplektētu personālu un bagātīgu finansējumu. Vienīgais vājais posms iecirkņa darbībā bija tā šefs - sūdumaiss Morisons, bet, kopumā, atrodoties šeit, esmu paspējis šo organizāciju novērtēt kā gana labu. Taču šobrīd man radās sajūta, ka viņi lielā ātrumā virzās uz strupceļu. Šķita - viņi ir pārliecināti, ka zeme ir plakana un milzīgās Džordžijas debesis klājas tai pāri kā kupols, kas rada šeit mājīgu, omulīgu un drošu vidi. Likās, es esmu vienīgais, kas zina, ka zeme ir apaļa.

- Pievērsiet uzmanību divām lietām, - es iesāku. - Puisis ir nogalināts ar šāvienu galvā no tuva attāluma, no automātiskā ieroča ar klusinātāju. Otrs bijis kontrolšāviens; patronu čaulītes nav atrastas. Kā jūs domājat: vai tas ir profesionāli?

Finlejs klusēja. Viņa galvenais aizdomās turamais apsprieda ar viņu šo lietu kā kolēģis. Būdams izmeklētājs, viņš to nedrīkstēja pieļaut, un viņam vajadzētu mani ierobežot. Tomēr viņš gribēja mani uzklausīt. Redzēju, kā detektīvs cīnās pats ar sevi. Finlejs izturējās pilnīgi mierīgi, taču viņa domas kūleņoja kā kaķēni maisā.

- Turpini! - viņš beidzot teica tik svarīgi, it kā tam būtu liela nozīme.

- Tā ir sodīšana ar nāvi, Finlej! - es sacīju. - Šī nav ne sadzīves ķilda, ne laupīšana, bet gan auksta un bezkaislīga slepkavība, kurā nav atstāti pierādījumi. Slepkava bijis gudrinieks, kas pēc paveiktā ar lukturīti ložņājis apkārt, meklēdams divas izšautās mazkalibra čaulītes.

- Turpini! - Finlejs atkal mani mudināja.

- Šāviens no tuva attāluma kreisajos deniņos, - es skaidroju.

- Iespējams, ka upuris bijis mašīnā. Slepkava sarunājas ar viņu caur logu un paceļ šauteni. Babāc! Viņš pieliecas un raida otro šāvienu. Tad savāc čaulītes un dodas prom.

- Viņš dodas prom? - Finlejs brīnījās. - Un kā tad ar pārējām pazudušajām mantām? Tu gribi teikt, ka bijis vēl kāds cits?

Es pašūpoju galvu.

- Kopumā bija trīs vīri, - klāstīju savu versiju. - Tas taču ir skaidrs, vai ne?

- Kāpēc trīs?

- Apsverot praktiski - uzbrucēju nevarēja būt mazāk par diviem, vai ne? - es jautāju. - Kā tad upuris nokļuva līdz noliktavām? Viņš taču brauca ar mašīnu, vai ne? Pārāk tālu, lai ietu kājām. Bet kur tagad ir viņa mašīna? Ari šāvējs negāja kājām. Tātad faktiski - vajadzēja būt vismaz diviem vīriem. Viņi atbrauca kopā un aizbrauca katrs ar savu mašīnu, viens no viņiem - ar noslepkavotā vīra mašīnu.

- Un? - Finlejs nesaprata.

- Un reālie pierādījumi norāda uz to, ka tur bijuši vismaz trīs vīri, - es turpināju. - Padomājiet par to no psiholoģiskā viedokļa. Šīs lietas būtība ir šāda: slepkava, kas izmanto mazkalibra šaujamo ar klusinātāju, lai precīzi iešautu galvā un pēc tam vēl veiktu kontrolšāvienu, nav tas, kas pēkšņi var kļūt vājprātīgs un nospārdīt upuri ar kājām. Bet tas, kurš kļūst kā bez prāta, nespēj pēkšņi nomierināties un apklāt nogalināto ar vecu kartonu. Finlej, šajā slepkavībā ir trīs atšķirīgas epizodes, un tajās iesaistīti trīs cilvēki.

Finlejs paraustīja plecus.

- Varbūt divi, - viņš ieminējās. - Ari šāvējs varēja visu pēc tam satīrīt.

- Nekādā gadījumā, - es nepiekritu. - Viņš jau nu negaidītu, jo neatzīst tāda veida ārprātu. Tas viņu samulsinātu un uztrauktu, jo tādējādi šī lieta kļūst bīstama un pārāk uzkrītoša. Un tāds virs, ja ari būtu tīrījis, to izdarītu perfekti. Viņš nebūtu līķi atstājis tur, kur to varētu atrast pirmais garāmgājējs. Tātad šajā lietā ir iesaistīti trīs cilvēki.

Finlejs iegrima dziļās pārdomās.

- Tātad? - viņš beidzot ievaicājās.

- Tātad - kuram no tiem ir jābūt man? - es turpināju.

- Šāvējam, maniakam vai tam idiotam, kurš it kā slēpa līķi?

Finlejs ar Beikeru saskatījās, taču neviens no abiem man neatbildēja.

- Tātad - kurš no viņiem esmu es, ko jūs man teiksiet? -es uzstāju. - Es braucu turp ar diviem saviem čomiem, un pusnaktī mēs to puisi nomušījam, tad mani čomi aizbrauc, bet es nez kāpēc izvēlos palikt? Kāpēc lai es tā darītu? Finlej, tas viss taču ir blefs!

Detektīvs neatbildēja, bet kaut ko savā nodabā domāja.

- Man nav ne divu čomu, ne ari mašīnas, - es turpināju.

- Tātad saskaņā ar jūsu versiju iznāk, ka gan es, gan upuris uz turieni aizgājām kājām, pēc tam es viņu tur satieku un meistarīgi, kā jau profesionālis, novācu. Tad salasu čaulītes, paņemu viņa kabatas portfeli, iztukšoju kabatas, bet aizmirstu pārmeklēt kurpes. Pēc padarītā noslēpju šaujamo, klusinātāju, lukturīti, mobilo telefonu, čaulītes, kabatas portfeli un visu pārējo. Pēcāk pilnīgi mainu savu izturēšanos un kā maniaks spārdu mirstošo ar kājām. Atkal mainot savu personību, nemākulīgi noslēpju līķi, lietū nogaidu astoņas stundas un dodos ar kājām uz pilsētu. Vai tas ir labākais, ko varat izdomāt? Finlej, tas ir pilnīgs sviests! Kāda velna pēc tad es būtu gaidījis astoņas stundas lietū, līdz uzaust gaisma, lai pēc tam dotos prom no slepkavības vietas?

Izmeklētājs ilgi un pētoši manī lūkojās un noteica:

- Es nezinu, kāpēc.

Tādi vīri kā Finlejs tā nemēdz sacīt, ja vien nav nonākuši pretrunās. Viņš izskatījās kā izspiests citrons. Detektīva versija šajā lietā bija baltiem diegiem šūta, un viņš to saprata. Taču tagad Finlejam bija liela problēma - šefa jaunā liecība. Detektīvs nevarēja pieiet pie bosa un teikt: Morison, tu esi riktīgs sūdumaiss! Viņš ari nedrīkstēja aktīvi izvirzīt kādu citu apsūdzību, jo boss bija pasniedzis aizdomās turamo kā uz paplātes. Vienīgais, ko detektīvs šajā situācijā varēja darīt, bija - turpināt pārbaudīt manu alibi. Neviens viņu par šādu pedantismu nekritizētu. Tad detektīvam paliktu iespēja visu turpināt pirmdien. Taču šobrīd Finlejs bija izmisumā, jo septiņdesmit divas stundas drīz būs beigušās un bija paredzama liela problēma - būs jāstāsta bosam, ka patiesībā es nekādi nevarēju būt tur pusnaktī, un no bosa vajadzēs delikāti izvilināt liecības atsaukumu. To ir grūti izdarīt, ja esi jauns padotais, kas nostrādājis tikai sešus mēnešus. Turklāt, ja cilvēks, no kura jāsaņem šāds akcepts, ir tavs boss un vēl arī baigais maita. Visas šīs raizes tagad bija uz detektīva kakla - tas viņu dzina pilnīgā izmisumā. Tā nu Finlejs tur sēdēja, smagi pūzdams un juzdamies kā iekritis lielā mēslu čupā. Bija pienācis laiks viņam palīdzēt.

- Vai to telefona numuru jūs esat identificējuši kā mobilo? -es pajautāju.

- Jā, pēc koda, - detektīvs paskaidroja. - Triszīmju koda vietā mobilajiem telefoniem ir mobilā tīkla pieejas kods.

- Skaidrs, - es noteicu. - Taču jūs nevarat noskaidrot, kam tas pieder: ja jums nav atļauta pieeja telekompānijas abonentu datu bāzei, kompānija jums to neteiks, vai ne?

- Viņi pieprasa orderi, - detektīvs atzina.

- Bet jums taču vajag uzzināt, kam tas numurs pieder? -es neatlaidos.

- Vai tev ir ideja, kā to izdarīt bez ordera? - Finlejs brīnījās.

- Varbūt, - es piebildu. - Kāpēc lai jūs nepiezvanītu un nepārbaudītu, kas pacels klausuli?

To viņi nebija iedomājušies. Atkal iestājās klusums, abi bija apmulsuši un negribēja skatīties ne viens uz otru, ne arī uz mani. Klusums.

Beikers nolēma aizšmaukt, atstājot Finleju likteņa varā. Viņš savāca mapes un saviebies pamāja, ka dosies pie citiem darbiem. Detektīvs piekrītoši papurināja galvu, lai Beikers dodas prom. Beikers aizgāja, izcili klusi aizvērdams durvis. Finlejs pavēra un aizvēra muti, kā gribēdams ko teikt. Viņam bija jāsaglabā pašcieņa. Diemžēl.

- Tas ir mobilais telefons, - viņš sacīja. - Ja piezvanīšu, es nevarēšu noteikt, kam tas pieder un kur tas atrodas.

- Paklau, Finlej, - es ierunājos. - Man ir pilnīgi vienalga, kam tas pieder vai nepieder. Saproti? Tas nav mans telefons. Tātad ņem un piezvani kādam mistiskam Džonam Do* Atlantā vai Čārlstonā, un tad uzzināsi, ka tas nav mans telefons.

Skatīdamies uz mani, Finlejs bungoja ar pirkstiem pa galdu un neko neteica.

- Tu taču zini, kā tas jādara, - es turpināju. - Piezvani uz to numuru, samuldi kādu pasaciņu par tehnisku ķibeli, nenomaksātu rēķinu vai datora kļūdu un pierunā īpašnieku apstiprināt vārdu un adresi. Dari to, Finlej! Tu taču esi tas nolāpītais detektīvs, ne jau es!

Detektīvs paliecās uz priekšu, lai pasniegtos pēc lapiņas ar numuru, pēc tam ar garo, brūno pirkstu pievilka to tuvāk, apgrieza otrādi, lai varētu izlasīt, paņēma telefonu un uzgrieza numuru. Finlejs nospieda skaļruņa pogu un pa visu telpu atskanēja izsaukuma signāli. Tonis nebija tik melodisks kā fiksētajiem telefoniem - skanēja uzbāzīgs, spalgi elektronisks signāls. Pēkšņi skaņa apklusa, kāds bija pacēlis klausuli.

- Pols Habls, - balss skaļrunī sacīja. - Kā varu jums palīdzēt?

Dienvidnieka akcents, pašpārliecināts runas veids, radis daudz runāt pa telefonu.

' Džons Do - persona, kuras vārds nav zināms.

- Habla kungs? - Finlejs ierunājās, skatīdamies uz galdu un pierakstīdams vārdu. - Labdien! Zvanu jums no telekompānijas mobilā telefona operatora. Esmu tehnoloģiju menedžeris. Mums ir pienācis ziņojums, ka jūsu numuram ir bojājums.

- Bojājums? - balss brīnījās. - Man šķiet, ka viss ir kārtibā. Neesmu ziņojis par bojājumiem.

- Varbūt veicam testu pārzvanot? - Finlejs ierosināja.

- Habla kungs! Iespējams, ka citiem ir problēmas jūs sazvanīt. Šobrīd līnijai ir pievienots signāla stipruma mērītājs, un tas rāda, ka jūsu aparātam ir zems zonas pārklājuma līmenis.

- Es jūs dzirdu labi, - balss nepiekrita.

- Hallo! - Finlejs tēloja. - Jūs man nedaudz pazūdat! Habla kungs! Hallo! Jūs mums palīdzētu, ja pateiktu precīzu telefona atrašanās vietu. Kungs, jūs taču zināt, ka signāls atkarīgs no raidītāja torņa attāluma.

- Pašlaik esmu mājās. - balss apgalvoja.

- Labi, - Finlejs atkal paņēma pildspalvu. - Vai jūs nevarētu, lūdzu, vēlreiz apstiprināt savu precīzo adresi?

- Vai tad jums nav manas adreses? - balss brīnījās.

Tā nu gan bija divu vīru komiska saruna!

- Jūs taču katru mēnesi cītīgi sūtāt man telefona rēķinus. Finlejs pavērās manī, un es viņam uzsmaidīju. Viņš savieba

seju.

- Habla kungs, es esmu tehniskais darbinieks. - Finlejs reaģēja pareizi. Situācija atkal kļuva komiska. Nopietni vīri dzenā blusas par niekiem. - Klientu informācija ir citā departamentā. Es varētu šos datus dabūt, bet tas aizņems laiku, jūs taču zināt - kārtējā birokrātija. Habla kungs, jums vajadzētu turpināt runāt, kamēr signāla mērītājs ir pieslēgts, lai es varētu iegūt precīzus datus. Tikpat labi jūs varētu man nosaukt savu adresi, ja vien nevēlaties nodeklamēt savu mīļāko dzejoli.

Mazajā skaļrunī pa visu telpu atskanēja Habla kunga smiekli.

- Labs ir. Pašlaik notiek pārbaude... pārbaude, - balss sacīja.

- Te runā Pols Habls no savām mājām, Bekmena alejā divdesmit pieci, mazajā, vecajā Mārgreivā, M-Ā-R-G-R-H-I-V-Ā, Džordžijas pavalstī, ASV. Kā veicas signāla stipruma pārbaude?

Finlejs klusēja un izskatījās ļoti norūpējies.

- Ha-al-l-lo, vai jūs tur vēl joprojām esat? - balss klaigāja.

- Jā, Habla kungs, - Finlejs atsaucās. - Tepat vien esmu. Nevaru atrast nevienu problēmu un domāju, ka tā būs bijusi viltus trauksme. Paldies par jūsu palīdzību.

- Labi, - atbildēja Habls. - Vienmēr laipni!

Savienojums pārtrūka, un telpā atskanēja garš signāls. Finlejs nolika klausuli. Atlaizdamies krēslā, viņš paskatījās griestos un klusu nomurmināja:

- Nolāpīts! Kāpēc tieši šajā pilsētā? Kas, ellē ratā, ir šis Pols Habls?

- Vai tad jūs nepazīstat to vīru? - jautāju.

Detektīvs skumīgi manī pavērās, it kā būtu aizmirsis, ka arī es šeit atrodos.

- Esmu šeit tikai sešus mēnešus un visus vēl nepazīstu, -viņš atzinās.

Finlejs paliecās uz priekšu un, piespiedis iekšējā selektora pogu uz palisandra galda, atsauca Beikeru atpakaļ.

- Vai esi kaut ko dzirdējis par vīru, vārdā Habls? - Finlejs viņam pajautāja. - Pols Habls dzīvo šajā pilsētā, Bek-mena alejā 25.

- Pols Habls? - Beikers pajautāja. - Protams, kā jau tu teici, viņš šeit dzīvo un vienmēr ir dzīvojis. Ģimenes cilvēks. Stīvensons viņu pazīst. Habls viņam no sievas puses sanāk tā kā rados. Domāju, ka viņi draudzējas un kopā spēlē ķegļus. Habls ir baņķieris, strādā Atlantā, viņš ir finansists un ieņem svarīgu amatu kādā lielā bankā. Laiku pa laikam arī es viņu satieku.

Finlejs paskatījās Beikerā.

- Viņš ir tas, kurš atbildēja uz šī mobilā telefona numuru, -detektīvs paskaidroja.

- Habls? - Beikers pārsteigts iesaucās. - Šeit, Mārgreivā? Tie nu gan ir ellīgi jaunumi!

Finlejs pagriezās pret mani un jautāja:

- Tu droši vien teiksi, ka nekad par šo viru neko neesi dzirdējis?

- Neesmu gan, - es attraucu.

Izmeklētājs uzmeta man zibenīgu skatienu un, pagriezies pret Beikeru, sacīja:

- Tu labāk dodies uz turieni un atved to Hablu šurp! Bek-mena aleja 25. Dievs vien zina, kāds viņam ar visu šo sakars, taču labāk būs, ja aprunāsimies. Esi ar viņu pieklājīgs, jo var izrādīties, ka viņš ir kāds kungs un ķēniņš 1

Finlejs, vēlreiz pašķielējis uz mani, atstāja kabinetu, aizcirzdams smagās durvis. Beikers pasniedzās un izslēdza magnetofonu, pēc tam izvadīja mani no kabineta un aizveda atpakaļ uz kameru. Es iegāju savā cellē, Beikers man sekoja un noņēma roku dzelžus, pielikdams tos atpakaļ pie jostas. Pakāpdamies atpakaļ, viņš aizvēra restes, pagrieza atslēgu, elektriskās bultas aizcirtās. Beikers devās prom.

- Hei, Beiker! - es uzsaucu.

Viņš pagriezās un nāca atpakaļ. Paskatījās manī ar mierīgu, bet ne draudzīgu skatienu.

- Man gribas ēst, - es teicu. - Un kafiju ari.

- Tu paēdīsi pavalsts cietumā, - viņš mani informēja. - Autobuss būs sešos.

Beikers aizgāja. Viņam bija jādodas pēc Habla, kuru nāksies iztapīgi lūgt ierasties iecirknī; ari Finlejs līdīs vai no ādas ārā, lai baņķierim izdabātu. Kamēr es sēdēšu savā kamerā, Finlejs pieklājīgi tincinās Hablu par to, kāpēc viņa telefona numurs tika atrasts mirušā vīra kurpē.

Mans mētelis, joprojām saritināts, mētājās uz kameras grīdas. Es to izpurināju un uzvilku mugurā, jo man sāka salt. Iebāzu rokas kabatās. Nositot laiku, atspiedos pret restēm un atkal mēģināju lasīt avīzi. Taču neko no lasītā nespēju uztvert. Es domāju par kādu, kurš bija vērojis, kā viņa partneris iešauj galvā tam virām, kurš bija sagrābis konvulsijās drebošo ķermeni

un, spārdīdams to kājām - ar zvērīgu niknumu un spēku izšķaidīja mirušā kaulus. Tā nu es tur stāvēju, apcerēdams visu to, par ko būtu vēlējies vairs nezināt. Nometu avīzi uz paklāja un centos domāt par kaut ko citu.

Atklāju - ja pieliecos, no tālākā kameras stūra varu pārredzēt visu policistu darba telpu, reģistrācijas barjeru un ari to, kas notiek ārā aiz stikla durvīm. Pēcpusdienas saule izskatījās spoža un karsta, spēcīgais lietus bija aizslīdējis kaut kur tālāk. Iekšpusē bija vēss un žilbinoši gaišs. Dežurējošais policists sēdēja uz ķebļa pie barjeras un strādāja ar datoru, iespējams, ievadīja un sistematizēja informāciju. Varēju arī redzēt, kas atradās aiz barjeras. Tur, apakšā, bija slepenas vietas, izprojektētas tā, lai no priekšpuses nebūtu redzamas: akurāti nodalījumi ar papīriem un dokumentu mapēm, plaukti ar asaru gāzes baloniņiem, kādā no tiem bija ierocis, citā -trauksmes poga. Tālāk, aiz dežūrpolicista, pie datora sēdēja tā pati sieviete formas tērpā, kura bija ņēmusi manus pirkstu nospiedumus; šobrīd viņa likās ļoti aizņemta. Lielā telpa bija klusa, bet gaiss tajā it kā zumēja no enerģijas, ar kādu tika veikta izmeklēšana.

4. NODAĻA

Ļaudis tērē tūkstošiem dolāru par stereoiekārtām, dažkārt pat desmitiem tūkstošu. Savienotajās Valstīs ir vesela industrijas nozare, kurā darbojas izcili profesionāļi; tā ražo tādas stereoiekārtas, kas vairumam cilvēku pat sapņos nav rādījušās. Piemēram, elektronu lampu pastiprinātājus, kas maksā dārgāk nekā vesela māja, vai ari pastiprinātājus, kas ir lielāki par mani, vai arī kabeļus, kas ir dārgāki par vasarnīcu. Tāds aprīkojums ir armijai, daudzās armijas bāzēs nācies par to dzirdēt. Brīnišķīgi, taču tādējādi valsts tikai tērē naudu, jo pati labākā stereoiekārta pasaulē ir par brīvu. H atrodas ikviena cilvēka galvā un skan tik labi un skaļi, cik vien pats to vēlies.

Biju saritinājies savā kameras stūrī, un galvā man skanēja Bobija Blanda vecie labie gabali. Tos patiesi varēja labi saklausīt. Ej tik uz priekšu pa dzīves ce/u. Bobijs Blands to dzied sol mažorā. Šī toņkārta rada dīvainu, saulainu un jautru nokrāsu. Dziesmas vārdi sarakstīti ar smeldzīgu sāpi kā elēģija, pareģojums un mierinājums un panāk tieši to efektu, kas tik raksturīgs blūzam. Mierīgais sol mažors skan piemīlīgi, bez ļaunuma.

Pēkšņi ieraudziju aizsoļojam resno policijas šefu. Morisons pagāja garām kamerām un slāja uz policistu kopējo darba telpu. Tieši tad manai dziesmai sāka skanēt trešais pants. Es pārgāju uz citu toņkārtu - drūmu un draudīgu - mi bemolu, tā bija īstā blūza toņkārta. Apklusināju mīlīgo Bobija Blanda balsi, šobrīd man vajadzēja kaut ko skarbāku un niknāku, kādu muzikālu, bet tajā pašā laikā arī īstu cigaretēs un viskijā rūdi-tas balss ķērcienu. Varbūt tas varētu būt Wild Child Butler? Šo mūziķi nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Uzgriezu galvā lielāku skaļumu, lai noklausītos to dziesmas daļu, kurā dzied: ko sēsi, to pļausi, ejot tālāk pa dzīves ceju.

Morisons bija melojis par pagājušo nakti. Manis šeit pusnakti nebija. Kādu bridi biju gatavs samierināties ar to, ka iespējama kļūda. Var būt, ka viņš bija redzējis kādu, kas bija līdzīgs man. Pierādījumu trūkuma dēļ viņam bija mani jāattaisno. Šobrīd man uznāca nepārvarama vēlēšanās ietriekt dūri resnajam šefam sejā un izsmērēt viņa taukaino degunu pa visu ģīmi. Es aizvēru acis, mēs abi - Wild Child Butler un es - nosolījāmies, ka, ejot tālāk pa dzīves ceju, tas nenotiks.

Atvēru acis un izslēdzu mūziku, kas skanēja manā galvā. Otrpus restēm man pretī stāvēja policiste, kas bija ņēmusi manus pirkstu nospiedumus. Viņa nāca no kafijas automāta.

- Vai drīkstu jums piedāvāt kafiju? - sieviete pajautāja.

- Paldies, - es pateicos. - Lieliski! Bez piena un cukura, lūdzu.

Policiste nolika savu krūzīti uz tuvākā galda un devās atpakaļ pie automāta, no lielās krūzes ielēja man kafiju un nāca pie manis. Viņa bija patiešām izskatīga sieviete - tā ap trīsdesmit, tumšiem matiem un neliela auguma, nodēvēt viņu par vidēja auguma sievieti būtu netaisni. Šai sievietei piemita vitalitāte. Jau toreiz - pirmajā tikšanās reizē nopratināšanas telpā - no viņas staroja patīkama enerģija, profesionāla rosība. Šobrīd šķita, ka policiste ir atbrīvojusies no formālā saspringuma. Iespējams, ka tā bija. Varbūt, pasniedzot kafiju aizturētajam, viņa pat pārkāpa taukģīmja noteikumus. Šī sieviete izraisīja simpātijas.

Policiste caur restēm pastiepa kafijas krūziti. Arī tuvumā sieviete izskatījās labi, turklāt jauki smaržoja. No iepriekšējās reizes es to neatcerējos. Man atmiņā atausa tas, ka biju par viņu domājis kā par zobārsta māsiņu. Ja visas zobārstu māsiņas tik labi izskatītos, būtu vēlams tur biežāk iegriezties. Es paņēmu krūzīti un ļoti nopriecājos, jo biju izslāpis un man patiesi garšoja kafija. Ja būtu iespēja, es varētu dzert kafiju tādos pašos daudzumos kā alkoholiķi šņabi. Pēc pirmā malciņa konstatēju - kafija ir laba. Pacēlu plastmasas krūziti kā tostā.

- Paldies, - es pateicos.

- Nav par ko, - viņa atbildēja un pasmaidīja, šoreiz ari ar acīm. Ari es viņai uzsmaidīju. Sievietes acis bija kā patīkama saules gaisma draņķīgajā pēcpusdienā.

- Tātad jūs domājat, ka es neesmu to izdarījis? - ar cerībām pajautāju.

Sieviete paņēma savu kafijas krūzīti no tās vietas, kur bija to atstājusi.

- Vai domājat, ka vainīgajiem es nenesu kafiju? - viņa vaicāja.

- Varbūt ar vainīgajiem jūs vispār nerunājat, - izteicu minējumu.

- Es zinu, ka neesat nemaz tik ļoti vainīgs, - viņa neslēpa.

- Kā jūs to zināt? - brīnījos. - Vai tāpēc, ka manas acis nav cieši kopā?

- Nē taču, muļķīt! - policiste smējās. - Tāpēc, ka neesam vēl saņēmuši atbildi no Vašingtonas.

Sievietes smiekli bija lieliski. Gribēju paskatīties uz vārda plāksnīti virs blūzes kabatas, taču nevēlējos, lai sieviete nodomā, ka blenžu uz viņas krūtīm. Atcerējos, kā tās balstījās uz galda malas, kad viņa mani fotografēja. Beidzot tomēr paskatījos - krūtis bija skaistas. Policisti sauca Rosko. Viņa ātri pārlaida acis visapkārt un pienāca tuvāk pie restēm. Es malkoju kafiju.

- Nosūtīju pa internetu jūsu pirkstu nospiedumus, - Rosko iesāka. - Tas bija divpadsmitos un trīsdesmit sešās minūtēs. Jūs taču zināt, ka FIB ir liela datu bāze. Viņu datorā atrodas miljoniem pirkstu nospiedumu. Visi aizsūtītie pirkstu nospiedumi tiek pārbaudīti pēc prioritātes principa. Vispirms tos salīdzina ar desmit meklētāko noziedznieku pirkstu nospiedumiem, tad -simts meklētāko, pēc tam - tūkstoš. Saprotat? Ja jūs būtu bijis šajā meklētāko noziedznieku sarakstā kā aktivs un neatrasts, mēs jau būtu saņēmuši atbildi. Tas notiek automātiski. Viņi nevēlas, lai kāds meklētais noziedznieks tiktu palaists brīvībā, tāpēc sistēma par to ziņo nekavējoties. Taču jūs šeit uzturaties jau gandrīz trīs stundas, un mēs vēl neesam saņēmuši nekādu atbildi. Tāpēc varu secināt, ka jūsu vārds nav ievadīts viņu datu bāzē par kādu ipaši smagu pārkāpumu.

Dežurējošais policists nosodoši pavērās uz mūsu pusi. Rosko bija jādodas projām. Es iztukšoju kafijas krūzīti un caur restēm pasniedzu to viņai atpakaļ.

- Manis datu bāzē vispār nav, jo neesmu izdarījis nekādus pārkāpumus, - es informēju.

- Nē, - viņa sacīja, - jūs neatbilstat noziedznieka profilam.

- Vai tiešām? - es brīnījos.

- To jau es zināju pašā sākumā, - Rosko atzinās, - jums ir skaistas acis.

Viņa piemiedza man ar aci un devās prom, pa ceļam izmezdama kafijas krūzītes papīrgrozā, atgriezās savā darba vietā un apsēdās pie galda. Tagad vienīgais, ko varēju redzēt, bija Rosko pakausis. Es devos uz savu jau iemīļoto kameras stūrīti un atspiedos pret masīvajām restēm. Sešus mēnešus esmu bijis vientuļš klaidonis. Pa šo laiku esmu kaut ko iemācījies, kā teica Blānša tajā vecajā filmā: klaidonis ir atkarīgs no svešinieku laipnības, ne jau no kādiem īpašiem materiālajiem labumiem, bet gan no morālā atbalsta. Paskatījos Rosko pakausī un pasmaidīju. Man viņa patika.

Beikers bija prom vismaz divdesmit minūtes. Pietiekami ilgu laiku, lai atgrieztos no Habla dzīvesvietas, lai kur tā arī būtu. Biju aprēķinājis, ka uz turieni var aiziet kājām un atgriezties atpakaļ divdesmit minūšu laikā. Šī taču ir tik maza pilsēta, tikai punktiņš kartē. Lai gan pilsētas robežas ir diezgan dīvaini novilktas - šeit uz jebkuru vietu var aiziet un atgriezties divdesmit minūtēs, pat ejot uz rokām. Nevarēja jau zināt, vai Habls dzīvoja pilsētā vai ārpus tās robežām. Pēc manas pieredzes iznāca, ka pilsētas robeža ir vēl četrpadsmit jūdzes no šejienes. Ja šīs četrpadsmit jūdzes stiepās ari visos pārējos virzienos, tad Mārgreiva var būt tikpat liela, cik Ņujorka.

Beikers bija teicis, ka Habls ir ģimenes cilvēks un baņķieris, kas strādā Atlantā. Tas nozīmēja, ka viņam droši vien pieder ģimenes māja pilsētas robežās, lai tuvumā būtu skola bērniem un draugi dzīvotu tepat netālu, lai sievai nebūtu tālu jābrauc uz veikaliem un lauku klubu un lai viņam pašam nesagādātu grūtības tikt pa šoseju līdz maģistrālei un ērti nokļūt līdz birojam lielajā pilsētā. Izklausījās, ka viņa nosauktā adrese atrodas tepat pilsētā - Bekmena aleja 25. Droši vien ne īpaši tuvu galvenajai ielai. Iespējams, ka šī Bekmena aleja ved ārā no centra un tālāk iet pa pilsētas lauku teritoriju. Habls ir finansists, droši vien bagāts, varbūt viņam pieder liela, balta māja uz kāda paprāvāka zemes gabala ar lieliem kokiem, kas dod ēnu, varbūt pat baseins; tas viss kopā varētu aizņemt kādus četrus akrus zemes. Tāds četrstūrains četru akru liels zemes gabals stiepjas apmēram simt četrdesmit jardu platumā. Šīs ielas labajā un kreisajā pusē droši vien ir citas savrupmājas; 25. numurs varētu būt divpadsmitais zemes gabals no centra puses, aptuveni jūdzi no šejienes.

Aiz lielajām policijas iecirkņa stikla durvīm saule jau ieslīdēja pēcpusdienā, tās atblāzma kļuva sarkanāka un ēnas garākas. Redzēju, kā Beikera patruļmašīna nogriežas no ceļa un iebrauc stāvlaukumā. Bākugunis nebija ieslēgtas. Tā lēnām iebrauca pusaplī un apstājās. Atsperes nošūpojās. Skatoties caur stikla durvīm, transportlīdzeklis visā garumā iekļāvās manā redzeslaukā. Beikers izkāpa ārā un, apiedams apkārt mašīnai, pazuda no mana skatpunkta. Viņš parādījās no jauna, pieiedams pie pasažiera puses durvīm un tās atvērdams kā profesionāls šoferis. Beikers likās sarāvies, it kā veiktu neierastas darbības, izturēdamies gan godbijīgi un samērā draudzīgi pret šo Atlantas baņķieri, kurš bija ari viņa drauga ķegļu partneris, gan tomēr ari oficiāli, jo tieši šī vīrieša telefona numurs tika atrasts nogalinātā vīra kurpē.

Pols Habls izkāpa no mašīnas un pagaidīja, kamēr Beikers aizcērt mašīnas durvis. Beikers pielēca viņam priekšā un atvēra iecirkņa lielās stikla durvis. Hs atsitās pret gumijas fiksatoru. Habls ienāca iekšā.

Viņš bija gara auguma baltais vīrietis un izskatījās kā izkāpis no žurnāla reklāmas lapas - tādas, kur graudainā fotogrāfijā attēlots kāds naudīgs vīrs. Hablam varēja būt ap trīsdesmit gadiem, viņš bija ģērbies akurāti, taču ne pārspīlēti; gaišie, izspūrušie smilškrāsas mati bija atkāpušies tikai tik daudz, lai atsegtu gudro pieri. Tieši tik daudz, lai bez vārdiem sacītu: jā, reiz es biju skolnieks, bet tagad esmu vīrs. Habls nēsāja brilles zelta rāmī. Viņa žoklis bija vīrišķīgs, seju klāja mērens iedegums, un tajā vizēja ļoti balti zobi. Vēl vairāk baltu zobu atklājās platajā smaidā, ko baņķieris ienākot veltīja dežūrpo-licistam.

Mugurā viņš bija uzvilcis izbalējušu sporta kreklu ar nelielu logo un krietni vien pamazgātas kokvilnas bikses. Šāda tipa apģērbs, kas maksāja piecsimt dolāru, pat būdams vēl jauns, izskatās stilīgi nolietots. Vēl viņam bija uz pleciem uzmests balts, biezs adīts džemperis, tā piedurknes vaļīgi sasietas priekšpusē. Neredzēju vīrieša kājas, jo skatu aizsedza garā reģistrācijas barjera. Biju pārliecināts, ka viņam ir miecētas ādas kurpes. Noslēdzu derības pats ar sevi, ka viņam kājās noteikti nebija zeķu. Šāda tipa vīrietis gozējās japiju pasaulē tikpat dabiski, kā cūka rokas pa mēsliem.

Habls izskatījās nedaudz satraukts, viņš uzlika plaukstas uz reģistrācijas letes, tad pagriezās un nolaida rokas gar sāniem. Es ieraudzīju pazibam nedrošas plaukstas un iespaidīgu zelta pulksteni. Domāju, ka parasti viņš izturas kā draudzīgs, bagāts vīrs, bet, atnākot uz policijas iecirkni, - kā prezidents, kurš vēlēšanu kampaņas laikā apmeklē kādu rūpnīcu. Nezināju, ko Beikers bija paspējis Hablam pateikt, iespējams, vēl neko.

tomēr šis virs manāmi nervozēja. Tik labs policijas seržants kā Beikers atstātu satriecošus vēstījumus Finleja ziņā. Tātad Hablam nevarēja būt informācija, kāpēc ir šeit atvests. Tomēr kaut ko viņš nojauta. Es trīspadsmit gadus biju nostrādājis par kaut ko līdzīgu policistam un uztraukumu spēju sajust pa gabalu. Habls bija uztraucies.

Stāvēju nekustīgs, atspiedies pret restēm. Beikers pamāja Hablam, lai seko viņam uz policijas darba telpas tālāko galu, palisandra kabineta virzienā. Hablam parādoties reģistrācijas letes otrā galā, ieraudzīju viņa kājas - patiešām: miecētas ādas kurpes, zeķu kājās nebija. Abi vīrieši, ieiedami kabinetā, pazuda no mana redzeslauka. Durvis aizvērās. Dežurējošais policists atstāja savu posteni un izgāja ārā, lai novietotu Bei-kera patruļmašīnu.

Viņš atgriezās kopā ar Finleju. Šķērsodams policijas darba telpu, detektīvs nekavējoties devās uz palisandra kabinetu, kur Habls viņu jau gaidīja; mani viņš pilnībā ignorēja. Finlejs atvēra kabineta durvis un iegāja iekšā. Es stāvēju savā stūri, gaidīdams, kad Beikers iznāks ārā, viņš nedrīkstēja palikt iekšpusē, kad viņa partnera ķegļu kompanjons iegāja slepkavības izmeklēšanas orbītā. Tas nebūtu ētiski - absolūti nemaz. Finlejs man atstāja tāda vīra iespaidu, kas ētikai piešķir lielu nozīmi. Tādam vīram kā Finlejs - tvīda uzvalkā, kurmjādas vestē, ar Hārvardas izglītību - vajadzētu ētikai pievērst lielu uzmanību. Pēc brīža durvis atvērās un Beikers iznāca laukā. Viņš iegāja lielajā darba telpā un devās pie sava galda.

- Hei, Beiker! - es uzsaucu. Beikers mainīja virzienu un, pienācis pie kamerām, nostājās restoto durvju priekšā. Tieši tur, kur bija stāvējusi Rosko.

- Man vajag uz tualeti, - pieprasīju. - Varbūt ari uz to man jāgaida, līdz tikšu uz lielo cietumu?

Beikers pasmaidīja. Skopu smaidu, tomēr tas bija smaids. Mutē viņam pavīdēja zelta zobs, piešķirdams policistam švītīgu, nedaudz cilvēcīgāku izskatu. Viņš kaut ko uzsauca dežūrpoli-cistam, iespējams, tas bija šīs procedūras kods. Beikers paņēma atslēgas un aktivizēja elektrisko slēdzeni. Bultas atsprāga. īsu bridi man ienāca prātā doma - kā viņi rīkojas gadījumā, ja pazūd elektrība? Vai viņi var atslēgt kameru durvis? Cerēju, ka jā. Iespējams, šajā pusē bieži plosās pērkona negaisi un bojājas elektrolīnijas.

Beikers pagrūda smagās durvis uz iekšu. Mēs devāmies darba telpas dziļumā, uz pretējo stūri - pa diagonāli palisandra kabinetam. Tur atradās vestibils, un tā otrā galā - divas tualetes. Beikers pasniedzās uz priekšu un atvēra vīriešu tualetes durvis.

Viņi zināja, ka es neesmu vainīgais, ko meklēja, tādēļ neievēroja absolūti nekādus piesardzības pasākumus. Vestibilā es būtu varējis uzbrukt Beikeram un atņemt viņam pistoli, tas man vispār nesagādātu nekādas problēmas. Būtu varējis atņemt viņam ieroci, vēl pirms Beikers paspētu nokrist uz grīdas. Draudot ar šaujamo, es varētu izbēgt no policijas iecirkņa un sagrābt kādu patruļmašīnu. Tās visas stāvēja tepat pie durvīm. Atslēgas noteikti atradās aizdedzē. Es jau būtu traucies Atlantas virzienā, vēl pirms viņi paspētu noorganizēt operatīvu pakaļdzīšanos. Es būtu no viņiem aizlaidies, tomēr - es vienkārši devos uz tualeti.

- Neslēdz ciet durvis! - Beikers nokomandēja.

Es neaizslēdzu. Viņi mani novērtēja par zemu. Es biju pastāstījis, ka strādāju par militāro policistu. Var būt, ka viņi man noticēja, varbūt arī ne. Acīmredzot tas jebkurā gadījumā viņiem neko lielu nenozīmēja, tomēr vajadzētu gan. Militārais policists nodarbojas ar armijas likumpārkāpējiem, tie ir armijas militārā dienesta puiši - profesionāli trenēti apieties ar ieročiem, veikt diversijas un cīnīties tuvcīņā kailām rokām. Tie ir reindžeri, zaļās beretes, jūras kājnieki - ne vienkārši slepkavas, bet par nodokļu maksātāju naudu izcili trenēti profesionāli slepkavas. Tātad militārais policists ir trenēts vēl labāk par tiem, kas mani aizturēja. Viņš māk labāk apieties ar ieročiem un ir pārāks tuvcīņā. Beikers droši vien to visu nezināja un nebija par to pat iedomājies. Pretējā gadījumā, kamēr devos uz tualeti, viņš būtu licis policistiem ar pāris stroķiem turēt mani uz grauda, ja būtu uzskatījis mani par vainīgu.

Aizvilku rāvējslēdzēju un atgriezos vestibilā. Beikers mani gaidīja. Mēs devāmies atpakaļ uz kamerām. Es iegāju savā kamerā un atkal atspiedos ierastajā stūrī. Beikers pievilka smagās durvis un, ar atslēgu aizslēgdams elektrisko slēdzeni, tās aizvēra. Bultas noklaudzēdamas aizcirtās. Viņš devās prom uz policistu darba telpu.

Nākamās divdesmit minūtes valdīja klusums. Beikers un Rosko strādāja savā darba vietā. Dežūrpolicists čurnēja uz sava ķebļa. Finlejs atradās lielajā kabinetā kopā ar Hablu. Virs iecirkņa ieejas durvīm bija pielikts liels, moderns pulkstenis, ne tik elegants kā tas antīkais, kas atradās palisandra kabinetā, taču tikšķēja tikpat lēni. Klusums. Puspieci. Es joprojām biju atspiedies pret titāna restēm un gaidīju. Klusums. Bez ceturkšņa pieci.

Darbība atsākās neilgi pirms pieciem, sadzirdēju kņadu, kas nāca no lielā palisandra kabineta - kliegšanu, bļaušanu, lietu mētāšanu. Kāds bija saniknojies ne pa jokam. Uz Beikera galda atskanēja selektora signāls, izdzirdēju Finleja satraukto balsi, kas aicināja Beikeru ienākt kabinetā. Beikers piecēlās un devās uz turieni, pieklauvēja pie durvīm un iegāja iekšā.

Ieejas lielās stikla durvis atsprāga vaļā, un pa tām iešļūca speķrausis - policijas šefs Morisons. Taisnā ceļā viņš devās uz palisandra kabinetu. Beikers nāca ārā tieši tajā brīdī, kad tur iegāja Morisons. Beikers piesteidzās pie reģistrācijas letes un diezgan ilgi kaut ko satraukti čukstēja dežūrpolicistam ausī. Arī Rosko viņiem pievienojās. Varēja just spriedzi, ko izraisīja satriecoši jaunumi. Diemžēl viss notika pārāk tālu, lai es kaut ko no tā sadzirdētu.

Selektors uz Beikera galda atkal iešņācās. Viņš devās atpakaļ uz kabinetu. Lielās ārdurvis atvērās vēlreiz. Pēcpusdienas saule zemu spīdēja pie debesīm. Iecirknī atgriezās Stīvensons. Ieraudzīju viņu pirmo reizi pēc manas apcietināšanas. Visa šī vērošana bija tik saistoša, ka es nespēju atrauties.

Stīvensons sarunājās ar dežūrpolicistu, pēc dzirdētā ari viņš kļuva satraukts. Dežūrpolicists uzlika roku uz Stīvensona plaukstas. Stīvensons to nokratīja un kā futbolists, meistarīgi izlocīdamies starp galdiem, aizskrēja palisandra kabineta virzienā. Kad viņš pieskrēja pie kabineta durvīm, tās atvērās un ārā izgāzās vesels bars: šefs Morisons, Finlejs un Beikers, kas turēja aiz elkoņa Hablu. Tas bija viegls, bet pamatīgs tvēriens, tāds pats, kādu viņš bija lietojis pret mani. Stīvensons trulu skatienu pavērās Hablā un sagrāba Finleju aiz rokas, ievilkdams viņu atpakaļ kabinetā. Ari Morisons apgriezās ap sava nosvīdušā tauku blāķa asi un sekoja viņiem pa pēdām. Durvis aizcirtās. Beikers veda Hablu uz manu pusi.

Tagad Habls izskatījās kā pavisam cits cilvēks. Baņķieris bija pelnu pelēkā krāsā, galīgi nosvīdis, viss iedegums bija pēkšņi pazudis. Habls likās sarāvies sāpēs, augumā kļuvis daudz mazāks, saplacis kā pārdurts balons. Acis aiz briļļu zelta ietvariem bija izdzisušas, tajās jautās panika un bailes. Kamēr Beikers atslēdza blakuskameru, Habls nekustināja ne rokas, ne kājas, taču trīcēja pie visām miesām. Beikers satvēra viņu aiz rokas, ieveda iekšā, aizvēra restotās durvis un aizslēdza tās. Elektriski darbināmās bultas klabēdamas atgriezās vietā. Beikers devās atpakaļ palisandra kabineta virzienā.

Blenzdams tukšumā, Habls palika stāvam tur, kur Beikers bija viņu atstājis. Tad lēnām, kāpdamies atpakaļ, viņš nonāca pie kameras aizmugures sienas. Baņķieris atbalstīja pie tās muguru un noslīdēja uz grīdas, iespieda galvu starp ceļiem un nolaida rokas uz grīdas. Es dzirdēju viņa īkšķu grabēšanu, kad tie sitās pret stīvo sintētisko paklāju. Sēdēdama pie sava galda, Rosko noskatījās uz Hablu, arī dežūrpolicists pie reģistrācijas letes lūkojās viņa virzienā. Visi redzēja šī vīrieša sabrukumu.

Tālumā varēju sadzirdēt skaļas balsis, kas nāca no palisandra kabineta. Tur norisinājās strīds, kāds uzsita ar plaukstu pa galdu. Atvērās durvis, un Stīvensons kopā ar šefu Morisonu iznāca laukā. Stīvensons izskatījās dusmīgs. Platiem soļiem viņš devās gar darba telpas malu ārā uz izeju. Policista kakls no dusmām bija piesarcis un acis pievērstas durvīm. Viņš ignorēja resno sviestģīmi un, paiedams garām reģistrācijas letei, devās tieši uz smagajām durvīm un izgāja ārā spilgtajā pēcpusdienas saulē. Morisons viņam sekoja.

Beikers iznāca no kabineta un nāca manas kameras virzienā. Neteikdams ne vārda, atslēdza manu būri un pamāja, aicinot ārā. Es ciešāk sarāvu mēteli un atstāju guļam uz grīdas avīzi ar prezidenta fotogrāfijām Pensakolā. Izgājis no kameras, sekoju Beikeram uz palisandra kabinetu.

Finlejs sēdēja pie galda, uz kura atradās magnetofons, no tā bija stingri nostiepti vadi. Kabinetā gaiss joprojām bija vēss. Finlejs izskatījās nomocīts. Viņa kaklasaite bija vaļīgi palaista vaļā. Ar nožēlas pilnu šņācienu viņš no plaušām izpūta pamatīgu porciju gaisa. Es apsēdos krēslā, un Finlejs pamāja Beikeram, lai atstāj kabinetu. Durvis aiz viņa klusi aizvērās.

- Rīčera kungs, mums šeit ir izveidojusies nopietna situācija, - Finlejs iesāka. - Patiešām nopietna situācija.

Iestājās nervozs klusums. Bija atlicis mazāk par pusstundu līdz cietuma autobusa pienākšanai, tāpēc labi driz gribēju dzirdēt kādus secinājumus. Finlejs atkal paskatījās uz mani un vēlreiz sakoncentrējās. No viņa satrauktās runas varēja secināt, ka elegantais Hārvardas absolvents ir iedzīts stūri.

- Mēs atvedām šurp Hablu, - detektīvs turpināja. - Varbūt tu viņu redzēji - to baņķieri no Atlantas, kam mugurā bija štātes par tūkstoš dolāriem no Kalvina Kleina un zelta Rolex uz rokas. Ļoti nervozs vīrs. Sākumā domāju, ka viņš vienkārši ir sapīcis, taču, kolīdz sāku runāt, viņš pazina manu balsi no mūsu telefona sarunas. Habls apsūdzēja mani par krāpniecisku izturēšanos un sacīja, ka es neesot drīkstējis uzdoties par telekompānijas pārstāvi. Viņam, protams, ir taisnība.

Iestājās vēl viena nervoza pauze, kurā Finlejs cīnījās ar savu ētikas kodeksu.

- Runājiet, Finlej, stāstiet tālāk! - es mudināju. Laika bija atlicis mazāk par pusstundu.

- Nu tātad tas vīrs bija nervozs un sapīcis, - Finlejs turpināja savu stāstu. - Es viņam pajautāju, vai viņš pazīst tevi,

Džeku Rīčeru, bijušo armijnieku. Viņš teica, ka nekad neesot par tevi dzirdējis. Es viņam ticu. Tad Habls it kā nomierinājās, jo nodomāja, ka visa šī lieta attiecas uz Džeku Rīčeru, kuru viņš nepazīst, un tādēļ atvests šeit nepamatoti. Ir nu gan tipiņš!

- Turpiniet! - es neatlaidos.

- Tad pajautāju viņam, vai viņš pazīst to garo puisi ar skūto galvu, - Finlejs teica. - Un pavaicāju par Pluribus. Vellos ar ārā! Šis jautājums viņu apdedzināja kā karsts krāsns kruķis, iedurts pakaļā! Habls šokā sastinga, kļuva pilnīgi nekustīgs un neteica ne vārda. Tad es pavēstīju viņam, ka garais, skūtais puisis ir miris - nošauts. Tas Hablam bija vēl viens trieciens. Baņķieris gandrīz vai nokrita no krēsla.

- Turpiniet! - es skubināju. Līdz cietuma autobusam bija atlikušas divdesmit minūtes.

- Habls trīcēja pie visām miesām, - Finlejs turpināja. - Kad es šim paziņoju par telefona numuru kurpē un par to, ka numurs bija uzdrukāts uz lapiņas un vārds Pluribus virs tā, -tas bija vēl viens dūriens ar trulu mietu.

Finlejs atkal apklusa, viegli uzsizdams pa katru kabatu.

- Habls neko neteica, - detektīvs stāstīja. - Nebilda ne vārda, bija pilnīgi sastindzis. Baņķiera seja bija pelnu pelēka. Vienu brīdi man likās, ka viņu ķers trieka. Habls vārstīja muti kā zivs un nerunāja. Tad es paziņoju viņam, ka mēs zinām -līķis tika pēc nāves spārdīts. Jautāju viņam, kas vēl šajā lietā bija iesaistīts. Pateicu, ka zinām arī to, ka līķim tika uzmests kartons, taču Habls neatbildēja ne vārda, tikai izmisīgi skatījās visapkārt. Pēc pauzes nopratu, ka viņa prāts šaudās kā apmāts, apsverot, ko man drīkst stāstīt. Pēc tam četrdesmit minūtes Habls vienkārši klusēja, taču viņa domas joņoja kā ārprātīgas. Ari magnetofona lente griezās, ierakstot klusumu.

Finlejs atkal apklusa. Šoreiz - lai radītu efektu. Tad uzlūkoja mani.

- Tad Habls atzinās, - detektīvs paziņoja. - Es to izdarīju, viņš teica: es viņu nošāvu! Tātad - baņķieris atzīstas un tas tiek ierakstīts lentē.

- Turpiniet! - es mudināju.

- Es jautāju, vai viņam vajadzīgs advokāts, - izmeklētājs stāstīja. - Baņķieris teica, ka ne, un visu laiku atkārtoja, ka nogalinājis to puisi. Tad es skaļi un skaidri, runādams mikrofonā, atgādināju viņam Mirandas tiesības, sevī nodomājot, vai Habls nav jucis prātā. Pēc brīža pajautāju, ko viņš ir nogalinājis? Habls atbildēja, ka nogalinājis garo puisi ar skūto galvu. Kā viņš to izdarījis? Baņķieris atbildēja, ka iešāvis tam galvā. Kad? Viņš teica, ka pagājušonakt, ap pusnakti. Es tincināju, kurš spārdīja mirušo ar kājām? Kas viņš bija? Ko nozīmē Plu-ribus? Habls vairs neatbildēja, jo bija no bailēm kā sastindzis. Atteicās bilst kaut vienu sasodītu vārdu. Paziņoju viņam, ka neesmu pārliecināts, vai viņš vispār ir kaut ko sliktu izdarījis. Habls kliedzot pielēca kājās un, sagrābdams mani, apgalvoja: es atzīstos, es atzīstos, es nošāvu viņu, es nošāvu viņu! Es atgrūdu baņķieri, un viņš apklusa.

Saāķējis pirkstus un aizlicis rokas aiz galvas, Finlejs atlaidās krēslā. Viņš jautājoši uz mani paskatījās. Vai Habls būtu šāvējs? Es tam nespēju noticēt. Habls man likās pārāk drebelīgs. Tādi viri, kas kautiņā vai strīda karstumā kādu nošauj ar vecu pistoli -nemaz netēmēdami šauj tik krūtis parasti satraucas pēc tam. Taču tādi, kas raida divas lodes galvā, izmantodami klusinātāju, un pēc tam savāc čaulītes, ir pilnīgi cita tipa cilvēki. Viņi pēc padarītā neraustās, bet dodas prom un aizmirst par notikušo. Habls nebija šāvēja tips. Viņa drebelīgā izturēšanās dežūrpolicista priekšā to apstiprināja. Taču es tikai paraustīju plecus un pasmaidīju.

- Skaidrs, - es noteicu. - Vai tagad jūs ļausiet man iet?

Paskatoties manī, Finlejs papurināja galvu.

- Tā nu nebūs vis, - detektīvs atbildēja. - Es viņam neticu. Kā tu pats mani pārliecināji - tur bija iesaistīti trīs vīri. Tad kurš no tiem būtu Habls? Nedomāju, ka viņš ir maniaks, jo tam viņam ir par maz spēka. Nevaru ari viņu iedomāties kā izsūtāmo zēnu. un pavisam noteikti viņš nav ari šāvējs! Tādi vīriņi kā Habls nemaz nespēj trāpīt mērķī.

Es pamāju tā, it kā būtu Finleja partneris un arī uztrauktos par šo problēmu.

- Mums vajadzēja viņu ielikt aiz restēm, - Finlejs atzinās.

- Nebija citu variantu, jo, pastāstot pāris ticamu detaļu, Habls atzinās. Bet mēs droši vien viņu neaizturēsim.

Es atkal pamāju, juzdams, ka sekos vēl kaut kas.

- Turpiniet! - es rezignēti sacīju.

Finlejs manī nosvērti raudzījās un turpināja:

- Viņš pusnaktī nav bijis nozieguma vietā. Habls bija viesībās pie kāda veca pāra, kas svinēja savu kāzu jubileju. Tās bija ģimenes viesības, netālu no viņa dzīvesvietas. Habls kopā ar sievu tur ieradās vakar ap pulksten astoņiem vakarā un līdz pat pulksten diviem naktī viesības neatstāja. Vairāk nekā divi duči ļaužu redzēja viņu ierodamies un aizejam. Habla kundzes svainis aizveda viņus uz mājām, jo tobrīd jau bija sācies stiprs lietus.

- Turpiniet, Finlej! Stāstiet visu, kā ir! - es iejaucos.

Izmeklētājs atsāka:

- Habla kundzes māsas vīra brālis aizveda viņu uz mājām. Lietū, divos no rīta. Tas bija mūsu Stīvensons.

5. NODAĻA

Finlejs sēdēja atlaidies krēslā, garās rokas sakrustojis aiz galvas. Viņš bija gara auguma izglītots vīrietis, mācījies Bostonā, kulturāls un pieredzējis, tomēr sūtīja mani uz cietumu par kaut ko tādu, ko es nebiju darījis. Finlejs iztaisnojās krēslā un uzlika rokas uz galda ar plaukstām uz augšu.

- Man ļoti žēl, Rīčer, - viņš atvainojās.

- Jums ir žēl? - es pārvaicāju. - Jūs nosūtāt uz cietumu divus cilvēkus, kas neko nav nodarījuši, un jums ir žēl?

Izskatīdamies nelaimīgs, detektīvs paraustīja plecus.

- Tā grib mūsu šefs Morisons, - viņš paskaidroja. - Šefs to sauc par pabeigtu lietu un laiž mūs brīvdienās. Un viņš taču ir boss, vai ne?

- Jūs droši vien jokojat? - biju neizpratnē. - Viņš ir mērglis un pats savu policistu, Stīvensonu, sauc par meli.

- Tā jau nu gluži nav, - Finlejs nepiekrita. - Viņaprāt, tā varētu būt sazvērestība. Iespējams, ka Habls pats tur nebija, bet noalgoja tevi to izdarit. Tātad sazvērestība. Morisons uzskata, ka atzīšanās ir pārspīlēta, jo Habls, iespējams, no tevis baidās un tāpēc tevi neuzrādīs. Šefs izdomājis, ka tu biji ceļā uz Habla mājām, lai saņemtu savu naudu, kad mēs tevi aizturējām. Vēl viņš ir izsmadzeņojis, ka tieši tāpēc tu esi gaidījis tās astoņas stundas un tieši tāpēc arī Habls bija šodien palicis mājās un nav aizgājis uz darbu, lai varētu tev samaksāt.

Es klusēju un biju uztraucies. Šefs Morisons bija bīstams; viņa versija varēja būt ticama līdz brīdim, kad Finlejs to pārbaudīs, ja viņš to vispār darīs.

- Tātad, Rīčer, man ļoti žēl, - detektīvs atvainojās. - Tev un Hablam būs jāpaliek cietumā līdz pirmdienas rītam, gan jau izdzīvosiet. Tas būs Vārburtonā. Slikta vieta, taču īslaicīgās aizturēšanas izolators ir ciešams. Sliktāk ir tad, ja tur nokļūst pēc tiesas sprieduma. Daudz sliktāk. Pa to laiku es pie šīs lietas pastrādāšu. Palūgšu ari policisti Rosko sestdien un svētdien atnākt palīgā. Tā ir tā glītā sieviete, kas sēž pie datora. Viņa ir labākā, kas mums ir. Ja tas, ko tu saki, ir taisnība, tad līdz pirmdienai būsi brīvs un no grēkiem tīrs. Sarunāts?

Skatoties uz Finleju, mani pārņēma dusmas.

- Nē, Finlej! Nekas nav sarunāts! - es kliedzu. - Sasodīts! Tu taču zini, ka es neesmu to izdarījis! Tu ļoti labi saproti, ka tas nebiju es. Tev no bailēm vienkārši ir pilnas bikses. To ir panācis tas nesakarīgais, taukainais izdzimtenis Morisons! Tātad es došos uz cietumu, tāpēc ka tu esi sasodīts mīkstais un radījums bez mugurkaula!

Finlejs pats to ļoti labi saprata, un viņa brūnā seja pietvīka vēl brūnāka. Viņš ilgi sēdēja klusēdams. Es dziļi ievilku elpu un nikni uz viņu paskatījos. Tā kā visu savu niknumu biju ielicis šajā skatienā, es nomierinājos un atguvu paškontroli. Nu bija viņa kārta nikni uz mani palūrēt.

- Rīčer, atceries divas lietas! - viņš iesāka, skaidri noskaldīdams katru vārdu. - Pirmkārt, ja būs nepieciešams, es pats pirmdien parūpēšos par Morisonu. Otrkārt, es neesmu nekāds gļēvulis. Tu mani vispār nepazīsti un neko par mani nezini.

Es pavēros viņā. Pulkstenis bija seši, un autobusa laiks bija klāt.

- Es zinu vairāk, nekā tu domā, - es sacīju. - Zinu, ka tu esi Hārvardas absolvents, šķīries un aprīlī atmetis smēķēšanu.

Finlejs uz to nereaģēja. Pie durvīm klauvēja, ienāca Beikers, lai paziņotu, ka ieradies cietuma autobuss. Finlejs piecēlās, apgāja apkārt galdam un pateica Beikeram, ka pats mani izvedīs ārā. Beikers devās atpakaļ, lai izvestu Hablu.

- Kā tu to visu zini? - Finlejs man jautāja.

Nu jau viņš bija ieintriģēts un tieši tāpēc ari šo spēlīti zaudēja.

- Pavisam vienkārši, - es atbildēju. - Tu taču esi gudrs vīrs, vai ne? Kā pats man stāstīji, mācījies Bostonā. Bet toreiz, kad tu mācījies Hārvardā, universitātē nemaz tik daudz melno vēl nepieņēma. Tu esi gudrs, bet ne zinātnieka tips. Tāpēc Bostonā tu ieguvi savu pirmo grādu, vai ne?

- Tā ir, - Finlejs piekrita.

- Un tad sekoja Hārvardas aspirantūra, - es piebildu. - Bos-tonas Universitātē tev bija laba dzīve, tomēr viss iet uz priekšu, un tu iestājies Hārvardā. Es jau pašā sākumā pamanīju, ka tu runā kā īstens hārvardietis. Vai tev ir doktora grāds kriminoloģijā?

- Tev taisnība, - Finlejs atkal piekrita, - man ir grāds kriminoloģijā.

- Un tad, aprīlī, tu dabūji šo darbu, - es turpināju savu sakāmo. - Tu pats man to pastāstīji. Sakarā ar to, ka divdesmit gadus esi nostrādājis policijā, tu saņem pensiju no Bostonas policijas departamenta. Tātad tu ieradies šeit ar krietnu žūksnīti naudas tēriņiem. Tomēr tu ieradies viens, bez sievietes; ja tev būtu sieviete, viņa būtu patērējusi tavu naudiņu un nopirkusi tev jaunas drēbes. Viņai droši vien riebtos biezā tvīda žakete, kuru tu valkā. Sieviete būtu to izmetusi miskastē un ietērpusi tevi Sunbelt apģērbā, lai tu sāktu jaunu dzīvi jaunās drēbēs. Taču tu joprojām valkā to veco, briesmīgo žaketi, tātad tev nav sievietes. Pastāv divas iespējas: vai nu viņa ir mirusi, vai arī tu esi šķīries. Man bija tikai jāuzmin, kura no šīm iespējām ir īstā, un, šķiet, ka trāpīju desmitniekā.

Finlejs vienaldzīgi pamāja.

- Par smēķēšanu bija pavisam viegli, - es piebildu. - Kad biji sanervozējies, tu uzsiti pa kabatām, it kā meklēdams cigaretes, kas nozīmē, ka tikai nesen esi atmetis smēķēšanu. Zini, manuprāt, tas notika aprīlī - jauna dzīve un jauns darbs bez cigaretēm. Tu izdomāji: ja tagad atmetīsi, tad varbūt nesaslimsi ar vēzi.

Nedaudz aizvainots, Finiejs mani dusmīgi palūrēja.

- Ļoti labi, RIčer! - viņš attrauca. - Elementāra dedukcija, vai ne?

Ne vārda neteikdams, paraustīju plecus.

- Nu tad izmanto savu dedukciju un izdomā, kurš nozūmēja to puisi pie noliktavām I - viņš ieteica.

- Man ir vienalga - kas un kur kādu ir nozūmējis, - es atcirtu. - Tā ir tava problēma, ne manējā. Un tas ir nepareizais jautājums, Finlej! Vispirms tev ir jānoskaidro, kas ir noslepkavotais puisis, vai ne?

- Nu tad, gudrit, pasaki, kā lai to izdara! - viņš man atcirta pretī. - Ja noslepkavotajam nebija personu apliecinošu dokumentu, nav sejas un ari pirkstu nospiedumu nav datu bāzē fiksēti un ja ari Habls neko nesaka?

- Pārbaudi vēlreiz pirkstu nospiedumus! - es ierosināju. - Es runāju nopietni, Finlej! Liec, lai Rosko to izdara.

- Kāpēc? - viņš nesaprata.

- Kaut kas tur nav kārtībā, - es izteicu savu minējumu.

- Kas tad? - viņš painteresējās.

- Pārbaudi tos vēlreiz! Sarunāts? - es ierosināju. - Vai izdarīsi to?

Finiejs kaut ko nomurmināja, neteikdams ne “jā”, ne “nē”. Es atvēru kabineta durvis un izgāju ārā, Rosko bija jau prom. Izņemot Beikeru un Hablu pie ieslodzījuma kamerām, iecirknī neviena vairs nebija. Caur stikla durvīm redzēju, ka dežūr-policists bija izgājis ārā. Autobusa šoferis turēja dokumentu paliktni, un dežūrpolicists uz tā kaut ko rakstīja. Aiz abiem uz piebraucamā ceļa pusloka stāvēja cietuma autobuss. Autobuss aizsedza visu ainavu, ko varētu redzēt caur stikla durvīm. Tas bija skolas tipa autobuss gaiši pelēkā krāsā, pa visu tā sānu malu bija rakstīts: Džordžijas pavalsts labošanas darbu iestāde. Zem uzraksta bija lokveida zīmols, un logiem priekšā - piemetinātas restes.

Finiejs iznāca no kabineta aiz manis, paņēma mani aiz elkoņa un pieveda pie Beikera. Beikeram uz rokas īkšķa bija uzvērti trīs oranži roku dzelžu komplekti, krāsa bija gandrīz vai nolobījusies, un tie drīzāk izskatījās tēraudpelēki. Uz katras rokas Beikers man uzlika pa vienam roku dzelžu komplektam. Viņš atslēdza Habla kameru un pamāja pārbiedētajam baņķierim, lai nāk ārā. Habls izskatījās apātisks un nomākts, tomēr iznāca. Tad Beikers, aplicis vienu roku dzelžu skavu ap manu kreiso roku, tās otru galu aplika ap Habla labo roku un saslēdza mūs kopā. Trešo roku dzelžu komplektu viņš uzlika uz Habla kreisās rokas. Bijām gatavi iet.

- Beiker, paņem viņa pulksteni! - es ierosināju. - Viņš taču to cietumā pazaudēs!

Beikers pamāja, jo saprata, ko es ar to biju domājis. Tāds puisis kā Habls cietumā var daudz ko pazaudēt. Beikers atāķēja smago Rolex no Habla rokas, taču pulksteņa ķēde negāja pāri roku dzelžiem, tāpēc Beikeram bija jāpaķimerējas - jānoņem roku dzelži un jāuzliek tie atpakaļ. Atgrūzdams cietuma autobusa durvis, šoferis nikni uz mums paskatījās. Tas nu gan ir viens punktuāls vīra gabals! Beikers uz tuvākā galda nometa Habla pulksteni - tieši tur, kur mana draudzene Rosko bija nolikusi savu kafijas krūzīti.

- Nu, puiši, dodamies ceļā! - Beikers nokomandēja.

Viņš veda mūs uz durvīm. Saslēgtām rokām mēs izvilkāmies ārā spilgtajā saules gaismā. Iešana bija diezgan dīvaina. Neaizgājis līdz autobusam, Habls apstājās. Viņš izstiepa kaklu un tramīgi pavērās apkārt. Baņķieris bija daudz piesardzīgāks nekā Beikers vai autobusa šoferis. Varbūt Habls bija nobijies, ka viņu var ieraudzīt kāds kaimiņš, taču tuvumā neviena nebija. Mēs atradāmies trīssimt jardu uz ziemeļiem no pilsētas. Tālumā es redzēju baznīcas kupolu. Patīkami rāmajā vakara gaisā mēs devāmies uz autobusu. Mans labais vaigs jutekliski kņudēja siltajā saulē.

Šoferis pagrūda autobusa durvis uz iekšu. Habls sāniski kāpa autobusā, un es viņam sekoju. Ejā mums abiem bija neērti iegrozīties, autobuss bija tukšs. Vadītājs parādīja Hablam, kur jāapsēžas. Baņķieris aizslidinājās pa vinila sēdekli līdz logam, es tiku norauts līdzās. Vadītājs notupās uz priekšējā sēdekļa un pieslēdza mūsu rokas pie hromētā šķērsstieņa. Gribēdams pārliecināties, vai roku dzelži ir droši, viņš pēc kārtas pagrabināja katru no tiem. Es par to viņu nevainoju, jo pats biju darījis šo darbu. Nekas nav sliktāk kā sēdēt pie stūres un justies nedroši, jo tev aiz muguras atrodas cietumnieki, kas, iespējams, nav droši saslēgti.

Šoferis devās uz vadītāja vietu. Ar skaļu klaboņu viņš iedarbināja dizeļmotoru. Autobuss sāka vibrēt. Salonā bija karsts un smacīgs, jo nebija gaisa kondicionētāja un visi logi bija ciet. Varēja saost degvielas smārdu. Ātrumkārba nošņirkstēja un novibrēja, autobuss izkustējās no vietas. Paskatījos pa labi, neviens nemāja mums ardievas.

Izbraucām no policijas pārvaldes stāvlaukuma un devāmies ziemeļu virzienā, pilsēta palika mums aiz muguras, autobuss virzījās uz maģistrāles pusi. Pēc pusjūdzes pabraucām garām Eno ēstuvei - tukšai, jo vakariņu laiks vēl nebija pienācis. Kādu bridi turpinājām virzīties uz ziemeļiem, tad sekoja ass pagrieziens pa kreisi uz rietumiem, prom no lielās šosejas uz kādu mazāku ceļu, kas vijās cauri tīrumiem. Autobusa vadība tika pārslēgta automātiskajā režīmā - braukšanai pa apvidus ceļiem. Garām slīdēja bezgalīgas krūmu rindas, starp kurām vijās sarkanīgas zemes vagas. Tuvojās saulriets, saule kā milzīga, sarkanīga bumba slīdēja pāri laukiem. Vadītājs nolaida saules aizsargstiklu, uz tā bija uzrakstītas ražotāja norādes autobusa lietošanai.

Līdzās man Habls šūpojās un kratījās, nebilstot ne vārda. Viņš bija sakņupis krēslā, raudzījās grīdā, un pieslēgtā roka karājās hromētajā stienī. Labā roka pilnīgi nekustīgi gulēja starp mums. Dārgais džemperis joprojām bija apmests ap pleciem. Rolex vietā rēgojās bāla ādas svītra. Dzīvības spēki bija Hablu atstājuši, pār viņu valdīja paralizējošas bailes.

Tā mēs vēl stundu šūpojāmies un kratījāmies pa plašajām Džordžijas ārēm. Labajā pusē garām pazibēja mazs koku puduris. Tālumā manīju lielas celtnes kontūras, kas vientuļi stāvēja tūkstoš akru liela lauka vidū. Rietošajā saulē celtne izskatījās draudīga - kā elles priekškambaris, pārdabīgi izspiests caur zemes garozu virspusē. Tas izrādījās ēku komplekss, kas atgādināja ķīmisko kombinātu vai kodolrūpnīcu. Masīvie betona bunkuri bija savienoti ar spīdīgām metāla pārejām. Šur un tur bija redzamas milzīgas caurules, no kurām slinki kāpa dūmi. Visu kompleksu apjoza žogs ar vairākiem simetriski izvietotiem sargtorņiem. Piebraucot tuvāk, varēja saskatīt uz žoga nostiprinātās elektriskās lampas, dzeloņstieples, kā arī prožektorus un šautenes sargtorņos. Teritoriju iežogoja vairāku drošības pakāpju sētas, starp kurām atradās uzartas zemes joslas. Habls pat nepacēla galvu, es viņam ari nepiebikstīju, jo nebijām taču ieradušies nekādā brīnumainā ķēniņvalstī.

Tuvojoties ēku kompleksam, autobuss samazināja ātrumu. Ārējais žogs, izveidodams milzīgu perimetru, norobežoja simts jardu platu uzartas zemes joslu. Tas bija pats galvenais žogs: aptuveni piecpadsmit pēdu augsts, visā garumā to labi izgaismoja pa pāriem nostiprināti prožektori. Viens no tiem bija vērsts uz iekšpusi un apgaismoja simts jardu plato, uzarto zemes strēli, otrs - pavērsts uz āru - tuvāko apkārtni. Visi prožektori bija iedegti. Komplekss laistījās spilgti dzeltenā gaismā, kas tuvumā bija ļoti spoža un padarīja iesarkano zemi spokaini dzeltenbrūnu.

Autobuss grabēdams apstājās, tā motors noraustījās; līdz ar to salonā beidzās ari trūcīgā gaisa plūsma. Gaiss bija ļoti spiedīgs. Habls beidzot pacēla galvu un pavērās caur briļļu zelta ietvariem. Baņķieris pa logu palūkojās uz apkārtni un ievaidējās. Tas bija bezcerīgs nomāktības vaids, viņš nolieca galvu.

Šoferis gaidīja signālu no pirmo vārtu sarga, kas runāja pa rāciju. Tad viņš iedarbināja dzinēju un pārslēdza ātrumu. Sargs, izmantodams rāciju kā zizli, pamāja braukt cauri vārtiem. Autobuss grabēdams iebrauca norobežotajā nodalījumā starp žogiem. Mēs pabraucām garām zemu pie ietves novietotai plāksnei, uz tās bija rakstīts: Vārburtonas labošanas darbu iestāde, Džordžijas pavalsts cietums. Aiz mums cieši aizvērās vārti. Mēs bijām ieslēgti dzeloņstiepļu būri, kuru ari jumta daļā norobežoja stieples. Atvērās vēl vieni vārti, un autobuss devās tiem cauri.

Autobuss nobrauca vēl simts jardus līdz nākamajam žogam, kur bija vēl viens tāds pats būris, un, nedaudz nogaidot, izbrauca ārā. Tālāk, nonākuši tieši cietuma sirdi, apstājāmies pretī betona bunkuram. Tas bija uzņemšanas bloks. Motora dūkoņa atbalsojās aizsargmūri. Noslāpējot dzinēju, iestājās klusums. Autobusa vadītājs izrausās no savas vietas un kā alpīnists, kas saliecies zem ekipējuma svara, nāca pie mums pa autobusa eju. Izvilcis atslēgas, šoferis atbrīvoja mūsu saslēgtās rokas no priekšējā sēdekļa stieņa.

- Nu, zēni, ejam! - viņš pasmīnēja. - Ballīte sākas!

Mēs izstīvējāmies no sēdekļa un šļūcām uz priekšu. Habls bija atvilcis atpakaļ manu kreiso roku. Autobusa šoferis priekšgalā mūs apturēja, noņēmis visus trīs roku dzelžu komplektus, viņš iemeta tos grozā pie sava sēdekļa, tad pavilka sviru un atvēra durvis. Mēs izkāpām no autobusa. Cietuma durvis atvērās, un iznāca cietumsargs, kas, nosaucot uzvārdus, mūs pārbaudīja. Gremodams virtuli, viņš runāja ar pilnu muti. Pūdercukurs bija sabiris ūsās un notraipījis lūpas. Cietumsargs likās vienkāršs puisis. Mēs izgājām cauri durvīm un nonācām mazā, pretīgi netīrā betona kambari. Ap krāsotu galdu stāvēja priežkoka krēsli. Vēl viens sargs sēdēja uz galda, turēdams rokā stipri padilušu dokumentu paliktni, un lasīja kaut kādus papīrus.

- Sēdieties! - viņš nokomandēja. Mēs apsēdāmies, bet viņš piecēlās kājās. Otrs sargs, kurš bija gremojis virtuli, aizslēdza ārdurvis un viņam pievienojās.

- Sarunāsim tā! - teica dokumentu lasītājs. - Tātad jūs esat Rīčers un Habls, atvesti no Mārgreivas, neesat apsūdzēti nevienā noziegumā, bet tikai aizturēti un apcietināti uz izmeklēšanas laiku. Nevienam no jums nedrīkst piemērot drošības naudu, vai skaidrs? Galvenais ir tas, ka jūs neesat apsūdzēti nevienā noziegumā. Tas jūs atbrivo no daudzām nepatīkamām procedūrām: nav jāvelk cietuma apģērbs, nav jāformē dokumenti, nav ar jums jānoņemas. Sapratāt? Jums būs jauki apartamenti augšstāvā.

- Tā tas ir, - virtuļu gremotājs piebilda. - Lieta ir tāda: ja jūs būtu notiesātie, mēs jūs iedunkātu, papurinātu un iedotu pa tauri. Jūs saņemtu cietumnieka formu, un mēs jūs iefirētu ieslodzīto stāvos kopā ar pārējiem lopiņiem, bet paši tikai sēdētu un uzjautrinātos.

- Pareizi, - partneris piekrita. - Tātad mēs jums gribam teikt: negrasāmies sagādāt jums problēmas, bet ari jūs netaisiet tās mums. Sapratāt? Šajā nolāpītajā iestādē trūkst cilvēku, gubernators ir atlaidis pusi no darbiniekiem. Viņam bija jāiekļaujas budžetā un jāsamazina tā deficīts, tāpēc mums trūkst personāla, lai pienācīgi veiktu šo darbu. Katrā maiņā mēs cenšamies padarīt visu tikai ar pusi no nepieciešamā cilvēku skaita. Es gribu teikt: mēs jūs izmitināsim un negribam jūs vairs redzēt līdz pat pirmdienai, kad jūs vedīs prom. Lai nebūtu nekādu ķīviņu un problēmu! Sarunāts? Mums trūkst darbinieku, lai atrisinātu problēmas ieslodzīto stāvos, kur nu vēl ņemtos ar jums, aizturētajiem. Skaidrs? Habl, vai tev ir skaidrs?

Habls paskatījās uz viņu un, neteikdams ne vārda, vienaldzīgi pamāja.

- Rīčer? - dokumentu lasītājs pajautāja. - Vai saprati?

- Protama lieta, - es teicu. Man bija skaidrs, ka šim puisim trūkst darbinieku un budžeta deficīts radījis problēmas, bet tajā pašā laikā viņa draugi saņēma bezdarbnieku pabalstus. Man jau nu tas bija pilnīgi skaidrs.

- Labi! - viņš teica. - Sarunāsim tā: jūs te esat ieradušies bez vienas minūtes septiņos, turklāt tieši mūsu maiņas beigās, un mēs negrasāmies palikt jūsu dēļ ne minūti ilgāk. Mēs to negribam, un ari priekšniecība to nepieļautu. Jūs dabūsiet maltīti un tiksiet ieslēgti šeit - lejā, līdz kādam atradīsies brivs brīdis, lai uzvestu jūs augšā. Bet nevienam tik un tā nebūs laika, līdz pulksten desmitos stāvos izslēgs gaismu. Savukārt, kad gaisma ir izslēgta, apsargiem aizliegts pārvietot apcietinātos. To neatļauj priekšniecība. Tāpēc Spaivijs, cietuma priekšnieks.

pats jūs aizvedīs. Viņš šovakar būs šeit galvenais. Tas notiks ap desmitiem. Sarunāts? Ja jums ir kādas pretenzijas, nesūdzieties mums, bet gan gubernatoram!

Virtuļu rijējs izgāja koridorā un pēc kāda brīža atgriezās ar vakariņu paplāti. Uz tās atradās apklāti šķīvji, papīra krūzītes un termoss. Cietumsargs nolika paplāti uz galda, un abi sargi, aizslēguši durvis no ārpuses, vingrā solī aizgāja prom pa koridoru. Šeit kļuva tik kluss kā kapenēs.

Mēs sākām ēst piektdienas maltīti - zivi ar rīsiem, termosā bija kafija. Habls nebilda ne vārda un gandrīz visu kafiju atstāja man. Tas bija pirmais punkts Habla labā. Es savācu ēdiena atliekas uz paplātes un noliku to uz gridas. Atkal būs jāgaida trīs stundas. Atgāzos krēslā un uzliku kājas uz galda. Nebija ērti, bet tas bija labākais, kā varēja iekārtoties šajos apstākļos. Laukā bija silts Džordžijas septembra vakars. Bez mazākās ziņkāres pavēros Hablā. Joprojām klusējot, viņš paskatījās uz mani. Nekad nebiju dzirdējis viņu runājam, ja neskaita Finleja magnetofona ierakstu. Baņķiera seja bija nomākta un baiļu pārņemta. Habls skatījās uz mani tā, it kā es būtu radijums no citas pasaules un viņu uztrauktu. Tad viņš novērsās.

Varbūt nedošos atpakaļ uz līci, bija jau par vēlu, lai šogad apmestos ziemeļos, jo tur būs pārāk auksts. Tad jau labāk aizlaisties uz salām, piemēram - uz Jamaiku. Tur ir laba mūzika un pludmales būdiņas, kur varētu pārlaist ziemu, pīpējot mārciņu zāles nedēļā un darot to, ko dara visi jamaikieši. Varbūt divas mārciņas zāles nedēļā, ja būdiņā dzīvotu ar kādu kopā. Manā iztēlē uzpeldēja Rosko. Viņas formas blūze bija izcili iestīvināta - stingra, apspīlēta un zila. Nekad nebiju redzējis, ka blūze varētu izskatīties labāk. Jamaikas pludmales saulē viņai blūze nebūtu vajadzīga. Domāju, ka man ar viņu būtu viegli un labi.

Uz šīm domām mani noskaņoja tas, kā Rosko bija man piemiegusi ar aci. Viņa paņēma manu kafijas tasīti, sacīdama, ka man ir skaistas acis, un pamirkšķināja man. Tas taču kaut ko nozīmēja, vai ne? Biju jau agrāk dzirdējis, ka manā skatienā kaut kas slēpjas. Kādai ang|u meitenei, ar kuru kopā biju pavadījis zināmu laiku, ari patika manas acis. Viņa to nemitīgi atkārtoja. Tās ir zilas. Ari citi cilvēki man ir teikuši, ka manas acis izskatās pēc Ziemeļjūras aisbergiem. Ja es saņemos, varu tās nemirkšķināt; tas padara skatienu biedējošu, bet iedarbīgu. Taču Rosko draiskais mājiens bija labākais, kas ar mani šodien bija noticis; patiešām labākais, ja neskaita Eno ēstuves olu kulteni, kas ari nebija slikts. Kulteni var dabūt visur, bet man pietrūkst Rosko. Šobrīd mani gaidīja tukšs un vientuļš vakars.

Brītiņu pēc desmitiem koridora durvis tika atslēgtas, ienāca uniformā tērpies vīrietis ar dokumentu paliktni rokā un pistoli pie sāniem. Es viņu nopētīju. īsts dienvidnieks: smagnējs un drukns, iesārtu ādu, apjomīgu un stingru vēderu, masīvu kaklu un mazām ačelēm. Varenais stāvs knapi ietilpa nosmulētajā un apspīlētajā formas tērpa frencītī. Iespējams, viņš bija dzimis bijušajā fermā, kuru rekvizēja, kad uzbūvēja cietumu. Tas bija cietuma priekšnieka vietnieks Spaivijs - šīs maiņas priekšnieks, kuram trūkst personāla un kurš ir nomocījies. Maiņas priekšniekam pašam ar šaujamo pie sāniem jāizvadā īslaicīgi aizturētie uz kamerām.

Spaivijs pētīja dokumentus uz paliktņa.

- Kurš no jums ir Habls? - viņš jautāja.

Spaivija spalgā balss neatbilda viņa raženajam stāvam. Habls kā skolas puika uz īsu brīdi pacēla roku. Priekšnieka mazās čūskas ačeles nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Kaut ko noņurdējis, Spaivijs pamāja ar dokumentu paliktni. Mēs piecēlāmies un izgājām ārā. Habls bija vienaldzīgs, nomocījies un paklausīgs kā ierindnieks.

- Pagriezieties pa kreisi un sekojiet sarkanajai līnijai! - virsnieks nokomandēja.

Viņš pamāja ar ieroci uz kreiso pusi. Uz sienas bija uzzīmēta sarkana līnija vidukļa augstumā. Tā bija evakuācijas norāde ugunsgrēka gadījumiem. Es domāju, ka tai vajadzētu vest ārā no cietuma, bet tā - tieši otrādi - veda dziļāk iekšā cietumā. Mēs sekojām sarkanajai līnijai koridoros, augšā pa kāpnēm un ap sienu stūriem. Pirmais gāja Habls, tad es un visbeidzot

Spaivijs ar stroķi rokās. Bija ļoti tumšs, dega tikai avārijas gaismas. Kāpņu laukumā Spaivijs pavēlēja apstāties. Ignorēdams elektronisko slēdzeni, viņš ar savu atslēgu atslēdza durvis. Tā bija automātiskā slēdzene, kas ugunsgrēka trauksmes gadījumā atvērtos pati.

- Nesarunāties! - virsnieks pavēlēja. - Noteikumi prasa, lai pēc gaismas izslēgšanas ievērotu pilnīgu klusumu! Jūsu kamera atrodas gaiteņa galā!

Pa koridora durvīm mēs izgājām gaitenī. Man nāsīs iesitās cietuma smaka - liela skaita nomāktu viriešu nakts izgarojumi. Bija gandrīz vai piķa melna tumsa, vārgi spīdēja tikai nakts dežūrgaisma. Drīzāk sajutu nekā redzēju kameru rindu un nakts kluso čalošanu, elpošanu, krākšanu, murmināšanu un šņukstēšanu. Spaivijs mūs veda uz gaiteņa galu un norādīja uz tukšu kameru, kurā mēs iegājām. Maiņas priekšnieks aiztaisīja restotās durvis, tās automātiski aizslēdzās, un viņš aizgāja prom.

Kamerā bija ļoti tumšs. Tikai aptuveni varēja saskatit guļam-lāvas, izlietnes un atejas aprises. Kameras brīvais laukums bija ļoti mazs. Es novilku mēteli un ieņurcīju to uz augšējās lāvas. Pastiepos augšā un pārliku spilvenu uz otru galu - prom no restēm. Tā man patika labāk. Palags un sega bija nolietoti, taču smaržoja pēc tīras veļas.

Habls klusi sēdēja uz apakšējās lāvas. Es izmantoju ateju un noskaloju seju pie izlietnes, uzrausos uz augšējās lāvas, novilku kurpes un atstāju tās turpat kājgalī. Man bija jāzina, ka kurpes tur atrodas, jo tās bija labas kurpes, tās varēja nozagt. Pirms daudziem gadiem biju tās nopircis Oksfordā, Anglijā, universitātes pilsētiņā, kurai blakus bija izvietota mana gaisa spēku karabāze. Kurpes bija pamatīgas un izturīgas, ar cietām zolēm un biezām apmalēm.

Kā jau vairums gultu, ari šī bija man krietni par īsu. Tā nu es gulēju tumsā un ieklausījos cietuma nemierīgajos trokšņos. Tad aizvēru acis un kopā ar Rosko aizpeldēju uz Jamaiku. Droši vien, sapņodams par viņu, biju aizmidzis, jo, kad pamodos, bija jau sestdiena. Es joprojām atrados cietumā. Un mani gaidīja vēl sliktāka diena nekā iepriekšējā.

6. NODAĻA

Mani pamodināja spilgta gaisma. Cietumam nebija logu. Dienas un nakts ilūziju šeit radīja ar elektrības palīdzību. Septiņos no rīta visu ēku pēkšņi pārplūdināja spilgta gaisma. Nebija ne rītausmas, ne maigas krēslas, to visu aizvietoja tikai elektrības automātika.

Mūsu kamera spilgtajā rīta gaismā neizskatījās labāk kā vakara tumsā. Priekšējo sienu veidoja restes. Daļa no restēm bija aprīkota ar eņģēm, tā sanāca durvis. Pusi no telpas platumā un garumā aizņēma divstāvu guļamlāva. Pie aizmugures sienas atradās dzelzs izlietne un atejas pods. Sienas bija mūrētas, daļa bija no lieta betona, daļa - no veciem ķieģeļiem; viss bija pārklāts ar biezu krāsas kārtu un kopumā izskatījās smagnējs un masīvs kā īstenā kazemātā. Virs galvas slējās zemi betona griesti. Kamera nelīdzinājās normālai istabai ar sienu, grīdu un griestiem. Radās sajūta, ka viss kopumā ir masīvs betona klucis, kurā it kā starp citu ir iespiesta mazmazītiņa dzīves telpa.

Ārpusē dienas duna aizstāja nemierīgo nakts dudināšanu. Cietumā viss bija veidots no metāla, ķieģeļiem un betona. Apkārtējās rosības skaņa atbalsojās un kļuva stiprāka. Tāds varētu būt troksnis elles kambaros. Cauri restēm es neko neredzēju, jo pretī mūsu kamerai bija tukša siena. Guļot gultā, no mana skatpunkta nebija iespējams pārredzēt kameru rindu. Nometu segu, sameklēju kurpes, uzvilku tās kājās un aizsēju. Atkal apgūlos. Habls sēdēja uz apakšējās lāvas. Viņa miecētās ādas kurpes bija noliktas līdzās uz betona grīdas. Man nebija skaidrs, vai viņš tā bija nosēdējis visu nakti vai tomēr bija gulējis.

Nākamais cilvēks, kuru ieraudzīju, bija apkopējs. Aiz restēm viņš parādījās manā redzeslaukā. Tas bija ļoti vecs virs ar slotu. Viņš bija melnais, ar īsiem, sirmiem matiem, no vecuma salicis un tik trausls kā izkaltis vecs putns. Viņa oranžā cietuma uniforma bija nomazgāta gandrīz balta. Vecajam varēja būt aptuveni astoņdesmit gadu, no kuriem droši vien kādus sešdesmit viņš bija nosēdējis cietumā - varbūt viņš Lielās depresijas laikā nospēris cāli un par to joprojām maksā parādu sabiedrībai.

Vecais virs haotiski bakstījās ar slotu pa koridoru, salīkušu muguru un skatienu grīdā, grozot galvu kā peldētājs, lai redzētu, kas notiek apkārt. Ieraugot mani un Hablu, viņš apstājās. Atspiežoties uz slotas, pašūpoja galvu un palaida smiekliņu. Turpinot smieties un atzinīgi šūpojot galvu, sazin kā izskatoties pēc vienradža vai sirēnas, vecais nēģeris izrādīja, ka beidzot pēc visiem šiem garajiem cietumā nosēdētajiem gadiem ieraudzījis kaut ko skatiena vērtu. Turpinot murmināt un paceļot roku, viņš izrādīja, ka pieprasa uzmanību. Taču, katru reizi palaižot smiekliņu, viņš refleksīvi satvēra slotu. Es viņu nesteidzināju; man laika bija gana, jo vēl bija priekšā visa nedēļas nogale, bet večukam - visa viņa dzīve.

- Jā, nudie’, - viņš smaidīja bezzobainu muti, - i’ nu gan!

Es paskatījos viņā.

- Kas ir, vectētiņ? - es uzsmaidīju pretī, bet vecais, nekur nesteigdamies, turpināja bubināt.

-Jā, nudie’, - apturēdams smiekliņu, vecais atsāka. - Esmu uzturējies šitenajā zaņķī kopš laikiem, kad Dieva suns vēl bij’ kucēns. Tā tas iraidiņ’, kungs. Kopš Ādams bij’ jauns puika. Taču nupatam i’ kauč kas tāds, ko es vēl nekad nav redzēj’s. Nē, kungs, nudieniņ.

- Ko tad jūs, veco zēn, neesat redzējis? - es pajautāju.

- Nu, - viņš iesāka. - Nekad nav redzēj’s, ka šeit kāds nēsāt' tādas drēbes kā jūs.

- Tev nepatīk manas drēbes? - es pārjautāju.

- Nē, kungs! Es tā neteic’, ka man nepatīk jūs’ drēbes, -vecais turpināja. - Man nudieniņ ļoti patīk jūsu drēbes, ļoti jaukas, jā, kungs, riktīg’ labas!

- Tad kas par lietu? - es nesapratu.

Vecais kaut ko pie sevis bubināja:

- Ne jau tai drēbju labumā tā lieta. Nē, kungs, ne jau tur tā lieta, bet gan tas, ka jums tās iraid šitente. Jums nav mugurā šitento oranžo lupatu. Nekad to nudieniņ nav redzēj’s. Un kā jau teic’, esmu šeit kopš leduslaikmeta, kopš dinozauri teic’, ka nu jau gana. Es nudie’ ir redzējis visu, tā i’, kungs.

- Taču īslaicīgās aizturēšanas stāvā neviens nevalkā uniformu, - es sacīju.

- Jā, nudie’, tā i', - vecais vīrs piekrita. - Tā tiešām i’.

- Bet apsargi tā teica, - es pastāvēju uz savu.

- Tā jau viņi saka, - vecais vīrs piekrita. - Jo tādi ir noteikumi, un apsargi nudieniņ zina noteikumus, jā, kungs, viņi to zin’, jo paši tos izdomā.

- Kur tad problēma, veco zēn? - es jautāju.

- Kā jau teicu, jums nav oranžas drēbes, - vīrs atkārtoja.

Saruna turpinājās riņķī un apkārt.

- Bet man tās nav jāvalkā! - es uzstāju.

Vecais bija pārsteigts, un viņa asās putna ačeles ieurbās manī.

- Nav? - viņš brīnījās. - Kamdēļ tad tā? Paskaidro!

- Īslaicīgās aizturēšanas stāvā tās nevalkā, - skaidroju. - Jūs taču pats tikko to teicāt, vai ne?

Iestājās klusums. Gan es, gan vecais vīrs vienlaikus kaut ko sapratām.

- Jūs domā’, ka šis ir īslaicīgās aizturēšanas stāvs? - vecais vīrs pajautāja.

Arī es vienā balsi pajautāju:

- Vai tad nav?

Vecais nēģeris ieturēja pauzi, pacēla slotu un, cik vien ātri spēdams, atmuguriski atkāpās no mana redzesloka, neticigi saukdams:

- Šis nav īslaicīgās aizturēšanas stāvs! Tas i’ sestais. Bet jūs i’ trešajā. Šis i’ trešais stāvs! Te i’ mūža ieslodzīto stāvs. Šite sēž paši baigākie. Te nav parastie cietumnieki, te i’ paši briesmīgākie. Jā, nudie’, puiši! Jūs i’ nepareizā vietā. Jums i’ ziepes, drīz būs ciemiņi, un tie jūs no šejienes izrakstīs. Ak Die’s! Es labāk tinos prom!

Novērtē! Ilgā pieredze bija man iemācījusi novērtēt un analizēt situāciju. Ja kas negaidīts uzkrīt uz galvas, nevajag tērēt laiku un prātot - kā un kāpēc tas notika, apvainot citam citu, meklēt vainīgos, nevajag plānot, kā nākamreiz izvairīties no tām pašām kļūdām. To visu var darīt vēlāk - ja esi palicis dzīvs. Vispirms jāizvērtē un jāanalizē situācija, jānoliek mīnusi pretī plusiem un tad ari jāplāno, kā rīkoties. Dari tā, un tev būs daudz lielākas iespējas tikt cauri ar veselu ādu.

Mēs nebijām sestā stāva īslaicīgās aizturēšanas kamerās, tur, kur vēl netiesātiem apcietinātajiem pienāktos būt, bet gan trešajā, kur atradās paši bīstamākie noziedznieki - uz mūžu notiesātie. Pašlaik nekādus plusus es neredzēju, tikai milzīgus mīnusus. Mēs bijām jauniņie notiesāto stāvā, kur nav iespējams izdzīvot bez noteikta statusa, un tā mums nebija. Mūs pārbaudīs un liks izcīnīt savu vietu hierarhijā, sākot no pašas apakšas. Mūs gaida nepatīkama nedēļas nogale, iespējams, - pat nāve.

Atcerējos kādu puisi no armijas, dezertieri. Viņš nebija slikts kareivis - jauns puisis, kas devās patvaļīgā prombūtnē savas stulbās reliģiskās pārliecības dēļ. Piedalīdamies demonstrācijā Vašingtonā, viņš nokļuva nepatikšanās un beidza savu dzīvi cietumā starp tikpat zvērīgiem noziedzniekiem, kādi atrodas šajā stāvā. Viņš aizgāja bojā pirmajā nakti, anāli izvarots aptuveni piecdesmit reižu. Autopsijā viņa kuņģī atrada apmēram puslitru spermas. Tā izrīkojās ar jaunekli, kuram nebija sava statusa un kurš atradās noziedznieku hierarhijas pašā apakšā, pieejams visiem, kas bija augstāk par viņu.

Novērtē situāciju! Es varētu paļauties uz labo fizisko sagatavotību un pieredzi, kas gan nebija domāta cietuma dzīvei, tomēr varētu palīdzēt. Esmu izgājis cauri daudzām nepatīkamām dzīves mācību stundām, un ne tikai armijā. Sākot no bērnības, laikā starp pamatskolu un militāro skolu biju apmeklējis vairāk nekā divdesmit dažādas mācību iestādes. Dažas no tām atradās militārajās bāzēs, bet pārējās - to tuvākajā apkārtnē, daudzas no tām ne visai patīkamās vietās: Filipīnās, Korejā, Islandē, Vācijā, Skotijā, Japānā, Vjetnamā - izkaisitas pa visu pasauli. Pirmajā dienā visās jaunajās skolās es biju jauniņais, bez statusa. Tādu pirmo dienu ir bijis ļoti daudz. Es ātri sapratu, kā šo statusu iegūt: gan smilšainos un karstos, gan aukstos un slapjos skolu pagalmos mēs abi ar brāli savu statusu izcīnījām kopā - cīnīdamies, stāvot ar muguru pret muguru.

Dienesta laikā brutalitāte tika pilnveidota. Mani trenēja profesionāļi - puiši, kas paši bija apguvuši iemaņas Otrajā pasaules karā un Vjetnamā. Cilvēki, kas pārdzīvojuši tādas lietas, par kurām es biju lasījis tikai grāmatās. Viņi man iemācīja metodes, paņēmienus un iemaņas. Taču vislielākā uzmanība mācibās tika pievērsta attieksmei. Tika mācīts, ka kavēšanās tevi nogalinās. Jāsit pirmajam un jāsit stipri. Jānogalina ar pirmo sitienu. Ja tev uzbrūk, - jātēlo. Mani skolotāji nebija nekādi pieklājīgie džentlmeņi, tādu vispār vairs šaisaulē nebija, jo tie visi jau bija miruši.

Septiņos un trīsdesmit minūtēs automātiskās slēdzenes vēra vaļā kameras un sākās skaļa rosība. Mūsu durvis par collu pavērās. Habls sēdēja nekustīgi, joprojām klusēdams. Man nebija nekāda rīcības plāna. Labākā iespēja būtu sameklēt apsargu, izskaidrot situāciju un tikt pārvestam uz citurieni. Taču es zināju, ka apsargu neatradīšu. Tādos stāvos kā šis viņi nesargā vieni paši, bet gan grupās pa trijiem vai četriem. Pagājušajā naktī man skaidri tika pateikts, ka trūkst darbinieku. Diez vai viņiem pietiek cilvēku, lai nodrošinātu katrā stāvā apsargu grupas. Iespējams, es visu dienu neredzēšu nevienu apsargu. Viņi uzturēsies savās dienesta telpās, lai darbotos kā operatīva komanda, ko izsauc tikai neatliekamām darbībām. Un, ja ari es redzētu kādu apsargu, ko es viņam teiktu? Vai to, ka man šeit nevajadzētu būt? Viņi tādas pasakas dzird augām dienām. Tad viņi pajautātu: kas tevi šeit ielika? Es atbildētu: Spaivijs, maiņas priekšnieks. Viņi atbildētu: tad jau viss kārtībā. Tātad vienīgais plāns bija - nekāda plāna. Bija jāgaida, jāskatās un attiecīgi jārīkojas. Mērķis bija tikai viens: izdzīvot līdz pirmdienai.

Varēja dzirdēt citu kameru durvju čīkstēšanu un atsišanos pret sienu, tām atveroties. Kad cietumnieki izgāja no kamerām un sāka vēl vienu bezjēdzīgu dienu, bija saklausāma kustība un sakliegšanās. Es gaidīju.

Ilgi tas nebija jādara. No gultas stūra ieraudzīju blakuska-meras kaimiņus iznākam ārā un pievienojamies mazam vīru bariņam. Visi bija ģērbušies vienādi - oranžās cietuma formās. Ap skūtajām galvām apsieti sarkani lakatiņi - bandani. Kaimiņi bija milzīgi melnie puiši, acīm redzami trenēti kultū-risti. Vairāki bija norāvuši krekliem piedurknes, tādā veidā it kā demonstrējot, ka iedotais apģērbs ir daudz par mazu. Droši vien viņiem bija taisnība, jo skats patiesi bija iespaidīgs.

Tuvāk stāvošais vīrs nēsāja gaišas saulesbrilles: tādas, kas saulē tonējas tumšas - sudraba hameleonus. Šis vīrs pēdējo reizi sauli bija redzējis labi ja septiņdesmitajos un var būt, ka nekad to vairs neredzēs. Tāpēc brilles bija liekas, bet tās labi izskatījās, tāpat kā muskuļi, galvas apsēji un saplēstie krekli. Visas šīs mantiņas bija nepieciešamas, lai veidotu pareizo tēlu. Es gaidīju.

Vīrs saulesbrillēs mūs pamanīja. Viņa skatienā pārsteigumu ātri nomainīja satraukums. Viņš piebikstīja grupas lielākajam vīram, iesitot tam pa roku. Milzis pagriezās un, izlikdamies vienaldzīgs, pasmaidīja. Es gaidīju. Vīru bariņš savācās mūsu kameras priekšā. Visi skatījās iekšā kamerā. Lielais vīrs pavēra durvis, un pārējie, katrs pielikdams restēm roku, atvēra tās līdz galam.

- Paskatieties, ko viņi mums atsūtījušil - lielais vīrs izsaucās. - Vai zināt, ko viņi mums atsūtījuši?

- Ko tad viņi mums atsūtījuši? - pārjautāja vīrs saulesbrillēs.

- Viņi mums ir atsūtījuši svaigu gaļu, - lielais paziņoja.

- O jā, vecit! - piebilda briļļainis. - Svaigu gaļu!

- Svaiga gaļa tiks visiem! - paziņoja lielais.

Paskatīdamies uz savu bandu, lielais pasmaidija, un šie

viņam priecīgi atņirdzās pretī, cits ar citu sasizdami plaukstas. Es gaidīju. Lielais pienāca cieši klāt kamerai. Viņš izskatījās pēc īsta milža, varbūt kādu collu vai divas mazāks par mani, bet droši vien divreiz smagāks. Viņš aizpildīja visu durvju aiļu. Milzeņa trulās acis pavērās manī un tad Hablā.

- Hei, balto puikiņ, panāc šurp! - viņš teica Hablam.

Es jutu, ka Habls ir panikā; viņš nepakustējās.

- Panāc šurp, balto puikiņ! - lielais klusi atkārtoja.

Habls piecēlās un pagājās pusceļu pretī lielajam. Lielais

paskatījās ar tik zvērīgu skatienu, kas ikvienu padarītu stīvu.

- Šī ir sarkano puišu teritorija, - lielais skaidroja, un tā kļuva skaidra sarkano bandanu nozime.

- Ko tad baltiņais dara sarkano puišu teritorijā? - viņš pavaicāja.

Habls neatbildēja.

- Tev ir jāmaksā pierakstīšanās nodoklis, - lielais paziņoja.

- Tā ir pieņemts Floridas viesnīcās: tev jāmaksā nodoklis! Atdod man savu džemperi, balto puisīt!

Habls bija stīvs no bailēm.

- Atdod man savu džemperi! - lielais vēlreiz klusām atkārtoja.

Habls noraisīja no pleciem savu dārgo, balto džemperi un pastiepa to uz priekšu. Lielais to paņēma un neatskatīdamies pameta aiz muguras.

- Atdod man brilles, balto puisīt! - lielais turpināja.

Habls man uzmeta izmisuma pilnu skatienu, tad noņēma

brilles zelta rāmjos un pastiepa uz priekšu. Lielais tās paņēma un nometa uz grīdas. Brilles zem viņa tupeles nočirkstēja, saplīsa un sašķīda gabaliņos. Lielais paspēra briļļu paliekas pārējiem koridorā stāvošajiem, tie cits pēc cita uz tām uzkāpa.

- Labs puisis! - lielais uzslavēja. - Tu samaksāji nodokli. Habls drebēja.

- Nu panāc šurp! - teica lielais mocītājs.

Habls piešļūca tuvāk.

- Vēl tuvāk, balto puisīt! - lielais nokomandēja.

Trīcēdams Habls piešjūca vēl tuvāk, līdz atradās pēdas attālumā no lielā.

- Uz ceļiem, puisīt! - lielais turpināja.

Habls nometās ceļos.

- Attaisi man rāvējslēdzēju! - cietumnieks komandēja.

Habls nedarīja neko, tikai panikas pārņemts tupēja uz ceļiem.

- Attaisi man rāvējslēdzēju, balto puisīt! - lielais turpināja komandēt. - Ar zobiem!

Habls bailēs un pretigumā noelsās, atlēkdams atpakaļ. Viņš aizmuka uz kameras aizmuguri, mēģinādams paslēpties aiz poda, gandriz vai to apskaudams.

Bija pienācis laiks iejaukties. Ne jau Habla dēļ, viņš man bija pilnīgi vienaldzīgs. Man bija jāiejaucas sevis paša dēļ. Habla nožēlojamā, verdziskā pakļaušanās kaitēs ari man. Mūs vērtēs kopā. Viņa zemošanās kaitēs mums abiem iegūt statusu.

- Nāc atpakaļ, balto puisīt! Vai tad es tev nepatīku? - lielais uzstāja.

Es ievilku garu, klusu elpu, pārmetu kājas pār lāvas malu un viegli nolēcu lielā vīra priekšā. Viņš blenza manī. Es mierīgi izturēju skatienu.

- Resnais, tu esi ienācis manā mājā! - es sacīju. - Bet es tev atstāšu izvēles iespēju.

- Kādu iespēju? - lielais truli un pārsteigti vaicāja.

- Izvēlēties aiziešanas stratēģiju, resnais! - es teicu.

- Ko tu teici? - viņš pārjautāja.

- Nu tad klausies! - es turpināju. - Ir vairāk nekā skaidrs, ka tu no šejienes aiziesi. Tu vari izvēlēties - kā. Vai nu tu no šejienes aiziesi pats, vai arī tie pārējie resnie, kas stāv aiz tevis, aiznesīs tevi spainī.

- 0! Tiešām? - lielais brīnījās.

- Tā tas būs! - es paziņoju. - Skaitīšu līdz trīs, bet labāk izlem ātrāk! Skaidrs?

Viņš dusmīgi blenza uz mani.

- Viens, - es skaitīju. Atbildes nebija.

- Divi, - es turpināju. Atbildes nebija.

Tad es rīkojos. Tā vietā, lai teiktu “trīs”, es ar pieri iebraucu lielajam sejā, pēc tam palecoties apsviedos uz riņķi, ieņēmu pozīciju un izšķaidīju viņam degunu ar galvas sitienu. Tas bija skaisti nostrādāts!

Tā kā piere ir ļoti izturīga, tā ir lielisks ierocis dažādiem sitieniem. Galvaskausa priekšpuse ir gana bieza un izturīga. Man tur ir uztrenēta maliņa, cietāka par dzelzsbetonu. Cilvēka galva ir ļoti smaga. To balsta dažādi kakla un muguras muskuļi. Sitiens ar galvu pa seju vienmēr ir pārsteigums, tas ir tikpat spēcīgs kā ķegļu trieciens. Cilvēki parasti baidās no belziena ar roku vai kājas spēriena, bet sitiens ar galvu nāk negaidīti - kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

Ar tādu sitienu var ietriekt uz iekšu visu seju, pataisīt to plakanu. Man liekas, ka es lielā briesmoņa degunu samalu kotletē un izšķaidīju abus vaigu kaulus. Arī lielā vira smadzenītes tika lieliski patricinātas. Viņa kājas noļodzījās, un šis kā vērsis lopkautuvē atsitās pret grīdu. Tā krīt lupatu lelle, kam nogriezti striķīši. Ambāļa galvaskauss nokrakšķēja pret grīdu.

Es skatījos viru bariņā. Tie stāvēja un centās novērtēt, kas es tāds esmu.

- Kurš būs nākamais? - es jautāju. - Tikai atcerieties, ka šeit ir kā Vegasā - vai nu dabū dubultlikmi, vai izstājies. Šis puisis, iesaiņots metāla maskā, droši vien nogulēs slimnīcā kādas sešas nedēļas. Tātad nākamais ar sašķaidītiem elkoņiem gulēs slimnīcā divpadsmit nedēļas. Skaidrs? Tad kurš grib būt nākamais?

Atbildes nebija. Es norādīju uz viru saulesbrillēs.

- Padod man džemperi, resnais!

Viņš noliecās, pacēla džemperi un padeva to man. Paliekdamies uz priekšu, viņš to turēja izstieptu, jo negribēja pienākt man pārāk tuvu. Es paņēmu džemperi un nosviedu to uz Habla lāvas.

- Padod man brilles! - es pavēlēju.

Viņš noliecās, paņēma sašķaidīto zelta briļļu pārpalikumu un pasniedza to man. Es drazas aizsviedu viņam atpakaļ.

- Tās ir salauztas, resnais! - es sacīju. - Atdod man savējās!

Iestājās gara pauze. Būdīgais blenza uz mani, un es, acis nemirkšķinot, ar skatienu urbos viņā. Tad šis noņēma savas saulesbrilles un pasniedza tās man. Es tās ieliku kabatā.

- Tagad aizvāciet no šejienes šo manekenu! - es pavēlēju.

Ieslodzīto bariņš oranžajos tērpos un sarkanajos bandanos

sasprindzināja atslābušos muskuļus un aizvilka prom lielā vīra rumpi. Es uzrāpos atpakaļ lāvā, un no adrenalīna uzplūda sāku trīcēt pie visām miesām. Mans kuņģis bija apgriezies riņķī, un es pats smagi elpoju. Likās, ka asinsrite tūlīt apstāsies. Es jutos briesmīgi, taču ne tik slikti, kā justos tad, ja nebūtu to darījis. Tad viņi jau būtu piebeiguši Hablu un ķērušies pie manis.

Man negribējās ēst, tāpēc brokastīm nepieskāros. Es vienkārši gulēju uz lāvas, līdz jutos labāk. Habls sēdēja uz savas lāvas un šūpojās šurpu turpu. Viņš vēl joprojām nebija bildis ne vārda. Pēc brīža es noslīdēju no lāvas zemē un pie izlietnes nomazgājos. Ieslodzītie vazājās pa gaiteni, pienāca pie kameras ieejas, paskatījās iekšā un aizgāja. Jaunās ziņas par to, ka jauniņais no gala kameras aizsūtījis sarkano milzi uz slimnīcu, izplatījās ātri. Visiem bija mani jāredz; es biju kļuvis par slavenību. Habls pārstāja šūpoties un paskatījās manī. Viņš atvēra un aizvēra muti, tad atvēra vēlreiz un sacīja:

- Es nespēju to izturēt!

Tie bija Habla pirmie vārdi, ko dzirdēju pēc viņa pašpārliecinātās runas Finleja ierakstā. Viņa balss bija klusa un paziņojums konkrēts. Tā nebija čīkstēšana vai sūdzēšanās, bet fakta konstatācija. Habls to nespēja izturēt. Es paskatījos baņķieri un kādu bridi apsvēru viņa paziņojumu.

- Tad kāpēc tu esi šeit? - es jautāju. - Ko tu te dari?

- Es neko nedaru! - viņš vienaldzīgi atbildēja.

- Tu atzinies tādā lietā, ko neesi darījis, - es turpināju. - Un pats uz to uzprasījies.

- Nē! - Habls iebilda. - Es izdarīju to, ko teicu. Es to izdarīju un pastāstīju detektīvam.

- Blēņas! - protestēju. - Tevis taču tur nebija, tu biji ballītē! Puisis, kas pārveda tevi mājās, bija policists, tāpēc. Dieva dēļ, nemuldi! Tu to neizdarīji, tu pats to zini, un visi to zina. Nestāsti man šīs muļķības!

Habls skatījās grīdā un kādu bridi pārdomāja.

- Es to nevaru izskaidrot, - viņš ierunājās. - Es to nedrīkstu teikt. Man vienkārši jāzina, kas notiks tālāk.

Es atkal uz viņu paskatījos.

- Kas notiks tālāk? - es pārjautāju. - Tu paliksi šeit līdz pirmdienas ritam un tad dosies atpakaļ uz Mārgreivu, un pēc tam, manuprāt, viņi tevi palaidīs vaļā.

- Vai tiešām? - Habls pajautāja tā, it kā sarunātos pats ar sevi.

- Tevis tur pat nebija, - es atkārtoju. - Viņi to zina, taču, iespējams, gribēs zināt, kāpēc tu atzinies, ja neesi neko sliktu darījis. Un vēl viņi gribēs uzzināt, kāpēc tam noslepkavotajam puisim bija tavs telefona numurs.

- Un ja nu es to nevaru viņiem pastāstīt? - baņķieris vaicāja.

- Nevari vai negribi? - es pārjautāju.

- Es nevaru to viņiem stāstīt! - Habls atzinās. - Es nedrīkstu nevienam neko stāstīt.

Viņš palūkojās projām, nodrebinājās un izskatījās ļoti nobijies.

- Bet es nevaru šeit palikt! - viņš paziņoja. - Es nevaru to izturēt!

Habls ir finansists, un finansisti dala savus telefona numurus pa labi un pa kreisi. Ar visiem, ko vien satiek, viņi sarunājas par nodrošinājuma fondiem un nodokļu atlaidēm. Finansisti ar šāda veida naudas apgrozījumiem sūri grūti pelna savu dienišķo maizīti.

Taču šis telefona numurs bija uzdrukāts uz datorizdrukas strēmeles un paslēpts kurpē, nevis glīti iespiests uz vizītkartes un noglabāts kabatas portfelī. Turklāt fonā kā mūziķu grupas ritma sekcija bungoja bailes, kas strāvoja no šī vīra.

- Kāpēc tu nedrīksti nevienam stāstīt? - es nesapratu.

- Tāpēc, ka nedrīkstu, - Habls vēlreiz apstiprināja un apklusa.

Pēkšņi es jutos ļoti noguris. Pirms divdesmit četrām stundām krustcelēs biju izkāpis no Greyhound autobusa un tālāk devies kājām pa pilnīgi nepazīstamu ceļu. Juzdamies laimīgs siltajā rīta lietutiņā, biju soļojis uz priekšu, izvairīdamies no cilvēkiem un jebkādiem sarežģījumiem. Man nebija ne bagāžas, ne problēmu. Negribēju, lai kāds iejauktos manā dzīvē un to visu pārtrauktu - ne Habls, ne Finlejs, ne arī tas garais puisis, kas saņēma lodi savā skūtajā galvā. Es neko no tā visa negribēju, vēlējos tikai mieru un klusumu, vēlējos atrast Aklā Bleika pēdas Mārgreivā. Gribēju sameklēt kādu vēl dzīvu astoņdesmitgadnieku, kas varbūt atcerēsies Aklo Bleiku vēl no tiem laikiem, kad viņš spēlēja bārā. Man vajadzētu parunāt ar to veco vīru, kas strādāja par cietuma apkopēju, nevis pavadīt laiku kopā ar Hablu, kas bija visīstākais japiju mērglis.

Habls intensīvi domāja. Tagad sapratu, kāpēc Finlejs bija tā teicis. Nekad nebiju redzējis kādu cilvēku tik intensīvi domājam. Habla mute vārstījās bez skaņas, pirksti kustējās, it kā viņš, visu izsvērdams, uzskaitītu plusus un mīnusus. Es viņu vēroju un redzēju, kā baņķieris pieņem lēmumu. Habls pagriezās un paskatījās uz mani.

- Man ir nepieciešams padoms, - viņš ierunājās. - Man ir problēma.

Es pasmējos.

- Tas man tiešām ir pārsteigums! - pazobojos. - Nekad nebūtu iedomājies. Man likās, ka esi šeit tāpēc, ka tev nedēļas nogalēs apnicis spēlēt golfu.

- Man nepieciešama palīdzība, - Habls paziņoja.

- Tu jau esi saņēmis visu iespējamo palīdzību, - es teicu.

- Bez manis tu tagad būtu saliecies gultā un pie mūsu durvīm stāvētu gara seksuāli uzbudinātu veču rinda. Taču līdz šim tu vēl nemaz neesi man par to pateicies.

Habls uz bridi nodūra galvu un pamāja.

- Piedod, - viņš atvainojās. - Es tev esmu par to loti pateicīgs. Tā patiešām ir. Tu izglābi manu dzīvību. Tu par to parūpējies. Tieši tāpēc tev jāpasaka, ko lai es daru? Man piedraudēja.

Kādu brīdi ļāvu sev pierast pie šī atklājuma.

- To jau es zinu, jo tas ir diezgan skaidri redzams, - izteicu savas domas.

- Turklāt ne jau tikai man, - Habls turpināja, - bet ari manai ģimenei.

Baņķieris sāka iepīt mani savās lietās. Paskatījos viņā, Habls atkal bija nodevies intensīvai domāšanai. Vira mute kustējās, pirksti staipījās un acis šaudījās te pa labi, te pa kreisi, it kā gan tur, gan te atrastos liela iemeslu grēda. Kura no grēdām bija lielāka?

- Vai tev ir ģimene? - Habls man pajautāja.

- Nē, - attraucu. Ko gan citu būtu varējis atbildēt? Mani vecāki bija miruši. Kaut kur šajā pasaulē klīda mans brālis, ar kuru es tik ilgi neesmu tičies. Tātad man nav ģimenes. Nesapratu, vai es vispār vēlētos ģimeni. Varbūt jā, bet varbūt ne.

- Esmu precējies desmit gadus, - Habls man atklāja. - Pagājušajā mēnesi apritēja desmit gadi, mēs rīkojām lielas viesības. Man ir divi bērni: puikam deviņi, bet meitenei septiņi gadi. Man ir lieliska sieva un brīnišķīgi bērni. Es viņus ārkārtīgi mīlu.

Tā patiešām bija taisnība, to es sapratu. Habls ieturēja pauzi, viņa skatiens aizmiglojās, it kā viņš domātu par savu ģimeni un prātotu, kā gan, ellē ratā, viņš šeit nonācis viens pats bez viņiem? Habls jau nu nekādā ziņā nebija pirmais, kas, šajā kamerā sēdēdams, par to prātoja, un noteikti - ne pēdējais.

- Mums ir lieliska māja, - baņķieris turpināja, - ārpus pilsētas, Bekmena alejā. Mēs to nopirkām pirms pieciem gadiem. Tā maksāja ļoti dārgi, bet ir to vērta. Vai zini Bekmena aleju?

- Nē, - es vēlreiz atkārtoju. Habls vēl arvien neko nebija teicis par pašu galveno. Drīz vien viņš man stāstīs, kādas viņam ir tapetes lejasstāva vannas istabā un kā viņš gatavojas samaksāt par meitas mācībām. Es ļāvu viņam runāt. Tā bija parasta cietuma saruna.

- Tomēr, - viņš beidzot piebilda, - tas viss šobrīd jūk un brūk.

Tā nu viņš tur sēdēja savās kokvilnas biksēs un sporta kreklā. Habls bija paņēmis balto džemperi un atkal aplicis ap pleciem. Bez brillēm viņš izskatījās vecāks un neizteiksmīgāks. Cilvēki, kas valkā brilles, bez tām parasti vairs neizskatās mērķtiecīgi un ir vieglāk ievainojami - it kā atvērtāki un neaizsargātāki, it kā atbruņoti. Habls šobrīd bija vecs, noguris vīrs. Viena kāja viņam bija izstiepta, un es varēju redzēt zimējumu uz kurpes zoles.

Ko gan viņš sauca par draudiem - zināma veida atmaskošanu vai apgrūtinājumu? Vai arī kaut ko tādu, kas varētu iznīcināt viņa ideālo dzīvi Bekmena alejā? Var būt, ka viņa sieva bija kaut kur iejaukta un Habls viņu piesedza? Var būt, ka viņai bijis romāns ar to garo, mirušo puisi? Varbūt vēl daudz kas cits; bet var būt, ka nekas no tā? Var būt, ka viņa ģimenei draudēja negods, bankrots, kauna traips vai izslēgšana no lauku kluba? Es maldījos minējumos, jo nedzīvoju Habla pasaulē. Es neiekļāvos viņa uzskatu sistēmā. Biju redzējis viņu trīcam un drebam no bailēm, taču man nebija ne mazākās nojausmas, cik daudz vai maz ir vajadzigs tādam vīram kā Habls, lai viņš nobītos. Vakar, policijas iecirknī, kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi, baņķieris bija izskatījies nervozs un nomākts. Kopš tā brīža viņš laiku pa laikam trīcēja, bija kā paralizēts un skatījās baiļu pilnām acīm. Citu brīdi, juzdamies apātisks, atradās it kā citā pasaulē. Man bija vairāk nekā skaidrs, ka viņš no kaut kā baidījās. Es atspiedos pret kameras sienu un gaidīju to bridi, kad Habls pastāstīs, no kā viņš baidās.

- Viņi mums draud, - viņš atsāka stāstu. - Ja es kādreiz kādam izstāstīšu par to, kas notiek, viņi piedraudēja, ka ielauzīsies mūsu mājās, savāks mūs visus manā guļamistabā, pienaglos mani pie sienas, nogriezīs pautus un liks manai sievai tos apēst. Pēc visa tā viņi pārgriezīšot mums rīkli. Vēl viņi teica, ka liks mūsu bērniem to noskatīties un vēlāk, kad mēs ar sievu jau būsim miruši, izdarīs ar bērniem tādas lietas, par ko mēs abi vairs nekad neuzzināsim.

7. NODAĻA

- Ko lai es daru? - Habls jautāja. - Ko tu darītu manā vietā?

Gaidīdams atbildi, baņķieris cieši manī vērās. Ko es darītu? Ja kāds tā piedraudētu man, - viņš mirtu. Es būtu to cilvēku saplosījis gabalos - vai nu tajā brīdī, kad man tas tiktu teikts, vai arī kādus mēnešus vai gadus vēlāk. Es būtu viņu nomedījis un saplosījis gabalos. Taču Habls nevarēja to darīt, viņam bija ģimene - trīs viegli sagrābjami ķīlnieki, kuri patiesībā bija sagrābti, jau izsakot draudus.

- Ko lai es daru? - Habls atkārtoja.

Man kaut kas bija viņam jāsaka. Sāpēja piere, tā bija nobrāzta no spēcīgā trieciena pa lielā cietumnieka seju. Piegāju pie restēm un palūkojos uz kameru rindu; atgriežoties atspiedos pret lāvas galu. Kādu bridi padomāju un nācu klajā ar vienīgo iespējamo atbildi. Taču tā nebija atbilde, kuru Habls gaidīja.

- Tu neko nevari darīt, - sacīju. - Tev tika pieteikts turēt muti. nu tad tā ari rīkojies! Nekad un nevienam nestāsti par notikušo.

Habls paskatījās uz savām kājām un, ar rokām saķēris galvu, izdvesa žēlu izmisuma nopūtu, it kā būtu galīgi sagrauts un vīlies.

- Man ar kādu ir jārunā! - viņš neatlaidās. - Man jātiek no tā visa ārā! Es to saku nopietni - man jātiek no tā visa ārā un tamdēļ ar kādu jārunā!

Es noliedzoši pašūpoju galvu un teicu:

- Tu to nedrīksti darīt! Viņi tev pieteica nerunāt, tad ari nerunā! Tikai tā tu paliksi dzīvs - tu un tava ģimene.

Nodrebinādamies viņš paskatījās uz mani.

- Notiek lielas lietas, - Habls atklāja. - Man tās ir jāaptur, ja vien es to spētu.

Es atkal pašūpoju galvu. Ja Mārgreivā patiešām notiek no pietnas nelikumības, tad cilvēki, kas izsaka tādus draudus, nekad neļaus Hablam tās apturēt. Habls bija visā iejaukts, un tur viņam bija ari jāpaliek. Es vārgi uzsmaidīju baņķierim un trešo reizi pašūpoju galvu. Habls pamāja, it kā beidzot sapratis un samierinājies ar situāciju. Viņš atkal sāka šūpoties un vaļējām acīm blenza sienā. Bez zelta ietvariem Habla acis bija sarkanas un neaizsargātas. Tā viņš tur sēdēja ilgu laiku.

Es nespēju izprast Habla atzīšanos. Viņam vajadzēja turēt muti un noliegt jebkādu saistību ar mirušo puisi, vajadzēja teikt, ka nezina, kāpēc viņa telefona numurs nonācis mirušā kurpē, kā ari to, ka viņam nav ne jausmas, kas ir Pluribus, - tad viņš būtu atlaists mājās.

- Habl! Kāpēc tu atzinies?

Viņš paskatījās augšup uz mani, pagāja ilgs bridis, iekams viņš atbildēja.

- Uz to es nevaru atbildēt, - viņš sacīja. - Es jau tā tev pateicu vairāk, nekā vajadzētu.

- Es jau tā zinu vairāk, nekā man vajadzētu, - es atzinos.

- Finlejs man jautāja par mirušo puisi, Pluribus un tavu trakošanu. Tāpēc es zinu, ka pastāv saikne starp tevi, mirušo puisi un Pluribus, lai kāda tā ari būtu.

Ar neizpratnes pilnām acīm baņķieris pavērās manī.

- Vai Finlejs ir tas melnādainais detektīvs? - viņš jautāja.

- Jā. Viņš ir galvenais detektīvs, - atbildēju.

- Finlejs ir jauniņais, - Habls piebilda. - Nebiju viņu iepriekš redzējis, jo agrāk te strādāja detektīvs Grejs - viņu es pazinu jau kopš bērnības. Zini, tajā iecirknī ir tikai viens detektīvs. Nesaprotu, kāpēc viņi to sauc par galveno detektīvu, ja ir tikai viens. Visā policijas iecirknī strādā tikai astoņi cilvēki: šefs Morisons, kas tur ir no neatminamiem laikiem; dežūrpolicists; četri ierindas policisti; sieviete un detektivs Grejs. Tikai tagad viņa vietā ir jauniņais Finlejs. Viņš ir pirmais melnais, kas jebkad Mārgreivā ir strādājis. Vai tu zināji, ka Grejs izdarīja pašnāvību - pakārās savas garāžas spārē? Ja nemaldos, tas notika februāri.

Ļāvu viņam pļāpāt tālāk, jo tā bija tikai parasta cietumnieku saruna. Šādas sarunas jau tāpēc domātas - tā ātrāk paiet laiks. Hablam pļāpāšana labi vedās. Taču joprojām gribēju saņemt atbildi uz savu jautājumu. Man sāpēja piere, un es gribēju to noskalot ar aukstu ūdeni. Gribēju pastaigāties, kaut ko ieēst un padzert kafiju. Uz kādu bridi atslēdzos un neklausījos Habla muldēšanā par Mārgreivas policijas iecirkņa vēsturi. Pēkšņi viņš apklusa.

- Ko tu man jautāji? - Habls prasīja.

- Kāpēc atzinies, ka esi nogalinājis to puisi?

Baņķieris pavērās apkārt un paskatījās man tieši acīs.

- Pastāv saikne,- Habls turpināja, - tas ir vienīgais, ko es šobrīd varu tev pastāstīt. Detektīvs pieminēja puisi un vārdu Pluribus, tas bija pavisam negaidīti. Es izbijos, jo nespēju noticēt, ka viņš šo saikni zina. Pēc tam sapratu, ka viņš tomēr nezina neko, bet es ar savu izbīli visu atklāju. Vai saproti? Jutos tā, it kā būtu visu sabojājis - izpaudis noslēpumu. Taču draudu dēļ es to nedrīkstēju darīt.

Habls sarāvās mazāks un apklusa. Baiļu un panikas atbalss, ko viņš bija izjutis Finleja kabinetā, tagad bija atgriezusies. Habls vēlreiz paskatījās augšup un dziļi ievilka elpu.

- Es biju pārbijies, - viņš turpināja. - Bet detektivs man izstāstīja, ka tas puisis ir miris - nošauts. Es nobijos: ja jau viņi bija nogalinājuši to puisi, tad tikpat labi varēja nogalināt ari mani. Es tev patiešām nedrīkstu stāstīt - kāpēc. Taču saikne pastāv, kā jau tu pats biji izdomājis. Viņi bija dabūjuši rokā to konkrēto puisi. Vai tas nozīmē, ka viņi dabūs rokā ari mani? Vai varbūt tomēr ne? Man tas ir jāizdomā. Es pat īsti nezinu, kurš nogalināja to puisi. Bet tad detektīvs izstāstīja man par vardarbību. Vai ari tev viņš to stāstija?

Es pamāju.

- Vai par ievainojumiem? - es vaicāju. - Izklausījās diezgan nepatīkami.

- Tā ir, - Habls piekrita. - Tas tikai pierāda un apstiprina manas aizdomas par kādu cilvēku. Tāpēc es pa istam nobijos un prātoju, vai viņi meklē ari mani. Bet varbūt tomēr ne? To es patiešām nezināju. Tāpēc es tik ļoti nobijos un tik ilgi domāju. Domas manā galvā tikai malās un malās uz riņķi. Detektīvs no dusmām vai traks palika. Es neteicu neko, jo tobrīd biju aizņemts ar savu prātošanu. Šķita, ka pagājušas jau vairākas stundas. Vai saproti, cik ļoti es biju nobijies?

Habls atkal apklusa un, iespējams, jau tūkstošo reizi visu savā prātā pārdomāja. Viņš mēģināja pieņemt vienigo un pareizo lēmumu.

- Tad pēkšņi es izlēmu, kā rīkoties, - viņš atkal ierunājās,

- Man bija trīs problēmas: ja viņi gribēja dabūt rokā ari mani, man bija no viņiem jāizvairās - jāslēpjas, lai sevi pasargātu, saproti? Tomēr, ja viņi negrib dabūt mani rokā, man ir jāklusē, lai aizsargātu sievu un bērnus. Saproti? No viņu viedokļa, tas konkrētais puisis bija jānošauj. Lūk, arī visi trīs iemesli, kāpēc es atzinos

Es nesapratu Habla domu gājienu. Manuprāt, tādā veidā, kā viņš to izskaidroja, tam nebija lielas jēgas. Es vienaldzīgi viņā paskatījos.

- Tātad trīs dažādas problēmas. Saproti? - viņš turpināja.

- Es nolēmu: lai mani arestē. Ja viņi grib dabūt mani rokā, tad te es esmu drošībā, jo šeit taču viņi man netiek klāt, vai ne? Viņi ir tur ārā, bet es esmu šeit - iekšā. Tātad pirmā problēma ir atrisināta. Tomēr tas nav tik vienkārši: ja viņi atstāj mani policijas rokās - mani nearestē, un es par viņiem neko nestāstu

viņi nodomās, ka esmu apcietināts kļūdas pēc, un sapratīs, ka es turu muti. TStad - viņi to saprot. Vai ne? Tādējādi tas apliecina to, ka esmu drošībā, un ar šo smago pārbaudījumu es pierādu, ka esmu uzticams. Otra problēma atrisināta. Un, atzīstoties, ka patiesībā es nogalināju to puisi, es it kā nostājos viņu pusē un apliecinu savu lojalitāti. Domāju, viņi varētu būt pateicīgi, ka uz kādu bridi esmu novirzījis izmeklēšanu nepareizā virzienā. Tātad ari trešā problēma ir atrisināta.

Es skatījos uz Hablu. Tagad vairs nebrīnos, ka, būdams kopā ar Finleju, viņš četrdesmit minūtes bija domājis kā vājprātīgs. Trīs zaķi ar vienu šāvienu - to viņš gribējis panākt. Doma par to, ka viņam uzticēsies, ja viņš neizpļāpāsies, bija laba. Lai kas ari tie cilvēki būtu, viņi to pamanīs. Cietumā pavadītais laiks, neizpaužot ne vārda, bija pieņemšanas rituāls - goda kodekss, kas ir cieņā. Labi izdomāts, Habl!

Diemžēl pārējā daļa bija baltiem diegiem šūta. Vai viņi netiktu Hablam šeit klāt? Viņš droši vien joko. Lai kādu piebeigtu, visā pasaulē nav labākas vietas par cietumu. Viņi zina, kur Habls atrodas, un laiks ir viņu sabiedrotais. Ir daudz cilvēku, kas viņiem labprāt pakalpotu. Pastāv daudz un dažādas iespējas, kā to izdarīt, turklāt par lētu naudu. Cik tad šāda slepkavība izmaksātu uz ielas? Vienu stabu, divus stabus? Turklāt vēl jāriskē. Šeit iekšā par slepkavību maksā cigarešu paciņu, turklāt bez nekāda riska, jo neviens neko nebūs redzējis. Neviens cietums nav droša paslēptuve. To Habls bija nepareizi izdomājis. Turklāt visā šajā lietā bija vēl viena nepilnība.

- Ko tu pirmdien grasies darīt? - es viņam pajautāju. - Tu atgriezīsies mājās, darīsi to, kas tev jādara, staigāsi pa Mār-greivu vai Atlantu, vai pa kādu citu vietu, un, ja viņi tevi meklē, -vai tad viņi tevi nedabūs rokā?

Habls atkal iegrima savu domu neprātā. Iepriekš viņš nebija domājis vairākus gājienus uz priekšu. Vakar pēcpusdienā baņķieris bija kritis panikā un izvēlējies īslaicīgu problēmas risinājumu. Īstenībā jau tas nebija slikts gājiens, ja neņem vērā to, ka visai drīz pienāks rītdiena un problēma tik un tā nebūs atrisināta.

- Es ceru uz to labāko, - Habls atzinās. - Man liekas, ja viņi tiešām gribētu dabūt mani rokā, tad pēc kāda brīža viņu prāti varētu nomierināties un atdzist. Esmu viņiem ļoti noderīgs. Ceru, ka viņi par to padomās. Situācija tieši šobrīd ir saspringta, taču ļoti drīz viss atkal nomierināsies un atgriezīsies vecajās sliedēs. Varbūt es kaut kā izdzīvošu. Ja jau viņi dabūs mani rokā, tā tas būs lemts! Tad man vairs ne par ko nebūs jāuztraucas. Taču šobrīd es uztraucos par savu ģimeni.

Habls apklusa, paraustīja plecus un nopūtās. Īstenībā viņš nebija slikts puisis un nebija radīts tam, lai kļūtu par noziedznieku. Noziedzība bija nemanāmi viņu iepinusi savos tīmekļos -tik maigi, ka viņš pat nebija to pamanījis līdz tam brīdim, kad gribēja tikt no tiem ārā. Ja Hablam ļoti paveiksies, pēc nāves viņam nesalauzīs visus kaulus.

- Cik daudz tava sieva par to visu zina? - es viņam pajautāju.

Baņķieris paskatījās mani ar šausmu izteiksmi sejā un

iebrēcās:

- Viņa neziņa neko, absolūti neko! Neesmu viņai neko stāstījis. Es to nespēju. Tas ir tikai mans noslēpums, neviens cits neko nezina.

- Tev būs sievai kaut kas jāpaskaidro, - es pamācīju. - Viņa noteikti būs pamanījusi, ka tu neesi mājās, netīri baseinu vai neveic citus parastos nedēļas nogales darbus.

- Es tikai centos visu atvieglot, bet tas neizdevās, - Habls apklusa un atkal iegrima pārdomās par savas mājas iekšpa-galmu agrā rudens saulē. Viņa sieva droši vien nodarbojas ar rožu krūmu apkopšanu vai citiem dārza darbiem, bet bērni klaigādami skraida apkārt. Var būt, ka Habliem ir suns un garāža trim auto, kurā stāv Eiropas sedani un gaida, kad tos nomazgās. Iespējams, ka pie garāžas vidējām durvīm ir piestiprināts basketbola grozs un gaida, kad deviņgadīgais puika izaugs tik liels, lai iemestu tajā smago basketbola bumbu. Virs lievenīša uzvilkts karogs, un agrās rudens lapas drīz tiks sagrābtas. Parasta sestdienas ģimenes dzīve - tikai šoreiz ne Hablam un ne šajā sestdienā.

- Varbūt viņi nodomās, ka tā ir kļūda, - viņš turpināja.

- Es nezinu. Varbūt viņi manai sievai jau visu ir pateikuši. Mēs pazīstam vienu no policistiem - Dvaitu Stīvensonu. Mans brālis apprecēja viņa sievas māsu. Es nezinu, ko viņš būs manai sievai pastāstījis. Domāju, ka ar to nodarbošos pirmdien. Pateikšu, ka tā bija milzīga kļūda. Viņi tam noticēs, jo mēs visi pieļaujam kļūdas.

Tā nu Habls tur sēdēja un skaļi domāja.

- Habl? - es ierunājos. - Ko tas garais puisis šiem nodarīja, ka viņam iešāva galvā?

Neko neteikdams, Habls piecēlās, atspiedās pret sienu, uzlika kāju uz dzelzs poda malas un paskatījās manī. Tagad bija pienācis laiks galvenajam jautājumam.

- Un kā tad ar tevi pašu? - es turpināju. - Ko tu pats esi nodarījis, lai dabūtu lodi pierē?

Baņķieris neatbildēja. Klusums mūsu kamerā bija saspringts, es ļāvu tam uz bridi tā palikt, jo nespēju izdomāt, - ko vēl lai saku. Habls nočirkstināja kurpi uz poda malas un sāka stampāt nervozu ritmu - kā popmūziķis Bo Didlijs.

- Vai esi kādreiz dzirdējis par Aklo Bleiku? - es pajautāju.

Habls pārtrauca sist ritmu un paskatījās uz mani.

- Ko? - viņš neizteiksmīgi pārjautāja.

- Lai nu paliek, - es attraucu. - Man sāp galva, tāpēc jāsameklē dušas telpa un jāuzliek uz galvas slapjš dvielis.

- Neesmu par to pārsteigts, - Habls atteica. - lešu tev līdzi.

Viņš bija noraizējies, ka tik neatstāju viņu vienu. To varēja saprast. Tā kā citu plānu man šobrīd nebija, šajā nedēļas nogalē nāksies būt par viņa auklīti.

Mēs devāmies gar kamerām līdz nenorobežotai telpai gaiteņa galā. Ieraudzīju rezerves izeju, kuru Spaivijs bija izmantojis pagājušā naktī, atvedot mūs šurp. Tai līdzās atradās flīzēta telpa, ailā virs tās bija piekārts pulkstenis, kas rādīja divpadsmit - pusdienlaiku. Pulksteņi cietumos izskatās dīvaini. Kāpēc jāskaita stundas un minūtes, ja cilvēki, šeit uzturoties, domā gadu un dekāžu kategorijās?

Pie flīzētās telpas ieejas bija sastājies ieslodzīto bariņš; es izgāju tam cauri, un Habls man sekoja. Šī bija liela kvadrātveida telpa, kurā virmoja stiprs dezinfekcijas smārds. Vienā sienā bija izveidota ieeja, no tās pa kreisi bija vaļējas dušas, gar aizmugures sienu stiepās ateju kabīnes, tās priekšpusē bija atvērtas, bet sānos atdalītas ar šķērssienām, kas sniedzās tikai līdz jostasvietai. Gar labās puses sienu bija izvietota izlietņu rinda. Ļoti sabiedriski. Ja visu dzīvi esi pavadījis armijā, tā nav problēma. Taču Habls nejutās laimīgs. Te ne tuvu nebija tādi apstākļi, pie kuriem viņš bija pieradis. Visi dušas telpas aksesuāri, kas parasti ir no porcelāna vai nerūsējošā tērauda, šeit bija no dzelzs. Tādi bija ierīkoti drošības nolūkos. Sasistas porcelāna izlietnes lauskas - ja tās bija pietiekami asas un pareiza izmēra - varēja kalpot kā labs ierocis. Tā paša iemesla dēļ ari spoguļi virs izlietnēm bija labi nopulētas metāla plāksnes - attēls bija neskaidrs, tomēr pildīja savu funkciju. Šajos spoguļos varēja sevi apskatīt, taču tos nevarēja sasist un stikla lauskas izmantot, lai nodurtu kādu cilvēku.

Piegāju pie izlietnes un atgriezu aukstā ūdens krānu, no sienas kastes paņēmu vīkšķi ar papīra dvieļiem, samitrināju tos un pieliku pie sāpošās pieres. Habls dīki stāvēja blakus. Kādu bridi es paturēju aukstās salvetes pie pieres un tad ņēmu nākamās. Ūdens tecēja pār manu seju - tā bija laba sajūta. Man nebija nekādu nopietnu ievainojumu, jo šajā vietā pierei miesas nebija - tikai nostiepta āda pār cietu kaulu. Šo daļu nevarēja salauzt vai kā citādi nopietni savainot. Pieres kauls ir perfekts - stiprākais dabas veidojums. Tieši tāpēc es izvairos sist ar rokām, jo rokas ir ļoti trauslas, tās sastāv no daudziem sīkiem kauliem un cīpslām. Lai lielo vīru notriektu gar zemi, būtu nepieciešams stiprs sitiens, kas pamatīgi sašķaidītu manu roku. Pēc tam man nāktos viņam pievienoties slimnīcā, un no tā visa nebūtu nekādas jēgas.

Es nosusināju seju pilnīgi sausu un pieliecos pie spoguļa, lai aplūkotu bojājumus. Neizskatījās nemaz tik slikti. Ar pirkstiem izķemmēju matus; noliecoties pie izlietnes, jutu savā kabatā saulesbrilles, tās bija sarkanā vira saulesbrilles - uzvaras trofeja. Es izņēmu tās no kabatas, uzliku uz acīm un nopētīju sevi blāvajā spogulī.

Stāvot spoguļa priekšā, pamanīju, ka man aiz muguras sākas satraukta rosība. Izdzirdēju īsu Habla brīdinājumu un apgriezos riņķi. Saulesbrilles aptumšoja spožo gaismu. Pāri telpai nāca pieci rokeru tipa baltie puiši. Protams, ģērbušies cietuma drēbēs - ar vēl vairāk noplēstām piedurknēm nekā sarkanajiem vīriem un melniem ādas aksesuāriem: cepurēs, jostās, bezpirkstu cimdos - un garām bārdām. Visi vīri bija smagnēji un liela auguma, nedaudz aptaukojušies, bet izspīlētiem spēcīgiem muskuļiem, uzkrītošiem svastikas tetovējumiem uz rokām un sejām, pat uz pierēm un vaigiem - āriešu brālība, balto plukatu cietumnieku banda. Āriešiem iesoļojot telpā, pārējie pazuda kur nu kurais, bet tie, kuri nesaprata, kas jādara, tika sagrābti un izgrūsti pa durvīm koridorā, pat tie, kas kaili un saziepējušies stāvēja zem dušas. Pāris sekunžu laikā lielā dušas telpa kļuva tukša - tajā palika tikai pieci ro-keri, Habls un es. Pieci lielie vīri nostājās plašā aplī ap mums. Tie visi bija atbaidoši neglīteņi. Svastikas tetovējumi uz āriešu sejām bija kā rupji tintes skrāpējumi.

Es nodomāju, ka viņi ieradušies mani iesaistīt savā brālībā. Šie puiši bija uzzinājuši, ka esmu piekāvis lielo nēģeri. Ārieši droši vien grib izmantot manu slavu saviem mērķiem, pārvērst to par triumfu savai brālībai. Taču es kļūdījos, mans pieņēmums nebija pareizs, tāpēc nepaspēju sagatavoties. Vīrs, kas stāvēja piecinieka vidū, visu laiku šaudīja acis no manis uz Hablu, līdz apstājās pie manis.

- Šis te ir īstais! - viņš paziņoja, skatīdamies tieši uz mani.

Tālāk sekoja divas darbības: divi tālāk stāvošie sagrāba Hablu un stiepa viņu uz durvīm, bet pats galvenais boss atvēzēja lielu dūri pret mani; es to ieraudzīju par vēlu. Noliecos pa kreisi, bet dūre ķēra manu plecu. No sitiena apgriezos riņķī. Tad no aizmugures divas milzīgas ķetnas sagrāba mani ap kaklu un sāka žņaugt. Boss nostājās, lai vēlreiz gāztu man pa zarnām, -ja es tagad nokristu, būtu mironis. Tik daudz es sapratu. Upēc atliecos atpakaļ un spēru - sašķaidīju bosa pautus ar tādu spēku, it kā izspertu futbola bumbu no laukuma. Smagā Oksfordas kurpe nožļarkstēja patiešām izcili. Zoles apmale trāpīja viņa pautiem kā truls cirvis. Mani pleci sakumpa un piebriedi-nāja kaklu, lai neļautu sevi nožņaugt. Žņaudzējs bija sagrābis manu kaklu kā skrūvspīlēs. Es jau sāku šo divcīņu zaudēt, kad pēkšņi satvēru un salauzu viņa mazos pirkstiņus. Lai gan man zuda samaņa un ausīs jau dunēja, dzirdēju, kā žņaudzēja pirkstu locītavu kauliņi nokrakšķ un salūst. Pēc tam es salauzu šim ārietim abus zeltnešus, kas nokrakšķēja tā, it kā sadalitu putnu. Žņaudzējs palaida mani vaļā.

Kā milzīgs speķa kalns iznira trešais ārietis; viņa ķermeņa daļas izskatījās kā ādās ievīstīti gaļas gabali. Nebija, kur iesist. Viņš boksēja mani ar īsiem sitieniem pa krūtim un rokām. Biju iespiests starp divām izlietnēm, speķa klucis spiedās man virsū, bet man nebija, kur viņam iesist, tad atcerējos par acīm. Ar pirkstiem iegrābjoties un saspiežot ārieša ausi, es iegrūdu īkšķi viņam acī. īkšķa nags izspieda viņa acābolu uz āru. Turpināju grūst īkšķi vēl dziļāk, acābols jau bija gandrīz izspiests ārā. Speķa kalns kliedza un mēģināja iekrampēties manā rokā, taču es nepadevos.

Boss jau bija uzrausies uz viena ceļa. No visa spēka spēru viņam pa seju - diemžēl netrāpīju, kur gribēju, tomēr trāpīju pa rīkli un satriecu bosam balseni. Viņš atkrita atpakaļ, bet es ķēros pie speķa kalna otrās acs. Netrāpīju. Turpināju ar īkšķi spiest viņa acī. Sajūta bija tāda, it kā grūstu pirkstu asiņainā bifštekā. Beidzot ari speķa kalns nokrita uz grīdas. Es atlēcu nost no sienas. Tas ar salauztajiem pirkstiem skrēja uz durvīm. Speķa kalns, kuram biju izspiedis aci, bļaudams vārtījās pa grīdu. Boss ar satriekto balseni rīstījās.

Pēkšņi mani sagrāba no aizmugures. Es kaut kā izlocījos, tie bija divi no sarkanās bandas. Jutos kā apreibis un tagad noteikti zaudēšu. Taču viņi tikai sagrāba mani un stiepa uz durvīm. Sāka skanēt sirēnas.

- Pazūdi no šejienes, vecīt! - sarkanie puiši centās pārkliegt sirēnas. - Tā būs mūsu lieta, mēs to izdarījām! Saprati? To izdarīja sarkanie puiši! Mēs uzņemsimies atbildību.

Viņi iegrūda mani pūlī pie duram. Es sapratu. Viņi grasījās pateikt, ka paši to izdarījuši. Ne jau tāpēc, ka gribēja aizsargāt mani un uzņemties vainu, bet gan tāpēc, ka gribēja nopelnus pierakstīt sev - kā melno uzvaru pār āriešiem.

Redzēju, kā Habls pūlī tiek grūstīts. Ieraudzīju apsargus; daudzi vīri steidzās šurp; viņu vidū arī Spaivijs. Es sagrābu Hablu, un mēs dragājām atpakaļ uz kameru. Sirēnas gaudoja nenormāli skaļi. Pa durvīm drāzās iekšā apsargi. Redzēju daudz stroķu un steku. Bija dzirdama kliegšana, zābaku dipoņa, uzsaucieni un sirēnas. Mēs ar Hablu skrējām uz kameru un iebrukām tajā. Man reiba galva, un es biju aizelsies. Biju sami-cīts un apdauzīts. Sirēnas kamerā skanēja klusāk. Es nespēju parunāt. Uzšļakstīju ūdeni uz sejas. Saulesbrilles bija pazudušas, droši vien izkritušas.

Izdzirdēju kliegšanu pie durvīm. Pagriezos un ieraudzīju Spaiviju. Viņš iebrāzās iekšā un kliedza, lai mēs ejam ārā no kameras. Es paķēru mēteli no lāvas. Spaivijs sagrāba Hablu aiz elkoņa, sagrāba arī mani un izstūma mūs no kameras. Viņš kliedza, lai mēs skrienam. Sirēnas gaudoja. Spaivijs vedināja mūs uz rezerves izeju, pa kuru bija ieskrējuši apsargi, izgrūda ārā pa durvīm un lika skriet augšā pa trepēm. Tikai uz augšu un uz augšu. Manas plaušas gandrīz vai plīsa. Pašā kāpņu augšā bija durvis, uz kurām bija uzzīmēts liels cipars seši. Mēs ieskrējām pa durvīm. Spaivijs mūs grūda uz kameru rindu pusi, iestūma kādā tukšā kamerā un aizvēra restotās dzelzs durvis. Tās nograbēja un aizslēdzās. Spaivijs aizskrēja projām. Cieši aizvēris acis, es sabruku gultā.

Kad atvēru acis, Habls sēdēja uz gultas un pētīja mani. Mēs atradāmies lielā kamerā. Iespējams, divreiz lielākā un platākā nekā iepriekšējā. Divas gultas stāvēja viena otrai pretī, telpā bija arī izlietne, pods un restota siena. Te valdīja klusums, viss bija gaišāks un tīrāks. Ari gaiss smaržoja labāk. Šis bija sestais stāvs - īslaicīgās aizturēšanas stāvs. Šī bija tā vieta, kur mums vajadzēja atrasties jau no paša sākuma,

- Kas tur, ellē, ar tevi notika? - Habls jautāja.

Es tikai paraustīju plecus. Aiz kameras restotajām durvīm parādījās metāla ratiņi. Tos vilka kāds vecs baltais vīrs, nevis apsargs, bet tāds kā dežurants, kurš izskatījās kā pavecāks stjuarts uz okeāna lainera. Caur garenisku lūku restēs viņš pasniedza paplāti. Uz tās bija apsegti šķīvji, kartona krūzītes un termoss. Sēdēdami gultā, mēs ēdām. Es izdzēru visu kafiju, pēc tam sāku soļot pa kameru. Paraustīju durvis, tās bija slēgtas. Sestais stāvs bija daudz klusāks un mierīgāks: samērā plaša, tīra kamera, atsevišķas gultas, spogulis, dvieļi. Šeit es jutos daudz labāk.

Habls salika pusdienu atlikumus uz paplātes un izgrūda to zem restēm koridorā. Salicis rokas aiz galvas, viņš atlaidās gultā un skatījās griestos. Es darīju tāpat, tikai atšķirībā no Habla es cītīgi domāju. Viņi noteikti bija mūs abuš pētījuši un vērtējuši, taču beigās izvēlējušies mani. Viņu izvēle bija pilnīgi noteikti kritusi uz mani; viņi bija centušies nožmiegt tieši mani.

Ārieši noteikti būtu mani nogalinājuši, ja nebūtu noticis kas neparedzēts: tas, kurš bija aplicis rokas man ap rīkli, pieļāva kļūdu. Žņaudzējs bija liela auguma un stiprs, stāvēja man aiz muguras - tas nāca viņam par labu, bet viņš bija nepareizi novietojis pirkstus. Pareizākais veids, kā žņaugt, - īkšķus novietot uz skausta un saliekt pirkstus, žņaugt ar locītavu spiedienu, nevis ar pirkstiem. Ārietis bija atstājis pirkstus taisnus, tāpēc varēju tikt tiem klāt un salauzt. Nebija nekādu šaubu, ka viņa kļūda bija izglābusi man dzīvību. Tiklīdz žņaudzējs bija neitralizēts, es paliku viens pret diviem. Ar tādu pārsvaru man nekad nav bijušas problēmas.

Tas bija nepārprotams mēģinājums mani nogalināt. Viņi ienāca iekšā, izvēlējās mani un mēģināja nogalināt. Pēkšņi nez no kurienes pie dušas telpas bija uzradies Spaivijs. Tieši viņš bija to visu noorganizējis un noalgojis āriešu brālibu, lai mani novāktu. Spaivijs bija pasūtījis šo uzbrukumu un gaidijis attiecīgo bridi, lai iedrāztos iekšā un atrastu mani mirušu.

To visu viņš bija izplānojis vakar, pirms pulksten desmitiem. Tas bija pilnīgi skaidrs. Tieši tāpēc viņš bija atstājis mūs nepareizajā stāvā - trešajā, nevis sestajā - mūža ieslodzīto, nevis īslaicīgās aizturēšanas stāvā. Visi zināja, ka mums jāatrodas īslaicīgās aizturēšanas stāvā. Vakar tas bija pilnīgi skaidrs ari tiem diviem uzraugiem uzņemšanas bunkurā, jo tā bija rakstits papiros uz apbružātā dokumentu paliktņa. Taču pulksten desmitos Spaivijs bija atstājis mūs trešajā stāvā, jo zināja, ka tur varēs mani nogalināt. Nākamajā dienā pulksten divpadsmitos viņš bija licis āriešiem man uzbrukt. Pats gaidijis ārpusē, lai, tieši divpadsmitos ieskrienot iekšā, ieraudzītu manu ķermeni guļam uz dušas telpas flīzētās grīdas.

Taču viņa plāns neizdevās - mani nenogalināja. Ārieši tika smagi sasisti lupatās. Sarkanie puiši bija izmantojuši šo bridi

- tika nodariti miesas bojājumi un sākās dumpis. Spaivijs krita panikā. Viņš iedarbināja trauksmi un izsauca palīgspēkus. Tad lielā steigā izveda mūs ārā no slepkavnieku stāva - no nāves zonas - un atveda šurp. Saskaņā ar papīros rakstīto sestais stāvs ir tā vieta, kur mēs visu šo laiku esam uzturējušies.

Prasmīgi nostrādāta atkāpšanās. Tagad, kamēr notiks izmeklēšana, būšu aizsargāts. Spaivijs bija spiests atkāpties no plānotā un slēpt to, ka mēs ar Hablu esam bijuši trešajā stāvā. Tagad uz Spaivija sirdsapziņas ir pāris nopietnu ievainojumu un, iespējams, ari kāds līķis trešajā stāvā. Domāju, ka āriešu boss tagad jau ir nosmacis un miris. Spaivijs skaidri zina, ka to esmu izdarījis es, taču viņš nekad nedrīkstēs to atzīt, jo saskaņā ar papīros rakstīto es tur nekad neesmu bijis.

Vienmērīgi elpodams, es gulēju gultā un blenzu betona griestos. Plāns bija skaidrs. Par Spaivija plānu man vairs nebija nekādu šaubu. Atkāpšanās bija loģiska - Spaivija plāns izjuka, un viņš noorganizēja veiksmīgu atkāpšanos. Bet kāpēc? To es nesapratu. Tomēr gadījās tā, ka žņaudzējs sačakarēja savus pirkstus, citādi ārieši būtu mani piebeiguši un es jau būtu miris, būtu gulējis dušas telpā uz grīdas ar izkārušos lielu, piepampušu mēli. Spaivijs iesteigtos iekšā un mani atrastu. Kāpēc? Kāds bija Spaivija motīvs? Kāpēc viņš nostājās pret mani? Es nekad agrāk neesmu viņu saticis un viņa nolādētajam cietumam neesmu pat tuvumā bijis. Kāda velna pēc viņam vajadzēja plānot manu nogalināšanu? To es nespēju saprast.

8. NODAĻA

Habls kādu bridi bija gulējis gultā, kas atradās pretī manējai. Tad viņš pakustējās, pamodās un pagriezās. Vienubrīd baņķieris likās pagalam apjucis, līdz atcerējās, kur atrodas. Viņš gribēja paskatīties pulkstenī, taču uz rokas, kur kādreiz bijis Rolex, tagad vīdēja tikai gaiša ādas svītra; tad viņš ar ierastu žestu centās sakārtot brilles, bet atcerējās, ka arī tās ir zaudējis. Baņķieris nopūtās un, atkritis atpakaļ svītrotajā cietuma spilvenā, izskatījās kā īsts nelaimes putns.

Es spēju saprast Habla bailes, taču viņš likās ari sakauts, it kā tikko būtu uzmetis kauliņu un zaudējis, it kā būtu cerējis, ka kaut kas notiks, tomēr nekas nenotika. Tagad viņš atkal bija izmisis.

Es sāku viņu saprast.

- Tas nogalinātais puisis mēģināja tev palīdzēt, vai ne? -es pajautāju.

Jautājums Hablu nobiedēja.

- To es tev nevaru stāstīt, - viņš atbildēja.

- Man tas ir jāzina, - es turpināju. - Varbūt tu vērsies pie tā puiša pēc palīdzības? Varbūt tu runāji ar viņu un tāpēc puisis tika nogalināts? Varbūt tu tagad runāsi ar mani un arī mani nogalinās?

Habls pamāja un šūpojās turpu šurpu savā gultā. Viņš dziļi ieelpoja un, paskatīdamies manī, sacīja:

- Noslepkavotais bija izmeklētājs. Es izsaucu viņu uz Mār-greivu, jo gribēju izbeigt visu šo lietu. Es vairs negribu būt iesaistīts. Neesmu nekāds noziedznieks. Esmu nobijies līdz

nāvei un gribu izstāties. Izmeklētājs grasījās man palīdzēt tikt no šis lietas ārā un iesēdināt tos mērgļus. Taču viņam kaut kas misējās, tagad viņš ir miris, un es vairs nekad netikšu vaļā. Ja viņi atklās, ka es izmeklētāju uzaicināju šurp, tad nogalinās arī mani. Ja ari palikšu dzivs, vienalga nokļūšu cietumā uz tūkstoš gadiem; tieši tagad visa šī nolādētā lieta ir kļuvusi ļoti bīstama, jo viss noris atklāti.

- Kas bija tas puisis? - es jautāju.

- Viņam nebija vārda, - Habls paskaidroja. - Tikai segvārds. Viņš apgalvoja, ka tā ir drošāk. Es nespēju noticēt, ka viņi dabūjuši to puisi rokā. Man viņš šķita spējīgs. Taisnību sakot, tu ļoti viņu atgādini. Ari tu, šķiet, esi spējīgs uz daudz ko.

- Ko tad izmeklētājs darīja noliktavās? - es interesējos.

Habls paraustīja plecus un, nošūpojis galvu, turpināja:

- Šo situāciju es nekādi nespēju izprast. Es viņu savedu kopā ar kādu citu puisi, ar kuru viņam vajadzēja tur satikties, bet vai tad viņi nebūtu nošāvuši ari to otro? Es nesaprotu, kāpēc viņi nošāva tikai vienu no viņiem.

- Kas bija tas otrais, ar ko izmeklētājs satikās? - es jautāju.

Habls apklusa, pašūpoja galvu un sacīja:

- Es jau tā pārāk daudz esmu tev pastāstījis. Droši vien esmu traks, tagad viņi noteikti mani nogalinās!

- Kādi cilvēki ir iesaistīti šajā lietā? - turpināju tincināt.

- Vai tad tu neklausies manī? - Habls atcirta. - Es vairs neteikšu ne vārda!

- Mani neinteresē vārdi, - turpināju izvaicāt. - Vai lieta ir apjomīga?

- Tā ir grandioza, - Habls atbildēja. - Iespaidīgākā lieta, tu pat iedomāties nespēj.

- Cik daudz cilvēku ir iesaistīti? - es pratināju.

Viņš paraustīja plecus un, kaut ko galvā skaitīdams, mirkli padomāja.

- Desmit, - viņš precizēja. - Mani neskaitot.

Paskatījos uz Hablu un, paraustījis plecus, konstatēju:

- Desmit dalībnieku? Tā nu gan neizklausās pēc īpaši apjomīgas lietas!

- Nu, ir jau ari no malas noligtie, - Habls skaidroja. - Viņi iesaistās tad, kad palīdzība ir nepieciešama. Taču kodols sastāv no desmit cilvēkiem. Tikai desmit cilvēki zina par notiekošo, neskaitot mani. Lai gan cilvēku skaits ir neliels, šī ir ļoti apjomīga lieta.

- Un tas puisis, kuru tu sūtīji tikties ar izmeklētāju? - es interesējos. - Vai ari viņš ir viens no tiem desmit?

Habls pašūpoja galvu un teica:

- Ari viņu es neskaitu.

- Tātad - tu, viņš un vēl desmit citu? - es jautāju. - Un to tu sauc par lielu darījumu?

Habls drūmi pamāja un turpināja:

- Tā ir lielākā afēra, par kādu jebkad būsi dzirdējis.

- Un tieši tagad tā ir nonākusi atklātībā? - es prasīju.

- Kāpēc? Vai tāpēc, ka izmeklētājs tur okšķerējies apkārt?

Habls atkal pašūpoja galvu. Viņš locījās tā, it kā mans jautājums plēstu viņu uz pusēm.

- Nē! - viņš attrauca. - Pilnīgi cita iemesla dēļ. Ir tā, it kā būtu atvēries plašs atklātības logs. Atklātība. Šī vienmēr ir bijusi ļoti riskanta lieta, un ar laiku ir kļuvis vēl sliktāk. Šobrīd nav skaidrs, ar ko tā beigsies. Ja mums izdosies to pabeigt, nekad neviens neko neuzzinās, bet, ja neizdosies, tā būs visu laiku grandiozākā sensācija. Tici man! Jebkurā gadījumā drīz tai pienāks gals!

Es pavēros savā sarunu biedrā, šis baņķieris jau nu gan neizskatījās pēc tāda, kas varētu izraisīt visu laiku lielāko sensāciju.

- Cik tad ilgi šī lieta vēl vilksies? - es interesējos.

- Tā jau ir gandrīz pabeigta, - Habls atzinās. - Varbūt vēl kādu nedēļu, jā - sākot no rītdienas - vienu nedēļu. Tā tiks pabeigta nākamajā svētdienā. Var būt, ka nodzīvošu tik ilgi, lai to pieredzētu.

- Tātad pēc nākamās svētdienas tev vairs nedraudēs briesmas? - es pārvaicāju. - Kāpēc tik pēkšņi? Kas tad notiks nākamsvētdien?

Viņš pašūpoja galvu un aizgrieza seju, it kā mani ne redzētu, ne dzirdētu, it kā manis šeit nebūtu. Taču es neatlaidos:

- Ko nozimē Pluribus?

Viņš neatbildēja, tikai turpināja šūpot galvu, acis no šausmām bija cieši piemiegtas.

- Vai tas ir kāds kods? - uzstāju.

Habls mani vairs neklausījās. Saruna bija beigusies. Metu mieru, un kamerā atkal iestājās klusums. Tas man patika, jo es neko vairs nevēlējos dzirdēt; vispār neko vairs nevēlējos zināt. Nebūt iesaistītam, bet zināt par Habla lietu nešķita gudri. Puisim ar skūto galvu tas bija beidzies bēdīgi. Es jau nu nekādā gadījumā nevēlējos piedzīvot tādu pašu likteni - mirt pie noliktavas žoga ar diviem caurumiem galvā un sašķaidītiem kauliem, pēc tam tikt apsegtam ar vecu kartonu. Es tikai gribēju novilkt laiku līdz pirmdienai un tad pazust no šejienes. Nākamsvētdien plānoju būt jau tālu prom.

- Labs ir. Habl? - es piebildu. - Metīsim mieru!

Viņš paraustīja plecus un pamāja. Pēc tam ilgu laiku sēdēja klusēdams. Pēkšņi ļoti atturigi viņš ierunājās:

- Paldies, tā būs labāk.

Mēģinādams aizpeldēt aizmirstībā, biju saritinājies savā šaurajā gultā. Taču Habls bija nemierīgs. Izdvesdams smagas nopūtas, viņš grozījās un svaidījās. Es pagriezos pret viņu.

- Piedod! - viņš atvainojās. - Esmu ļoti sanervozējies un justos labāk, ja varētu ar kādu aprunāties. Citādi vienatnē ar sevi es sajukšu prātā. Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu. piemēram - par tevi? Pastāsti par sevi! Kas tu esi?

Es paraustīju plecus un atbildēju:

- Es neesmu nekas. Tikai kāds svešinieks, kas nejauši šeit iemaldījies. Pirmdien jau būšu tālu prom.

- Neviens cilvēks nevar būt nekas! - Habls nepiekrita.

- Mums visiem ir savs stāsts. Pastāsti to man!

Gulēdams gultā, es izstāstīju, kas ar mani bija noticis pēdējos sešos mēnešos. Habls, ari gulēdams gultā un skatīdamies betona griestos, klausījās manā stāstā, mēģinādams nedomāt par savām problēmām. Es pastāstīju viņam, kā aizgāju no Pentagona, pabiju Vašingtonā, Baltimorā, Filadelfijā, Ņujorkā, Bostonā, Pitsburgā, Detroitā un Čikāgā. Muzeji, mūzika, lētas viesnīcas, bāri, autobusi, vilcieni. Vientulība. Kā lētas tūrisma firmas klients es ceļoju pa valsti, kuras pilsonis biju, daudz ko ieraudzīdams pirmo reizi, iepazīdamies ar vēsturi, par kuru biju mācijies putekļainās klasēs pavisam citā pasaules malā, un aplūkodams to ievērojamo notikumu piemiņas vietas, kuri veidojuši šo nāciju: kaujas laukus, rūpnīcas, deklarācijas, revolūcijas, kā ari meklēdams pavisam maznozīmīgas lietas: dzimšanas vietas, klubus, ceļus un leģendas. Šīm lielajām un mazajām lietām bija jāatspoguļo mana Dzimtene. Dažas no tām es atradu.

Es pastāstīju Hablam par saviem nebeidzamajiem klejojumiem: bezgalīgajiem līdzenumiem, upju deltām no Čikāgas līdz pat Ņūorleānai, un to, kā, klīzdams pa līča piekrasti, nonācu līdz pat Tampai. Tad iekāpu Greyhaund autobusā, kas devās uz ziemeļiem Atlantas virzienā, un man radās neprātīga ideja izkāpt Mārgreivas tuvumā. Tad pastāstīju, kā vakar no rīta biju gājis pa ceļu, galīgi izmircis lietū, sekodams savai dīvainajai apsēstībai un atcerēdamies pa pusei aizmirsto brāļa piezīmi par to, ka pirms sešdesmit gadiem šajā mazajā miestā bija miris Aklais Bleiks. Stāstīdams to Hablam, jutos kā pēdējais muļķis. Viņš cīnījās ar saviem murgiem, bet es tajā pašā laikā veicu bezjēdzīgu svētceļojumu. Taču baņķieris manu dzinuli saprata.

- Es ari tā vienreiz darīju, - viņš piebilda. - Tas bija mūsu medusmēneša laikā. Mēs ar sievu devāmies uz Eiropu, bet pa ceļam apstājāmies Ņujorkā, tur es pavadīju vismaz pusi dienas, meklēdams Dakotas ēku, pie kuras nošāva Džonu Lenonu. Tad, būdami Anglijā, Liverpūlē, pavadījām tris dienas, meklēdami Cavern Club, kur The Beatles bija sākuši savas gaitas. Tomēr neatradām, šķiet, ka tas jau ir nojaukts.

Tā viņš kādu bridi turpināja runāt, galvenokārt par ceļošanu. Kopā ar sievu viņi bija aizrautīgi tūristi. Ceļošana Habliem patika. Abi bija apbraukājuši vai pusi pasaules - Eiropu, Meksiku, Kārību salas, visu Ameriku un Kanādu - un kopā lieliski pavadījuši laiku.

- Vai tevi nenomāc vientulība? - viņš man jautāja. - Tu taču visu laiku ceļo viens pats.

Teicu, ka nē, man tas patīk. Pastāstīju, ka augsti vērtēju vientulību un anonimitāti, man patīk būt it kā neredzamam.

- Ko tu ar to domā - neredzamam? - Habls nesaprata. Šķita, ka viņu tas ir ieinteresējis.

- Mana stihija ir ceļi, - es turpināju, - vienmēr ceļi un tikai ceļi. Es eju kājām, braucu ar autobusiem un dažreiz ar vilcieniem. Vienmēr maksāju skaidrā naudā. Aiz manis nepaliek nekādi rakstiski pierādījumi: ne kredītkaršu izdrukas, ne pasažieru saraksti, nekas. Neviens nevar mani izsekot. Es nekad nevienam nesaku savu vārdu. Ja palieku viesnīcā, maksāju skaidrā naudā un piereģistrējos ar kādu izdomātu vārdu.

- Kāpēc? - Habls brīnījās. - Kas gan, ellē ratā, tevi var vajāt?

- Neviens, - es atteicu. - Tā ir jautrāk. Man patīk anonimitāte. Man patīk piečakarēt šo sistēmu, bet tagad šī sistēma ir piečakarējusi mani pašu.

Redzēju, kā Habls iegrimst domās. Viņš domāja ilgu laiku. Manīju, kā viņš sarūk, cinīdamies ar problēmām, kas no viņa neatstājās. Vēroju, kā viņa panika, tāpat kā paisums, te uzplūst, te atkāpjas.

- Dod man kādu padomu attiecībā uz Finleju! - Habls lūdzās. - Kad viņš man prasīs par atzīšanos, teikšu, ka biju sanervozējies par darba lietām. Stāstīšu, ka manai ģimenei tika draudēts konkurences dēļ. Atzīšos, ka neko nezinu ne par nogalināto puisi, ne par telefona numuru. Visu noliegšu un mēģināšu visu nokārtot. Ko tu par to saki?

Manuprāt, šis plāns izklausījās nepārliecinoši.

- Pasaki man vienu lietu! - es gribēju zināt. - Neiedziļinoties sīkumos, vai tu dari kaut ko viņiem nozīmīgu? Vai ari esi tikai līdzzinātājs?

Habls sasprindzināja pirkstus un kādu bridi domāja.

- Jā! Man ir nozīmīga funkcija, - viņš atzinās. - Pat vitāli svarīga.

- Un ja tevis nebūtu? - es jautāju. - Vai viņiem būtu jānolīgst kāds cits?

- Jā, būtu gan, - Habls atzina. - Ņemot vērā manu pienākumu specifiku, tas būtu ļoti grūti izdarāms.

Viņš izvērtēja savas iespējas palikt dzīvam, tieši tāpat kā būtu izvērtējis kredīta pieteikumu savā birojā.

- Nu tad jau labi, - es piekritu. - Tavs plāns ir tik labs, cik vien labs var būt. Tad tā arī rīkojies.

Es tiešām neredzēju, ko vēl citu viņš varētu darīt. Habls bija tikai mazs gariņš kādā lielā operācijā. Turklāt - ļoti svarīgs gariņš. Neviens bez iemesla neizjauks šo lielo operāciju. Tātad īstenībā viņa nākotne bija skaidra. Ja viņi kādreiz uzzinās, ka tas bijis Habls, kurš atvedis to svešo izmeklētāju, Habls noteikti būs pagalam. Taču, ja to nekad neuzzinās, viņš būs drošībā. Tas bija tikpat vienkārši kā reizrēķins. Sakarā ar kādu ļoti pārliecinošu faktu, manuprāt, viņam bija labas izredzes. Baņķieris bija atzinies, jo, viņaprāt, cietums bija drošs patvērums, kur viņam nevar tikt klāt. Tas, protams, bija gaužām aplami un nepareizi. Habls kļūdījās. Tieši šeit - cietumā - viņš nebija pasargāts no uzbrukuma. Ja viņi būtu gribējuši, būtu dabūjuši Hablu rokā. Taču fakti liecināja par to, ka viņam neuzbruka. Kad notika uzbrukums, mērķis biju es, nevis Habls. Tādēļ es nolēmu, ka notikušais ir drošs apliecinājums tam, ka ar Hablu viss būs kārtībā. Viņi nemaz negribēja baņķieri novākt; ja gribētu, tad jau sen būtu to izdarījuši. Tomēr tā nenotika. Par spīti tam, ka viņi pašlaik ļoti nervozēja, jo pastāvēja kaut kāds īslaicīgs risks, - Habls bija drošībā. Sāku domāt, ka ar viņu viss būs kārtībā.

- Jā, Habl, - es atkal ierunājos. - Dari tā! Tas ir labākais, ko tu vari darīt.

Kamera palika slēgta visu dienu, sestajā stāvā vispār bija ļoti kluss. Atlikušo pēcpusdienu mēs pavadījām, guļot gultās.

Vairāk nesarunājāmies, jo visu jau bijām pateikuši. Man bija garlaicīgi, tāpēc nožēloju, ka atstāju avīzi Mārgreivas policijas iecirkni. Būtu vēlreiz to izlasījis. Vēlreiz par noziedzības samazināšanas pasākumiem, ko iecerējis prezidents, lai tiktu ievēlēts uz nākamo termiņu; par to, kā viņš, šodien ietaupot dolāru uz krasta apsardzi, rītdien tērēs desmit dolārus par tādiem cietumiem kā šis.

Ap septiņiem ieradās vecais dežurants ar vakariņām. Mēs paēdām, un vecais vīrs atgriezās paņemt paplāti. Pēc tam turpinājām dreifēt vakara nekurienē. Desmitos tika atslēgta elektrība, un mēs palikām tumsā. Iestājās nakts. Es atstāju kurpes kājās un gulēju caurā miegā, ja nu Spaivijam būtu vēl kāds plāns, lai mani novāktu.

Septiņos no rīta iedegās gaisma. Svētdiena. Es piecēlos noguris, taču piespiedu sevi izkāpt no gultas un izstaipīties, lai mazinātu spriedzi sāpošajā ķermenī. Habls bija pamodies un klusēja. Ar vienu aci viņš vēroja, kā es vingroju. Mēs joprojām dreifējām bezdarbībā. Brokastis ieradās pirms astoņiem. Tas pats vecais vīrs vilka ratiņus ar ēdienu. Es pabrokastoju un izdzēru kafiju. Tad noklabēja automātiskā slēdzene un durvis pavērās. Es tās atgrūdu vaļā un izgāju ārā, uzskriedams virsū sargam, kurš grasījās nākt iekšā.

- Šī ir jūsu laimīgā diena, - apsargs paziņoja. - Jūs tiekat no šejienes prom.

- Vai es? - pārjautāju.

- Jūs abi, - viņš precizēja. - Rīčers un Habls tiek atbrīvoti saskaņā ar Mārgreivas policijas iecirkņa pavēli. Pēc piecām minūtēm esiet gatavi!

Es iegāju atpakaļ kamerā. Habls gulēja un bija pacēlies uz elkoņiem. Viņš nebija ēdis brokastis un izskatījās uztrauktāks nekā jebkad.

- Esmu nobijies, - viņš atzinās.

- Ar tevi viss būs kārtībā, - es viņu mierināju.

- Vai tiešām? - baņķieris šaubījās. - Tiklīdz es būšu no šejienes ārā, viņi dabūs mani rokā.

Pašūpoju galvu un teicu:

- Viņiem daudz vieglāk būtu bijis dabūt tevi rokā cietumā. Tici man, ja viņi gribētu tevi nogalināt, jau tagad tu būtu miris. Tu neesi viņu vainīgo sarakstā.

Habls kā šaubīdamies pamāja un piecēlās. Es paņēmu mēteli, un gaidot mēs nostājāmies kameras ārpusē. Apsargs atgriezās pēc piecām minūtēm. Viņš aizveda mūs pa koridoru, atslēdzot divas durvis, ieveda liftā un nosūtīja to lejā ar savu atslēgu, pirms tam pats veikli izkāpdams ārā.

- Visu labu! - viņš atvadījās. - Un šeit vairs neatgriezieties!

Lifts mūs noveda lejā uz vestibilu, no turienes mēs izgājām piekārsušajā betona pagalmā. Automātiskajai atslēgai skaļi noklakšķot, cietuma durvis aiz mums cieši aizvērās. Es droši vien izskatījos pēc sentimentāla filmu varoņa, kurš tiek atbrīvots pēc vieninieku kamerā pavadīta gada. Pagalmā stāvēja divas mašīnas. Liels, tumšs sedans - English Bentley, aptuveni divdesmit gadus vecs, bet izskatījās kā jauns. Tajā sēdēja blonda sieviete, manuprāt, Habla sieva, jo baņķieris uzreiz traucās pie viņas tā, it kā skaistāku skatu nekad mūžā nebūtu redzējis. Otrā mašīnā sēdēja policiste Rosko.

Viņa izkāpa ārā un nāca tieši pie manis. Rosko izskatījās brī-numdaiļa - bez formas tērpa, ģērbusies džinsos, mīkstā kokvilnas kreklā un ādas žaketē. Viņai bija mierīga, inteliģenta seja, tumši, mīksti mati un lielas acis. Jau piektdien biju nodomājis, ka viņa ir skaista, un nebiju kļūdījies.

- Sveika, Rosko! - es sveicināju.

- Sveiks, Rīčer! - viņa atbildēja un pasmaidīja.

Rosko balss bija brīnišķīga un smaids apburošs. Es vēroju šo smaidu tik ilgi, cik vien tas rotājās viņas sejā, - brīdis bija gana ilgs. Habls, mums pamādams, aizbrauca pirmais. Es pamāju pretī un nodomāju: kā gan viņiem viss beigsies? Iespējams, nekad to neuzzināšu, bet, ja viņiem nepaveiksies, - man par to nāksies lasīt kādā avīzē.

Mēs ar Rosko iekāpām viņas mašīnā - ne jau nu īsti viņas, kā Rosko paskaidroja, - bet gan policijas iecirkņa nemarķētajā mašīnā, kas bija nodota viņas lietošanā. Tas bija pilnīgi jauns Chevrolet - liels, līganu gaitu un kluss. Rosko bija atstājusi kondicionētāju ieslēgtu, tāpēc gaiss mašīnā bija dzestrs. Ar slaidu loku izbraucām no betonētā pagalma, pēc tam cauri dzeloņstiepļu apvītajiem automašīnu kontrolpunktiem un atstājām cietuma teritoriju. Aiz pēdējā kontrolpunkta Rosko strauji nospolēja automašīnas riteņus, un mēs aizdrāzāmies pa ceļu. Mašīnas priekšgalam paceļoties, aizmugure iegrima mīkstajās amortizācijas atsperēs. Es neatskatījos, tikai sēdēju mašīnā un jutos lieliski. Cietuma atstāšana ir viens no patīkamākajiem dzīves brīžiem - tieši tāpat kā neziņa, ko rītdiena nesīs, un tāpat kā braukšana klusumā pa saulainu ceļu, kad pie stūres sēž skaista sieviete.

- Pastāsti, kas notika! - pēc brīža es aicināju.

Rosko izstāstīja man diezgan vienkāršu un sakarīgu stāstu. Vēlā piektdienas vakarā Rosko ar Finleju bija sākuši strādāt pie mana alibi. Abi bija sēdējuši neapgaismotā policijas darba telpā, degušas tikai galda lampas. Papīru kaudzes, kafijas krūzes, telefonu grāmatas. Abi sēdējuši iecirkni, runādami pa telefonu un grauzdami zīmuļus. Pieklusinātas balsis. Pacietīga izziņu vākšana. Pats tūkstošiem reižu esmu piedzīvojis šādu ainu. Viņi bija piezvanījuši uz Tampu un Atlantu un līdz pusnaktij bija sazinājušies ar pasažieri no mana autobusa, kā arī ar biļešu kasieri no Tampas autoostas. Tie abi mani atcerējās. Tad policisti bija sazinājušies arī ar autobusa šoferi, kurš apstiprinājis, ka piektdien astoņos no rīta apstājies pie Mārgreivas krustojuma un izlaidis mani ārā. Līdz pusnaktij mans alibi izskatījās dzelžaini neapstrīdams, kā jau es to biju paredzējis.

Sestdien no rīta pienāca garš fakss no Pentagona ar manu armijas personīgo lietu. Trīspadsmit mani dzīves gadi bija izklāstīti uz dažām saburzītām faksa papīra lapām. Sajūta bija tāda, ka tā ir kāda cita cilvēka dzīve, tomēr tā apstiprināja manu stāstu. Uz Finleju mana biogrāfija bija atstājusi iespaidu. Pienāca arī izdrukas no FIB datu bāzes par maniem pirkstu nospiedumiem. Pustrijos no rīta nenogurstošais dators bija atradis apstiprinājumu: ASV armijā uzņemts pirms trīspadsmit gadiem, ievadīts datu bāzē. Mans alibi bija pamatots un neapstrīdams; pagātne pārbaudīta.

- Finlejs bija apmierināts, - Rosko man paziņoja. - Tu esi tas, par ko uzdevies, un ceturtdienas nakti biji četrsimt jūdžu attālumā no Mārgreivas. Tas ir precīzi apstiprināts. Finlejs vēlreiz piezvanīja tiesu ekspertam, vai gadījumā nav mainījies viņa viedoklis par nāves iestāšanās laiku, - bet nē, tas palika spēkā.

Es pašūpoju galvu, Finlejs nu gan bija īsteni piesardzīgs vīrs.

- Kā tad paliek ar noslepkavoto puisi? - es vaicāju. - Vai tu vēlreiz pārbaudīji viņa pirkstu nospiedumus?

Rosko koncentrējās, lai apdzītu kāda fermera kravas mašīnu. Šis bija pirmais transportlīdzeklis, ko mēs ieraudzījām piecpadsmit minūšu brauciena laikā. Viņa paskatījās uz mani un pamāja.

- Finlejs jau man teica, ka tu to gribēsi zināt, - viņa piebilda. - Bet kāpēc?

- Negativā atbilde pienāca pārāk ātri, - es skaidroju.

- Pārāk ātri? - viņa izbrīnījās.

- Tu pati man stāstīji, ka pastāv piramīdas sistēma. Vai ne tā? - es turpināju. - Sākumā - desmit meklētākie, tad simts, tūkstotis un tā uz leju.

Rosko atkal pamāja.

- Ņemsim par piemēru mani, - ierosināju. - Es atrados datu bāzē, taču piramīdas lejasgalā. Tu tikko teici, ka vajadzēja četrpadsmit stundas, lai saņemtu atbildi, vai ne?

- Tā ir, - Rosko apstiprināja. - Es nosūtīju tavus pirkstu nospiedumus aptuveni pusvienos pusdienlaikā, bet saskaņojums tika atsūtīts pustrijos no rīta.

- Nu redzi! - iesaucos. - Četrpadsmit stundas! Tātad, ja tik ilgs laiks paiet, lai nonāktu gandrīz līdz pašai piramīdas apakšai, tad līdz pašai apakšai tas aizņemtu vēl vairāk laika. Loģiski, vai ne?

- Jā! Tā ir, - viņa apstiprināja.

- Taču kas notika ar noslepkavoto puisi? - es turpināju klāstīt savu versiju. - Līķi atrada astoņos no rīta - tātad, cikos tika nosūtīti pirkstu nospiedumi? Ne agrāk kā astoņos un trīsdesmit minūtēs. Taču Beikers jau pustrijos, kad tiku pratināts, stāstīja man, ka pirkstu nospiedumu datu bāzē nav. Laiku es atceros precīzi, jo paskatījos pulkstenī. Tātad tikai sešas stundas. Ja jau manu pirkstu nospiedumu noskaidrošana aizņēma četrpadsmit stundas, kā tad pēc sešām stundām varēja apgalvot, ka nogalinātā puiša nospiedumu datu bāzē nav?

- Tiešām! - Rosko izsaucās. - Tev ir taisnība. Beikers būs visu salaidis grīstē. Finlejs noņēma pirkstu nospiedumus, un Beikers tos nosūtīja. Viņš būs tos nepareizi noskenējis. Tas jādara ļoti uzmanīgi, citādi nospiedumi var izplūst, un, ja attēls nav skaidrs, datu bāze gan pūlas to atšifrēt, bet atbilde pienāk, ka nospiedumi ir nesalasāmi. Beikers būs nodomājis, ka tas nozīmē nulles rezultātu. Kodi ir līdzīgi. Es tūlīt pat tos nosūtīšu vēlreiz. Drīz mēs to uzzināsim.

Mēs braucām uz austrumiem, un Rosko man izstāstīja, ka tieši vakar pēcpusdienā bija mudinājusi Finleju atbrīvot mani no Vārburtonas. Finlejs gan noņurdējis, tomēr piekritis, taču bija viena problēma - viņiem bija jāgaida līdz šodienai, jo vakar pēcpusdienā Vārburtonas cietums tika slēgts. Finlejam izstāstīja par kautiņu dušas telpā. Viens notiesātais bija miris, vēl kāds zaudējis aci, turklāt cietumā bija sācies vispārējs dumpis - melno un balto bandu karš.

Es tikai sēdēju mašīnā blakus Rosko un vēroju, kā horizonts peld mums pa priekšu. Es biju nogalinājis vienu ieslodzīto un otru padarījis aklu. Tagad man būtu jātiek galā ar savu sirdsapziņu, taču īstenibā es vispār neko nejutu - ne vainas apziņu, ne sirdsapziņas pārmetumus. Absolūti neko. Jutos tā, it kā dušas telpā būtu ieraudzījis divus tarakānus un tad tos saminis. Taču tarakāns vismaz ir racionāls, saprātīgs un attīstīts radījums, ko nevarēja teikt par tiem āriešiem dušas telpā, kas bija sliktāki par jebkuru parazītu. Vienam no viņiem biju iedevis pa rīkli, sadragājot balseni, un viņš bija nosmacis. Tas pārcilvēks nudien bija pēdējais mēsls, kurš pats bija uzprasījies. Vai ne? Uzbrukums man nozīmēja atvērt aizliegtas durvis, ko ārietis bija izdarījis, riskējot ar sevi. Ja rezultāts viņam nepatika, nevajadzēja virināt tās nolādētās durvis. Es paraustīju plecus un aizmirsu par to. Pavēros Rosko un sacīju:

- Paldies! Patiešām liels paldies! Jūs smagi strādājāt, lai palīdzētu tikt man ārā.

Rosko nosarkdama atmāja un turpināja braukšanu. Man tiešām šī sieviete sāka ļoti iepatikties. Bet varbūt ne tik ļoti, lai, cik ātri vien iespējams, atturētos pamest sasodīto Džordžiju? Varbūt varētu uzkavēties kādu stundiņu vai divas un tad palūgt Rosko mani aizvest uz tuvāko autobusu pieturu?

- Es gribu tevi aizvest pusdienās, - izteicu piedāvājumu.

- Tā būtu neliela pateicība no manas puses.

Rosko par to domāja kādu ceturtdaļu jūdzes un tad pasmaidīja.

- Esmu ar mieru, - viņa piekrita.

Rosko nogriezās pa labi uz Mārgreivas šoseju, piedeva gāzi un, braucot dienvidu virzienā, paskrēja garām jaunajai, spīdīgajai Eno ēstuvei. Mēs braucām uz pilsētu.

9. NODAĻA

Es palūdzu, lai Rosko piestāj pie policijas iecirkņa un iznes ārā maisiņu ar manām mantām; tajā atradās ari visa mana nauda. Mēs turpinājām braukt, un policiste izlaida mani Mār-greivas centrā. Es sarunāju ar viņu tikties pēc pāris stundām pie policijas iecirkņa. Stāvēju uz ietves svelmainajā svētdienas rīta tveicē un māju Rosko ar roku. Jutos daudz labāk. Biju atgriezies normālā dzīves apritē. Grasījos noskaidrot Aklā Bleika dzīves stāstu, tad aizvest Rosko pusdienās un uz visiem laikiem pazust no nolādētās Džordžijas.

Kādu bridi es klīdu apkārt, apskatīdams pilsētu, darīdams to, ko man vajadzēja izdarīt jau piektdienas pēcpusdienā. Patiesībā šis miestiņš bija diezgan mazs un te nebija daudz ko redzēt. Vecais pavalsts ceļš gāja cauri pilsētai no ziemeļiem uz dienvidiem, kādus četrus kvartālus tas tika dēvēts par Galveno ielu. Šajos četros kvartālos visā ielas platumā cits citam pretī bija izvietoti veikali un biroji. Ēkas citu no citas atdalīja mazi piebraucamie ceļi, kas beidzās māju pagalmos. Redzēju nelielu pārtikas bodīti, vīriešu frizētavu, apģērbu veikalu, ārsta praksi, advokāta biroju un zobārsta kabinetu. Komercēku aizmugurē zaļā zona bija nožogota ar dekoratīviem košumkrūmiem. Ielas pusē uz veikalu un biroju fasādēm nostiprinātās saules nojumes stiepās pāri platajai ietvei. Visa Galvenā iela likās izmirusi. Svētdienas rits, jūdzēm tālu nekurienē.

Galvenā iela veda uz ziemeļiem. Tā bija taisna, precīzi nomērīta un stiepās piecsimt jardus cauri parkam līdz policijas iecirknim un ugunsdzēsēju depo, vēl pusjūdzi tālāk atradās

Eno ēstuve. Dažas jūdzes aiz tās bija pagrieziens uz rietumiem, uz Vārburtonas cietumu. Uz ziemeļiem no krustojuma nebija nekā - tikai tukša šoseja, kas veda uz noliktavām un krustojās ar maģistrālo autoceļu. No šīs vietas, kur šobrīd stāvēju es, līdz šim krustojumam bija četrpadsmit tukšas jūdzes.

Pilsētas dienvidu nomalē saskatīju nelielu zaļo zonu ar bronzas statuju, kā arī savrupmāju ielu, kas veda uz rietumiem. Pagājos uz to pusi un ieraudzīju pieticīgu, zaļu uzrakstu: Bek-mena aleja. Tā bija Habla iela. Es nevarēju neko daudz saskatīt, jo iela meta lokus pa labi un pa kreisi, apkārt plašam zālienam, tajā, ķiršu ieskauta, stalti slējās balta koka baznīca. Ap mauriņu kārtīgās rindās stāvēja automašīnas. Stāvlaukumu atsevišķās vietās dalīja tīras, kārtīgas, baltas līnijas. Visapkārt valdīja dziļš klusums, es pat varēju saklausīt baznīcā skanam ērģeles un dziedam cilvēkus.

Statuja, kas atradās ciemata zaļajā zonā, godināja kādu vīru, kuru sauca Kaspars Tīls; pirms simts gadiem viņš bija kaut ko labu paveicis šī miestiņa labā. Gandrīz pretī Bekmena alejai, otrā zāliena pusē atradās vēl viena savrupmāju iela, kas vijās uz austrumiem. Uz tās stūra atradās vientuļš diennakts veikals. Un tas ari viss. Kas tā par pilsētu? Nekas īpašs te nenotika. Nepilnas pusstundas laikā biju apskatījis visu, ko tā varēja piedāvāt.

Tomēr šī bija nevainojamākā mazpilsēta, kādu biju redzējis. Šī vieta patiešām varēja pārsteigt. Katra ēka bija ja ne pilnīgi jauna, tad nesen atjaunota. Ceļi gludi kā spoguļi, ietves platas un tīras - ne bedru, ne plaisu, ne grambu. Izskatījās, ka mazos birojus un veikalus pārkrāso katru nedēļu. Mauriņš, augi un koki bija perfekti apcirpti. Vecā Kaspara Tīla bronzas statuja izskatījās tā, it kā kāds to katru ritu nolaizītu. No baznīcas krāsas spožā baltuma sāpēja acis. Karogi saulē plandījās spoži balti, koši sarkani un dzidri zili. Visa šī vieta bija tik sterila, ka, pa to staigājot, ikviens varēja kļūt nervozs, - ja nu gadās atstāt kādu netīras pēdas nospiedumu.

Diennakts veikals uz dienvidaustrumu stūra tirgojās tā, ka tikpat labi varēja nebūt atvērts svētdienas rītā. Tajā nebija neviena pircēja. Izņemot pārdevēju, veikalā vispār neviena nebija. Pārdevējs dzēra kafiju. Es apsēdos pie mazās letes, pasūtīju lielu krūzi kafijas un nopirku svētdienas laikrakstu.

Avīzes pirmajā lapā joprojām dižojās prezidents. Tagad viņš bija aizbraucis uz Kaliforniju un skaidroja aizsardzības darbiniekiem, kā pēc piecdesmit raženiem gadiem viņu naudas ādere izsīkusi. Šoka stāvoklis pēc prezidenta paziņojumiem Pensakolā par krasta apsardzes atsaukšanu joprojām virmoja gaisā. Sestdienas naktī apsardzes kuģi bija atgriezušies ostā. Bez jauna finansējuma tie vairs ostu neatstās. Avīzes redaktora sleja par to pauda sašutumu.

Izdzirdot, ka atveras durvis, pārtraucu lasīšanu. Veikalā ienāca kāda sieviete. Viņa apsēdās uz sēdekļa letes otrā galā. Kundze bija vecāka par mani - aptuveni ap četrdesmit, tumšiem matiem, ļoti slaida, ģērbusies melnās, dārgās drēbēs. Viņas āda bija ļoti bāla, gandrīz caurspīdīga. Sieviete kustējās ar tādu kā nervozu sasprindzinājumu. Uz viņas roku locītavām varēja saskatīt dzīslas, kas vijās kā smalkas aukliņas, un sejā bija manāms patiess sasprindzinājums. Pārdevējs piegāja viņai klāt. sieviete pasūtīja kafiju tik klusā balsi, ka es tik tikko to sadzirdēju, kaut arī viņa atradās gandrīz blakus un telpā valdīja klusums.

Sieviete neuzkavējās ilgi, izdzēra tikai pustasīti kafijas un visu laiku kaut ko vēroja ārā pa logu. Pēkšņi liels, melns pikaps apstājās ārpusē uz ielas, sieviete nodrebinājās. Automobilis bija pavisam jauns un izskatījās pilnīgi nelietots. Es uzmetu acis šoferim, kad tas paliecās uz priekšu un atvēra durvis. Vīrs likās īstens bandīts: garš, platiem pleciem, resnu kaklu un melniem matiem. Muskuļainās rokas klāja melnas spalvas. Aptuveni trīsdesmit gadus vecs. Bālā sieviete kā rēgs noslīdēja no bāra sēdekļa un, rijot siekalas kā kamolu, palika stāvam. Kad viņa atvēra veikala durvis, es saklausīju jaudīgā motora dūkoņu. Sieviete iekāpa pikapā, taču auto neizkustējās no

vietas - palika stāvam pie ietves. Es pagriezos savā sēdeklī un uzsāku sarunu ar pārdevēju.

- Kas ir šī sieviete? - pajautāju.

Pārdevējs paskatījās uz mani tā, it kā es būtu no citas planētas.

- Tā ir Klainera kundze, - viņš paskaidroja. - Vai tad jūs nepazīstat Klainerus?

- Esmu par viņiem dzirdējis, - sacīju. - Esmu svešinieks šajā pilsētā. Klaineriem pieder tās noliktavas pie maģistrāles, vai ne?

- Tā ir, - pārdevējs apstiprināja. - Un vēl daudz kas cits. Klainera kungam šeit daudz kas pieder.

- Ak tā? - es brīnījos.

- Nūjā, - pārdevējs apstiprināja. - Vai esat dzirdējis par izveidoto fondu?

Es noliedzoši pašūpoju galvu, pabeidzu dzert kafiju un pastūmu krūzi, lai piepilda vēlreiz.

- Klainers nodibināja Klainera fondu, - pārdevējs turpināja.

- Tas dažādos veidos sniedz finansiālu atbalstu mūsu pilsētai. Fonds tika nodibināts pirms pieciem gadiem, un kopš tā laika šeit ir mūžigi Ziemassvētki.

Es pamāju.

- Vai ar Klainera kundzi viss kārtībā? - es viņam pajautāju.

Piepildīdams manu krūzi, pārdevējs nošūpoja galvu.

- Viņa ir slima, - pārdevējs atsāka. - Ļoti slima un ari ļoti bāla, vai ne? Izskatās tāda nevesela, jo patiešām ir ļoti slima. Varbūt viņai ir tuberkuloze? Esmu redzējis, ka tādi izskatās tuberkulozes slimnieki. Klainera kundze bija ļoti skaista sieviete, taču tagad līdzinās tādai, kas dzīvojusi tumšā skapī. Šī sieviete ir ļoti slima, tas nu ir sasodīti skaidrs, skaidrs kā diena.

- Kas bija tas puisis pikapā? - es interesējos.

- Audžudēls, - pārdevējs mani informēja. - Klainera dēls no pirmās laulības. Klainera kundze ir otrā sieva. Esmu dzirdējis

mēļojam, ka viņa ar šo padēlu no Klainera pirmās laulības tā īsti labi nesatiek.

Pārdevējs man tā kā pamāja ar galvu, kas nozīmēja, ka mūsu neoficiālā saruna ir beigusies, un devās uz otru letes galu, lai spodrinātu kādu hromētu ierīci. Melnais pikaps joprojām stāvēja pie veikala durvīm. Es biju vienisprātis ar veikala pārdevēju, ka sieviete patiešām izskatās tā, it kā būtu dzīvojusi tumšā skapī. Viņa līdzinājās retai orhidejai, kas izslāpusi pēc gaismas un barības vielām. Taču nepiekritu viņam, ka Klainera kundze būtu slima, nedomāju, ka šai sievietei būtu tuberkuloze. Manuprāt, viņa cieta no kaut kā cita - no kā tāda, ko pāris reižu jau biju redzējis iepriekš - tās varētu būt neaprakstāmas bailes. Taču es nezināju un pat negribēju uzzināt, no kā viņa varētu tik ļoti baidīties. Tā nebija mana problēma un uz mani neattiecās. Piecēlos kājās un nometu piecdolāru zīmi uz letes. Pārdevējs izdeva atlikumu monētās, viņam nebija dolāru banknotes. Pikaps joprojām stāvēja, kur stāvējis, - ietves malā. Pie stūres sēdošais vīrietis nedaudz paslējās, atbalstījās ar krūtīm pret stūri, novērsās no savas pamātes un skatījās man tieši virsū.

Aiz letes, tieši man pretim, atradās spogulis. Es ari izskatījos kā tāds, kas visu nakti braucis autobusā un tad divas dienas pavadījis cietumā. Nodomāju - pirms vedu Rosko pusdienās, man jāsakopjas. Pārdevējs, it kā būtu uzminējis manas domas, ieteica:

- Ieejiet vīriešu frizētavā.

- Svētdienā? - es brīnījos.

Viņš paraustīja plecus.

- Tur vienmēr kāds ir, - pārdevējs teica, - īstenībā tā nekad nav slēgta, tāpat kā nekad nav atvērta.

Es pamāju un atgrūdu veikala durvis. Redzēju, kā no baznīcas iznāk cilvēku pūlis un pāri mauriņam sarunādamies dodas pie savām automašīnām. Pārējā pilsēta joprojām bija kā izmirusi, un melnais pikaps turpināja stāvēt pie ietves, tieši pie diennakts veikala durvīm. Tā vadītājs nenolaida no manis ne acu.

Devos pa saules apspīdēto ietvi ziemeļu virzienā, pikaps lēnām man sekoja. Puisis pie stūres joprojām bija saliecies uz priekšu un skatījās sāņus. Pāris soļu paspēru ātrāk, ari pikaps palielināja ātrumu, lai tiktu man līdzi. Tad es pēkšņi apstājos kā zemē iemiets un pikapam nācās man pabraukt garām. Tā nu es tur stāvēju. Sekotājs droši vien nodomāja, ka viņam nav jābrauc atpakaļgaitā. Negaidot viņš iemina pedāli grīdā un, motoram skaļi rēcot, aizdrāzās projām. Paraustīju plecus un turpināju ceļu, līdz sasniedzu frizētavu. Pagāju zem svītrainās saules nojumes un pavilku durvis. Tās bija vaļā, un es iegāju iekšā.

Kā jau viss Mārgreivā, ari frizētava izskatījās nevainojama. Tur dižojās antīki krēsli un dažādi piederumi, rūpīgi nopulēti un saglabāti. Šajā frizētavā bija tādas iekārtas, no kurām visi jau pirms trīsdesmit gadiem bija tikuši vaļā. Toties tagad visi grib tās atpakaļ. Par šādām iekārtām tiek maksāta vesela bagātība, jo tās atdzīvina to Ameriku, kādu cilvēki vēlas redzēt. Viņuprāt, tādai ir jāizskatās mūsu valstij. Arī es noteikti atbalstu šo viedokli. Reiz es sēdēju kādā Manilas vai Minhenes skolas pagalmā un atsaucu atmiņā zaļus mauriņus, kokus, karogus un mirdzoši hromētas frizētavas - tādas kā šī.

Šīs frizētavas īpašnieki bija divi melnie vīrieši. Viņi vienkārši slaistījās apkārt, ne īsti gatavi darbam, ne ari gribēdami slēgt frizētavu. Taču frizieri deva mājienu, ka apkalpos mani, - ja jau viņi tur tā kā nejauši gadījušies un es tur esmu tā kā nejauši ieklīdis, kāpēc gan mani neapkalpot? Man šķita, ka es izskatījos pēc tāda, kuram šī apkalpošana ir steidzami nepieciešama. Palūdzu mani noskūt, apgriezt matus, uzlikt karstu dvieli uz sejas un nospodrināt kurpes. Uz sienām un acu priekšā atradās ierāmētas avīžu pirmās lapas. Lieli virsraksti - miris Rūzvelts, V. J. Dejs, J. F. Kenedijs noslepkavots, Mārtiņš Luters Kings nogalināts. Frizētavā klusi skanēja senatnīgs, uz galda novietojams radio sarkankoka apdarē. Jaunākā svētdienas avīze stāvēja uz galda, pie loga, vēl neatlocīta un nelasīta.

Vecie viri kādā bļodiņā maisīja ziepju putas, uztrina bārdas nazi, izskaloja putojamo otiņu. Frizieri ietina mani dvieļos un ķērās pie darba. Viens skuva mani ar senatnīgu bārdas nazi, otrs stāvēja turpat blakus, neko īpaši nedarīdams. Pie sevis nospriedu, ka šis otrais vīrs varbūt ķersies pie darba vēlāk. Vīrs, kas skuva man bārdu, uzsāka sarunu - tādu pļāpāšanu, kā jau visi frizieri parasti dara. Viņš man izstāstīja sava biznesa vēsturi. Abi šeit strādājošie frizieri draudzējās jau kopš bērnības un allaž dzīvojuši šeit - Mārgreivā. Abi draugi sākuši strādāt par frizieriem jau kopš Otrā pasaules kara, sākumā apgūdami mācekļa amatu Atlantā, pēc tam jau agrā jaunībā kopigi atvēruši paši savu frizētavu. Kad tuvējais ciems tika nojaukts, abi pārcēlās uz šejieni. Vecais vīrs man izstāstīja šīs pavalsts vēsturi no friziera redzējuma, pārskaitīja, kādas personības sēdējušas šajos krēslos. Viņš varēja pastāstīt par visdažādākajiem cilvēkiem.

- Pastāstiet man par Klaineriem, - es palūdzu.

Vispār jau vecais vīrs bija diezgan pļāpīgs, taču šis jautājums aizvēra viņam muti. Viņš pārstāja strādāt un iegrima pārdomās.

- Šo lūgumu es noteikti nevaru apmierināt, - vīrs noteica.

- Par šo tematu mēs šeit nerunājam. Labāk pajautājiet man par kādu citu šejienieti.

Es paraustīju plecus zem lielās dvieļu gubas.

- Labs ir, - piekritu. - Vai esat kādreiz kaut ko dzirdējis par Aklo Bleiku?

- Par Bleiku jau nu gan es noteikti esmu dzirdējis, - vecais atbildēja. - Šo vīru mēs noteikti varam apspriest, te nav nekādu problēmu.

- Lieliski, - es priecājos. - Tātad ko jūs varat man pastāstīt par šo vīru?

- Sen, sen atpakaļ Bleiks šeit mēdza uzturēties, - vecais frizieris iesāka. - Kā stāsta - dzimis Džeksonvilā, Floridā, netālu no pavalsts robežas. No turienes viņš atceļoja uz šejieni, tad cauri Atlantai devās uz Čikāgu un pēc tam atkal cauri Atlantai atpakaļ uz šejieni un tālāk uz mājām. Zināt, toreiz viss bija citādi - nebija ne maģistrāļu, ne automobiļu, vismaz ne jau nu nabadzigam melnajam un viņa draugiem. Toreiz visi pārvietojās vai nu kājām, vai preču vagonos.

- Vai esat kādreiz dzirdējis viņu spēlējam? - es pajautāju.

Frizieris atkal pārtrauca darbu un paskatījās uz mani.

- Ak Jēziņ! Esmu septiņdesmit četrus gadus vecs, - vecais turpināja. - Viņš dziedāja vēl tad, kad biju mazs puika. Mēs taču runājam par Aklo Bleiku, vai ne? Tādi muzikanti toreiz spēlēja bāros. Saprotiet, kad biju mazs puika, es taču negāju uz bāriem. Mani būtu pamatīgi noslānījuši, ja būtu tur rādījies. Jums vajadzētu parunāt ar manu partneri. Viņš ir krietni vecāks par mani. Iespējams, ka viņš dzirdējis Aklo Bleiku spēlējam, tikai varbūt viņš to neatcerēsies, jo daudz ko no dzīvē pieredzētā ir jau piemirsis. Viņš pat neatceras, ko ēdis brokastīs. Tūlīt pārbaudīsim, vai man taisnība. Hei, veco zēn! Ko tu šorīt ēdi brokastīs?

Otrs frizieris, kaulus čīkstinādams, noliecās pār izlietni, kas atradās man blakus. Viņš bija stūrains, vecs vīrs - viņa āda bija tādā pašā krāsā kā sarkankoka radioaparāts.

- Es nezinu, ko ēdu brokastīs, - viņš atzinās. - Es pat nezinu, vai vispār ēdu brokastis. Tomēr paklausieties - varbūt arī esmu vecs vīrs, taču patiesībā šādi večuki daudz ko vēl atceras diezgan labi. Saprotiet, varbūt ne to, kas noticis pirms brīža, bet gan krietni vien senākus notikumus. Vai zināt? Jāiedomājas, ka atmiņa ir kā vecs spainis. Tiklīdz tas ir pilns ar vecām lietām, jaunajām vairs vietas nepietiek. Saprotiet, tām vispār vairs nav vietas. Tāpēc ari neatceros to, kas noticis pēdējā laikā, jo mans vecais spainis ir pārpildīts ar lietām, kas notikušas jau krietni pasen. Vai saprotat, ko gribu jums pateikt?

- Protams, saprotu, - atzinu. - Tātad, atgriežoties pie seniem notikumiem, vai esat kādreiz dzirdējis viņu spēlējam?

- Ko tad? - vecais pārjautāja.

Paskatījos uz abiem pēc kārtas. Varbūt šis bija kāds iestudēts triks.

- Aklo Bleiku, - es sacīju. - Vai esat kādreiz dzirdējis viņu spēlējam?

- Nē, nekad neesmu dzirdējis, - vecais vīrs atzinās. - Taču mana māsa gan ir dzirdējusi. Vecajai nabadzītei jau ir pāri par deviņdesmit, taču Dievs ir viņu pasaudzējis; viņa joprojām ir dzīva. Jaunībā mana māsa nodarbojās ar dziedāšanu un daudzreiz ir uzstājusies kopā ar Aklo Bleiku.

- Vai patiesi? - Nespēju noticēt savai veiksmei. - Vai viņa dziedāja kopā ar Aklo Bleiku?

- Nu skaidrs, ka dziedāja, - attrauca stūrainais, vecais vīrs.

- Viņa dziedāja pilnīgi ar visiem, kas vien ieradās mūsu miestā. Jums jāzina, ka kādreiz šī vecā pilsēta atradās tieši Atlantas lielceļa malā. Vecais pavalsts ceļš gāja te tieši cauri un pēc tam tālāk uz dienvidiem, uz Floridu. Šis bija vienīgais lielceļš cauri Džordžijai - no ziemeļiem uz dienvidiem. Nu, protams, -tagad jau ir maģistrāle, kas iet te kādu gabalu garām, tāpēc jau neviens šeit vairs neiegriežas, ir arī lidmašīnas un viss pārējais. Mārgreivai vairs nav nekādas stratēģiskas nozīmes, neviens šeit vairs nebrauc.

- Tātad Aklais Bleiks bija šeit iegriezies? - teicu viņam priekšā. - Un jūsu māsa dziedāja kopā ar viņu?

- Kādreiz visi šeit iegriezās, - vecais turpināja stāstīt. - Pilsētas ziemeļu daļā bija vesels bāru ņudzeklis un mēbelētas istabas, lai būtu, kur apmesties caurbraucošajiem cilvēkiem. Visu šo grezno dārzu vietā - no šejienes līdz pat ugunsdzēsēju depo -reiz atradās bāri un mēbelētās istabas. Tagad visas pagātnes liecības ir nojauktas vai sagruvušas. Jau krietni ilgu laiku šis vairs nav ienesīgs amats. Tomēr, ja atgriežamies pagātnē, reiz te bija pavisam cita pilsēta. Visu laiku turpu šurpu plūda ļaužu straumes: strādnieki, augļu vācēji, komivojažieri, cīkstoņi, klaidoņi, kravas mašīnu šoferi un mūziķi. Visi šie ļaudis kādreiz iegriezās mūsu pilsētā, daži uzspēlēja, un mana māsa allaž bija klāt, lai dziedātu kopā ar tiem.

- Vai viņa atceras Aklo Bleiku? - es neatlaidos.

- Skaidrs, ka atceras, - vecais vīrs apstiprināja. - Reiz viņa domāja, ka Aklais Bleiks bijis dižākais talants, kas vien kādreiz uz šīs zemes dzīvojis. Stāsta, ka toreiz viņš spēlējis patiesi sparīgi. Jā, tā nu tas bija!

- Kas ar šo mūziķi notika? - es turpināju tincināt. - Vai jūs zināt?

Vecais vīrs kādu brīdi cītīgi domāja, iegrimis savās paba-lējušajās atmiņās. Pāris reižu pašūpoja sirmo galvu, paņēma mitru dvieli no karstā katla, uzlika to uz manas sejas un sāka griezt man matus. Pēc tam ar tādu kā pabeigtības sajūtu pārstāja kratīt galvu.

- Nevaru precīzi pateikt, - vecais vīrs piebilda. - Aklais Bleiks klīda pa ceļiem, laiku pa laikam viņš gāja prom un nāca atpakaļ. To es ļoti labi atceros. Pēc trim vai četriem gadiem viņš jau bija prom. Reiz uz brīdi biju iegriezies Atlantā, es nebraucu speciāli uz turieni, lai kaut ko uzzinātu, bet dzirdēju, ka viņu kāds nogalinājis, varbūt tieši šeit - Mārgreivā, bet varbūt arī ne. Reizi par visām reizēm kādas lielas nepatikšanas noveda viņu kapā.

Kādu brīdi sēdēju, klausīdamies viņu veco radio. Tad izvilku savu sarullēto banknošu paciņu un samaksāju divdesmit dolārus. Pēcāk atkal izgāju ārā uz Galvenās ielas un devos ziemeļu virzienā. Pulkstenis rādija gandrīz vai dienas vidu, un saule pamatīgi cepināja. Septembrim tā kā par karstu. Neviens cits vairs pa ielām nestaigāja. Melnais asfalts dvesmoja karstu svelmi. Arī Aklais Bleiks bija gājis pa šo pašu ceļu, iespējams, tādā pašā svelmainā pēcpusdienā. Sen atpakaļ, kad šie vecie frizieri vēl bija puikas, tieši pa galveno ceļu varēja sasniegt Atlantu un Čikāgu - darbu, cerības un naudu. Šāda pēcpusdienas svelme toreiz nevienu nebija atturējusi nokļūt tur, kur viņiem bija jānokļūst. Taču tagad šis ceļš bija pārvērties par gludi uzpostu, melnu asfalta joslu, kas veda uz nekurieni.

Man bija vajadzīgas piecas minūtes, lai karstajā svelmē nokļūtu līdz policijas iecirknim. Pagāju garām līdzenajam mauriņam, vēl vienai bronzas statujai un atvēru smagās stikla ieejas durvis. Un beidzot nonācu vēsumā. Rosko, atspiedusies

uz reģistrācijas barjeras, jau mani gaidīja. Aiz viņas muguras redzēju, kā Stīvensons policistu darba telpā enerģiski sarunājas pa telefonu. Rosko bija ļoti bāla un izskatījās uztraukusies.

- Mēs atradām vēl vienu līķi, - viņa paziņoja.

- Kur? - es vaicāju.

- Atkal pie noliktavām, - Rosko informēja. - Šoreiz ceļa otrā pusē, lejā pie krustojuma ar maģistrāli, zem betona viadukta.

- Kas to atrada? - es tincināju.

- Finlejs, - Rosko atklāja. - Šorīt viņš bija aizbraucis uz turieni paokšķerēt visapkārt, pameklēt, vai neatradīs kaut ko noderīgu pirmās slepkavības sakarā. Varbūt kādu pavedienu, saproti? Taču viss, ko viņš atrada, - bija vēl viens līķis.

- Vai šoreiz jūs zināt, kurš tas ir? - es vaicāju Rosko.

Viņa pašūpoja galvu.

- Neidentificēts, - policiste atklāja. - Tāpat kā pirmais.

- Kur tagad ir Finlejs? - turpināju ievākt informāciju.

- Aizbrauca pēc Habla, - Rosko piebilda. - Detektīvs domā. ka Habls varētu kaut ko par to zināt.

Es piekrītoši pamāju.

- Cik ilgi tad šis līķis tur bija nogulējis? - pavaicāju.

- Kādas divas vai varbūt trīs dienas, - Rosko sacīja. - Finlejs domā, ka ceturtdienas nakti varētu būt notikusi dubultslep-kavība.

Es atkal pamāju. Habls patiešām kaut ko par to zināja. Šim bija jābūt tam puisim, kuru baņķieris bija aizsūtījis satikt garo izmeklētāju ar skūto galvu. Viņš nebija varējis saprast, kā puisis ticis sveikā prom.

Dzirdēju, ka ārā stāvlaukumā iebrauc mašīna, un tad atvērās lielās stikla ārdurvis. Finlejs pa tām pabāza galvu.

- Uz morgu, Rosko! - viņš pavēlēja. - Arī tu, Rīčer!

Sekojām lidzi detektīvam ārā - atkal neciešamajā svelmē.

Visi iekāpām Rosko nemarķētajā sedanā. Finlejs atstāja savu mašīnu tur, kur bija to nolicis. Rosko sēdēja pie stūres. Es apmetos mašīnas aizmugurē. Finlejs sēdēja priekšā, sagriezies

tā, ka vienlaikus varēja runāt ar mums abiem. Rosko izvadīja auto no policijas stāvlaukuma un devās dienvidu virzienā.

- Es nevaru sameklēt Hablu, - skatīdamies uz mani, Finlejs paziņoja. - Viņu mājā neviena nav. Vai viņš tev kaut ko stāstīja par došanos projām?

- Nē. - atbildēju. - Ne vārda. Mēs šajā nedēļas nogalē vispār tikpat kā nerunājām.

Finlejs kaut ko man atņurdēja.

- Man jānoskaidro, ko viņš zina par visu šo lietu, - detektīvs turpināja. - Te ir nopietni mēsli, un Habls par visu to kaut ko zina, tas ir vairāk nekā skaidrs. Rīčer, ko viņš tev stāstīja?

Es neatbildēju. Es vēl nebiju galīgi izlēmis, kura pusē nostāšos. Var būt, ka Finleja, bet, ja detektīvs sāks pļāpāt par to, ka Habls ir iesaistīts, tad mans kameras biedrs un viņa ģimene būs pagalam. Par to nav nekādu šaubu. Tāpēc šobrīd nolēmu ieņemt neitrālu pozīciju un pēc tam iespējami ātrāk lasīties no šejienes prom. Negribēju iesaistīties tajā visā.

- Vai mēģinājāt zvanīt uz viņa mobilo? - vaicāju.

Finlejs noņurdēja un pamāja ar galvu.

- Tas ir izslēgts, - viņš sacīja. - Kāda automātiska balss man to paziņoja.

- Vai viņš bija ienācis paņemt savu pulksteni? - es turpināju tincināt.

- Ko tad? - viņš nesaprata.

- Savu pulksteni, - es atkārtoju. - Piektdien viņš atstāja Beikeram desmit tūkstošus vērtu Rolex pulksteni. Tas notika tad, kad Beikers mūs saslēdza roku dzelžos, lai vestu uz Vār-burtonu. Vai viņš atnāca tam pakaļ?

- Nē, - Finlejs atbildēja. - Neviens nav man to teicis.

- Nu labi, - es piebildu. - Tātad viņam pēkšņi uzradušās kādas steidzamas darīšanas. Pat tāds nūģis kā Habls nespētu aizmirst par desmit tūkstošus dolāru vērtu pulksteni, vai ne?

- Kādas steidzamas darīšanas? - Finlejs nesaprata. - Ko viņš tev par to stāstīja?

- Habls man ne velna nav stāstījis, - es meloju. - Kā jau teicu, mēs gandrīz nemaz nesarunājāmies.

Detektīvs no priekšējā sēdekļa dusmīgi uz mani skatījās.

- Rīčer, tikai nemuldi! - viņš piebilda. - Kamēr es neatradīšu Hablu, man nāksies paturēt tevi un izdabūt no tevis to, ko viņš ir stāstījis. Tāpēc nevajag muldēt, ka Habls visu nedēļas nogali neteica ne vārda, tādi puiši nekad tā nedara. Es to zinu, un ari tu to zini, tāpēc nemuldi, labi?

Es tikai paraustīju plecus. Viņš taču negrasījās mani vēlreiz arestēt. Var būt, ka varēšu iekāpt autobusā no tās vietas, kur atrodas morgs. Žēl, ka būs jāatsakās no pusdienām ar Rosko.

- Nu, kāds tad ir stāsts par šo otro noslepkavoto? - es pajautāju Finlejam.

- Gandrīz tāds pats kā iepriekšējais, - detektīvs attrauca.

- Šķiet, ka tas noticis vienā laikā. Nošauts, iespējams, ar to pašu ieroci. Tomēr šis pēc tam nebija spārdīts, taču var būt, ka arī šī slepkavība ir daļa no pirmās epizodes.

- Tātad jūs nezināt, kas viņš ir? - turpināju interesēties.

- Viņu sauc Šermans, - Finlejs atklāja. - Par visu pārējo nav ne jausmas.

- Pastāstiet man par to! - palūdzu pieraduma dēļ. Finlejs kādu brīdi padomāja. Redzēju, ka viņš nolēmis atbildēt, it kā mēs būtu partneri.

- Neidentificēts baltais vīrietis, - detektīvs iesāka. - Tas pats stāsts, kas ar pirmo: ne personu apliecinošu dokumentu, ne kabatas portfeļa, ne kādu īpašu pazīmju. Taču šim bija zelta rokas pulkstenis, un aizmugurē tam bija iegravēts: Šermanam, ar mīlestību no Džūdijas. Apmēram trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus vecs. To ir grūti pateikt, jo līķis bija tur nogulējis trīs naktis un mazie dzīvnieciņi viņu pamatīgi apgrauzuši. Viņam nebija ne lūpu, ne acu, taču labā roka vesela, jo tā bija saliekta zem ķermeņa, tāpēc varēju noņemt pieklājīgus pirkstu nospiedumus. Pirms stundas mēs tos ievadījām datorā; ja paveiksies, varbūt saņemsim atbildi.

- Vai bija kādas šautas brūces? - pajautāju.

Finlejs pamāja.

- Izskatās pēc tā paša ieroča, - viņš turpināja. - Mazkalibra, ar parastajām svina lodēm. Izskatās, ka pirmais šāviens varbūt bija tikai ievainojis Šermanu un viņš vēl spēja paskriet. Viņu ievainoja vēl vairākās vietās, taču Šermanam izdevās paslēpties zem maģistrāles viadukta. Tur viņš nokrita un noasiņoja līdz nāvei. Šermanu nenospārdīja, jo nevarēja atrast. Tā tas izskatās.

Es kādu brīdi par to padomāju. Piektdienas rītā, astoņos, biju tur gājis garām, un tagad iznāk, ka biju izgājis tieši pa vidu starp abiem līķiem.

- Kā tu izdomāji, ka viņu sauc Šermans? - jautāju,

- Viņa vārds bija iegravēts pulkstenī, - Finlejs paskaidroja.

- Tas tikpat labi varēja nebūt viņa pulkstenis, - es ieminējos. - Viņš varēja to nozagt, mantot, nopirkt lombardā vai atrast uz ielas.

Finlejs tikai kaut ko nomurmināja. Mēs jau pavisam noteikti bijām izbraukuši ārā no Mārgreivas un atradāmies kādas desmit jūdzes uz dienvidiem. Rosko ātri vadīja mašīnu pa veco pavalsts šoseju. Tad viņa samazināja ātrumu un krustojumā nogriezās pa kreisi. Tas bija taisns ceļš, tālumā pletās horizonts.

- Uz kurieni, ellē ratā, mēs braucam? - es iejautājos.

- Uz apgabala slimnīcu, - Finlejs atbildēja. - H ir Jelou-springsā, aiznākamajā pilsētā uz dienvidiem. Tālu vairs nav atlicis.

Mēs turpinājām braukt. Jelouspringsa parādījās pie horizonta kā izplūdis traips tveicīgajā dūmakā. Apgabala slimnīca atradās tieši pie pilsētas robežas, tā stāvēja nomaļus viena pati. Senāk, kad slimības pārsvarā bija lipīgas, šādi izolēja slimos cilvēkus. Slimnīca bija lielu, platu un zemu ēku labirints, izpleties uz pāris akriem zemes. Rosko samazināja automašīnas ātrumu un iebrauca pievedceļā pie slimnīcas. Mašīna lēkāja pa ceļā izveidotajiem izciļņiem - “gulošajiem policistiem”. Ar slaidu loku piebraucām pie savrup stāvošu ēku pudura. Morgs bija garš angārs ar milzīgām paceļamām durvīm, kas šobrīd bija atvērtas. Mēs apstājāmies mazliet nomaļus un atstājām mašīnu pagalmā. Saskatījušies cits ar citu, mēs iegājām iekšā.

Mūs sagaidīja kāds ārsts un ieveda savā kabinetā. Viņš apsēdās aiz metāla galda un pamāja Finlejam un Rosko, lai ari viņi apsēžas. Es uzrausos uz galda letes starp datora procesoru un faksa aparātu. Šī nebija lielbudžeta iestāde, pirms dažiem gadiem tā tikusi lēti iekārtota, viss jau bija nolietojies, apbružāts un netīrs - pilnīgā kontrastā ar Mārgreivas policijas iecirkni. Pie galda sēdošais ārsts izskatījās noguris. Viņš bija ne vecs, ne jauns - apmēram Finleja gados, ģērbies baltā uzsvārcī. Ārsts izskatījās pēc tāda tipa vīrieša, kura spriedumus varēja īpaši neņemt vērā. Vīrietis nepateica savu vārdu, jo uzskatīja, ka visi, kam vajag, viņu pazīst un zina, kāpēc viņš šeit atrodas.

- Ko gan es varu jums pastāstīt? - viņš iesāka.

Ārsts nopētīja mūs visus trīs pēc kārtas, ieturēja pauzi, arī mēs vērāmies viņam pretim.

- Vai šī ir tā pati epizode, kurā tika atrasts pirmais līķis? -Finlejs jautāja, un noplukušajā kabinetā viņa perfektā Hārvar-das izruna izklausījās nevietā. Ārsts paraustīja plecus.

- Otru līķi man atveda tikai pirms stundas, - ārsts paskaidroja. - Tomēr, jā - es teiktu, ka šī ir tā pati epizode. Gandrīz droši, ka ierocis ir tas pats - mazkalibra šaujamierocis ar parastajām svina lodēm bez apvalka un serdeņa, ar nošķeltu aso galu. Lodes ir bijušas lēnas, izskatās, ka ierocis aprīkots ar klusinātāju.

- Mazkalibra? - es iejaucos. - Cik maza?

Ārsts ar nogurušu skatu pašķielēja manā virzienā.

- Neesmu ieroču eksperts, - patologs atzinās. - Izskatās tik mazs, ka varētu būt divdesmit otrais kalibrs. Es teiktu, ka šajā gadījumā ir divdesmit otrā kalibra parastās lodes ar nošķeltu galu. Piemēram, pirmā upura galvā ir divas mazas ieejas šāviena brūces un divas lielas, pilnīgi saārdītas lodes izejas vietas, kas raksturīgas šīm lodēm.

Es piekrītoši pamāju. Tieši to ari tās maitas dara. Ieurbjoties objektā, tās saplacinās un kļūst it kā par divdesmit piecu centu monētu, kas, nākot ārā no objekta, izrauj līdzi gabalu miesas. Lodes kūleņojot saārda visus audus savā ceļā un izejot izrauj lielu caurumu. Šīm divdesmit otrā kalibra lēnajām parastā tipa lodēm ar nošķelto galu ir jēga tikai tad, ja šaujot lieto klusinātāju. Ja lode traucas kā maza kara lidmašīna ar skaņas ātrumu, tā objektam izskries cauri un vēlamais efekts netiks sasniegts.

- Skaidrs, - es sacīju. - Vai abus vīrus nogalināja tajā vietā, kur viņus atrada?

- Par to nav nekādu šaubu, - ārsts apstiprināja. - Abiem līķiem to skaidri parāda hipostāzes.

Skatīdamies uz mani, patologs gribēja, lai es viņam pajautāju, kas ir hipostāzes. Es zināju, kas tās ir, taču gribēju būt pieklājīgs. Tāpēc izbrīnījies paskatījos viņā.

- Pēcnāves hipostāzes, - ārsts skaidroja. - Tie ir līķa plankumi. Kad cilvēks nomirst, asinsrite apstājas, sirds pārstāj pukstēt, asinis pakļaujas gravitâtes likumam un sastājas ķermeņa apakšgalā, viszemākajos pieejamos asinsvados, parasti mazajos asinsvadu kapilāros, vistuvāk grīdai vai jebkur citur, kur cilvēks nokritis. Vispirms tur nokļūst sarkanie asinsķermenīši un iekrāso ādu sarkanā krāsā, tad tie sabiezē un plankums kontrastaini nofiksējas kā fotogrāfijā. Pēc dažām stundām šie plankumi vairs neizzūd. Pirmā upura plankumi pilnībā atbilda viņa stāvoklim noliktavas pagalmā. Viņš tika nošauts, pakrita miris, tad ārprātīgā niknumā tika dažas minūtes spārdīts un pēc tam nogulēja tur apmēram astoņas stundas. Par to nav nekādu šaubu.

- Ko jūs sakāt par spārdīšanu? - Finlejs iejautājās.

Patologs pašūpoja galvu un, paraustījis plecus, teica:

- Savā mūžā neko tādu nebiju redzējis, tikai laiku pa laikam lasījis žurnālos. Skaidrs, ka tā ir psihopātiska rīcība, kuru nekādi nevar izskaidrot, taču mirušajam tas jau bija vienalga. Tas viņam nenodarīja nekādas sāpes, jo viņš jau bija miris, ja nu vienīgi tas sniedza gandarījumu spārdītājam. Spārdīšana notikusi ar neiedomājamu niknumu un milzīgu spēku. Ievainojumi ir loti smagi.

- Un kas notika ar otro vīrieti? - Finlejs painteresējās.

- Viņš aizbēga, - ārsts turpināja. - Ar pirmo šāvienu upurim trāpīja mugurā, taču viņš nenokrita, turpināja skriet, un pa ceļam viņam vēl trāpīja divas reizes. Viens šāviens trāpīja kaklā, bet nāvējošais bija otrs, augšstilbā. Tas saārdīja viņa augšstilba artēriju. Upuris tika līdz maģistrāles viaduktam, tad pakrita un noasiņoja līdz nāvei. Par to nav nekādu šaubu. Esmu pārliecināts: ja visu ceturtdienas nakti nebūtu lijis, mēs uz ceļa ieraudzītu asins sliedi. No nošautā droši vien ir izlijis kāds pusotrs galons - apmēram pieci litri asiņu, jo skaidrs kā diena - mirušajā vispār vairs nebija asiņu.

Mēs visi apklusām. Es domāju par otra upura izmisīgo skrējienu pāri ceļam, kad viņš centās nokļūt aizsegā, bet pa ceļam lodes ieurbās viņa miesā. Puisis metās zem maģistrāles viadukta un nomira mazu, plēsīgu nakts dzīvnieciņu aplenkumā.

- Skaidrs. - Finlejs noteica. - Tātad mēs droši varam pieņemt, ka abi upuri bijuši kopā. Šāvējs ir bijis grupā, kopā ar vēl diviem palīgiem. Viņš pārsteidzis upurus, divreiz iešāvis pirmajam galvā. Pa to laiku otrs laidies prom un pa ceļam saņēmis trīs šāvienus. Tā ir?

- Tātad jūs uzskatāt, ka bijuši trīs uzbrucēji? - patologs jautāja.

Finlejs pamāja manā virzienā. Tā bija mana teorija, tāpēc man pašam tā bija jāizskaidro.

- Tie ir trīs dažādi personību raksturojumi, - es skaidroju.

- Profesionāls šāvējs, nenormāls maniaks un nemākulīgs pēdu likvidētājs.

Ārsts lēnām māja ar galvu un teica:

- Es tam piekritu. Jā, pirmais upuris bija sašauts no tuva attāluma, tāpēc varētu domāt, ka viņš pazinis uzbrucējus un pielaidis tos sev pavisam klāt.

Finlejs pamāja.

- H vajadzētu būt, - detektīvs apstiprināja. - Satiekas pieci vīrieši, trīs no viņiem uzbrūk pārējiem diviem. Tai vajadzētu būt kādai lielai operācijai.

- Vai mēs zinām, kas bija uzbrucēji? - patologs prasīja.

- Mēs pat nezinām, kas bija upuri, - Rosko ierunājās.

- Vai jums ir kāda teorija par upuriem? - Finlejs tincināja.

- Par otro nav, ja neņem vērā viņa pulkstenī iegravēto vārdu, - ārsts skaidroja. - Viņš tikai pirms stundas nonāca uz mana galda.

- Tātad vai jums ir kāda teorija par pirmo upuri? - Finlejs nerimās.

Patologs sāka šķirstīt piezīmes uz galda, kad iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli un pasniedza to Finlejam.

- Jums zvana, - ārsts paziņoja, un Finlejs, paliecies uz priekšu, paņēma klausuli. Kādu bridi viņš klausījās.

- Skaidrs, - detektīvs noteica klausulē. - Izdrukā to un nosūti man pa faksu uz šejieni. Labi?

Tad Finlejs pasniedza klausuli atpakaļ ārstam un apsēdās ērtāk. Viņa sejā bija tikko jaušama smaida atblāzma.

- Tas bija Stīvensons no policijas iecirkņa, - detektīvs paziņoja. - Mēs beidzot saņēmām apstiprinājumu par pirmā upura pirkstu nospiedumiem. Šķiet, ka mēs darījām pareizi, vēlreiz nosūtīdami pieprasījumu. Pēc minūtes Stīvensons tos atsūtīs pa faksu, tāpēc, dok, pastāstiet mums, ko jūs zināt, un mēs saliksim to visu kopā.

Nogurušais ārsts baltajā virssvārcī paraustīja plecus un paņēma papīra lapu.

- Tātad - pirmais upuris? - patologs pārvaicāja. - Man nav daudz, ko teikt par viņu. Līķis bija pamatīgi apstrādāts. Tas bija gara auguma, sportisks vīrietis ar skūtu galvu. Galvenais bija viņa zobu nospieduma paraugs. Izskatījās, ka šis puisis labojis zobus visā pasaulē. Dažas no plombām bija amerikāņu, citas izskatījās pēc amerikāņu, bet vēl citas bija ārzemju.

Pie mana gurna sāka signalizēt un dūkt faksa aparāts. Tajā parādījās plāna papira lapa.

- Tātad ko mēs varam no tā secināt? - Finlejs pajautāja.

- Puisis bija amerikānis vai ārzemnieks, kas dzīvoja Amerikā?

Plānā, aprakstītā papīra lapa iznāca no faksa aparāta, tas apstājās un apklusa. Es paņēmu lapu un paskatījos uz to, tad izlasīju otrreiz un sastingu. Mani pārņēma ledains aukstums, es nespēju pakustēties, nevarēju noticēt tam, kas bija rakstīts šajā papīra lapā. Debesis virs manis sabruka. Es paskatījos uz ārstu un sāku runāt:

- Viņš uzauga ārzemēs un laboja zobus visur tur, kur bija dzīvojis. Astoņu gadu vecumā viņš salauza labo roku, tā tika ieģipsēta Vācijā. Mandeles viņam izgrieza Seulas slimnīcā.

Ārsts paskatījās uz mani.

- Vai visu šo informāciju jūs nolasījāt no pirkstu nospiedumiem? - viņš nesaprata.

Es noliedzoši pašūpoju galvu.

- Tas ir mans brālis! - es paziņoju.

10. NODAĻA

Reiz es redzēju filmu par flotes ekspediciju uz aizsalušo Arktiku. Tur rādija, kā cilvēki pastaigājas pa sasalušo ledāju. Pēkšņi ledus pacēlās un sāka kustēties. Radās neiedomājams peldošu ledus gabalu sablīvējums. Visa ģeogrāfija mainījās acu priekšā un tapa no jauna - līdzeno ledāju vietā krāvās milzīgi ledus kalni. Fonā atvērās iespaidīgas aizas, bet priekšpusē izveidojās jauns ezers. Sekundes laikā mainījās visa pasaule. Tieši tā ari es tobrīd jutos. Es sēdēju uz barjeras starp faksa aparātu un datora procesoru, sastindzis no šoka, un jutos kā tas vīrs Arktikā, kuram viena soļa laikā mainījās visa pasaule.

Rosko un Finlejs izveda mani cauri angāram, kam aizmugurē atradās saldētava, lai es oficiāli identificētu brāļa līķi. Liktenīgie šāvieni bija norāvuši seju, un viņa kauli bija salauzti. Taču es pazinu zvaigžņveidīgo rētu uz Džo kakla. Brālis to ieguva pirms divdesmit deviņiem gadiem, kad mēs dauzījāmies ar saplēstu pudeli. Pēc tam viņi aizveda mani atpakaļ uz Mārgreivas policijas iecirkni. Finlejs sēdēja pie stūres, Rosko man līdzās mašīnas aizmugurē un visu ceļu turēja manu roku. Tas bija tikai divdesmit minūšu brauciens, taču pa šo laiku es paspēju izdzīvot veselas divas dzīves - brāļa un savējo.

Džo bija divus gadus vecāks par mani. Viņš piedzima kādā TSlo Austrumu karabāzē, tieši Eizenhauera ēras beigās. Pēc tam kādā Eiropas bāzē piedzimu es - tieši Kenedija ēras sākumā. Mēs uzaugām kopā, apbraukādami visu pasauli, izbaudīdami to šauri izolēto nepastāvību, ko piedzīvo visas armijnieku ģimenes. Visa dzīve sastāvēja no pārcelšanās nevienmērīgos un neparedzamos laika intervālos. Bija nonācis tik tālu, ka kļuva jau dīvaini, ja pusotru semestri mācījos vienā skolā. Dažkārt gadījās, ka gadiem ilgi neredzējām ziemu. Rudens sākumā pārcēlāmies no Eiropas uz Klusā okeāna reģionu, mūs atkal gaidīja vasara.

Mūsu draugi nemitīgi mainījās. Ja kādu vienību pārcēla uz citu vietu, arī bars bērneļu brauca līdzi. Dažkārt pēc vairākiem mēnešiem mēs satikām viņus atkal kādā citā vietā. Tomēr daudzus no bērniem mēs tā ari nekad vairs neredzējām, neviens nekad nesveicinājās un neatvadījās. Kādu brīdi esi vienā vietā -un tad tevis tur vairs nav.

Kad mēs ar Džo paaugāmies, dzīvesvietas maiņas kļuva vēl biežākas. Vjetnamas kara dēļ militāristi arvien biežāk sāka mētāt cilvēku resursus pa visu pasauli. Dzīve kļuva par nemitīgu karabāzu maiņu. Mums nekas nepiederēja, transporta lidmašīnās atļāva ņemt līdzi tikai vienu somu.

Šādā haosā mēs ar brāli kopā nodzīvojām sešpadsmit gadus. Džo bija vienīgā konstantā vērtība manā dzīvē. Es viņu mīlēju kā brāli, bet šai frāzei ir ļoti precīza nozīme, tāpat kā daudziem šāda veida teicieniem. Piemēram, kad cilvēks saka, ka viņš guļ kā bērns, vai tas nozīmē, ka viņš guļ labi? Vai arī tas nozīmē to, ka viņš ik pēc desmit minūtēm pamostas kliegdams? Es mīlēju Džo kā brāli, un tas mūsu ģimenē nozīmēja daudz ko.

Patiesībā es nekad tā īsti neuzzināju, vai es viņu mīlēju vai ne, un arī brālis nekad neuzzināja to, vai viņš mīlēja mani vai tomēr ne. Mūs šķīra tikai divu gadu starpība, taču Džo bija dzimis piecdesmitajos, bet es sešdesmitajos gados. Tas šķita daudz vairāk nekā tikai divi gadi. Kā jau daudzi citi brāļi, kuriem ir tikai divu gadu starpība, mēs viens otru kaitinājām un izvedām no pacietības. Mēs kāvāmies un ķildojāmies. Īdzīgi gaidījām, kad izaugsim un tiksim prom viens no otra. Pārsvarā šo sešpadsmit gadu laikā tā ari nesapratām - ienīstam viens otru vai mīlam.

Taču mums piemita tā īpašība, kas ir daudzām armijas ģimenēm, - tava ģimene ir tava vienība. Vīriešiem karabāzēs lika iemācīta absolūta lojalitāte savai vienībai, un tā bija pati pamatīgākā vērtība viņu dzīvē. Puikas, viņus atdarinot, visu to attiecināja uz savām ģimenēm. Tas nozīmēja, ka laiku pa laikam vari savu brāli ienīst, bet nekad nevienam neļausi viņu aizskart. Tieši tā bija arī mums ar Džo. Starp mums pastāvēja šī beznosacījuma solidaritāte. Katras jaunas skolas pagalmā mēs stāvējām ar muguru pret muguru un kopigi izsitām taisnību. Es uzmanīju Džo, un viņš pieskatīja mani - kā jau brāļiem klājas. Tā tas turpinājās sešpadsmit gadus. Man nebija īsti normālas bērnības, tomēr tā bija vienīgā, kāda jelkad bijusi. Tā sākās ar Džo un arī beidzās ar Džo. Bet tagad kāds bija nogalinājis manu brāli. Es sēdēju policijas ševroleta aizmugurē un klausījos vārgā balsī, kas skanēja manā galvā un uzdeva man jautājumu: - Ko gan, ellē ratā, tu tagad darīsi?

Finlejs izbrauca cauri Mārgreivai un apstājās policijas iecirkņa priekšā - tieši pretī lielajām stikla durvīm. Finlejs un Rosko izkāpa no mašīnas un gaidīja mani - tieši tāpat, kā pirms četrdesmit astoņām stundām bija darījuši Beikers un Stīvensons. Ari es izkāpu no mašīnas un pievienojos viņiem pēcpusdienas svelmē. Kādu brīdi tā stāvējām, tad Finlejs atvēra smagās durvis un mēs iegājām iekšā. Izgājām cauri tukšajai policijas darba telpai un devāmies uz palisandra kabinetu.

Finlejs apsēdās pie galda. Es iekritu tajā pašā krēslā, kurā biju sēdējis piektdien. Rosko izvilka krēslu un nolika to blakus manējam. Finlejs atvēra grabošo atvilktni, izņēma magnetofonu, ar ierastu pirksta kustību veica mikrofona pārbaudi, tad mierīgi paraudzījās manī.

- Man ļoti žēl tava brāļa, - viņš sacīja.

Es, neko neteikdams, pamāju.

- Diemžēl man būs tev jāuzdod daudz jautājumu, - detektīvs sacīja.

Es tikai pamāju, jo izpratu viņa situāciju. Pats esmu daudzas reizes tādā nonācis.

- Kas ir viņa tuvākais radinieks? - viņš jautāja.

- Tas esmu es, - paskaidroju. - Ja vien, man nezinot, viņš nav apprecējies.

- Vai tu domā, ka viņš būtu varējis tā darīt? - Finlejs painteresējās.

- Mēs nebijām tuvi, - es atzinu. - Taču šaubos, ka viņš būtu tā izdarījis.

- Vai jūsu vecāki ir miruši?

Es pamāju, arī Finlejs atbildēja ar mājienu un ierakstīja mani kā tuvāko radinieku.

- Kāds bija viņa pilnais vārds?

- Džo Rīčers, - es atbildēju. - Otra vārda nebija.

- Vai tas ir saīsinājums no Džozefa?

- Nē, - es iebildu. - Vienkārši Džo, tāpat kā mans vārds ir vienkārši Džeks. Mūsu tēvam patika vienkārši vārdi.

- Skaidrs, - Finlejs teica. - Vai viņš ir vecāks vai jaunāks?

- Vecāks, - es precizēju un pateicu viņam Džo dzimšanas datus.

- Divus gadus vecāks par mani.

- Tātad viņam bija trīsdesmit astoņi?

Es pamāju. Beikers bija teicis, ka upurim ir apmēram četrdesmit. Varbūt Džo bija straujāk dzīvojis.

- Vai tev ir viņa pēdējā adrese?

Es pakratīju galvu un sacīju:

- Nē, viņš dzīvoja kaut kur Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā. Kā jau teicu, mēs vairs nebijām tuvi.

- Skaidrs, - Finlejs piebilda. - Kad tu pēdējo reizi viņu satiki?

- Apmēram pirms divdesmit minūtēm, morgā, - atbildēju.

Finlejs tikko manāmi pamāja.

- Un pirms tam?

- Pirms septiņiem gadiem, mūsu mātes bērēs, - sacīju.

- Vai tev ir viņa fotogrāfija?

- Tu taču redzēji visas manas mantas, kas bija saliktas maisiņā, - es attraucu. - Man vispār nav nevienas fotogrāfijas.

Detektīvs atkal pamāja un apklusa. Viņam šī iztaujāšana nebija viegla.

- Vai vari man aprakstīt viņa izskatu?

- Pirms vēl viņa seja tika sašķaidīta?

- Tas varētu palīdzēt. Tu jau zini, - Finlejs piebilda, - mums jānoskaidro - kas, kur un kad viņu redzējis.

Es piekrītot pamāju un sāku stāstīt par savu brāli:

- Domāju, ka viņš izskatījās līdzīgs man. Varbūt kādu collu garāks un desmit mārciņu vieglāks.

- Tas varētu būt sešas pēdas un sešas collas - simts deviņdesmit sešus centimetrus - garš? - izmeklētājs pajautāja.

- Tā ir, - es apstiprināju. - Varbūt kādas divsimt mārciņas -deviņdesmit kilogramu - smags.

Finlejs to visu pierakstīja un jautāja:

- Un viņš bija noskuvis matus?

- Kad redzēju viņu pēdējo reizi, tā vēl nebija, - es sacīju.

- Tad viņam bija tādi paši mati kā visiem.

- Un tas bija pirms septiņiem gadiem? - Finlejs precizēja.

Es paraustīju plecus un prātoju:

- Varbūt viņam draudēja plikpaurība vai arī viņš lepojās ar savu skūto galvu?

Finlejs pamāja ar galvu un turpināja izjautāšanu:

- Par ko viņš strādāja?

- Cik man zināms, Finanšu ministrijā, - sacīju. - Nezinu gan, ko viņš tur darija.

- Ar ko viņš nodarbojās iepriekš? - detektīvs uzdeva jautājumu. - Vai arī viņš bija armijā?

Es pamāju un sacīju:

- Armijas izlūkdienestā, pēc tam viņš sāka strādāt valdības labā.

- Viņš tev rakstīja, ka esot šeit bijis? - Finlejs precizēja.

- Brālis pieminēja Aklo Bleiku, - es atgādināju. - Viņš neminēja, kas viņu atvedis šurp, bet to taču var viegli noskaidrot, vai ne tā?

Detektīvs piekrītot pamāja un paziņoja:

- Rit no paša rīta mēs šur tur piezvanīsim. Bet tomēr, vai esi pilnīgi drošs, ka nezini, kāpēc viņš ieradās Mārgreivā?

Es pašūpoju galvu. Man vispār nebija ne mazākās nojausmas, kāpēc Džo bija atbraucis uz Mārgreivu. Taču vismaz viens cilvēks to zināja - tas bija Habls. Džo bija tas izmeklētājs ar skūto galvu un segvārdu. Habls atveda viņu šeit, un viņam būtu jāzina - kāpēc? Pirmām kārtām vajadzēja atrast Hablu un pajautāt viņam.

- Tātad jūs teicāt, ka nevarat atrast Hablu? - es jautāju Finlejam.

- Nekur nevaram atrast, - viņš skaidroja. - Viņš nav savā mājā Bekmena alejā, un neviens nav redzējis viņu arī pilsētā. Habls taču zina par Džo, vai ne?

Es tikai paraustīju plecus un jutos kā kāršu spēlmanis, kas grib pietaupīt pāris trumpju. Ja man būs jāizdabū no Habla kāda informācija, par ko viņš nevēlēsies runāt, es gribētu to izdarīt vienatnē. īpaši man nepatiktu, ja Finlejs vērotu man pār plecu, kā es to daru. Viņš varētu nodomāt, ka - lai dabūtu šo informāciju - es pārāk stingri izturos pret Hablu. Un pavisam noteikti es negribētu, lai man kaut kas būtu jāvēro pār Finleja plecu. Negribēju atstāt šo lietu Finleja ziņā, jo tad savukārt es domātu, ka viņš nepietiekami uzstāj, lai informāciju iegūtu. Un vispār - Habls drīzāk runās ar mani, nevis ar policistu, jo viņš jau grasījās man izstāstīt gandrīz visu. Tātad - tas, ko Habls zina, paliks mans noslēpums. Vismaz šobrid.

- Man nav ne jausmas, ko Habls zina, - es meloju. - Tu jau biji tas, kas apgalvoja, ka viņš ir sabrucis.

Finlejs atkal kaut ko pie sevis nomurmināja un pāri galdam paskatījās uz mani. Es vēroju, kā viņš sāk šķetināt jaunu domu pavedienu. Intuitīvi nojautu viņa domu gaitu un gaidīju, kad tā izpaudīsies. Pamatojoties uz statistiku un pieredzi, attiecībā uz slepkavībām ir izdarīti aptuveni aprēķini, kas pierāda: ja ir nogalināts cilvēks, vispirms izpētiet viņa ģimeni, jo sasodīti daudz slepkavību izdara upuru radinieki - vīri, sievas, dēli un brāļi. Tāda bija teorija. Finlejs savā divdesmit gadu ilgajā

Bostonas pieredzē būs to simtiem reižu redzējis praksē. Tagad vēroju, kā viņš savā prātā pielāgo šo teoriju šeit - Mārgreivā. Man bija jāiejaucas un tas jānovērš. Es negribēju, lai viņš pat domās pieļauj tādu iespēju, jo nevēlējos vairs tērēt laiku, sēžot kamerā. Biju nolēmis, ka man šis laiks ir vajadzigs kaut kam citam.

- Jūs taču apmierina mans alibi, vai ne? - jautāju.

Finlejs saprata, uz ko es tēmēju, it kā mēs būtu kolēģi, kas

strādā kopā pie sarežģitas lietas, un uzlūkoja mani ar mazu smīniņu.

- Tas ir apstiprināts, - viņš apgalvoja. - Kad tas viss notika, tu biji Tampā.

- Tas ir labi, - es atzinu. - Vai arī šefs Morisons ar to ir apmierināts?

- Viņš par to neko nezina, - Finlejs informēja. - Morisons vispār neatbild uz telefona zvaniem.

- Es negribu, lai vēlreiz rastos tādas izdevīgas kļūdas, -piebildu. - Tas resnais mērglis teica, ka ir mani tur redzējis. Gribu, lai viņš zina, ka tas vairs neies cauri.

Pacēlis telefona klausuli un uzgriezis numuru, Finlejs pamāja. Es varēju saklausīt telefona klausulē attālus pīkstienus, tie skanēja ilgu laiku un tad pārtrūka. Finlejs nolika klausuli.

- Morisona nav mājās, - viņš paziņoja. - Šodien taču ir svētdiena, vai ne?

Tad detektīvs izņēma no atvilktnes telefonu grāmatu, atvēra to pie burta H un atrada Habla numuru Bekmena alejā, piezvanīja, taču rezultāts bija tāds pats - ilgi izsaukuma signāli: neviena nebija mājās. Tad viņš mēģināja zvanīt Hablam uz mobilo telefonu, bet kāda elektroniska balss sāka skaidrot, ka telefons šobrīd ir izslēgts. Nenoklausījies līdz galam, Finlejs nolika klausuli.

- Kad atradīšu Hablu, vedīšu viņu šurp, - Finlejs solīja.

- Viņš kaut ko zina. un viņam to vajadzēs mums pastāstīt.

Es paraustīju plecus, Finlejam bija taisnība. Šobrīd Finleja izmeklēšanas pavediens - kā spēlē Auksts un karsts - bija drīzāk auksts; vienīgā siltā dzirkstelīte bija Habla sarīkotā histērija piektdienas pratināšanas laikā.

- Ko tu pats darisi, Rīčer? - Finlejs man jautāja.

- Es grasos to visu kārtīgi apdomāt, - atbildēju.

Finlejs paskatījās man acīs. Skatiens nebija nedraudzīgs, tomēr nopietns, it kā viņš mēģinātu nodot man pavēli un lūgumu.

- Ļauj man tikt ar to galā, sarunāts? - detektīvs piekodināja.

- Es zinu, ka tu jutīsies ļoti slikti un pats gribēsi noskaidrot patiesību, bet es negribu nekādu pašdarbību. Vai tev ir skaidrs? Šī ir policijas lieta, un tu esi civilpersona, atļauj man tikt ar to galā! Norunāts?

Es paraustīju plecus un piekrītoši pamāju, tad piecēlos kājās un paskatījos uz abiem policistiem.

- Došos pastaigāties, - paziņoju.

Es atstāju abus policijas darba telpā un izgāju ārā, pagrūdu stikla durvis un atkal nonācu karstajā pēcpusdienas svelmē. Paklaiņoju pa policijas auto stāvlaukumu, šķērsoju plašo mauriņu ēkas priekšpusē un aizgāju līdz bronzas statujai - te nu bija vēl viena nodeva Kasparam Tīlam, lai kas viņš ari būtu, -ari pilsētas dienvidu puses zālienā bija uzstādīts viņa krūšutēls. Es atspiedos pret saulē sasilušajiem Tīla sāniem un iegrimu pārdomās.

ASV ir milzīga valsts, tās teritorija sniedzas miljoniem kvadrātjūdžu plašumā, šeit - no visiem daudzajiem pasaules iedzīvotājiem - mīt trīssimt miljoni cilvēku. Mēs ar Džo nebijām tikušies septiņus gadus. Taču dīvainā kārtā tikai ar astoņu stundu intervālu bijām nonākuši vienā un tajā pašā sīkajā miestā. Es tikai piecdesmit jardu attālumā biju pagājis garām tai vietai, kur gulēja brāļa ķermenis. Tā bija sasodīti reta sagadīšanās - gandrīz vai neticama. Tātad, uzskatīdams to par sagadīšanos, Finlejs bija izdarījis man lielu pakalpojumu. Patiesībā detektīvam vajadzētu sagraut manu alibi un var būt, ka viņš pašlaik ar to jau nodarbojas. Iespējams, viņš vēlreiz zvana uz Tampu, lai visu pārbaudītu.

Lai nu kā - Finlejs neko neatradis, jo tā patiešām bija tikai sagadīšanās. Nav nekādas jēgas to pārbaudīt atkal un atkal. Es nonācu Mārgreivā tikai savas spontānās, pilnīgi trakās kaprīzes dēļ. Ja eš kaut vai minūti ilgāk būtu pētījis blakussēdētāja karti, autobuss aizbrauktu garām Mārgreivas krustojumam un es būtu par to aizmirsis. Dotos uz Atlantu un nekad neko par Džo neuzzinātu. Varbūt paietu vēl septiņi gadi, pirms mani sasniegtu šie jaunumi? Tāpēc nebija nekādas jēgas visu saorganizēt tā, ka šī nebūtu sagadīšanās. Vienīgais, ko man atlika darīt, bija izlemt - ko, ellē ratā, es tagad iesākšu?

Aptuveni četru gadu vecumā es iemācījos saprast, kas ir uzticība. Toreiz kaut kā es pēkšņi aptvēru, ka man ir jārūpējas par Džo, tāpat kā viņš rūpējas par mani. Nepagāja necik ilgs laiks, un šis ieradums kļuva par manu rakstura iezīmi - tas bija kaut kas automātisks un pats par sevi saprotams. Manā galvā vienmēr ir mājojusi doma brāli pieskatīt un pārbaudīt, vai ar viņu viss ir kārtībā. Kādā no jauno skolu pagalmiem man vairākkārt nācies skriet ārā un ieraudzīt, kā bariņš bērnu mēģina pārbaudīt garo, tievo jaunpienācēju. Tajās reizēs es steidzos palīgā, atrāvu viņus visus nost un turklāt vēl sasitu kādu pārīti galvu, tad devos atpakaļ pats pie saviem čomiem un turpināju spēlēt bumbu vai ko citu, ko nu mēs toreiz darījām. Pienākums bija izpildīts - kā pats par sevi saprotams. Tā bija ierasta kārtība, kas ilga divpadsmit gadus - no brīža, kad es kļuvu četrus gadus vecs, līdz tai dienai, kad Džo aizgāja no mājām. Šie divpadsmit ieraduma gadi vēl joprojām ir atstājuši pēdas manā prātā. Jo vēlāk, visus šos gadus, man galvā ir skanējusi vārga iekšējā balss ar jautājumu: kur ir Džo? Tiklīdz viņš bija pieaudzis un aizgājis no mājām, nebija vairs svarīgi, kur tieši viņš bija, bet es vienmēr esmu saklausījis šī vecā ieraduma vārgo atbalsi. Dziļi sirdī vienmēr esmu apzinājies: ja tas būs nepieciešams, man vienmēr jāaizstāv brālis.

Tagad brālis ir miris. Viņa vairs nav nekur. Atspiedies pret statuju, kas atradās policijas iecirkņa priekšā, ieklausījos savā vārgajā iekšējā balsī, kas man sacīja: tev kaut kas šajā lietā ir jādara!

Policijas iecirkņa durvis atvērās, un es redzēju Rosko iznākam ārā svelmainajā gaisā. Saule viņu apspīdēja no mugurpuses un izgaismoja matus kā oreolu. Sieviete pavērās apkārt un ieraudzīja mani - atspiedušos pret statuju mauriņa vidū. Rosko tuvojās man, un es atrāvos no siltā bronzas sāna.

- Kā jūties? - viņa apjautājās.

- Viss kārtībā, - atbildēju.

- Vai tiešām? - viņa neatlaidās.

- Es nesabrukšu, - piebildu. - Varbūt vajadzētu, bet es tā nedarīšu. Godīgi sakot, es vienkārši jūtos nedzīvs.

Tā bija taisnība, es neko daudz nejutu. Iespējams, reakcija šķita dīvaina, taču tā nu es tagad jutos. Nebija jēgas to noliegt.

- Tad ir labi, - Rosko noteica. - Vai varu tevi kaut kur aizvest?

Iespējams, ka Finlejs bija atsūtījis Rosko mani uzmanīt, tāpēc es negrasījos celt lielus iebildumus. Tā nu Rosko tur stāvēja, saules apmirdzēta, un izskatījās lieliski. Es apjautu, ka ar katru reizi viņa man iepatīkas arvien vairāk.

- Vai negribi man parādīt, kur dzīvo Habls? - es provocēju.

Redzēju, kā viņa apdomā manu priekšlikumu.

- Vai mums to nevajadzētu atstāt Finleja ziņā? - Rosko ierosināja.

- Es tikai vēlos paraudzīties, vai viņš nav atgriezies mājās, -es taisnojos. - Es taču viņu neapēdīšu. Ja Habls būs mājās, mēs nekavējoties zvanīsim Finlejam. Sarunāts?

- Labi, - viņa piekrita, paraustīja plecus un pasmaidīja.

- Nu tad braucam!

Mēs kopā devāmies pāri mauriņam pie Rosko mašīnas. Viņa iedarbināja motoru un izbrauca no stāvlaukuma, pagriezās pa kreisi un cauri sapostajai, mazajai pilsētiņai devās ziemeļu virzienā. Bija fantastiska septembra diena. Spožā saules gaisma pārvērta Mārgreivu par pasakainu vietu. Bruģētās ietves mirdzēja saulē, un ēku baltā krāsa mani apžilbināja.

Visa pilsētiņa bija klusa, izmirusi, tā it kā gozējās svētdienas saules svelmē.

Pie nelielā zāliena Rosko pagrieza automašīnu pa labi un, apbraucot apkārt skvēram un baznīcai, nokļuva Bekmena alejā. Mašīnas bija aizbraukušas, tagad šī vieta izskatījās kā izmirusi. Dievkalpojums bija beidzies. Mums priekšā pavērās Bekmena aleja, kas bija plaša savrupmāju un koku gatve nelielā pakalnā. Šeit dvesmoja bagātības elpa, vieta bija lieliska - ēnaina un pārtikusi. Tieši tādiem vārdiem to raksturotu nekustamā īpašuma aģenti. Es nevarēju saskatīt mājas, tās atradās krietni patālu no ielas, aiz zālainiem pauguriem, lieliem kokiem un augstiem dzīvžogiem; piebraucamie ceļi skatienam izzuda tālumā. Šad un tad koku puduros ieraudzīju pazibam kādu baltu portiku, ēkas daļu vai sarkanu jumtu. Jo tālāk mēs braucām, jo lielāki kļuva zemes gabali. Pastkastītes atradās simtiem jardu attālumā cita no citas. Gar ielas malām auga milzīgi, veci koki, kuru dēļ šī vieta izskatījās vēl cienījamāka; katra māja, kas slēpās aiz koku lapotnēm, glabāja savu stāstu. Habla gadījumā tas bija kāds izmisīgs vēstījums, kas lika viņam sazināties ar manu brāli, un rezultātā Džo tika nogalināts.

Pie baltas pastkastītes, kas atradās pie divdesmit piektās mājas, Rosko piebremzēja un iegriezās pa kreisi iebraucamā ceļā. Māja atradās aptuveni jūdzi no pilsētas centra, alejas kreisajā pusē. To apspīdēja pēcpusdienas saule. Tā bija pēdējā māja uz šī ceļa. Tllāk uz priekšu pletās persiku birzis, kas dūmakā izzuda skatienam. Mēs lēnām braucām pa līkumaino pievedceļu gar masīvo dārza nožogojumu. Pati māja nebija tāda, kādu to iztēlojos. Biju iedomājies baltu, parastu māju kā visiem, tikai lielāku. Tomēr šī bija daudz greznāka - milzīga kā pils, un katra tās detaļa bija dārga: plašs grantēts piebraucamais ceļš, apjomīgs un samtains mauriņš, lieli retu sugu koki; tas viss mirdzēja spilgtajā saules gaismā. Nekur nevarēja manīt tumšo bentliju, ko biju redzējis pie cietuma. Izskatījās, ka mājās neviena nebija.

Rosko piebrauca pie ārdurvīm, un mēs izkāpām. Visapkārt bija tik kluss, ka varēja dzirdēt vienīgi pēcpusdienas svelmes sanoņu. Mēs piezvanījām un pieklauvējām pie durvīm. Iekšpusē neviens uz to nereaģēja. Mēs nesapratnē paraustījām plecus un pa mauriņu apgājām apkārt mājai. Tur bija plašs zāliens un daudzas dažādu spilgtu ziedu kompozīcijas, kas it kā ietvēra dārzu, arī plašs lievenis un gara zālaina stiga - tā veda uz milzīgu peldbaseinu. Saulē ūdens mirdzēja spilgti zilā krāsā, es pat jutu hlora izgarojumus, kas virmoja karstajā gaisā.

- Šī nu gan ir kolosāla vietiņa! - Rosko atzīmēja.

Es pamāju un nodomāju: vai arī mans brālis šeit ir bijis?

- Paklausies, tur tuvojas mašīna, - Rosko paziņoja.

Mēs nonācām atpakaļ mājas priekšā tieši tad, kad piebrauca lielais bentlijs. Blondā sieviete, ko biju redzējis aizbraucam no cietuma, izkāpa no mašīnas. Ar viņu kopā bija divi bērni: puika un meitene. Šī bija Habla ģimene. Viņš savu ģimeni bezgalīgi mīlēja, tomēr šobrīd nebija kopā ar saviem tuvajiem.

Šķiet, ka blondā sieviete pazina Rosko. Abas sasveicinājās, un Rosko mūs iepazīstināja. Sieviete paspieda man roku un teica, ka viņu sauc Šarlīna, bet es drīkstot viņu saukt par Čār-liju. Habla kundze izskatījās pēc tādas sievietes, kas vienmēr dzīvojusi lielā pārticībā. Viņa bija gara un slaida, pareizi veidotiem kauliem, rūpīgi ģērbusies un labi kopta. Tomēr viņas sejā bija jūtama enerģija, kas it kā neiederējās kopējā pārticīgi bezrūpīgajā tēlā. Tieši šī enerģija padarīja šo sievieti manās acīs pievilcīgāku. Čārlija turēja manu roku un smaidīja, bet aiz smaida slēpās sasprindzinājums.

- Diemžēl šī nebija mana mūža labākā nedēļas nogale, -viņa atzina. - Taču šķiet, ka esmu jums parādā lielu pateicību, Rīčera kungs. Mans vīrs pastāstīja, ka cietumā jūs esat izglābis viņam dzīvību.

To visu Čārlija pateica ar lielu vēsumu balsī, kas neattiecās uz mani, bet uz tiem apstākļiem, kas piespieda viņu vienā teikumā lietot vārdus - vīrs un cietums.

- Ak, ko nu! - es atrunājos. - Kur viņš ir?

- Aizbraucis darīšanās, - Čārlija paziņoja. - Gaidu viņu atgriežamies vēlāk.

Es pamāju. Tāds bija Habla plāns. Viņš man stāstija, ka sadomās kādu pasaciņu sievai un tad mēģinās nokārtot savas lietas. Es nezināju, vai Čārlija gribēja par to runāt. Blakus viņai klusēdami stāvēja bērni, un es sapratu, ka, bērniem klātesot, viņa nerunās. Tāpēc veltīju viņiem platu smaidu, cerot, ka bērni sakautrēsies un aizskries kaut kur projām - tā bērni parasti uz mani reaģē taču mazie atbildēja ar platu smaidu.

- Bens, - Čārlija iepazīstināja. - Un šī ir Lūsija.

Abi bija glīti bērni. Meitenei joprojām piemita maza bērna apaļīgums. Mazajai nebija priekšējo zobu un skaistie smilškrāsas mati bija sapīti bizītēs. Puika nelikās neko lielāks par savu mazo māsu. Viņš bija maza auguma, ar nopietnu seju. Šis zēns nebija nekāds kauslīgais huligāns kā citi puikas viņa vecumā. Abi bija jauki bērni - pieklājīgi un klusi. Bērni paspieda man roku un atkāpās pie mammas sāniem. Skatīdamies uz visiem trijiem Habla ģimenes locekļiem, es it kā sajutu, ka virs viņu galvām ir savilkušies draudīgi mākoņi. Ja Habls neko nedarīs, viņa vainas dēļ aizies bojā visa viņa ģimene, tāpat kā bojā bija aizgājis mans brālis.

- Vai ienāksiet iedzert kādu tasīti ledustējas? - Čārlija vaicāja.

Tā viņa tur stāvēja, it kā gaidīdama atbildi. Habla kundze varēja būt vienā vecumā ar Rosko, tā ap trīsdesmit. Taču viņai bija bagātas sievietes manieres. Pirms simt piecdesmit gadiem viņa varētu būt bijusi lielas plantācijas saimniece.

- Labi, - es piekritu. - Paldies.

Bērni aizskrēja projām spēlēties, un Čārlija mūs ieveda mājā. Īstenībā es tēju nemaz negribēju, vienīgi uzkavēties, līdz atgriezīsies Habls. Gribēju kādas piecas minūtes ar viņu parunāt vienatnē un uzdot dažus ļoti svarīgus jautājumus, pirms vēl Finlejs bija ķēries klāt savām Mirandas pratināšanas metodēm.

Tā bija pasakaina māja - milzīga un skaisti iekārtota, gaiša un tikko kā izkrāsota fantastiskos krēmkrāsas un saulaini zeltainos toņos. Visapkārt ziedi. Čārlija izveda mūs cauri mājai uz dārza terasi, ko bijām redzējuši no ārpuses. Tā bija tik skaista, ka to varētu rādīt dizaina žurnālā. Rosko devās līdzi Čārlijai, lai palīdzētu sagatavot tēju, atstādama mani istabā vienu pašu. Jutos neveikli, jo nebiju radis pie ģimenes mājām. Esmu trīsdesmit sešus gadus vecs un nekad neesmu dzīvojis tādā mājā, vienīgi pabijis daudzos dienesta dzīvokļos un ļoti askētiskajā Vestpointas kara akadēmijas kopmītnē Hadsonā. Tādās vietās man nācies uzturēties. Tā nu es tur sēdēju - kā marsietis - uz puķaina spilvena, kas bija nolikts uz pītā dīvāna, un, satraukumā pamiris, gaidīju, būdams sastinguma zonā starp darbību un neko nedarīšanu. Abas sievietes atgriezās, nesdamas tēju. Čārlijai rokās bija sudraba paplāte. Habla kundze bija ļoti izskatīga sieviete, taču salīdzinājumā ar Rosko - nekas īpašs. Rosko acīs dega enerģiska dzirkstelīte, kas Čārliju padarīja gandrīz neredzamu. Tad pēkšņi kaut kas notika. Rosko apsēdās blakus man uz pītā dīvāna, pastumjot manu kāju sānis. Tā bija parasta, taču tik intīma kustība. Mani sastingušie nervu gali pēkšņi noreaģēja un deva man signālu: arī tu viņai patīc. To es secināju pēc tā, kā viņa pieskārās manai kājai.

Šajā jaunajā atskārsmē mēģināju restaurēt dažas epizodes no savas nesenās pagātnes: to, kā Rosko ņēma manus pirkstu nospiedumus un fotografēja; kā atnesa man kafiju; kā smaidīja un piemiedza man ar aci; kā smējās un strādāja piektdienas naktī un sestdienā, lai varētu dabūt mani ārā no Vārburtonas; kā atbrauca man pretī uz cietumu; kā turēja manu roku pēc tam, kad biju redzējis sava brāļa sakropļoto ķermeni; kā atveda mani šurp. Tātad - arī es viņai patīku!

Pēkšņi es jutos priecīgs par to, ka biju izkāpis no tā sasodītā autobusa. Priecājos par to, ka biju pieņēmis šo neprātīgo, spontāno lēmumu. Es negaidīti kļuvu mierīgāks un jutos labāk. Ari vārgā iekšējā balss bija pieklususi. Pašlaik man nebija nekā īpaša, ko darīt, bet, kad satikšu Hablu, aprunāšos ar viņu. Līdz tam sēdēšu uz dīvāna kopā ar izskatīgu, draudzīgu, tumšmatainu sievieti, kas valkā mīkstu kokvilnas kreklu. Visas problēmas vēl tikai priekšā, tā parasti notiek.

Čārlija Habla apsēdās mums pretī un ielēja ledustēju no lielas krūzes; telpā izplatījās citronu un garšvielu smarža. Mājasmāte uztvēra manu vērojošo acu skatu un veltīja man to pašu nervozo smaidu, ko jau biju redzējis iepriekš. Lūkodamās manī un nervozi smaidīdama, Čārlija sacīja:

- Parasti šādā situācijā es pajautātu: kā jums patīk pie mums Mārgreivā?

Uz to man nebija atbildes, es tikai paraustīju plecus. Man bija pilnīgi skaidrs, ka Čārlija neko nezina. Habla kundze domāja, ka viņas vīrs tika apcietināts kādas kļūdas dēļ, nevis tāpēc, ka bija iekūlies nepatikšanās, kuru rezultāts jau bija divi līķi, un viens no nogalinātajiem bija brālis svešiniekam, kam viņa šobrīd saspringti smaida. Rosko glāba sarunu, un abas dāmas sāka jauki pļāpāt. Es dzēru tēju un turpināju gaidīt Hablu, kas tā arī neparādījās. Saruna pamazām norima, un mums vajadzēja doties projām. Čārlija dīžājās, it kā likdama saprast, ka viņai vēl daudz darāmā. Rosko uzlika savu plaukstu uz manas rokas, viņas pieskāriens iesita man kā ar elektrību.

- Iesim nu! - viņa mudināja. - Aizvedīšu tevi atpakaļ uz pilsētu.

Jutos slikti, ka nebiju sagaidījis Hablu, - it kā būtu nodevis Džo. Bet tai pašā laikā es gribēju izbaudīt divvientulību ar Rosko - es degu zilās iekāres liesmās. Iespējams, manas alkas kļuva vēl stiprākas no apspiestajām bēdām. Es gribēju atstāt Džo problēmas uz rītdienu. Iestāstīju sev, ka man vienalga nav citas izvēles, jo Habls nebija parādījies un neko citu es nevarēju darīt. Tā nu mēs iekāpām ševroletā, izbraucām pa līkumoto mājceļu uz Bekmena aleju un devāmies pilsētas virzienā. Pēc kādas jūdzes jau ieraudzījām blīvāk saceltās mājas; mēs apmetām slaidu loku ap baznīcu. Atkal ieraudzījām Kaspara Tīla statuju pilsētas zālienā.

- Rīčer! - Rosko ierunājas. - Tu taču te uzkavēsies kādu bridi, vai ne? Līdz noskaidrosi brāļa lietu?

- Domāju, ka jā, - es atteicu.

- Kur tu grasies apmesties? - Rosko interesējās.

- Es nezinu, - atbildēju.

Viņa piestāja ietves malā pie zāliena un nedaudz aizķēra parka zīmi. Rosko sejā pavīdēja līdz šim nebijis maigums.

- Gribu, lai tu brauc man līdzi uz manām mājām, - viņa izteica piedāvājumu. Jutos kā prātu zaudējis, jo tik ļoti to vēlējos, ka pievilku viņu sev klāt un mēs sākām skūpstīties. Tas bija pasakains pirmais skūpsts - jauna un nepazīstama mute, mati un smarža. Mēs skūpstījāmies kaislīgi, ilgi un cieši, vairākas reizes ievelkot gaisu, un tikai tad Rosko atgriezās savā šofera vietā.

Nākamo ceturtdaļjūdzi - pa ielu, kas atradās pretī Bekmena alejai, - mēs aiztriecāmies kā nemaņā. Kad Rosko iebrāzās mājceļā un, riepām kaucot, mašīna bija apstājusies pie viņas mājas, es atcerējos, ka ceļā esmu manījis tikai neskaidras, saules apspīdētas apstādījumu kontūras. Mēs, gandrīz vai katapultējoties no mašīnas, skrējām uz durvīm; Rosko tās atslēdza, un mēs iebrukām iekšā. Pirms durvis ar klikšķi aizcirtās, viņa jau atkal bija manās rokās. Mēs skūpstījāmies un klupdami krizdami virzījāmies uz dzīvojamo istabu. Rosko bija pēdu īsāka par mani, tāpēc manās skavās viņas kājas neskāra grīdu.

Mēs norāvām viens otram drēbes, it kā tās būtu sākušas degt. Rosko bija lieliska - tvirta, vingra, ar pasakaini veidotu augumu. Viņas āda bija kā zīds. Rosko novilka mani uz grīdas siltajos saules staros, kas spīdēja caur logu. Tā bija neprātīga kaisle. Mēs ripinājāmies pa grīdu, un nekas mūs nevarētu atraut vienu no otra. Tas līdzinājās pasaules galam. Sasnieguši kulmināciju, mēs notrīcējām un, pilnīgā bezspēkā elsodami, atlaidāmies uz grīdas, mirkdami sviedros.

Tā mēs tur gulējām, saķērušies un glāstot viens otru. Tad Rosko atrāvās un piecēla mani kājās, skūpstīdamies mēs aizstreipuļojām uz guļamistabu. Viņa norāva segu no gultas, un mēs uz tās sabrukām. Viens otra skavās mēs iegrimām dziļā atslābuma nirvānā. Es biju pilnīgi apreibis. Jutu, ka mani kauli un muskuļi ir kā no gumijas. Gulēdams šajā svešajā gultā, es aizpeldēju daudz tālāk par relaksācijas robežām. Es peldēju.

Rosko siltais augums bija ērti iekārtojies man blakus, es elpoju, seju iespiedis viņas matos, mūsu rokas laiski glāstīja otra vēl neiepazīto augumu.

Viņa man pajautāja, vai es vēlos sameklēt kādu moteli vai palikt šeit kopā ar viņu. Es pasmējos un sacīju, ka viņa tagad tikai tā varētu tikt no manis vaļā, ja no policijas iecirkņa atnestu stroķi un aiztrenktu mani prom, tomēr piebildu, ka šobrīd arī pat tas nevarētu līdzēt. Rosko iesmējās un piespiedās vēl tuvāk.

- Es nenesīšu šurp šaujamo, - viņa čukstēja, - taču atnesīšu roku dzelžus, pieslēgšu tevi pie gultas un paturēšu šeit uz visiem laikiem.

Mēs snauduļojām visu pēcpusdienu. Septiņos vakarā es piezvanīju uz Habla mājām, viņš joprojām nebija atgriezies. Es atstāju Čārlijai Rosko telefona numuru un palūdzu, lai Habls man piezvana, tiklīdz atgriežas. Visu atlikušo vakaru mēs ļāvāmies laika plūsmai. Iemigām tikai pusnaktī, Habls tā arī nepiezvanīja.

Pirmdienas rītā es vien zemapziņā nojautu, ka Rosko pošas uz darbu. Dzirdēju dušas šņākoņu, jutu viņas maigo skūpstu, pēc tam mājās viss kļuva kluss, mierīgs un karsts. Nogulēju līdz deviņiem. Telefons nezvanīja. Tas bija pat labi, jo man vajadzēja klusumā padomāt un pieņemt dažus lēmumus. Izstiepdamies Rosko siltajā gultā, sāku domāt atbildes uz jautājumu, ko vakar manā galvā bija uzdevusi vārgā balss.

Ko es grasos darīt Džo lietā? Atbilde nāca ļoti viegli, es zināju, ka tā būs. Tā radās jau tajā mirklī, kad es stāvēju morgā līdzās Džo sakropļotajam ķermenim. Un atbilde bija ļoti vienkārša - es viņu aizstāvēšu un pabeigšu brāļa aizsākto lietu, lai kas tā ari būtu un ko tā prasītu.

Man nelikās, ka šī lieta būs sarežģīta. Habls bija mans vienīgais pavediens - vienīgais, kas šobrīd vajadzīgs. Viņš sadarbosies, jo bija atkarīgs no Džo, kurš būtu palīdzējis tikt ārā no bezizejas. Tagad viņš būs atkarīgs no manis un dos to, kas man nepieciešams. Viņa saimnieki vēl veselu nedēļu būs nedrošībā. Viņš bija teicis: logs būs plaši atvērts līdz svētdienai. Es to izmantošu, lai viņus iznīcinātu. Mans prāts bija tam gatavs. Man nebija citas izejas, jo nevarēju to atstāt Finleja ziņā. Finlejs nekad neizpratīs visus manus un Džo nodzīvotos gadus. Viņš neatbalstīs tādus sodus, kādi šeit būtu nepieciešami. Detektīvs nespēs saprast vienkāršu taisnību, ko es jau četru gadu vecumā biju iemācījies: nedari pāri manam brālim! Šī bija mana lieta, un tā attiecās tikai uz mani un Džo. Tas ir mans pienākums.

Es turpināju gulēt Rosko siltajā gultā un prātot par to. Izskatījās, ka tas būs vienkāršs process - tik vienkāršs, cik vien var būt. Habla atrašana nevarētu būt sarežģīta, jo zināju viņa telefona numuru un dzīvesvietu. Sajuzdams nemierpilnu enerģiju, smaidīdams izstaipījos, izkāpu no gultas un sameklēju kafiju. Pie kafijas kannas bija atstāta zīmīte, tajā bija teikts: Agrs lenčs pie Eno? Vienpadsmitos? Atstāj Hablu Finlejaml OK? Zīmīte bija parakstīta ar daudziem skūpstiem un uzzīmētiem roku dzelžiem. Es pasmaidīju par zīmējumu. Man nenāca ne prātā atstāt Hablu Finleja ziņā. Nekādā gadījumā! Habls bija mana darīšana! Tāpēc vēlreiz sameklēju viņa telefona numuru un piezvanīju uz Bekmena aleju, tur joprojām neviena nebija mājās.

Es ielēju sev lielu krūzi kafijas un apstaigāju dzīvojamo istabu. Ārā spīdēja žilbinoša saule, būs vēl viena karsta diena. Izstaigāju Rosko māju, tā nebija īpaši liela: dzīvojamā istaba, savienota ar virtuvi, divas guļamistabas, liela vannas istaba. Viss šajā mājā bija jauns un ļoti tīrs, iekārtots jauki un vienkārši, tieši to es ari biju no Rosko gaidījis - nosvērtu vienkāršību. Bija ari daži meksikāņu navahu mākslas darbi, daži spilgti tepiķīši uz baltām sienām. Rosko droši vien ir bijusi Ņūmeksikā, un tur viņai šis stils iepaticies.

Šeit bija kluss un mierīgs. Rosko bija stereoiekārta, dažas plates un magnetofona lentes ar daudz mierīgāku un saldāku mūziku nekā tā ķērkšana un brēkšana, ko es saucu par mūziku.

Virtuvē piepildīju kafijas krūzi un devos atpakaļ. Pie mājas atradās neliels pagalmiņš ar kārtīgu, vienkāršu mauriņu un dažiem nesen iestādītiem mūžzaļiem augiem. Ap krūmājiem bija nobārstītas sakapātas koka mizas, lai neaugtu nezāles, un tos apjoza neēvelēta koka sētiņas. Stāvēdams saulē, es malkoju kafiju.

Tad iegāju atpakaļ mājā un vēlreiz mēģināju sazvanīt Hablu, tomēr neviens nenāca pie telefona. Es iegāju dušā. Rosko bija maza dušas kabīne, zemu noregulēta duša un ziepju trauciņā sievišķīgas ziepes. Skapī atradu dvieli un uz tualetes galdiņa suku. Žiletes nebija. Uzvilku drēbes un izmazgāju kafijas krūzi. No virtuves telefona vēlreiz zvanīju Hablam, ļāvu telefonam skanēt ilgu laiku, taču joprojām neviena nebija mājās. Izdomāju, ka Rosko pēc lenča varētu mani turp aizvest. Šī lieta nevarēja gaidīt mūžīgi. Es atslēdzu pagalma durvis un izgāju ārā.

Pulkstenis bija apmēram pusvienpadsmit. Līdz Eno ēstuvei bija jāiet mazliet vairāk par jūdzi. Tā būs patīkama pusstundas pastaiga pa saulainajām ielām. Ap šo laiku jau bija kļuvis diezgan karsts, aptuveni astoņdesmit grādi pēc Fārenheita. Lielisks rudens laiks Amerikas dienvidos. Nogāju apmēram ceturtdaļjūdzi pa lēzenu, līkumotu pacēlumu līdz Galvenajai ielai. Visapkārt viss bija skaisti apkopts un apcirpts; augstu slējās magnoliju koki un krūmu vēlīnie ziedi.

Pie diennakts veikala pagriezos un turpināju iet pa Galveno ielu, gājēju celiņi bija tīri noslaucīti. Mazajos parka laukumiņos redzēju rosāmies dārznieku brigādes. Strādnieki pievienoja laistītājus un cēla ārā piederumus no elegantiem, zaļiem furgoniem, uz kuriem ar zelta burtiem bija rakstīts Klainera fonds. Daži vīri krāsoja nožogojuma sētiņas. Es pamāju abiem vecajiem frizieriem, kuri stāvēja uz frizētavas sliekšņa, it kā gaidīdami klientus; abi večuki pamāja man pretī, un es aiz-soļoju tālāk.

Manam skatam pavērās Eno ēstuve, tās nopulētais alumīnija apšuvums saulē spīdēja. Rosko policijas ševrolets jau stāvēja stāvlaukumā, blakus tam uz celiņa atradās melnais pikaps, ko biju redzējis iepriekšējā dienā pie diennakts veikala. Sasniedzu ēstuvi un, atgrūdis durvis, iegāju iekšā. Piektdien biju no turienes izgrūsts ārā, saslēgtām rokām un Stlvensona stroķi pie ribām. Prātoju, vai ēstuves cilvēki mani atcerēsies, un nospriedu, ka tā notiks, jo Mārgreiva ir klusa vieta, kurā nemaz tik daudz svešinieku nevar ieraudzīt.

Rosko sēdēja pie tā paša galdiņa atsevišķā nišā, kur piektdien biju sēdējis es. Viņa atkal bija uzvilkusi policijas formas tērpu un izskatījās kā seksīgākā sieviete uz zemeslodes. Es piegāju viņai klāt, Rosko man mīļi uzsmaidīja, un es noliecos viņu noskūpstīt. Viņa pašļūca pa vinila solu līdz logam. Uz galda stāvēja divas kafijas krūzes. Es pabīdīju Rosko krūzi viņai tuvāk.

Melnā pikapa šoferis sēdēja pie letes - tas bija Klainera dēls, bālās sievietes audžudēls. Viņš bija pagriezis sēdekli ar muguru pret leti un tagad blenza uz mani, kājas izpletis, elkoņus atbalstījis, galvu izslējis un acis zibinādams. Es pagriezu viņam muguru un vēlreiz noskūpstīju Rosko.

- Vai šī skūpstīšanās sagraus tavu reputāciju? - es pajautāju. - Ja nu ļaudis tevi ievēros skūpstāmies ar klaidoni, kuru piektdien šeit arestēja?

- Varbūt, bet kam kāda daļa? - Rosko atbildēja.

Par to es noskūpstīju viņu vēlreiz, Klainers juniors mūs vēroja. Sajutu viņa skatienu urbjamies man skaustā, pagriezos apkārt un uzlūkoju viņu. Kādu sekundi puisis skatienu izturēja, tad noslīdēja no sēdekļa un aizgāja. Uz sliekšņa viņš vēlreiz apstājās un pēdējo reizi nikni uz mani palūrēja, tad devās pie pikapa un aizbrauca. Saklausīju aizbraucoša motora rūkoņu, pēc tam iestājās klusums. Ēstuve bija gandrīz tikpat tukša kā piektdien, tikai pāris vecu vīru un divas viesmīles - tās pašas, kuras strādāja piektdien. Abas bija blondīnes, ģērbušās formas tērpos, taču viena bija garāka un smagnējāka nekā otra. Mazākā nēsāja brilles. Abas nebija pilnīgi vienādas, bet ļoti līdzīgas - kā māsas vai māsīcas. Tie paši gēni, kā jau mazā pilsētā, nekurienes vidū.

- Es pieņēmu lēmumu, - paziņoju. - Man ir jāuzzina, kas notika ar Džo. Tāpēc es jau iepriekš gribu atvainoties, ja tas izraisīs kādas neērtības.

Rosko likās par mani norūpējusies, viņa paraustīja plecus un mīļi pasmaidīja.

- Tas nekādā gadījumā mani netraucēs, - viņa sacīja. - Tam nav nekāda iemesla.

Es malkoju kafiju, tā bija ļoti laba, atcerējos to no piektdienas.

- Mēs saņēmām otra noslepkavotā personības identifikācijas apstiprinājumu, - Rosko paziņoja. - Viņa pirkstu nospiedumi bija policijas aizturēšanas lietā, kas notika pirms diviem gadiem Floridā. Puisi sauca Šermans Stolers. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka?

Es noraidoši pakratīju galvu, sacīdams:

- Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Pie Rosko jostas pēkšņi iepīkstējās mazais, melnais peidžers. Nekad agrāk nebiju to redzējis, iespējams, viņai to vajadzēja nēsāt darba pienākumu dēļ. Tas pīkstēja ilgi, Rosko pieliecās un to izslēdza.

- Sasodīts! - viņa norūca. - Piedod, bet man ir jāpiezvana. Es aiziešu uz mašīnu.

Es izslīdēju ārā no kabīnes, lai palaistu Rosko garām.

- Pasūti mums kaut ko ēdamu, labi? - viņa palūdza. - Es ēdīšu to pašu, ko tu.

- Labi, - es atbildēju. - Kura ir mūsu viesmīle?

- Tā ar brillēm, - viņa noteica.

Rosko izgāja no ēstuves. Redzēju viņu noliecamies mašīnā un zvanām pa telefonu, tad viņa no stāvlaukuma ar žestiem kaut ko rādīja man, it kā ziņodama par kaut ko ļoti steidzamu: viņai nekavējoties jāatgriežas, lai es palieku tepat. Rosko ielēca mašīnā un aizbrauca dienvidu virzienā. Es vārgi viņai pamāju ar roku, nemaz īsti neskatīdamies, jo šobrīd pievērsu uzmanību viesmīlei. Es biju gandrīz vai pārtraucis elpot. Man bija vajadzīgs Habls, taču Rosko tikko bija man pateikusi, ka viņš ir miris.

11. NODAĻA

Es truli blenzu uz abām blondajām viesmīlēm, viena varbūt bija kādas trīs collas garāka par otru un piecpadsmit mārciņas smagāka, arī pāris gadu vecāka. Mazākā sieviete salīdzinoši izskatījās sīka. Viņa bija izskatīgāka, ar garākiem un gaišākiem matiem un skaistākām acīm, kas spīdēja aiz briļļu stikliem. Pavirši lūkojoties, abas viesmīles savā ziņā bija līdzīgas, taču ne vienādas. Starp viņām pastāvēja miljons atšķirību. Nebija nemaz tik grūti viņas atšķirt vienu no otras.

Iepriekš tiku jautājis Rosko, kura ir mūsu viesmīle? Un ko gan Rosko man atbildēja? Viņa neteica: mazākā sieviete vai tā ar gariem matiem, vai blondākā, tievākā, skaistākā, vai jaunākā; viņa teica - tā ar brillēm. Viena no viesmīlēm nēsāja brilles, bet otra ne. Mūs apkalpoja tā ar brillēm. Brilles bija galvenā atšķirība starp abām sievietēm, tā pārspēja visas pārējās. Tās bija mērāmas tikai īpašības vārdu pakāpēs - garāka, smagāka, slaidāka, isāka, mazāka, skaistāka, tumšāka un jaunāka. Brilles nevarēja pielīdzināt šīm pakāpēm - viena sieviete tās nēsāja, bet otra - ne. Ievērojama atšķirība, un to nevarēja sajaukt. Mūsu viesmīle bija tā - ar brillēm.

Tieši to ari Spaivijs bija ievērojis piektdienas vakarā. Viņš ienāca uzņemšanas telpā nedaudz pēc desmitiem ar šaujamo pie sāniem, turēdams dokumentu mapi savās lielajās, sarkanajās fermera rokās. Spaivijs jautāja, kurš no mums ir Habls. Es atcerējos viņa spalgo balsi bunkura klusumā. Nebija iemesla uzdot šādu jautājumu. Kāda velna pēc Spaivijam vajadzētu zināt, kā sauc katru no mums? Tas viņam nebija jāzina, taču

viņš to pajautāja. Habls bija pacēlis roku, un Spaivijs ar savām čūskas acīm viņu nopētīja. Viņš redzēja, ka Habls ir mazāks, isāks, vieglāks, rudāks, plikpauraināks un jaunāks par mani. Taču kāda bija galvenā atšķirība, ko Spaivijs bija ievērojis? Habls nēsāja brilles, bet es ne. Galvenā atšķirība bija mazie zelta ietvari. Spaivijs tajā vakarā sevi bija nodomājis: Habls ir tas ar brillēm.

Taču nākamajā rītā es biju tas, kurš nēsāja brilles, nevis Habls, jo sarkanie puiši gaitenī sašķaidīja Habla brilles. Tas notika agri no rīta. Mazie zelta rāmīši bija pagalam. No viena puiša kā trofeju biju paņēmis saulesbrilles - paņēmis un aizmirsis par tām. Pēc tam dušas telpā biju noliecies pār izlietni un metāla spogulī aplūkoju savu sasisto pieri. Tajā bridi es savā kabatā sataustīju brilles. Pēc tam biju tās izņēmis ārā un uzlicis uz acīm. Tās kļuva tumšākas, reaģējot uz saules gaismu, tāpēc telpā izskatījās pēc parastām brillēm. Kad ārieši ievilkās dušas telpā, es tur jau stāvēju ar brillēm uz acīm. Spaivijs tikko bija viņiem uzdevis: atrodiet jauniņos un novāciet to - ar brillēm. Ārieši ļoti centās. Viņi ļoti centās novākt Polu Hablu.

Viņi uzbruka man, jo apraksts, kas viņiem tika dots, bija nepareizs. Spaivijs bija viņiem to iedevis uzreiz pēc mūsu iera- • šanās. Lai kas ari būtu uzkūdījis novākt Hablu, šis mēģinājums bija nesekmīgs. Tagad viņi ir izdarījuši otro mēģinājumu, un tas ir bijis veiksmīgs. Viss policijas iecirknis ir izsaukts uz Bekmena aleju divdesmit pieci, jo kāds tur atklājis šausminošu ainu. Asinspirti. Habls bija miris, visa viņa ģimene noslepkavota. Spīdzināta un noslaktēta. Tā ir mana vaina, jo es šos draudus nebiju uztvēris nopietni.

Es pieskrēju pie letes, lai parunātos ar mūsu viesmīli - to, kura nēsāja brilles.

- Vai varat man izsaukt taksi?

No virtuves lodziņa mūs vēroja pavārs. Varbūt tas bija pats Eno? Maza auguma, vecāks par mani, drukns, tumšiem matiem, kas jau kļuva retāki.

- Nē, mēs nevaram! - viņš sauca no virtuves. - Ko gan jūs iedomājaties! Vai šī ir kāda viesnīca? Vecīt, te tev nav Valdorfa

Astorija! Ja tev vajag taksi, sameklē patsl Un vispār, vecīt, tu neesi šeit īpaši vēlams! Ar tevi ir tikai viens vienīgs negals!

Es drūmi uz viņu paskatījos. Biju pārāk noguris, lai reaģētu citādi. Taču viesmīle par šo vīru tikai pasmējās, uzlika plaukstu uz manas rokas un sacīja:

- Nepievērsiet uzmanību Eno! Viņš ir tikai īdzīgs vecis. Es jums izsaukšu taksometru. Pagaidiet ārā mašīnu stāvvietā! Labi?

Es devos ārā uz ceļa. Pagāja piecas minūtes, līdz atbrauca taksometrs. Tas bija jauns un nevainojams, kā jau viss šeit Mārgreivā.

- Uz kurieni brauksim, kungs? - vadītājs pajautāja.

Es nosaucu Habla adresi, un taksometrs ar slaidu loku izbrauca uz ceļa, dodamies atpakaļ uz pilsētu. Mēs pabraucām garām ugunsdzēsēju depo un policijas iecirknim. Stāvlaukums bija tukšs. Ne Rosko ševroleta, ne pārējo patruļmašīnu - visi bija devušies pie Habla. Pilsētiņas centrā pie skvēra pagriezāmies pa labi un, apbraukuši kluso baznīcu, nonācām Bekmena alejā. Pēc kādas jūdzes, pie divdesmit piektā numura mājas, es, visticamāk, ieraudzīšu veselu baru policijas mašinu; patruļmašīnām būs ieslēgtas mirguļojošas signālugunis. Tur stāvēs ari Rosko un Finleja nemarķētās mašīnas, arī viena vai divas ātrās palīdzības, varbūt ari pataloganatoms, kas būs atbraucis no sava noplukušā biroja Jelouspringsā.

Taču iela bija tukša. Es iegāju Habla mājas piebraucamajā ceļā. Taksometrs apgriezās un devās atpakaļ uz pilsētu. Tad iestājās klusums, tāds absolūts klusums, kāds valda nomaļā ielā karstā un mierīgā dienā. Apgāju apkārt lielajam dārza nožogojumam, neviena nebija - ne policijas mašīnu, ne ātrās palīdzības, ne kliegšanas, ne sanitāru ratu riteņu rīboņas, ne šausminošu nopūtu, ne fotoaparātu zibšņu, ne ari policijas dzelteno norobežojošo lenšu.

Lielais, tumšais bentlijs stāvēja uz grantētā celiņa. Ejot uz māju, pagāju tam garām. Ārdurvis atsprāga vaļā, un pa tām izskrēja Čārlija Habla. Viņa histērijā kliedza, tomēr bija dzīva.

- Habs ir pazudis! - viņa kliedza.

Čārlija skrēja pretī pa grantēto celiņu un apstājās man pretim.

- Haba nekur nav! - viņa histēriski spiedza. - Viņš ir pazudis! Es nekur nevaru vīru atrast!

Tātad noslepkavots ir tikai Habls. Viņi Hablu kaut kur ir aizveduši un izmetuši. Kāds droši vien atradis līķi un piezvanījis policijai. Tas būs bijis šausmu pārņemta cilvēka zvans, kas aiz šoka gandrīz nespēj parunāt. Tātad viss policijas mašīnu bars un ātrās palīdzības ir aiztraukušās uz turieni, nevis uz Bek-mena aleju. Tas ir kaut kur citur, nevis šeit. Tātad noslepkavots ir tikai viens pats Habls.

- Kaut kas nav tā, kā vajag, - Čārlija raudulīgi žēlojās.

- ŠI cietuma lieta. Kaut kas bankā būs nogājis greizi. Tā droši vien ir, jo Habs pēdējā laikā bija ļoti noraizējies. Tagad viņš ir pazudis. Es zinu, kaut kas ir noticis!

Čārlija samiedza acis un sāka raudāt. Viņa kļuva arvien histēriskāka un sāka zaudēt paškontroli. Es nezināju, kā viņai palīdzēt.

- Viņš atgriezās vēlu naktī, - Čārlija caur raudām stāstīja.

- Šorīt no rīta viņš joprojām bija mājās. Es aizvedu Benu un Lūsiju uz skolu. Pa to laiku viņš pazuda. Habs nav aizbraucis uz darbu, jo viņam zvanija no biroja, lai paliekot mājās. Mājās ir atstāts ari viņa portfelis, telefons, žakete, kabatas portfelis ar visām kredītkartēm un tiesībām, mājas atslēgas ir virtuvē. Kad pārbraucu, ārdurvis bija plaši atvērtas. Habs nav aizbraucis uz darbu, viņš vienkārši ir pazudis!

Es stāvēju sastindzis - kā paralizēts. Habls ar varu ir izvilkts no mājām un nogalināts. Vēl arvien stāvēdama man pretim, Čārlija kļuva nedaudz mierīgāka un sāka čukstēt. Šie čuksti skanēja šaušalīgāk nekā histērija.

- Viņa mašīna joprojām ir šeit, - Čārlija čukstus turpināja.

- Nevar būt, ka viņš ir aizgājis kājām, viņš nekad tā nedara. Habs vienmēr brauc ar bentliju.

Viņa vārgi pamāja uz mājas aizmuguri un sacīja:

- Haba bentlijs ir zaļā krāsā. Es pārbaudīju, tas joprojām stāv garāžā. Jums ir mums jāpalidz! Ričera kungs, lūdzu! Jums ir viņš jāatrod! Es jūs ļoti lūdzu mums palīdzēt. Habs ir ķezā, es to zinu. Viņš ir izgaisis, bet iepriekš teica, ka jūs varot palīdzēt. Jūs esot izglābis viņa dzīvību un zinot, kā jākārto lietas.

Čārlija panikā lūdzās, taču es nespēju viņai palīdzēt. To viņa drīz vien uzzinās, jo visai drīz šeit ieradīsies Beikers vai Finlejs un paziņos stindzinošos jaunumus. Visticamāk, tas būs Finlejs, kas droši vien jau Bostonā tūkstošiem reižu to ir darījis un prot to labāk par citiem. Viņam piemīt pašcieņa un nopietnība. Paziņojot jaunumus, detektīvs šo to noklusēs un aizvedīs Čārliju uz morgu, lai identificētu līķi. Slēpjot šausminošās brūces, morga darbinieki būs pieseguši līķi ar blīvu audumu.

- Vai jūs palīdzēsiet mums? - Čārlija jautāja.

Es nolēmu šeit ilgāk vairs neuzkavēties, bet gan doties uz policijas iecirkni, lai uzzinātu sīkāk - kur, kad un kā viss ir noticis? Tomēr es atgriezīšos šeit kopā ar Finleju. Tā ir mana vaina, tāpēc man tas jādara.

-Jūs palieciet šeit! - es norādīju. - Vai aizdosiet man savu mašīnu?

Parakņājusies somā, Čārlija izvilka lielu atslēgu saišķi un padeva to man. Mašīnas atslēgā bija iekalts liels B burts. Viņa vārgi pamāja un palika stāvam. Es piegāju pie bentlija un apsēdos pie stūres. Apgriežot mašīnu, izbraucu pa līkumoto mājceļu. Mašīna lēnām izslīdēja klusajā Bekmena alejā. Pēc tam es nogriezos pa kreisi uz Galveno ielu un braucu policijas iecirkņa virzienā.

Policijas iecirkņa stāvlaukumā bija novietotas gan patruļmašīnas, gan arī nemarķētie auto. Es atstāju Čārlijas bentliju stāvlaukumā un iegāju iekšā. Iekšpusē, kopējā policistu darba telpā, valdīja liels satraukums. Redzēju Beikeru, Finleju, Stīven-sonu un Rosko. Pazinu ari piektdienas palīgspēku komandas puišus. Morisona tur nebija, arī dežūrpolicista ne. Pie garās letes nebija neviena. Visi izskatijās kā ar ūdeni aplieti - neziņā, satraukti, šausmu pārņemti un samulsuši. Neviens ar mani nerunāja, gaisotne šķita ļoti drūma. Man radās sajūta, ka vispār neesmu pamanīts. Iecirknī valdīja pilnigs klusums. Beidzot Rosko pienāca klāt un piespieda seju pie manām krūtīm. Viņa bija raudājusi, vaigi dega kā ugunīs; aplikusi rokas man apkārt, Rosko palika stāvot.

- Tas bija briesmīgi! - viņa ierunājās un vairs neteica neko.

Es aizvedu Rosko pie viņas galda un apsēdināju, paspiedu

viņas plecu un piegāju pie Finleja. Detektīvs sēdēja uz galda un izskatījās pilnīgi satriekts. Pamāju viņam ar galvu uz lielā kabineta pusi. Man bija jāuzzina, kas noticis, un Finlejs būs tas, kas man to pastāstīs. Viņš sekoja man kabinetā, apsēdās krēslā, tieši tur, kur, saslēgts roku dzelžos, piektdien biju sēdējis es. Šoreiz lomas bija mainītas, jo es apsēdos pie galda viņa vietā.

Kādu bridi viņu vēroju. Detektīvs bija patiešām satriekts. Man atkal iekšā viss sastinga. Ja jau Finlejs tā reaģēja, tad Habls droši vien bija sasodīti sakropļots. Detektīvs taču bija divdesmit gadus nostrādājis lielā pilsētā un droši vien redzējis ne tikai to, un tomēr šobrīd viņš bija pilnigi izsists no sliedēm. Tā es tur sēdēju un no kauna nezināju, kur likties, jo biju Hablam apgalvojis, ka, manuprāt, viņš ir drošībā.

- Nu stāsti, kas ir noticis? - es prasīju.

Finlejs ar pūlēm pacēla galvu un paskatījās uz mani.

- Kāpēc tevi tas uztrauc? - detektīvs vaicāja. - Kas viņš tev bija?

Labs jautājums, uz kuru es nespēju atbildēt. Finlejs nezināja to, ko par Hablu zināju es. Biju to viņam noklusējis. Tāpēc detektīvs nesaprata, kāpēc Habls man ir tik nozīmīgs.

- Tikai pasaki man, kas ir noticis!

- Tas bija kaut kas šaušaligs! - Finlejs noteica un apklusa.

Viņš mani uztrauca. Mans brālis bija sašauts galvā. Divi

izejošo ložu postijumi bija noārdījuši viņam seju. Pēc tam kāds bija pārvērtis viņa ķermeni maltajā gaļā. Taču toreiz Finlejs nebija tik satriekts. Otru puisi bija apgrauzušas žurkas, un viņā nebija palikušas ne pilītes asiņu, ari par to Finlejs tik ļoti nesatraucās. Habls bija vietējais, tas visu darīja vēl ļaunāku -to es sapratu. Tomēr vēl piektdien Finlejs Hablu pat nepazina, bet nu izturas tā, it kā būtu redzējis spoku. Tātad tas ir bijis ļoti iespaidīgs skats.

Tas nozīmē tikai to, ka šeit, Mārgreivā, notiek kāda grandioza afēra. Citādi šādiem skatiem nebūtu nekādas nozīmes, ja vien tie nekalpo kādiem nozīmīgiem mērķiem. Draudi parasti iedarbojas uz cilvēku - uz Hablu tie noteikti iedarbojās. Viņš tos bija ņēmis vērā. Tāda jau arī ir draudu jēga. Taču to īstenošana jau ir kaut kas cits - tas nozīmē, ka tādā veidā tiek ietekmēts nākamais upuris. Ar to viņi grib pateikt: skatieties, ko mēs ar viņu izdarījām, un tas draud ari tev! Paveicot šo šausminošo darbu ar Hablu, kāds grib atgādināt, ka šajā spēlē likmes ir lielas. Tas vēl nav viss - tepat netālu rindā jau gaida nākamais.

- Finlej, saki taču man, kas ir noticis? - es atkal uzstāju.

Detektīvs paliecās uz priekšu un, iespiedis seju plaukstās.

smagi nopūtās.

- Nu labi, - viņš sacīja. - Tas bija tiešām šaušalīgs skats, briesmīgākais, kādu esmu redzējis. Un, tici man, esmu redzējis daudz ko. Esmu redzējis patiešām drausmīgas lietas, bet šī pārspēj visu redzēto. Viņš bija kails un pienaglots pie sienas ar sešām vai septiņām milzīgām galdnieka naglām, kas bija iesistas viņa plaukstās, rokās un miesā. Ari pēdas bija pienaglotas pie grīdas. Viņam bija nogriezti pauti, tie vienkārši bija nocirsti. Visapkārt asiņu jūra. Tici man - tas bija kaut kas šaušalīgs. Pārgriezta rīkle - no vienas auss lidz otrai. Rīčer. tie ir baisi ļaudis! Tik zvēriski! Vai tādus var saukt par cilvēkiem?

Es biju sastindzis no šausmām, bet Finlejs gaidīja manu komentāru. Man nekas nenāca prātā, es domāju par Čārliju. Viņa man prasīs, vai esmu kaut ko noskaidrojis. Finlejam nekavējoties jādodas pie viņas un jāpastāsta ši ziņa. Tas ir viņa darbs, nevis manējais. Es sapratu, kāpēc viņš to nevēlējās, jo bija grūti pastāstīt kaut ko tādu, nerunājot par detaļām. Taču

tāds bija viņa darbs. Es braukšu viņam lidzi, jo tā bija ari mana vaina. Nebija jēgas no tā izvairīties.

- Jā, - es ierunājos. - Tas patiešām izklausās briesmīgi.

Detektīvs palieca galvu, ar nomākta cilvēka skatienu pavērās

apkārt, tad, lūkodamies griestos, izdvesa vēl vienu nopūtu.

- Taču šī vēl nav stāsta briesmīgākā daļa, - viņš turpināja.

- Tev vajadzēja redzēt, kas nodarīts viņa sievai.

- Viņa sievai? - es nesapratu. - Ko, pie velna, tu ar to domā?

- Es domāju viņa sievu, - Finlejs atbildēja. - Tas izskatījās kā lopkautuvē.

Kādu bridi es nespēju parunāt. Visa pasaule bija sagriezusies kājām gaisā.

- Bet es tikko kā viņu redzēju, - es ieminējos. - Vēl pirms divdesmit minūtēm. Viņai nekas nekaitēja.

- Ko tu redzēji? - Finlejs nesaprata.

- Čārliju, - es sacīju.

- Kas, ellē ratā, ir Čārlija? - viņš izbrīnījās.

- Čārlija, - es pavisam mierīgi noteicu. - Čārlija Habla. Viņa sieva. Ar sievieti viss ir kārtībā. Sievu viņi nav dabūjuši rokā.

- Kāds gan Hablam ar to visu sakars? - Finlejs nesaprata.

Es lielām, izbrīnītām acīm skatījos viņā.

- Par ko mēs šeit runājam? - biju nesaprašanā. - Kas tad ir noslepkavots?

Finlejs skatījās manī, it kā es būtu prātu zaudējis.

- Es domāju, ka tu zini, - viņš sacīja. - Tas ir mūsu šefs Morisons. Upuri ir policijas šefs Morisons un viņa sieva!

12. NODAĻA

Es ļoti uzmanīgi vēroju Finleju, mēģinādams izlemt, vai varu viņam uzticēties. Tas būs dzīvības un nāves jautājums. Beidzot izdomāju, ka to man palīdzēs izlemt viens vienīgs jautājums.

- Vai tagad viņi iecels tevi par policijas šefu? - es pajautāju.

Finlejs pakratīja galvu un sacīja:

- Nē! Viņi neiecels mani par priekšnieku.

- Vai esi par to pārliecināts? - es neatlaidos.

- Esmu gan, - viņš atbildēja.

- Kas pieņems šo lēmumu? - es neatlaidos.

- Mērs, - Finlejs paskaidroja. - Policijas šefu ieceļ pilsētas mērs. Viņš jau ir ceļā uz šejieni. Tas ir Tīls, viņš nāk no senas Džordžijas dzimtas. Kāds no viņa senčiem bijis dzelzceļa magnāts, kam piederēja viss šajā apkārtnē.

- Vai tas ir tas pats vīrs, kuram par godu šeit ir izvietotas statujas? - es interesējos.

Finlejs pamāja un teica:

- Jā, tās ir uzstādītas par godu Kasparam Tīlam, viņš bija pirmais no Tīliem. Kopš tiem laikiem Tīli ir dzīvojuši Mārgreivā. Tagadējais mērs varētu būt viņa mazmazdēls.

Man likās, ka es eju pa mīnu lauku, kurā man vajadzēja atrast drošu taciņu.

- Kāds tad ir stāsts par tagadējo Tīļu? - es turpināju. Finlejs paraustīja plecus, cenzdamies atrast vārdus, lai to

izskaidrotu.

- Viņš ir īstens dienvidnieku izdzimtenis, - detektīvs sāka stāstīt. - No senas Džordžijas dzimtas. Iespējams, ka šīs dienvidnieku mērgļu dinastijas pirmsākumi meklējami senā pagātnē. Tīli jau kopš senseniem laikiem šajā pilsētā ir bijuši mēri. Uzdrīkstos sacīt, ka pēdējais nav sliktāks par iepriekšējiem.

- Tu zvanīji Hlam: vai viņš bija apbēdināts, uzzinot par Morisonu? - es prasīju.

- Es drīzāk teiktu: uztraucies, - Finlejs skaidroja. - Šim mēram patīk kārtība.

- Kāpēc lai viņš tevi neieceltu par šefu? - es pratināju. - Tu taču šeit esi vecākais, vai ne?

- Viņš to vienkārši nedarīs, - Finlejs palika pie sava. - Tas, kāpēc viņš to nedarīs, attiecas tikai uz mani.

Es vēl kādu brīdi viņu vēroju. Dzīvība vai nāve!

- Vai mēs varam kaut kur aiziet aprunāties? - es ierosināju.

Finlejs pāri galdam paskatījās manī.

- Tu domāji, ka nogalinātais ir Habls, vai ne? Kāpēc? - viņš tincināja.

- Ari Habls ir nogalināts, - es apgalvoju. - Tas, ka ari Mori-sons ir nogalināts, neko nemaina.

Mēs aizgājām uz diennakts veikaliņu un apsēdāmies viens otram blakus pie tukšās letes līdzās logam. Es apmetos tajā pašā vietā, kur aizvakar bija sēdējusi bālā Klainera kundze. Šķita, ka kopš tā laika jau ir pagājusi vesela mūžība un pasaule ir mainījusies. Pasūtījām pamatīgas krūzes kafijas un lielu šķīvi ar virtuļiem. Mēs neskatījāmies viens uz otru tieši - bet caur spoguli, kas atradās pie sienas aiz letes.

- Kāpēc lai tu nedabūtu paaugstinājumu? - es jautāju.

Finleja spoguļattēls paraustīja plecus. Detektīvs izskatījās

apjucis, jo nespēja saskatīt mana jautājuma saistību ar notikušo, taču drīz vien viņš to sapratīs.

- Pēc būtības jau man vajadzētu dabūt šo amatu, - Finlejs iesāka. - Esmu daudz profesionālāks par viņiem visiem kopā -kā nekā esmu nostrādājis vairāk nekā divdesmit gadus lielā pilsētā, īstā policijas iecirkni. Ko gan, ellē, šie te ir paveikuši? Piemēram, Beikers, - uzskata sevi par baigo gudrinieku, piecpadsmit gadus nostrādājis par ierindas policistu. Ko viņš ir izdarījis? Piecpadsmit gadus nostrādājis par ierindas policistu? Šajā Dieva aizmirstajā caurumā? Nolāpīts! Ko gan viņš var zināt?

- Tātad tu to nedabūsi? - es nelikos mierā.

- Tā ir personīga lieta, - viņš attrauca.

- Vai tu domā, ka es tavu stāstu grasos pārdot avīzēm? -es pajautāju.

- Tās ir garš stāsts,- Finlejs sacīja.

- Tad klāj vaļā! - neatlaidos. - Man tas ir jāzina.

Caur spoguli viņš paskatījās manī, dziji ievilka elpu un sāka runāt:

- Martā es pabeidzu savu darbu Bostonā. Ar nevainojamu reputāciju un astoņiem apbalvojumiem biju nokalpojis policijā divdesmit gadus. Rīčer, es biju sasodīti labs detektīvs! Ar nepacietību gaidīju, kad varēšu aiziet izdienas pensijā. Mana sieva sāka jukt prātā. Kopš pēdējā rudens viņa jutās ļoti satraukta. Tā likās īsta ironija. Mēs bijām precējušies visus šos divdesmit gadus. Es strādāju tā, ka pakaļa vienmēr bija putās. Bostonas policijas iecirknis ir īsta trakomāja. Mums nācās rukāt dienu un nakti, septiņas dienas nedēļā. Visiem puišiem, kas strādāja kopā ar mani, juka ģimenes dzīve. Cits pēc cita viņi šķīrās no savām sievām.

Finlejs apklusa, iedzēra malku kafijas un nokoda virtuli.

- Bet ne es, - viņš turpināja. - Mana sieva to visu uztvēra mierīgi, ne reizi nebija sūdzējusies. Viņa bija īsts brīnums, nekad neradīja man nekādas problēmas.

Detektīvs atkal apklusa. Es domāju par Finleja divdesmit gadiem Bostonā, par to, kā viņš diennaktīm strādājis tajā rosīgajā pilsētā, netīrajos 19. gs. kvartālos un pārapdzīvotajās ēkās. Tas viss radīja pastāvīgu spriedzi un kopumā bija nemitīga narkomānu, noziedznieku, politiķu un citu problēmu virkne. Finlejs bija turējies braši un izdzīvojis.

- Viss sākās pagājušajā rudenī, - detektīvs turpināja. - Man bija atlicis kalpot sešus mēnešus, un drīz manam dienestam vajadzēja laimīgi beigties. Mēs ar sievu jau sākām kalt plānus par kādas mazas mājiņas pirkšanu, atpūtu un to, kā daudz laika pavadīsim kopā. Pēkšņi mana sieva sāka krist panikā, viņa nevēlējās pavadīt kopā ar mani laiku un negribēja, ka es eju pensijā. Sievai vairs nepatika tas, ka es daudz uzturēšos mājās, un viņa paziņoja, ka esot atskārtusi, ka es viņai nepatīku un viņa vairs mani nemīl. Sievai bija patikuši tieši šādi divdesmit gadi, un viņa nevēlējās neko mainīt. Es nespēju tam noticēt. Mans sapnis vienmēr ir bijis nostrādāt divdesmit gadus un tad četrdesmit piecu gadu vecumā aiziet pensijā. Pēc tam nākamos divdesmit gadus pavadīt kopā ar sievu, pirms mēs neesam pavisam novecojuši. Tāds bija mans sapnis - uz to es visus šos divdesmit gadus biju gājis. Taču pēkšņi viņa vairs to negribēja un paziņoja: no domas vien par to, ka nākamie divdesmit gadi būs jāpavada kopā ar mani meža būdiņā, viņai metas zosāda. Tas mani patiešām sarūgtināja, mēs izšķīrāmies, un es biju pilnīgi sagrauts.

Finlejs it kā saplaka. Mēs iedzērām vēl kafiju. Tas patiešām bija skumjš stāsts. Stāsti par sagrautiem sapņiem vienmēr ir skumji.

- Galu galā mēs izšķīrāmies, - Finlejs piebilda. - Nekas cits neatlika, viņa to pieprasīja. Tas bija briesmīgi, un es to ļoti pārdzīvoju. Tad pēdējā mēnesī, strādājot iecirknī, sāku lasīt darba piedāvājumus. Pamanot šo piedāvājumu, piezvanīju vecam čomam uz Atlantas FIB un painteresējos par šo darbu. Viņš mani brīdināja un ieteica aizmirst šo piedāvājumu, raksturojot to kā Mikipeles iecirkni tādā pilsētelē, kas nav pat atzīmēta kartē. Amats ir “galvenais detektīvs”, taču šeit es esmu tikai viens detektīvs un pats sev priekšnieks. Mans priekšgājējs bijis savādnieks, kas beigās pakārās. Šo policijas iecirkni vadīja kāds resns plānprātiņš. Visu pilsētu pārvaldīja kāds senils dienvidnieks, kurš neatceras, ka verdzība jau sen ir atcelta. Mans Atlantas draugs ieteica aizmirst par šo darba piedāvājumu, bet es biju sagājis tādā sviestā, ka gribēju tieši šo darbu. Un zini? Toreiz es domāju, ka, norokot sevi šajā Dieva aizmirstajā nostūri, es sevi soditu. Tā būtu tāda kā grēku nožēlošana. Turklāt man bija vajadzīga nauda. Šeit piedāvāja ļoti labu algu, un man taču vajadzēja maksāt alimentus un advokāta rēķinus. Tā nu tas bija, tāpēc es pieteicos šajā darbā un ierados te. Man bija pārrunas ar mēru Tīļu un Morisonu. Es biju pilnīgi sagrauts, Rīčer! Es biju nekam nederīgs vraks un nespēju salikt kopā divus sakarīgus vārdus. Tā droši vien būs bijusi vissliktākā darba intervija pasaules vēsturē. Es laikam izskatījos kā pēdējais idiots. Taču viņi man iedeva šo darbu. Manuprāt, statistikas uzlabošanai viņiem šai amatā bija vajadzīgs kāds melnais. Esmu pirmais melnais policists visā Mār-greivas vēsturē.

Es pagriezos savā sēdeklī, paskatījos uz Finleju un vaicāju:

- Tātad tu domā, ka esi tikai ieliktenis? Vai tāpēc Tīls tevi neliks par priekšnieku?

- Manuprāt, tas ir pats par sevi saprotams, - Finlejs atbildēja. - Viņš mani ir novērtējis kā ielikteni un idiotu, kuru nedrīkst virzīt tālāk. Savā ziņā tajā visā ir kāds patiess domu-grauds. Neticu, ka, dodot šo darbu, noteicošais bija vajadzība pēc ielikteņa.

Es pamāju pārdevējam, lai atnes rēķinu. Finleja stāsts mani pilnībā apmierināja. Tātad viņš nebūs šī iecirkņa šefs un es viņam varēju mierīgi uzticēties. Ari Rosko es varēju uzticēties. Mēs būsim trijatā pret Dievs vien zina ko! Spogulī paskatoties uz Finleju, es sacīju:

- Tu kļūdies, tas nav īstais iemesls! Tu nekļūsi par šī iecirkņa šefu, jo tu neesi noziedznieks!

Apmaksāju rēķinu ar desmit dolāru naudas zīmi un atlikumu saņēmu divdesmit piecu centu monētās. Pārdevējam joprojām nebija dolāru banknotes. Pateicu Finlejam, ka man jāredz Morisona slepkavības vieta un jāzina visas detaļas. Viņš tikai paraustīja plecus un vedināja mani ārā. Izgājuši no veikala, mēs kājām devāmies dienvidu virzienā. Pagājām garām zālienam, un pilsēta palika mums aiz muguras.

- Šorīt es tur ierados pirmais, - Finlejs mani informēja.

- Tas bija apmēram desmitos no rīta. Kopš piektdienas nebiju Morisonu saticis. Man vajadzēja informēt šefu par pēdējiem jaunumiem, taču nevarēju viņu sazvanīt. Bija jau pirmdienas rīts, un kopš pagājušās ceturtdienas nakts mēs nebijām neko daudz pavirzījušies uz priekšu abās slepkavības lietās. Mums vajadzēja sākt nopietni strādāt. Tāpēc devos uz šefa māju, lai viņu sameklētu.

Detektivs apklusa un turpināja iet uz priekšu, atsaukdams atmiņā ainu, ko bija ieraudzījis no rīta. Tad viņš turpināja stāstu:

- Ārdurvis bija kādu puscollu pavērtas. Man jau radās sliktas priekšnojautas. Es iegāju iekšā un atradu viņus augšstāvā, saimnieka guļamistabā. Tur izskatījās kā lopkautuvē, visapkārt bija asinis, īstena nāves zona. Morisons bija pienaglots pie sienas un sagumis. Abi ar sievu bija krietni pagraizīti. Skats patiesi šausminošs! Šajā siltajā laikā līķi bija nostāvējuši divdesmit stundas un jau sākuši sadalīties. Ļoti nepatīkams skats. Es izsaucu savu komandu, un mēs pārbaudījām visu collu pa collai un vārda tiešā nozīmē salikām visu kopā pa gabaliņiem. -Detektīvs atkal sarāvās tāds kā mazāks un apklusa.

- Tātad tas ir noticis svētdien no rīta? - es jautāju.

Detektīvs pamāja un piebilda:

- Virtuvē uz galda bija svētdienas laikraksti. Dažas lapas tiem bija atvērtas, bet citas vēl nebija aiztiktas. Uz galda stāvēja brokastis. Pataloganatoms ir noteicis laiku - tas noticis svētdien apmēram desmitos no rīta.

- Vai ir atstāti kādi lietiskie pierādījumi? - es interesējos.

Finlejs atkal drūmi pamāja un turpināja:

- Pēdu nospiedumi asinīs. Visa šī vieta bija liela asins jūra. Galoniem asiņu. Protams, jau apkaltušas. Viscaur bija piepē-dots. Vai zini? Slepkavām kājās bijušas gumijas galošas. Tādas, ko valkā ziemeļos ziemas laikā. Nav nekādu iespēju tām sadzīt pēdas, jo katru gadu tādas pārdod miljoniem.

Viņi bija ieradušies jau sagatavoti, zinādami, ka būs asiņu jūra. Slepkavas nesa līdzi gumijas galošas un neilona kombinezonus, kādus kautuvēs valkā lopu kāvēji. Tie ir lieli, balti neilona kombinezoni ar kapuci, parasti apšļakstīti un nosmērēti ar spilgti sarkanām asinīm.

- Viņiem bija arī cimdi, - detektīvs turpināja. - Uz sienām ir asiņaini gumijas cimdu nospiedumi.

- Cik viņu kopā bija? - es interesējos, mēģinādams vizualizēt šo ainu.

- Četri, - Finlejs paziņoja. - Pēdu nospiedumi bija juceklīgi, taču, manuprāt, četri.

Es piekrītoši pamāju. Četri izklausījās ticami. Manuprāt, vismaz četriem bija jābūt, jo Morisons un viņa sieva bija cīnījušies par savu dzīvību. Slepkavībai bija vajadzīgi ne mazāk kā četri izpildītāji. Tātad četri no desmit, kurus Habls bija pieminējis.

- Ar kādu transportu viņi ieradās? - es tincināju.

- Grūti pateikt, - Finlejs atbildēja. - Grantētajā celiņā riteņu sliedes daudzviet bija noskalotas. Tostarp pamanīju kādas platu riepu pēdas, kas izskatījās svaigākas. Tās varētu būt kāda maza furgona vai džipa ar četru riteņu piedziņu platās riepas.

Mēs atradāmies pāris simt jardu uz dienvidiem - tajā vietā, kur Galvenā iela beidzās. Pagriezāmies uz rietumiem un gājām pa grantēto mājceļu, kam vajadzētu iet paralēli Bekmena alejai. Ceļa galā stāvēja Morisona māja. Tā bija liela, klasiska tipveida celtne ar baltām kolonnām. Ēku simetriski ieskāva mūžzaļi koki. Ārpusē pie mājas stāvēja jauns Lincoln, un vidukļa augstumā starp kolonnām bija nostieptas policijas dzeltenās norobežojošās lentes.

- Vai iesim iekšā? - Finlejs jautāja.

- Varētu jau, - es atbildēju.

Noliecoties zem lentēm, mēs atgrūdām ārdurvis. Mājā valdīja liels haoss, visur bija nobārstīts pelēcīgi metāliskais pirkstu nospiedumu noņemšanai paredzētais pulveris. Vieta bija apgriezta ar kājām gaisā, pārmeklēta un nofotografēta.

- Tu neko neatradīsi, - Finlejs paziņoja. - Mēs visu šeit esam pārmeklējuši.

Es pamāju un devos uz kāpnēm. Uzgāju augšā un atradu saimnieku guļamistabu. Apstājos pie durvīm un ieskatījos iekšā. Tur vairs nebija, ko redzēt, izņemot robainās naglu caurumu aprises sienā un milzīgās asiņu peļķes. Asinis bija iekrāsojušās melnas. Izskatījās, ka pa visu istabu kāds būtu izlējis darvas spaiņus. Paklājs bija pārvilcies ar asins garozu. Uz parketa durvju priekšā varēja saskatīt galošu pēdu nospiedumus. Iztēlojos sīko protektora zīmējumu uz zolēm. Devos atpakaļ lejup pa kāpnēm un atradu Finleju atspiedušos pret kolonnu.

- Nu kā? - viņš pavaicāja.

- Iespaidīgi, - es atbildēju.

- Vai pārmeklējāt arī mašīnu? - es interesējos.

Finlejs noliedzoši pakratīja galvu un paziņoja:

- Tā ir Morisona mašīna. Mēs tikai meklējām pierādījumus, ko būtu varējuši atstāt iebrucēji.

Es piegāju pie linkolna un paraustīju durvis. Tās nebija aizslēgtas. Iekšpusē varēja just diezgan spēcīgu jaunas mašīnas smaržu, nekā cita tur nebija. Tā kā šī bija šefa mašīna, tā nevarēja būt pilna ar čīzburgeru ietinamajiem papīriem un tukšām limonādes bundžiņām kā ierindas policistu mašīnas. Tomēr es to pārmeklēju - parakņājos durvju kabatās, paskatījos zem sēdekļiem - un nekā! Tad atvēru cimdu nodalījumu un beidzot kaut ko atradu. Tur stāvēja skaists atsperu nazis ar ziloņkaula rokturi, uz kura ar zelta burtiem bija iegravēts Morisona vārds. Es izšāvu asmeni: tas bija ass no abām pusēm, septiņas collas garš, izgatavots no japāņu ķirurģiskā tērauda, pilnīgi jauns un nekad nelietots. Izskatījās iespaidīgs! Es to iešāvu atpakaļ rokturī un ieslidināju kabatā. Biju neapbruņots, un mani gaidīja lielas nepatikšanas. Morisona atsperu nazis varētu man palīdzēt. Izrausos no linkolna un pievienojos Fin-lejam uz grantētā celiņa.

- Vai kaut ko atradi? - viņš painteresējās.

- Nē, - samelojos. - Ejam!

Grantij čirkstot zem zolēm, kopā gājām prom pa piebraucamo ceļu. Tikuši uz ielas, pagriezāmies uz ziemeļiem un devāmies atpakaļ uz pilsētu. Tālumā jau varēja saskatīt baznīcas kupolu un bronzas statuju, kas mūs gaidīja.

13. NODAĻA

- Man vēl kaut kas tev jāpajautā un jāpārbauda, - es sacīju.

Finleja pacietības mērs jau bija pilns. Paskatīdamies pulkstenī, viņš attrauca:

- Rīčer, labāk netērē manu laiku!

Mēs turpinājām iet ziemeļu virzienā. Saule vairs nespīdēja tieši virs galvas, taču karstums joprojām bija nežēlīgs. Nesapratu, kā Finlejs tādā laikā varēja valkāt tvīda žaketi un kurmjādas vesti. Es viņu vedināju pilsētas zāliena virzienā. Mēs šķērsojām mauriņu un piegājām pie Kaspara Tīla statujas. Kad bijām atspiedušies pret statuju, es pajautāju:

- Viņi nogrieza Morisonam pautus, vai ne?

Finlejs pamāja un gaidīdams skatījās mani.

- Skaidrs, - es sacīju. - Tātad mans nākamais jautājums ir šāds: vai jūs tos pautus atradāt?

Viņš noliedzoši pakratīja galvu un atbildēja:

- Nē, mēs pārmeklējām visu māju. Gan paši, gan patalog-anatoms. To nekur nebija. Pauti ir pazuduši.

To teikdams, viņš pasmaidīja un tādējādi apliecināja, ka Finleja policista humora izjūta nebija zudusi.

- Skaidrs, - atteicu. - Tieši to man ari vajadzēja zināt.

Finleja smaids turpināja plesties plašumā, līdz sasniedza

ari acis.

- Kāpēc tu to prasi? - viņš jautāja. - Vai tad tu zini. kur tie ir?

- Kad būs sekcija? - es painteresējos.

Detektīvs joprojām smaidīja un teica:

- Viņa sekcija nepalīdzēs. Pauti taču ir nogriezti un vairs nekad nebūs pie viņa, tie ir pazuduši un nekur nav atrodamil Kā tad tos var atrast sekcijā?

- Ne jau Morisona sekcijā, - es izlaboju. - Bet gan viņa sievas, kad pārbaudīs, ko viņa ir ēdusi.

Finlejs pārstāja smaidīt un apklusa. Skatīdamies manī, viņš pieprasīja:

- Runā, Rīčer!

- Labs ir! - es piekritu. - Tieši tāpēc mēs ari šurp atnācām. Vai to tu atceries? Tāpēc atbildi man vēl uz vienu jautājumu. Cik slepkavību agrāk ir bijušas Mārgreivā?

Finlejs padomāja, paraustīja plecus un atbildēja:

- Nevienas. Vismaz pēdējos trīsdesmit gadus, kopš pirmo balsotāju reģistrācijas dienām.

- Un tagad jums ir jau četras slepkavības četrās dienās, - es piebildu. - Un drīz vien jūs atradīsiet ari piekto līķi.

- Piekto? - Finlejs izbrīnījās. - Kurš tad būs piektais?

- Habls, - es paziņoju. - Tātad kopā būs pieci: mans brālis, Šermans Stolers, abi Morisoni un Habls. Trīsdesmit gadu laikā nevienas slepkavības un tagad uzreiz piecas. Tā taču nevar būt sakritība, vai ne?

- Nekādā gadījumā! - Finlejs piekrita. - Protams, ne! Tās ir saistītas.

- Pareizi, - es atzinu. - Tagad es tev atklāšu vēl kādu saistību. Taču vispirms tev ir kaut kas jāsaprot, sarunāts? Es šeit atrodos tikai caurbraucot. Piektdien, sestdien un svētdien - līdz pat tam laikam, kad atnāca mana brāļa pirkstu nospiedumu apstiprinājums, - es vispār nekam nepievērsu ne mazāko vērību, jo sevī biju nolēmis, ka es šeit tikai nedaudz uzkavēšos un tad pēc iespējas ātrāk no šejienes pazudīšu.

- Un? - Finlejs mudināja, lai turpinu.

- Un es šo to uzzināju, - es iestarpināju. - Vārburtonā Habls man šo to pastāstīja, taču es tam nepievērsu lielu vērību. Toreiz mani tas neinteresēja. Saproti? Viņš man kaut ko stāstīja, bet es tā īsti neklausījos, tāpēc, iespējams, kaut ko labi neatceros.

- Ko tad viņš tev stāstīja? - Finlejs interesējās.

Es Finlejam paskaidroju, ko atcerējos. Sāku stāstīt tādā pašā secībā, kā runāja Habls: kā viņš bija iesaistīts reketā, šantažēts, draudot gan viņam, gan sievai; to, ka draudēts ar tādām darbībām, kas vārds vārdā atbilda tam, ko Finlejs pats šorīt bija redzējis.

- Vai tu esi par to pārliecināts? - detektīvs neticīgi jautāja.

- Draudi bija pilnīgi tādi paši?

- Vārds vārdā, - es atbildēju. - Absolūti identiski: pienaglot pie sienas, nogriezt pautus, piespiest sievu tos apēst un tad abiem pārgriezt rīkli. Precīzi, Finlej. Vārds vārdā! Tātad, ja vien mums nav divi draudētāji vienā un tai pašā vietā un laikā, kuri izsaka identiskus draudus, tad šī ir vēl viena saikne.

- Vai varam secināt, ka Morisons bija iesaistīts tajās pašās mahinācijās, ar ko nodarbojās Habls? - Finlejs izteica minējumu.

- Jā! Un viņus vada vieni un tie paši cilvēki, - apstiprināju Finleja domas.

Tad pastāstīju, ka Habls bija sarunājies ar izmeklētāju, kurš savukārt vēlāk runājis ar Šermanu Stoleru, lai kas viņš arī būtu.

- Kas bija izmeklētājs? - Finlejs nepacietīgi tincināja. - Un kā Džo iederas šajā shēmā?

- Džo bija izmeklētājs, - es paskaidroju. - Habls man stāstīja, ka garais puisis ar skūto galvu bijis izmeklētājs, kurš mēģinājis dabūt viņu no tā visa ārā.

- Ar kādām izmeklēšanas lietām tavs brālis nodarbojās? -detektīvs ieinteresējās. - Kā labā viņš, ellē ratā, strādāja?

- Nezinu, - atzinos. - Pēdējā darbavieta, par ko dzirdēju, -viņš strādāja Finanšu ministrijā.

Finlejs atrāvās no statujas un sāka soļot ziemeļu virzienā.

- Man šur tur jāpiezvana, - viņš paziņoja. - Beidzot pie šīs lietas jāsāk strādāt nopietni.

- Iesim lēnām! - es ierosināju. - Neesmu vēl pabeidzis savu sakāmo.

Finlejs gāja pa ietvi, bet es - pa braucamo daļu, tādējādi izvairoties no zemajiem sauljumiem - markīzēm pie katra veikala. Mašīnas šeit nebraukāja, tāpēc nevajadzēja uztraukties. Bija pirmdiena, pulksten divi pēcpusdienā, un pilsēta likās kā izmirusi.

- Kā tu zini, ka Habls ir miris? - Finlejs man jautāja, un es paskaidroju, kā es to zinu.

Viņš to pārdomāja un piekrita man.

- Vai tāpēc, ka viņš sarunājās ar izmeklētāju? - Finlejs mudināja mani paskaidrot.

Es pakratīju galvu un, apstādamies pie frizētavas, teicu:

- Nē! Viņi par to nezināja. Ja būtu zinājuši, Hablu dabūtu rokā daudz agrāk, vēlākais - ceturtdien. Manuprāt, viņi tikai piektdien ap pieciem pieņēma lēmumu tikt no viņa vaļā, jo tu Hablu paņēmi ciet sakarā ar telefona numuru Džo kurpē. Viņi nosprieda, ka Habls nedrīkst runāt ne ar policistiem, ne ar cietuma apsargiem. Tāpēc viņi lika Spaivijam to nokārtot. Tomēr Spaivija puiši salaida visu grīstē, un tāpēc viņi mēģināja vēlreiz. Habla sieva man pastāstīja, ka viņam zvanīts, lai šodien paliek mājās. Viņi mēģināja otrreiz. Izskatās, ka šoreiz būs izdevies.

Finlejs lēnām pamāja un noteica:

- Sasodīts! Habls bija reālā saikne ar to, kas šeit notiek. Rīčer, tev vajadzēja viņu paspaidīt stingrāk, kamēr tas bija iespējams.

- Paldies, Finlej! - es ironiski nosmēju. - Ja es toreiz būtu zinājis, ka mirušais puisis ir Džo, es būtu Hablu tik stipri paspaidījis, ka tu dzirdētu viņu kliedzam no Vārburtonas līdz pat Mārgreivai.

Finlejs kaut ko noņurdēja. Mēs paspērām dažus soļus uz priekšu un apsēdāmies uz soliņa zem frizētavas loga.

- Es jautāju viņam, kas ir Pluribus? - turpināju. - Habls neatbildēja, taču atklāja, ka shēmā ir iesaistīti desmit vietējie

un, ja nepieciešams, tiek nolīgti vēl kādi papildspēki. Vēl viņš pastāstīja, ka šī shēma tagad ir apdraudēta, tā līdz svētdienai ir neaizsargāta.

- Un kas tad notiks svētdien? - Finlejs interesējās.

- To viņš man nepateica, - es atzinos.

- Un tu neuzstāji? - Finlejs neapmierināti kurnēja.

- Es jau teicu, ka toreiz tas mani neinteresēja, - es attraucu.

- Vai viņš tev nedeva ne mazāko mājienu, kas ir šī afēra? -Finlejs neticīgi prasīja.

- Ne mazāko, - es apgalvoju.

- Vai viņš teica, kas ir šie desmit cilvēki? - detektīvs neatlaidās.

- Protams, ne! - es atcirtu.

- Jēziņ! Rīčer! No tevis nu gan nav nekāda labuma, - Finlejs neapmierināti norūca.

- Piedod, Finlej! - es atvainojos. - Biju domājis, ka Habls ir parasts mērglis. Ja es varētu doties atpakaļ un izdarīt to vēlreiz, tici man - es to darītu citādi.

- Desmit cilvēki! - detektīvs brīnījās.

- Neskaitot Hablu, - es atgādināju. - Ne ari Šermanu Stoleru. Taču pieņemu, ka tavs šefs Morisons bija to desmit skaitā.

- Lieliski! - Finlejs ironiski noteica. - Tad jau man tikai jāsameklē pārējie deviņi.

- Vienu no viņiem tu atradīsi šodien, - es sacīju.

* * *

Melnais pikaps, ko es pēdējo reizi redzēju aizbraucam no Eno ēstuves, piestāja ielas pretējā pusē, tomēr neizslēdza dzinēju. No ielas otras puses Klainers juniors, pieliecis galvu un turēdams rokas uz stūres, turpināja blenzt manī pa pikapa logu. Finlejs viņu neredzēja, jo skatījās uz otru pusi.

- Tu droši vien domā par Morisonu? - es iejautājos.

- Kas tur ko domāt? - Finlejs neapmierināti attrauca. - Viņš taču ir miris, vai ne?

- Tomēr - kādā veidā miris? - es neatlaidos. - Par ko tas liecina?

Viņš paraustīja plecus un izteica minējumu:

- Kāds grib pabaidīt citus? Atstāt ziņu?

- Pareizi, Finlej, - es atzinu. - Taču ko Morisons bija izdarījis nepareizi?

- Manuprāt, kaut ko salaidis dēlī, - Finlejs piekrita.

- Pareizi, Finlej, - es atkal sacīju. - Viņam tika uzdots piesegt to, kas ceturtdienas naktī notika pie noliktavām. Tāds bija viņa galvenais uzdevums. Tu zini, ka Morisons tur pusnaktī bija.

- Vai tiešām? - Finlejs neticīgi vaicāja. - Tu taču pats teici, ka tās ir blēņas.

- Nē! - es nepiekritu. - Blēņas bija tā daļa, ka viņš tur bija redzējis mani. Taču Morisons ir tur bijis un redzējis Džo.

- Vai tiešām? - detektīvs neticēja. - Kā tu to zini?

- Piektdien bija pirmā reize, kad Morisons mani ieraudzīja. Vai ne? - es turpināju. - Toreiz kabinetā viņš skatījās uz mani tā, it kā būtu redzējis iepriekš, tikai neatcerējās, kur. Viņš bija redzējis Džo un pamanīja līdzību. Starp citu, Habls teica to pašu. Viņaprāt, es atgādinot viņa izmeklētāju.

- Tātad Morisons ir tur bijis? - Finlejs pārjautāja. - Vai viņš bija šāvējs?

- Tā nevarētu būt, - es teicu. - Džo bija saprātīgs un gudrs puisis, un viņš neļautu vienam resnam idiotam sevi nošaut, šāvējam bija jābūt kādam citam. Turklāt es ari nevaru iztēloties Morisonu kā maniaku. Pārāk liela fiziska piepūle novestu viņu lidz sirdstriekai. Manuprāt, viņš bija trešais - savācējs. Tomēr viņš nepārmeklēja Džo kurpes un tāpēc ari Hablu paņēma ciet. Tas kādu pa īstam saniknoja, jo tagad viņiem bija jāatbrivojas no Habla, un Morisons tika likvidēts par sodu.

- Par lielu sodu! - Finlejs sacīja.

- Arī par biedinājumu, - es piebildu. - Tāpēc padomā par

to!

' - Par ko tad? - detektīvs nesaprata. - Mani tas neiebie-dēja.

- Tad kam tas bija domāts? - es jautāju.

- Kam var būt veltīts šis biedinājums? - Finlejs jautāja.

- Nākamajam rindā, vai ne?

Es pamāju un prasīju:

- Vai tagad saproti, kāpēc es uztraucos par to, kas būs nākamais policijas šefs?

Finlejs nodūra acis un atkal skatījās asfaltā.

- Ak Dievs! - Finlejs izsaucās. - Un tu domā, ka nākamais šefs būs no bandas?

- Tā tam vajadzētu būt, - es apstiprināju. - Kāpēc viņiem bija vajadzīgs Morisons, savs cilvēks policijā? Taču ne jau nu viņa neatvairāmās personības dēļ. Viņiem bija vajadzīgs savs cilvēks uz klāja - lai policija būtu kontrolējama, jo tas kaut kādā ziņā ir ļoti noderīgi. Ja nebūtu sagatavots aizstājējs, viņi nelikvidētu Morisonu. Un, lai kas viņš arī būtu, tas būs ļoti bīstams cilvēks. Viņš ieradīsies šeit, un Morisona piemērs virs viņa karāsies kā Dāmokla zobens. Kāds būs iečukstējis viņam ausi: vai redzi, ko mēs izdarījām ar Morisonu? Ja tu salaidīsi visu dēlī tāpat kā viņš, to pašu mēs izdarīsim ari ar tevi.

- Tātad, kas viņš ir? - Finlejs dega nepacietībā. - Kas būs jaunais policijas šefs?

- Tieši to jau ari es jautāju, - es atbildēju.

Kādu brīdi mēs klusēdami sēdējām uz soliņa pie frizētavas, vērodami, kā saule aizslīd aiz svītrainās markīzes malas.

- Tātad paliekam tu, es un Rosko, - es konstatēju. - Pašlaik ir drošāk pieņemt, ka visi pārējie ir iesaistīti.

- Kāpēc Rosko? - Finlejs brīnījās.

- Daudzu iemeslu dēļ, - es skaidroju. - Tomēr galvenokārt tāpēc, ka viņa ļoti pūlējās mani izvilkt ārā no Vārburtonas. Morisons gribēja dabūt mani tur iekšā kā grēkāzi par ceturtdienas notikumiem. Vai ne? Ja Rosko būtu bandā, viņa būtu atstājusi mani cietumā, taču, rīkojoties pretēji Morisona norādījumiem, viņa dabūja mani ārā. Tātad, ja šefs ir uzpirkts, tad Rosko nav.

Finlejs paskatījās uz mani un noņurdēja:

- Tikai mēs trīs? Tli nu gan, Rīčer, esi ārkārtīgi piesardzīgs tipiņš!

- Skaidra lieta, Finlej, ka esmu piesardzīgs, - es nedaudz sašutu. - Šeit ir nogalināts kāds mazumiņš cilvēku, starp kuriem ir arī mans brālis. Protams, es būšu piesardzīgs tipiņš!

Mēs piecēlāmies no soliņa ietves malā. Ielas otrā pusē Klai-ners juniors bija noslāpējis dzinēju un izkāpis no pikapa. Viņš lēnām mums tuvojās. Finlejs paberzēja seju ar rokām, it kā to nomazgātu.

- Nu, ko tagad darīsim? - detektīvs jautāja.

- Tev ir jāķeras pie sava darba, - es pamācīju. - Vispirms tev aci pret aci jāizrunājas ar Rosko un jāizstāsta visi sīkumi. Brīdini, lai viņa piesargās. Pēc tam piezvani, kur vajag, un noskaidro Vašingtonā, ko Džo te darīja.

- Labs ir, - Finlejs piekrita. - Un ko darīsi tu pats?

Es pamāju ar galvu Klainera juniora virzienā un sacīju:

- Viņš visu laiku nenolaiž no mums acu.

Kad Klainers juniors pienāca man tuvāk, notika dīvainas lietas: pirmkārt - nesakot ne vārda, Finlejs steidzīgi aizgāja ziemeļu virzienā; otrkārt - es dzirdēju, ka man aiz muguras aizveras frizētavas žalūzijas. Es pavēros apkārt un secināju, ka uz planētas Zeme esam palikuši mēs divi - es un Klainers juniors.

Tuvumā Klainers juniors izskatījās interesants izpētes objekts. Viņš nebūt nebija vieglā svara kategorijas pārstāvis. Apmēram sešas pēdas divas collas - metru deviņdesmit - garš, viņu caurstrāvoja nemierīga enerģija, acīs varēja saskatīt intelektu, un tomēr tur ari spīdēja tādas kā dīvainas gaismiņas. Puiša acis it kā stāstīja, ka viņš nav saprātīgākais cilvēks, ko es jelkad savā dzīvē esmu saticis. Pienācis man tuvu klāt un nostājies priekšā, juniors cieši mani uzlūkoja.

- Tu ielauzies svešā teritorijā! - viņš paziņoja.

- Vai šī ir tava personīgā ietve? - es pajokoju.

- Skaidra lieta, ir! - juniors noskaldīja. - Mana tēva fonds ir apmaksājis katru collu no šī bruģa un arī katru tā akmentiņu.

Taču es nerunāju par šo trotuāru, es runāju par Rosko jaunkundzi - viņa ir mana! Jau no pirmās reizes, kad viņu ieraudzīju, viņa ir manējā un gaida mani. Rosko jau piecus gadus gaida mani, līdz pienāks īstais brīdis.

Es nikni uz viņu paskatījos.

- Vai tu angļu valodu saproti? - es iedzēlu.

Juniors saspringa, mīdīdamies no vienas kājas uz otru.

- Esmu saprātīgs puisis, - es turpināju. - Līdzko Rosko jaunkundze pateiks, ka vēlas tevi manā vietā, es nekavējoties pazudīšu. Tomēr līdz tam brīdim labāk pazūdi pats! Vai saprati?

Juniors kūsāja dusmās, taču pēkšņi pārvērtās, it kā viņu kāds vadītu ar tālvadības pulti un, nospiežot pogu, būtu pārslēdzis kanālus. Viņš nomierinājās, paraustīja plecus un, veltīdams man platu, zēnisku smaidu, teica:

- Skaidrs! Iztiksim bez apvainojumiem! Sarunāts?

Viņš pastiepa savu roku, lai paspiestu manējo, un gandrīz vai mani apmuļķoja. Pašā pēdējā sekundē es nedaudz atrāvu roku un saspiedu viņa pirkstu kauliņus, nevis roku. Tas bija vecs armijas paņēmiens, kad kāds it kā grib paspiest tavu roku, bet īstenībā cenšas to salauzt. Ta£ ir īsts mačo rituāls. Galvenais - ir jābūt tam gatavam. Ir nedaudz jāatrauj roka atpakaļ un jāsaspiež pirkstu kauliņi, nevis plauksta, tādējādi tvēriens tiek neitralizēts. Ja šo paņēmienu izpilda pareizi, zaudēt nav iespējams.

Juniors sāka iecerēto, taču viņam nekas nesanāca. Puisis bija sagatavojies pamatīgi saspiest manu roku, lai es, skatoties viņam acīs, bailēs svīstu. Taču viņam tas ne tuvu neizdevās. Es nokraukšķināju viņa pirkstu kauliņus pirmoreiz, tad otrreiz, tad vēl spēcīgāk un, atlaizdams viņa roku, pagriezos un aizgāju projām. Biju paspējis noiet tikai sešus jardus uz ziemeļiem, kad izdzirdēju viņu iedarbinām pikapu. Auto aizrībināja ziemeļu virzienā, un motora troksnis pagaisa tveices sanoņā.

14. NODAĻA

Tieši pie paša policijas iecirkņa durvīm bija novietots liels, balts kadiljaks. Tas bija pilnīgi jauns, ar visām ekstrām. Gandrīz vai viss salons bija no melnas ādas, tikai panelis no koka imitācijas. Salīdzinājumā ar Čārlijas Hablas vecā bentlija ādas tapsējumu un askētisko riekstkoka apdari šī mašīna izskatījās kā Vegasas maukumāja. Man bija jāsper pieci plati soļi, lai apietu tās priekšgalu un tiktu līdz iecirkņa durvīm.

Policijas iecirknī bija patīkami vēss, un visi rosīgi tekalēja ap gara auguma vecu vīru ar sirmiem matiem. Viņš bija ģērbies vecmodīgā uzvalkā ar kovbojiem raksturīgo šņorveida kaklasaiti, savilktu ar sudraba sprādzi. Kopumā viņš izskatījās kā īsts maita - politiķa tips, kas tiek vizināts ar kadiljakiem. Vīram varēja būt kādi septiņdesmit pieci gadi. Viņš gāja klibodams, balstīdamies uz resna spieķa ar pamatīgu sudraba rokturi. Sapratu - tas ir mērs Tīls.

Rosko tieši tobrīd nāca ārā no lielā kabineta un pēc Mori-sonu mājā pieredzētā joprojām bija satraukta. Par spīti tam, ka Rosko šobrīd diez cik labi neizskatījās, viņa spēja man uzsmaidīt un pamājusi lika man sekot uz palisandra kabinetu. Uzmetis ātru skatienu mēram Tīlam, es paklausīju Rosko.

- Kā jūties? - apjautājos.

- Ir bijušas labākas dienas, - viņa atteica.

- Vai tu izproti lietas būtību? - es pajautāju. - Vai Finlejs tev visu izstāstīja?

Rosko pamāja un sacīja:

- Jā, Finlejs man visu izstāstīja.

Mēs iegājām lielajā palisandra kabinetā. Finlejs sēdēja pie galda, zem vecā pulksteņa, kas rādija bez ceturkšņa četri. Rosko aizvēra durvis, un es skatījos gan uz viņu, gan uz Finleju.

- Tātad - kas dabūja šo amatu? - es interesējos. - Kas būs jaunais šefs?

Nepakustoties krēslā, Finlejs paskatījās uz mani, pašūpoja galvu un sacīja:

- Neviens! Mērs Tīls pats vadīs šo iecirkni.

Atgriezdamies pie durvīm, es tās pavēru un pa spraugu

uzmetu skatu Tīlam, kurš šobrīd atradās darba telpas otrā galā. Mērs bija piespiedis Beikeru pie sienas un, kā izskatījās, lasīja viņam morāli. Kādu brīdi es vēroju abus.

- Tātad - kādus secinājumus jūs izdarījāt? - jautāju.

- Visi pārējie mūsu iecirknī ir "tīri”, - Rosko paskaidroja.

- Tā jau izskatās gan, - es piekritu. - Tomēr tas apliecina to, ka Tīls pats ir tajā komandā - ieliktenis un viņu cilvēks.

- Kā mēs varam zināt, ka viņš ir tikai viens no komandas? -Rosko retoriski ievaicājās. - Varbūt viņš pats ir lielais boss un vada šo bandu?

- Nē! - es nepiekritu. - Lielais boss par biedinājumu citiem bija licis Morisonu sadalīt gabaliņos. Ja Tīls būtu boss, vai tad viņam būtu jābiedē pašam sevi? Ari Tīls kādam kalpo un ir šeit ielikts, lai dezorganizētu izmeklēšanu.

- Droši vien tā ir, - Finlejs piebalsoja. - Process jau ir sācies. Tīls mums paziņoja, ka Džo un Stolera slepkavības lieta tiek atbīdīta otrā plānā, jo visi spēki jākoncentrē uz Morisona lietu. Viņš liek mums darīt to pašiem, nevienu - pat FIB - neiesaistot. Kā Tīls teica: iecirkņa gods ir likts uz spēles, tādējādi jau pašā sākumā novirzot mūs strupceļā. Tīlam esot pilnīgi skaidrs, ka Morisonu noslepkavojis kāds, kas tikko iznācis no cietuma un atriebjas par to, ka Morisons viņu kaut kad agrāk ir ietupinājis.

- Velns parāvis! Strupceļš ir neizbēgams! - Rosko iesaucās.

- Mums ir jāizrokas cauri divdesmit gadu vecām izmeklēšanas lietām visā valstī un katrā lietā rūpīgi jāpārbauda visas personas - arī tās, kas jau ir nosacīti atbrīvotas. Šis darbs var prasīt vairākus mēnešus. Bez tam - Tīls jau ir noņēmis no trases Stīvensonu, jo viņam tagad vajadzēs sēdēt kā dežūrpo-licistam aiz barjeras tāpat kā man.

- Tas ir ļaunāk nekā strupceļš, - Finlejs piebilda. - Tas ir kodēts brīdinājums. Nevienā no mūsu rīcībā esošajām lietām nav tādas personas, kas būtu spējīgas uz tik nežēlīgu atriebību. Tādi noziegumi Mārgreivā nekad nav pastrādāti. Mēs to zinām, un Tīls zina, ka mēs zinām. Tomēr mēs to nedrīkstam atklāti nosaukt par provokāciju.

- Vai tad jūs nevarat Tīļu vienkārši ignorēt? - es pajautāju.

- Vai nevarat vienkārši darīt to, kas jādara?

Finlejs atlaidās krēslā, skatoties griestos, dziļi nopūtās un pašūpoja galvu.

- Nē! - detektīvs turpināja. - Mēs strādājam tieši ienaidnieka acu priekšā. Pašlaik Tīlam nav nekādu iemeslu domāt, ka mēs kaut ko no tā visa zinām, un mums ir jāturpina tādā pašā garā: jātēlo muļķi un nevainīgie. Vai ne? Tas, protams, ierobežos mūsu iespējas, bet lielākās problēmas būs ar pilnvarojumu. Ja man būs vajadzīgs orderis vai Tīla paraksts, es to nedabūšu. Vai ne?

Bs paraustīju plecus un sacīju:

- Es neplānoju izmantot nekādus orderus. Vai sazvanīji Vašingtonu?

- Viņi man atzvanīs, - Finlejs paziņoja. - Tikai cerēsim, ka Tīls nepagrābs klausuli pirms manis.

Es piekrītoši pamāju un ierosināju:

- Tagad jums tiešām vajadzētu kādu citu vietu, kur strādāt. Kā ir ar to tavu draugu, par kuru tu man stāstīji, to no Atlan-tas F1B? Vai tu nevarētu izmantot viņa kabinetu kā neoficiālu iespēju?

Finlejs padomāja un pamādams sacīja:

- Nav slikta ideja. Man būs jāstrādā neoficiāli. Es taču nevaru prasīt, lai Tīls veic oficiālu pieprasījumu. Vai ne? Es šovakar piezvanīšu draugam no Bostonas - Pikardam. Jums viņš patiks, viņš ir pareizais zellis. Viņš nāk no Ņūorleānas puses. Pirms daudziem gadiem mans draugs kādu bridi strādāja Bostonā. Pikards ir labsirdīgs milzis. Ļoti gudrs un tikpat stūrgalvīgs.

- Pasaki viņam, ka mums te viss jātur lielā noslēpumā, -es ierosināju. - Mums šeit nevajag viņa aģentus, līdz būsim tam gatavi.

- Ko tu grasies darīt ar Tīļu? - Rosko man pajautāja. - Viņš strādā to vīru labā, kas nogalināja tavu brāli.

Es atkal paraustīju plecus un turpināju:

- Tas ir atkarīgs no tā, cik dziļi viņš ir iesaistīts. 1115 nebija šāvējs.

- Vai tad nebija? - Rosko pārprasīja. - Kā tu to zini?

- Viņš nav tik izveicīgs, - es paskaidroju. - Staigā klibodams, ar spieķi rokā, un ir pārāk lēns, lai izvilktu šaujamo; katrā ziņā pārāk lēns, lai tiktu galā ar Džo. Viņš nebija ari spārdltājs. Tam viņš ir par vecu un vārgu. Ari savācējs viņš nebija, to darīja Morisons. Taču, ja Tīls sāks braukt man virsū, tad redzēs, kur vēži ziemo. Citādi lai iet pie velna!

- Un ko tagad? - Rosko nesaprata.

Es paraustīju plecus un neatbildēju.

- Manuprāt, galvenie notikumi risināsies svētdien, - Finlejs ierunājās. - Svētdien šai organizācijai atrisināsies kāda problēma. Vai zināt, Tīla ielikšana šajā amatā man šķiet uz īsu laiku. Mērs ir septiņdesmit piecus gadus vecs vīrs bez policijas darba pieredzes. Šis noteikti ir pagaidu risinājums, lai viņi novilktu laiku līdz svētdienai.

Uz galda iedūcās selektors. Telpā atskanēja Stīvensona balss, kas vaicāja pēc Rosko. Viņiem bija uzdots kopīgi pārbaudīt izmeklēšanas lietas. Es atvēru durvis, taču Rosko apstājās, jo viņai kaut kas bija ienācis prātā.

- Un kā tad ar Spaiviju Vārburtonā? - viņa iejautājās. - Viņam taču tika pavēlēts sarīkot uzbrukumu Hablam, vai ne? Tātad viņam ir jāzina, kas šo pavēli devis. Tev vajadzētu aizbraukt un parunāties. Varbūt tas dos kādu pavedienu.

- Varbūt, - es piekritu, aizvērdams aiz viņas durvis.

- Laika izšķiešana, - Finlejs paziņoja. - Vai tad tu domā, ka Spaivijs tev stāstīs tādas lietas?

Es viņam uzsmaidīju un sacīju:

- Ja Spaivijs zina, tad man izstāstīs. Jo svarīgi ir - kā pajautā, vai ne?

- Uzmanies, Rīčer! - Finlejs brīdināja. - Viņi saprot, ka tu esi tuvu tam, ko zināja Habls. Viņi novāks arī tevi, tāpat kā novāca Hablu.

Pēkšņi man ienāca prātā Čārlija un viņas bērni. Iedomājoties par to, es nodrebinājos. Viņi var izdomāt, ka ari Čārlija zina daudz ko no tā, kas bija zināms Hablam. Tas ir neizbēgami. Viņuprāt, ari bērni kaut ko var zināt. Piesardzīgs darbonis var izdomāt, ka bērni varējuši kaut ko noklausīties. Pulkstenis bija četri. Bērni jau varētu būt mājās no skolas. Tur - kaut kur ārā, -atradās tie cilvēki ar gumijas galošām, neilona kombinezoniem, ķirurga cimdiem, asiem nažiem, naglu paciņu un āmuru.

- Finlej! Nekavējoties piezvani savam draugam Pikardam! -es iesaucos. - Mums nepieciešama viņa palīdzība, jo jāaizved Čārlija Habla un bērni uz kādu drošu vietu. Nekavējoties!

Finlejs drūmi pamāja, viņš saprata.

- Protams! - detektīvs apstiprināja. - Tūlīt brauc uz Bek-mena aleju un paliec tur. Es sarunāšu ar Pikardu. Nekur neaizej, iekams viņš atbrauc. Labi?

Finlejs pacēla klausuli un, neskatoties telefonu grāmatā, uzgrieza Atlantas numuru.

Rosko bija atgriezusies pie sava galda. Mērs Tīls bija viņai iedevis lielu kaudzi ar izmeklēšanas lietu mapēm. Es piegāju pie Rosko galda un pievilku brīvo krēslu. Apsēzdamies viņai blakus, pajautāju:

- Cikos tu beigsi darbu?

- Domāju, ap sešiem, - Rosko atbildēja.

- Paķer līdzi roku dzelžus! - es jokoju. - Sarunāts?

- Tu esi muļķis, Džek Rīčer! - viņa attrauca.

Tīls mūs vēroja, tāpēc es piecēlos un noskūpstīju Rosko matus. Izgājis ārā, devos pie bentlija. Pēcpusdienas saule vairs necepināja, un tveice bija pārgājusi. Ēnas kļuva garākas. Bija tāda sajūta, ka jau tuvojas rudens. Aiz muguras izdzirdēju saucienu. Mērs Tīls bija sekojis man ārā no ēkas. Viņš sauca mani atpakaļ, taču es paliku, kur stāvējis, un viņam vajadzēja pienākt pie manis. Klikšķinot spieķi, pilsētiņas galva smaidīdams piekliboja klāt, paspieda roku un pateica savu vārdu. Viņu saucot Grovers Tīls. Vīram piemita politiķa talants apburt otru cilvēku ar smaidu un apžilbināt ar skatu kā prožektoru, tēlojot, it kā viņam būtu liels prieks sarunāties ar mani.

- Priecājos, ka jūs panācu! - viņš sacīja. - Seržants Beikers mani šodien iepazīstināja ar noliktavas slepkavību lietas apstākļiem. Man viss šķiet pilnīgi skaidrs. Aizturot jūs, esam pieļāvuši neveiklu kļūdu. Mums patiešām ļoti žēl par to, kas notika ar jūsu brāli. Tiklīdz kaut ko uzzināsim, darīsim to zināmu ari jums. Tāpēc, pirms jūs dodaties ceļā, es būtu ļoti priecīgs, ja šī departamenta vārdā jūs pieņemtu manu atvainošanos. Es no sirds nevēlos, lai jūs aizbrauktu ar sliktu iespaidu par mums. Varbūt mēs varētu to vienkārši nosaukt par kļūdu?

- Viss ir kārtībā, Tīl! - es pieņēmu atvainošanos. - Kāpēc jūs pieļaujat domu, ka es braukšu prom?

Viņš ļoti rāmi, bez mazākās vilcināšanās turpināja:

- Kā sapratu, jūs šeit esat ieradies tikai caurbraucot. Diemžēl mums Mārgreivā nav viesnīcas, tāpēc iedomājos, ka jums nebūs, kur apmesties.

- Es palieku! - sacīju. - Esmu saņēmis dāsnu viesmīlības piedāvājumu. Cik zinu, dienvidi allaž ir bijuši slaveni ar savu viesmīlību, vai ne?

Tīls man uzsmaidīja un satvēra savu izšūto žaketes atloku.

- Ak! Neapšaubāmi tā ir taisnība, kungs! - viņš piekrita.

- Visi dienvidi un it īpaši Džordžija patiešām ir pazīstami ar savu sirsnīgo viesmīlību. Tomēr, kā jau jūs zināt, tieši šobrīd mēs esam nonākuši ļoti neērtā un nepatīkamā situācijā. Upēc šajos apstākļos kāds motelis Atlantā vai Meikonā jums būtu

piemērotāks. Protams, kad pienāks skumjais bridis, mēs ar jums sazināsimies un sniegsim jebkuru palīdzību brāļa bēru organizēšanā. Diemžēl šeit, Mārgreivā, mēs visi būsim ļoti aiz-ņemti. Jums būs visai neinteresanti. Policistei Rosko būs ļoti daudz darba, tāpēc šobrid viņu nevajadzētu traucēt, vai jūs ! man piekritāt?

- Es viņu nebūt netraucēšu, - nosvērti atbildēju. - Zinu, ka viņa veic ļoti svarīgu darbu.

Ar neizteiksmīgu skatienu Tīls pavērās manī. Skatījāmies viens otram acīs, taču mērs nebija augumā tik garš kā es. tāpēc likās, ka viņš sastieps sava kaulainā kakla muskuļus. Un, ja mērs tā turpinās blenzt uz mani, tad viņa kārnais kakls vispār var pārlūzt. Es viņam dzedri uzsmaidīju un devos pie bentlija, atslēdzu durvis un iekāpu iekšā. Ierūcināju spēcīgo dzinēju un, jau prom braucot, nolaidu logu un uzsaucu:

- Tiksimies vēlāk, Tīl!

Beidzoties skolas dienai, šī pilsētiņa kļuva rosīga, iepriekš tādu to nebiju redzējis. Pabraucu garām diviem cilvēkiem uz Galvenās ielas un vēl četrus redzēju pie baznīcas krustojuma. Iespējams, ka tur notiek kāda pēcpusdienas kluba saiets, kurā lasa Bībeli vai konservē persikus ziemai. Pabraucis viņiem garām, iestūrēju lielo mašīnu jūdzi garajā, greznajā Bekmena alejā. Nogriezos pie Habla baltās pastkastītes un pagriezu vecā auto bakelīta stūri uz līkumoto mājceļu. Ar Čārlijas brīdināšanu bija kāda problēma - es nezināju, cik daudz viņai gribu atklāt. Negrasījos viņai stāstīt visu notiekošo sīkumos. Un vispār -jutos neomulīgi: man negribējās stāstīt, ka Habls ir miris. Mēs bijām iestrēguši tādā kā bezizejā, taču - es nevarēju Čārliju bezgalīgi turēt neziņā. Čārlijai jāuzzina pats galvenais, pretējā gadījumā viņa neklausīs brīdinājumiem.

Es noliku viņas mašīnu pie durvīm un piezvanīju. Kad Čār-lija atvēra durvis un ielaida mani, nez no kurienes izskrēja bērni. Habla sieva izskatījās sagurusi un noraizējusies, tomēr bērni likās laimīgi, viņus nebija pārņēmis mātes uztraukums.

Čārlija aizraidīja bērnus prom, un es sekoju viņai uz virtuvi. Tā bija plaša un modema telpa. Palūdzu, lai pagatavo man kafiju. Redzēju, ka viņa deg nepacietībā parunāties, taču es nezināju, kā iesākt. Vēroju viņas rosīšanos ap kafijas automātu.

- Vai tad jums nav kalpones? - es brīnījos.

Viņa noraidoši papurināja galvu un sacīja:

- Es negribu kalponi, man patīk darīt visu pašai.

- Tomēr šī ir tik liela māja! - es atzīmēju.

- Man patīk visu laiku rosīties, - Čārlija paskaidroja.

Tad mēs pieklusām. Čārlija ieslēdza kafijas automātu, un tas sāka klusi sīkt. Es apsēdos pie galda, stūrī pie loga. Saimniece apsēdās man pretī un nolika rokas uz galda.

- Es dzirdēju par Morisoniem, - viņa beidzot ierunājās.

- Vai arī mans vīrs ir iesaistīts tajā visā?

Es mēģināju izdomāt - ko drīkstu viņai stāstīt? Čārlija gaidīja no manis atbildi. Plašajā, klusajā virtuvē bija dzirdama tikai kafijas automāta šņākšana.

-Jā, Čārlij! - es iesāku. - Diemžēl viņš ir iesaistīts. Taču pats pret savu gribu. Vai saprotat? Notikusi tāda kā šantāža.

Viņa to uztvēra mierīgi, jo, visticamāk, pati jau bija par to iedomājusies un apcerējusi visus iespējamos variantus. Mans paskaidrojums droši vien saskanēja ar kādu no Čārlijas pieņēmumiem, tāpēc viņa nelikās pārsteigta vai aizvainota. Habla sieva tikai pamāja ar galvu un nedaudz atslābinājās. Izskatījās, ka viņai bija nācis par labu, ka cits cilvēks apstiprina viņas aizdomas. Tagad viss bija kļuvis zināms, tāpēc varēja sākt rīkoties.

- Diemžēl tikai tagad es sāku kaut ko saprast, - Čārlija atzinās.

Viņa piecēlās kājās, lai ielietu kafiju, un turpināja:

- Beidzot es sāku izprast vīra uzvedību. Vai Hablam draud briesmas?

- Diemžēl man nav ne mazākās jausmas, kur viņš ir, - es atbildēju.

Viņa pasniedza man kafijas krūzi un, apsēdusies uz virtuves letes, vēlreiz pajautāja:

- Vai viņam draud briesmas?

Es nespēju neko atbildēt, vārdi nenāca pār lūpām. Viņa nošļūca no letes un atkal apsēdās man pretī pie galda, nolikdama sev priekšā kafijas krūzi. Čārlija bija izskatīga sieviete: blonda un skaista, ar lieliskiem zobiem, pareizi veidotiem kauliem, slaida un sportiska, enerģijas pārpilna. Biju uzskatījis viņu par plantatora tipa sievieti; kādreiz tādas sauca par skaistulēm. Sevī biju nospriedis, ka pirms simt piecdesmit gadiem viņa varētu būt bijusi vergu īpašniece. Taču tagad savas domas mainīju. Jutu no viņas strāvojam apņēmības pilnu spēku. Protams, viņai patika būt bagātai un nestrādāt, apmeklēt skaistumkopšanas salonus, ieturēt Atlantā lenču kopā ar draudzenēm, braukt ar bentliju, lietot zelta kredītkartes un darboties plašajā virtuvē, kas maksājusi vairāk nekā mani gada ieņēmumi. Taču, ja tas būtu nepieciešams, šī sieviete spētu cīnīties un brist pa dubļiem. Var būt, ka pirms simt piecdesmit gadiem viņa būtu devusies ar furgonu karavānu uz rietumiem. Čārlija bija enerģiska, un, skatoties pāri galdam, man radās iespaids - ari stipra sieviete.

- Šorīt es kritu panikā, - viņa ierunājās. - Tas nepavisam nav manā garā. Droši vien esmu atstājusi uz jums ļoti sliktu iespaidu. Man žēl, ka tā sanāca. Pēc tam kad jūs aizgājāt, es daudz ko pārdomāju un nomierinājos, jo nonācu pie tāda paša secinājuma, kā jūs tikko teicāt. Habls kļūdas pēc ir kaut kur iepinies un tagad netiek no tā ārā. Ko lai es daru šajā situācijā? Vispirms man ir jāpārtrauc krist panikā un jāsāk domāt. Kopš piektdienas esmu kā nelaimes čupiņa, un par to man ir kauns. Tā nav mana patiesā būtība. Tāpēc es kaut ko izdarīju un ceru, ka jūs man piedosiet.

- Turpiniet! - es mudināju.

- Es piezvanīju Dvaitam Stīvensonam, - Čārlija atzinās.

- Viņš bija minējis, ka redzējis faksu no Pentagona par jūsu militārā policista karjeru. Es palūdzu viņam to sameklēt un nolasīt man. Manuprāt, jums ir lieliska biogrāfija.

Čārlija man uzsmaidīja un pievilka krēslu tuvāk.

- Tāpēc esmu nolēmusi jūs nolīgt, - viņa paziņoja. - Gribu jūs nolīgt privātā kārtā, lai jūs palīdzētu manam vīram atrisināt viņa problēmas. Vai jūs apsvērsiet šo priekšlikumu?

- Nē! - es atteicu. - To es nevaru, Čārlij!

- Nevarat vai negribat? - viņa interesējās.

- Savā veidā tas būtu interešu konflikts, - es atzinos, - un nozīmētu to, ka es nespētu šo darbu kārtīgi paveikt.

- Konflikts? - Čārlija nesaprata. - Kādā ziņā?

Es ieturēju garu pauzi, mēģinādams izdomāt, kā lai to visu izskaidro.

- Jūsu vīrs jau kādu laiku nejutās drošs, - es atklāju. - Viņš bija sazinājies ar kādu izmeklētāju, kas strādāja valdības labā, un viņi abi mēģināja šo situāciju vērst par labu. Taču to valdības puisi nogalināja. Diemžēl mani vairāk interesē šis valdības puisis nekā jūsu vīrs.

Čārlija, sekodama manam domu gājienam, iejautājās:

- Bet kāpēc? Jūs taču nestrādājat valdības labā?

- Šis nogalinātais valdības puisis ir mans brālis, - es atklāju.

- Zinu, ka tā ir prātam neaptverama sakritība, bet mans pienākums ir aizstāvēt viņa intereses.

Čārlija pieklusa un saprata, kāda varētu būt šī konflikta būtība.

- Man ir ļoti žēl, - viņa izteica līdzjūtību. - Jūs taču negribat teikt, ka Habls nodeva jūsu brāli?

- Nē, - es sacīju. - To Habls nekādā ziņā nebūtu darījis. Lai tiktu ārā no šīs lietas, Habls bija atkarīgs no mana brāļa. Bet diemžēl kaut kas nogāja greizi.

- Vai drīkstu jums uzdot jautājumu? - Čārlija pavaicāja.

- Kāpēc jūs runājat par manu vīru pagātnes izteiksmē?

Es ieskatījos Čārlijai acīs un piebildu:

- Jo viņš ir miris. Man ļoti žēl!

Čārlija klusēdama nobālēja, salika plaukstas kopā, saāķēja pirkstus un saspieda tos, līdz kauliņi kļuva vaska bālumā. Tomēr viņa nesabruka.

- Es nedomāju, ka Habs ir miris, - Čārlija nočukstēja. - Es to zinātu, jo tad būtu jutusi. Domāju, ka viņš tagad kaut kur slēpjas. Es gribu, lai jūs viņu sameklējat. Maksāšu jums tik, cik jūs prasīsiet.

Es lēnām un noliedzoši pašūpoju galvu.

- Lūdzu! - viņa uzstāja.

- Čārlij, es to nedarīšu! - atteicu. - Un neņemšu no jums par to naudu. Jo tā es jūs tikai izmantotu. Es nevaru ņemt jūsu naudu, jo zinu, ka Habls ir jau miris. Man žēl, bet tā nu tas ir!

Pēc tam iestājās ilga pauze. Es sēdēju pie galda, turēdams rokā krūzīti ar kafiju, ko Čārlija bija man pagatavojusi.

- Vai jūs to darītu, ja es nemaksātu? - viņa ievaicājās.

- Varbūt, meklējot patiesību par brāli, jūs ko uzzināsiet ari par manu vīru?

Es pārdomāju un neredzēju nekādu iemeslu šo lūgumu noraidīt.

- Labi, Čārlij! - piekritu. - Es to darīšu. Bet, kā jau teicu, negaidiet nekādus brīnumus. Manuprāt, mums būs jāsaskaras ar kaut ko neiedomājami baisu.

- Es palieku pie savas pārliecības, ka Habs ir dzīvs, - Čārlija atkārtoja. - Ja tā nebūtu, es to zinātu.

Sāku uztraukties par to, kas notiks, kad atradīs Habla līķi. Viņai būs aci pret aci jāsaskaras ar realitāti - tas būs tikpat nenovēršami kā tas mirklis, kad taranējoša mašīna triecas sienā.

- Jums būs nepieciešama nauda izdevumiem, - Čārlija sacīja.

Nebiju vēl izlēmis, vai naudu pieņemt, kad Čārlija jau sniedza man biezu aploksni.

- Vai ar to pietiks? - viņa pajautāja.

Es ieskatījos aploksnē. Tajā atradās biezs žūksnis ar simts dolāru banknotēm. Es piekrītoši pamāju:

- Vajadzētu pietikt.

- Lūdzu, paturiet mašīnu, - Čārlija ierosināja. - Izmantojiet to, cik ilgi vien būs nepieciešams.

Es vēlreiz pamāju. Domādams par to, ko vēl man vajadzētu teikt, piespiedu sevi lietot tagadnes formu.

- Kur jūsu vīrs strādā? - pajautāju.

- Sunrise International, - viņa atbildēja. - Tā ir banka.

Čārlija uzrakstīja bankas Atlantas adresi.

- Labi, Čārlij, - turpināju. - Atļaujiet man uzdot vēl vienu jautājumu. Tas ir ļoti svarīgi! Vai jūsu vīrs kādreiz ir lietojis vārdu Pluribus?

Habla sieva kādu brīdi padomāja, tad paraustīja plecus.

- Pluribus? - viņa pārjautāja. - Vai tas nav kādā saistībā ar politiku? Vai tā nav tribīne, no kuras prezidents saka savu runu? Nekad neesmu dzirdējusi, ka Habs būtu lietojis šādu vārdu. Viņš absolvēja banku augstskolu.

- Tātad - jūs nekad neesat dzirdējusi viņu lietojam šādu vārdu? - es pārjautāju. - Ne pa telefonu, ne miegā - vispār nekad?

- Nekad, - Čārlija atbildēja.

- Un kā ar nākamo svētdienu? - es turpināju tincināt. - Vai viņš nav pieminējis nākamo svētdienu? Kaut ko, kas svētdien varētu notikt?

- Nākamo svētdien? - Čārlija atkal brīnījās. - Nedomāju, ka viņš to būtu pieminējis. Kāpēc gan? Kas tad notiks nākamo svētdien?

- Nav ne jausmas, - atzinos. - Tieši to es ari cenšos noskaidrot.

Labu brīdi viņa atkal to visu pārdomāja un - pavēršot plaukstas uz augšu un paraustot plecus, it kā tas viņai neko neizteiktā, - nošūpoja galvu.

- Piedodiet, ka nespēju palīdzēt! - Čārlija atvainojās.

- Par to neuztraucieties! - es viņu mierināju. - Tagad jums būs jādara kaut kas cits.

- Kas man būs jādara? - viņa interesējās.

- Jums būs jāpazūd no šejienes, - es sacīju.

Čārlijas pirkstu kauliņi joprojām bija balti, tomēr viņa spēja sevi kontrolēt.

- Man būs jābēg un jāslēpjas? - viņa jautāja. - Bet kur tad?

- Šurp brauc FIB aģents, lai jūs aizvestu prom, - es skaidroju.

Viņa panikā skatījās uz mani.

- FIB? - to pajautājusi, viņa nobālēja vēl vairāk. - Tad jau tas patiešām ir nopietni, vai ne?

- Tas ir nāvīgi nopietni, - es sacīju. - Jums ir jābūt gatavai aizbraukt nekavējoties.

- Labi, - Čārlija lēnām noteica. - Nespēju noticēt tam, kas pašlaik notiek.

Es iznācu no virtuves un iegāju ziemas dārza terasē, kur iepriekšējā dienā bijām dzēruši ledustēju. Izgāju cauri stiklotajām durvīm un apmetu lēnu apli pa dārzu. Tad pa iebraucamo ceļu, kura malās auga košumkrūmi, izgāju uz Bekmena aleju. Ar plecu atspiedos pret balto pastkastīti. Visapkārt valdīja klusums. Varēja sadzirdēt vienīgi sausās zāles čaboņu zem kājām.

Tad es izdzirdēju no rietumu puses nākam mašīnas rūkoņu. Tā brauca no pilsētas. Pirms ceļa uzkalniņa auto samazināja ātrumu, un es izdzirdēju automātiskās kārbas pārslēgšanos. Mašīna iznira virs uzkalniņa. Tas bija ļoti parasts, brūns buiks, kurā sēdēja divi vīri. Maza auguma, tumsnēji, latīņamerikāņu izcelsmes vīri spilgtos kreklos. Iebraukusi ceļa kreisajā pusē, mašīna samazināja ātrumu, viņi meklēja Habla pastkastīti. Atspiedies pret to, es viņus vēroju. Mūsu acu skatieni sastapās. Mašīna atkal uzņēma ātrumu un, nesamazinādama to, aizdrāzās tukšajās persiku plantācijās. Es izgāju uz ielas un vēroju viņus aizbraucam. Bija redzams putekļu mākonis, kas sacēlās, buikam nobraucot no Mārgreivas perfektā asfalta seguma uz putekļaino lauku ceļu. Pēc tam es traucos atpakaļ uz mājām, jo gribēju, lai Čārlija pasteidzas.

Mājā Habla sieva uzbudinātā balsī lasīja līdzi ņemamo lietu sarakstu, čalodama kā bērns, dodoties brīvdienās. Tāda bija Čārlijas pašaizsardzība pret paniku, ko viņa šobrīd izjuta. Vēl piektdien viņa bija bijusi bagāta, nestrādājoša sieviete, kas precējusies ar baņķieri, bet jau pirmdien kāds svešinieks viņai paziņo, ka vīrs ir miris, un liek viņai steigšus bēgt, lai glābtu savu dzīvību.

- Paņemiet līdzi mobilo telefonu! - es viņai uzsaucu.

Čārlija neatbildēja; es tikai dzirdēju klusu rosīšanos - soļu

dipoņu un skapja durvju virināšanu. Man nācās vairāk nekā stundu sēdēt virtuvē, malkojot atlikušo kafiju. Tad es izdzirdēju mašīnas signāltaures skaņas, un smagi soļi nočirkstēja uz grantētā celiņa. Pie durvīm atskanēja skaļi klauvējieni. Ielicis roku kabatā, es satvēru Morisona naža ziloņkaula rokturi un izgāju priekšnamā atvērt durvis. Līdzās bentlijam bija novietots glīts, zils sedans, bet pie mājas durvīm bija pienācis milzīgs melnais vīrietis. Viņš bija tikpat garš, cik es, ja ne garāks, bet vismaz simts mārciņas smagāks, apmēram trīssimt desmit vai trīssimt divdesmit mārciņu - simts četrdesmit kilogramu smags. Līdzās viņam es izskatījos kā bokseris spalvas svarā. Milzis ar sportista grāciju paspēra vieglu soli uz priekšu.

- Rīčer? - lielais vīrs jautāja. - Priecājos iepazīties! Esmu Pikards no FIB!

Mēs sarokojāmies. Vīrs patiešām bija iespaidīgs. No viņa strāvoja dabiska kompetence un pārliecība, un es biju priecīgs, ka būsim vienā komandā. Pikards bija mana tipa vīrs, uz kuru varētu paļauties, ja dzīve iedzītu stūri. Pēkšņi mani pārņēma drošibas un stabilitātes izjūta. Es pakāpos sānis un ielaidu viņu Čārlijas mājā. Pikards iesāka:

- Es jau no Finleja uzzināju visus lietas apstākļus un detaļas. Draugs, man patiešām žēl tavu brāli! Patiešām! Vai mēs varam kaut kur aprunāties?

Es ievedu viņu virtuvē. Ejot man līdzās, viņš veica šo attālumu pāris soļos. Paveroties apkārt, Pikards ielēja sev atlikušo pārkarsušo kafiju, tad pienāca pie manis un uzlika roku uz pleca. Es jutos tā, it kā man kāds būtu uzkrāvis cementa maisu.

- Spēles galvenais noteikums ir tāds, - viņš iesāka, - ka visa šī lieta ir neoficiāla. Skaidrs?

Es pamāju. Milža balss atbilda viņa ķermeņa masai. Tā bija zema un rūcoša, it kā brūnais lācis būtu iemācījies runāt. Nevarēju noteikt, cik tam vīram varētu būt gadu. Viņš bija sportiska tipa vīrietis, kam briedums ilgst gadu desmitiem. Pikards pamāja un atkāpjoties atbalstīja savu milzīgo augumu pret virtuves leti.

- Man tā ir liela problēma, - milzis atzinās. - Birojs nedrīkst veikt nekādas darbības, ja nav bijis pieprasījuma no vietējās varas oficiālās amatpersonas. Šai amatpersonai vajadzētu būt Tīlam. Vai ne? No Finleja teiktā es saprotu, ka Tīls šādu pieprasījumu nerakstīs. Tas viss var beigties tik sūdīgi, ka mani -resno pakaļu - var piekārt pie zvana. Taču Finleja dēļ es šos noteikumus pārkāpšu. Izņēmuma kārtā mēs atkāpsimies no dažiem principiem. Tomēr tu nedrīksti aizmirst, ka viss notiek neoficiāli. Skaidrs?

Es tikai pamāju. Mani tas pilnībā apmierināja. Šī neoficiālā palīdzība bija tieši tas, kas man vajadzīgs. Tā es varēšu paveikt savu darbu, nekavējoties ar birokrātiskām procedūrām. Līdz svētdienai man bija palikušas pilnas piecas dienas. Šorīt šīs piecas dienas man šķita gana daudz, bet tagad, kad Habla vairs nebija, sapratu, ka man ir ļoti maz laika - pārāk maz, lai tērētu to nevajadzīgai birokrātijai.

- Uz kurieni jūs viņus vedīsiet? - es pajautāju milzim.

- Uz kādu drošu māju Atlantā, - Pikards atbildēja. - Tā jau gadiem ilgi ir biroja īpašumā. Habla ģimene tur būs drošībā. Tomēr es neteikšu tev precīzu adresi un palūgšu to Habla kundzei nevaicāt. Šajā lietā man ir jābūt piesardzīgam. Ja es šo drošo māju izgaismošu, tad patiešām būšu mēslos līdz ausīm!

- Skaidrs, Pikard! - es sacīju. - Es nesagādāšu tev nekādas problēmas. Jau iepriekš liels paldies tev par visu!

Pikards drūmi pamāja, it kā samierinoties ar to, kas turpmāk notiks. Virtuvē ieskrēja Čārlija ar bērniem. Visi bija apkrāvušies ar pavirši sakravātām somām. Pikards iepazīstināja ar sevi. Es redzēju Čārlijas meitas acīs šausmas par Pikarda baismīgā ķermeņa apjomu. Ari mazā puikas acis iepletās, kad viņš skatījās uz Pikarda pastiepto FIB speciālā aģenta žetonu. Pēc tam mēs aiznesām un sakrāvām somas zilā sedana bagāžniekā. Atvadoties paspiedu roku Pikardam un Čārlijai. Visi sakāpa mašīnā, un Pikards aizveda viņus prom. Es paliku stāvam, mājot ar roku.

15. NODAĻA

Devos Vārburtonas virzienā, nobraukdams šo ceļa gabalu nepilnās piecdesmit minūtēs - daudz ātrāk, nekā tas bija izdevies cietuma autobusa šoferim. Pavērās skats uz cietumu -visīstāko elles priekškambari. No rietumiem strauji tuvojās vētra. Cauri mākoņiem Vārburtonu apspīdēja pēcpusdienas zemās saules stari. Spīdīgie metāla torņi un sargu tornīši vizuļoja spocīgi oranžajā gaismā. Samazināju ātrumu un piebraucu pie cietuma vārtiem. Apstājos pie pirmā automašīnu kontrolpunkta, es negrasījos doties tur iekšā. Man jau bija gana piedzīvojumu cietumā. Spaivijam vajadzēja iznākt ārā pie manis. Izkāpu no bentlija un devos pie sarga. Šis izskatījās diezgan draudzīgs.

- Vai Spaivijs šodien strādā? - pajautāju.

- Gribat viņu satikt? - sargs vaicāja.

- Pasakiet, ka ieradies Ričera kungs! - es palūdzu.

Sargs pieliecās pie aparāta zem organiskā stikla pārsega un piezvanīja. Iznirdams ārā, viņš man uzsauca:

- Spaivijs nepazīst nekādu Rīčera kungu.

- Sakiet viņam, ka mani atsūtīja policijas šefs Morisons no Mārgreivas iecirkņa, - es ierosināju.

Sargs vēlreiz pagāja zem organiskā stikla nojumes. Pēc minūtes viņš jau bija atpakaļ, sacīdams:

- Labs ir, brauciet cauri! Spaivijs jūs gaidīs uzņemšanas bunkurā.

- Sakiet Spaivijam, ka viņam jāiznāk ārā un jāsatiekas ar mani uz ceļa, - es neatlaidos.

Pagāju malā un apstājos uz putekļainā, ar asfaltu pārklātā ceļa malas. Šajā bridi nervozēju, jo nebiju drošs, vai Spaivijs iznāks ārā. To uzzināšu pēc piecām minūtēm. Gaidīdams es jutu, kā smaržo lietus, kas tuvojās no rietumiem. Pēc stundas tas nogāzīsies mums tieši uz galvas. Tā es tur stāvēju un gaidīju.

Spaivijs iznāca ārā. Dzirdēju nograbam režģus kontrolpunktā. Pagriezies ieraudzīju tuvojamies netīru fordu. Tas izbrauca ārā un nostājās līdzās bentlijam. Spaivijs izrausās ārā un nāca uz manu pusi. Apjomīgais virs bija nosvīdis, seja un rokas sarkanas, mugurā netīrs formas tērps.

- Vai atceries mani? - es pajautāju.

Viņa mazās čūskas ačeles šaudījās riņķī. Spaivijs bija pamests likteņa varā un uztraucies.

- Tu esi Rīčers! - viņš noteica. - Un kas tad ir?

- Esmu gan, - es apgalvoju. - Esmu Rīčers, tas pats, kurš piektdien bija šeit. Kāds bija tavs uzdevums?

Spaivijs mīņājās no kājas uz kāju. Viņš negrasījās viegli atklāties, bet, iznākot ārā satikties ar mani, bija jau devis man iespēju. Spaivijs bija zaudējis šo spēli, taču turpināja klusēt.

- Kāds uzdevums tev piektdien tika dots? - es vēlreiz pajautāju.

- Morisons ir miris, - Spaivijs atbildēja, paraustīdams plecus un sakniebdams plānās lūpas, taču vairs neteica ne vārda.

It kā nejauši es pakāpos kādu pēdu pa kreisi, lai Spaivija ķermenis atrastos starp mani un vārtu sargu, - tā, lai sargs mani neredzētu. Manā rokā parādījās Morisona atsperu nazis. Kādu īsu brīdi paturēju to Spaivija acu augstumā - tieši tik ilgi, lai viņš varētu izlasīt zelta gravējumu uz ziloņkaula roktura. Tad ar skaļu klikšķi izlēca asmens. Spaivija mazās ačeles bija kā piekaltas nazim.

- Vai tu domā, ka es šo nazi lietoju pret Morisonu? - es jautāju.

Spaivijs blenza uz asmeni, kas drīzā negaisa tuvumā un saules gaismā zaigoja zilganā krāsā.

- Tas nebiji tu, - Spaivijs secināja, - kaut ari tev droši vien bija labs iemesls, lai to darītu.

Es viņam uzsmaidīju. Spaivijs zināja, ka tas nebiju es, kurš nogalināja Morisonu. Tātad viņš zināja, kas to bija izdarījis, un zināja ari to, kas bija Morisona bosi. Viss bija tik vienkārši - trīs mazi vārdi, un es jau būtu ticis uz priekšu. Pagrūdu asmeni tuvāk viņa lielajai, sarkanajai sejai.

- Gribi, lai izmēģinu to pret tevi? - es vaicāju.

Spaivijs izmisīgi pavērās apkārt un konstatēja, ka vārtu sargs atrodas vismaz trīsdesmit jardu attālumā.

- Viņš tev nepalīdzēs, - es brīdināju. - Viņam riebjas tavas resnās un bezsaturīgās ķeskas! Viņš ir tikai sargs. Ar pakaļas laizīšanu tu esi dabūjis paaugstinājumu. Viņš nepakustinātu ne pirkstu, pat ja tu degtu zilās liesmās! Kāpēc gan viņam būtu tas jādara?

- Ko tu no manis gribi? - Spaivijs šņāca.

- Kāds piektdien bija tavs uzdevums? - es neatlaidos.

- Un ja es tev pateikšu? - resnis interesējās.

Es paraustīju plecus un teicu:

- Tas atkarīgs no tā, ko tu man pastāstīsi. Saki taisnību, un es tevi laidīšu atpakaļ. Vai to tu gribi?

Spaivijs neatbildēja. Mēs abi stāvējām ceļa malā, klusējot un sacenšoties - kuram ilgāk izturēs nervi.

Spaivija nervi bija pavisam draņķīgi, un viņš jau bija zaudējis, iznākot pie manis. Priekšnieka mazās ačeles šaudījās riņķī, taču vienmēr atgriezās pie naža asmens.

- Labi, es tev pastāstīšu, - viņš neizturēja. - Laiku pa laikam es izpalīdzēju Morisonam. Piektdien viņš man piezvanīja un sacīja, ka nosūta pie manis divus vīrus. Jūsu vārdi man bija tukša skaņa, es nekad nebiju dzirdējis ne par tevi, ne par to otru. Man vajadzēja parūpēties, lai Habls tiktu novākts. Tas ari viss! Zvēru! Tev bija jāpaliek sveikam un veselam!

- Kas tad nogāja greizi? - es tincināju.

- Mani puiši visu salaida dēlī, - viņš turpināja. - Tas arī viss - es zvēru! Tas bija tas otrais, kuru mēs medījām. Ar

tevi nekam nebija jānotiek. Tu taču tiki ārā no šejienes, vai ne? Izgāji ārā sveiks un vesels, ko? Kāpēc tu tagad taisi man problēmas?

Es ļoti ātri nozibināju asmeni un aizskāru viņa zodu. Spai-vijs šokā sastinga. Pēc briža no griezuma vietas izlīda resns asiņu tārps.

- Kāds bija iemesls? - es neatlaidos.

- Man nekad neviens nekādus iemeslus neziņo, - viņš atzinās. - Es tikai izpildu to, ko man saka.

- Tu tikai izpildi to, ko tev saka? - es pārjautāju.

- Izpildu to, ko man liek, - Spaivijs nomurmināja. - Negribu zināt nekādus iemeslus.

- Kas tev deva šo uzdevumu? - es neatlaidos.

- Morisons, - viņš atzinās. - Morisons man pateica, kas jādara.

- Un kas to pateica Morisonam? - es turpināju pratināt.

Es turēju asmeni collas attālumā no Spaivija vaiga. Izskatījās, ka viņš no bailēm sāks pinkšķēt. Ieskatījos viņa mazajās čūskas ačelēs. Spaivijs zināja atbildi. To es saskatīju šo mazo acu dzīlēs. Viņš zināja, kas Morisonam deva uzdevumus.

- Kas Morisonam diktēja, ko darīt? - es turpināju uzstāt.

- Es nezinu, - Spaivijs liedzās. - Zvēru pie mātes kapa!

Šūpodams galvu, es ilgi viņā nolūkojos.

- Tā nav taisnība! - es sacīju. - Tu to zini, un tu man to pastāstīsi!

Tagad savukārt Spaivijs pašūpoja galvu. Viņa sārtā seja mētājās no viena sāna uz otru. Asinis tecēja pār slābajiem žokļiem uz pakrūti.

- Ak nē! Ja pateikšu, viņi mani nožmiegs! - viņš izmisumā noguldza.

Novēzēju nazi gar Spaivija vēderu un pārgriezu viņa netīro formas kreklu.

- Un, ja nepateiksi, - tevi nogalināšu es! - piedraudēju.

Tādi puiši kā Spaivijs nav tālredzīgi. Izpaužot man visu,

viņš nomirtu rit, bet neizpaužot, - šodien. Tieši tik tuvredzīgs

bija Spaivija domu gājiens. Tāpēc viņš izlēma man pastāstīt visu. Spaivijs sāka rit siekalas, it kā rīkle būtu pārāk izkaltusi, lai sāktu runāt. Es skatījos viņam acīs, taču Spaivijs nespēja izteikt ne vārda. Šī aina atgādināja filmu, kurā puisis rāpoja pa tuksneša smilšainajām kāpām un centās kliegt pēc ūdens. Tātad Spaivijs man visu izstāstīs!

Tomēr tam nebija lemts notikt. Pāri Spaivija plecam aus-trumos redzēju ceļamies putekļu mākoni un izdzirdēju attālu dīzeļdzinēja dūkoņu. Ieraudzīju cietuma pelēkā autobusa kontūras, tas ripoja uz mūsu pusi. Spaivijs ātri pameta īsu skatu, lai paskatītos uz savu glābiņu. Vārtu sargs iznāca ārā sagaidīt autobusu. Spaivijs atmeta galvu atpakaļ un palūrēja uz mani. Viņa acīs iemirdzējās ļauna triumfa dzirkstelīte. Autobuss brauca arvien tuvāk.

- Kas bija šis cilvēks, Spaivij? - centos vēl paspēt. - Pasaki man tagad, vai ari es vienalga atgriezīšos pēc tevis vēlāk!

Taču Spaivijs tikai atkāpās, pagriezās un aizsteidzās uz savu netīro fordu. Autobuss pabrauca garām, apklādams mani ar putekļu mākoni. Iešaujot atpakaļ atsperu naža asmeni spalā, ieliku to kabatā. Nesteidzīgi piegāju pie bentlija, devos prom.

Visu atceļu braucot uz austrumiem, vētra dzinās man pa pēdām. Bija tāda sajūta, ka mani vajā ne tikai vētra. Biju bezgala vīlies. Šorīt vēl likās, ka tikai viena saruna šķir mani no atrisinājuma. Tagad es nezināju neko. Situācija pēkšņi bija nonākusi staignā strupceļā. Man nebija ne rezerves spēku, ne palīdzības, ne aprīkojuma. Es nevarēju ari paļauties ne uz Rosko, ne uz Finleju, jo necerēju, ka viņi atbalstīs manu plānu. Viņiem iecirknī pašiem bija savas problēmas. Kā Finlejs bija teicis? Strādāšana ienaidnieka acu priekšā? Arī no Pikarda es neko daudz nevarēju gaidīt, jo viņš tāpat bija apdraudētā situācijā. Es varēju rēķināties tikai pats ar sevi.

Tomēr man nevajadzēja uztraukties par likumiem, termiņiem vai citiem traucējošiem pienākumiem. Man nebija jādomā ne par Mirandas tiesībām, ne patieso cēloni vai konstitucionālajām tiesībām, ne par šaubu pamatotību un liecību iegūšanas likumību, tāpat arī nebija jāvēršas pie augstāk stāvošām amatpersonām pēc atļaujas. Vai to drīkstēja uzskatīt par taisnīguma izpausmi? Varu derēt, ka šie vīri jau labi sen bija pārkāpuši likumības robežas. Necilvēki. Kā Finlejs teica? Baisi ļaudis! Zvēri, kas bija nogalinājuši ari Džo Rīčeru.

Virzoties uz Rosko māju, pārripināju bentliju pār nelielu uzkalniņu. Novietoju mašīnu uz ceļa pie viņas mājas. Nemanīju ševroletu, un arī Rosko vēl nebija pārnākusi. Lielais, hromētais pulkstenis uz bentlija paneļa rādīja bez desmit seši. Izkāpu no mašīnas un pārsēdos aizmugurē. Izstiepos uz lielās, vecās mašīnas ādas sēdekļa.

Es gribēju uz vienu vakaru tikt prom no Mārgreivas un vispār ari no Džordžijas pavalsts. Šofera sēdekļa aizmugures kabatā atradu karti. Pētot to, es aprēķināju: ja mēs kādu stundu brauktu rietumu virzienā atkal garām Vārburtonai, tad nokļūtu līdz Alabamas pavalstij. Tieši to es gribēju darīt - kopā ar Rosko traukties uz rietumiem un, iebraucot Alabamā, ieiet pirmajā dzīvās mūzikas bārā un līdz rītdienai izmest visas problēmas no galvas, baudīt lētu ēdienu, dzert aukstu alu un kopā ar Rosko kļausities nēģeru mūziku. Tāda bija mana iecere šim vakaram. Atlaidos sēdeklī, lai sagaidītu Rosko. Sāka satumst. Sajutu svaigu vakara dzestrumu. Ap sešiem lielas lietus lāses sāka bungot pa bentlija jumtu. Šķita, ka tuvojas spēcīgs negaiss, taču īstenībā tas aizgāja garām. Nolija tikai dažas lāses, it kā debesis gribētu atbrīvoties no smaguma, bet nesanāktu. Kļuva ļoti tumšs, un smagais bentlijs viegli šūpojās drēgnajā vējā.

Rosko kavējās. Vētra jau bija briedusi divdesmit minūtes, kad ieraudzīju ševroletu ripojam no uzkalna. Priekšējās gaismas te pazuda, te parādījās - pavīdēja te pa kreisi, te pa labi. Mašīnas ugunis piemājas ceļā pārlēja mani ar spilgtu gaismu, kas pēc tam uzplaiksnīja pret garāžas durvīm un, izslēdzot motoru, nodzisa. Es izkāpu no bentlija un piegāju pie Rosko.

Apskāvušies mēs kādu bridi skūpstijāmies un tad iegājām mājā.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - jautāju.

- Šķiet, ka jā, - viņa atbildēja. - ŠI bija viena ellīga diena!

Es piekrītot pamāju, jo tā patiešām bija.

- Vai esi satraukta? - es pajautāju.

Iedegdama lampas un aizvilkdama aizkarus, Rosko staigāja pa istabu.

- Šis rīta skats bija drausmīgākais, ko es jebkad savā mūžā esmu redzējusi. Patiešām pats baisākais! Taču es tev gribu pateikt ko tādu, ko nevienam nekad neteiktu. Man nebija žēl Morisona -<• par tādiem kā viņš nav jāpārdzlvo, bet man bija žēl viņa sievas. Ar tādu kā Morisons dzīve jau tā nav nekāda laime, un kur nu vēl... viņa dēļ iet bojā!

- Un kā ar visu pārējo? - es iejautājos. - Kā ar TIlu?

- Es neesmu pārsteigta, - Rosko atzinās. - Jau divsimt gadu visa šī dzimta ir bijusi neģēļu banda. Es par viņiem zinu visu. Mūsu abu dzimtas jau sen viena otru pazīst. Kāpēc gan lai šis Tīls būtu labāks? Tomēr, ak Dievs! Es priecājos, ka visi pārējie mūsu iecirknī izrādījās tīri. Visvairāk baidījos no tā, vai arī kāds no mūsu puišiem nav iesaistīts. Nezinu, kā būtu to pārdzīvojusi.

Rosko iegāja virtuvē, un es viņai sekoju. Viņa nebija salūzusi, bet nebija ari laimīga. Rosko atvēra ledusskapja durvis. Žests bija daiļrunīgs - ledusskapis izrādījās tukšs. Viņa man gurdeni uzsmaidīja un pajautāja:

- Vai vēlies mani aizvest vakariņās?

- Protams, - es sacīju. - Taču ne šeit, bet Alabamā.

Izstāstīju Rosko savu ieceri. Viņai tā patika. Rosko atplauka

un devās uz dušu. Izdomāju, ka arī es varētu ieiet dušā, tāpēc gāju viņai līdzi. Mūsu plāni nedaudz aizkavējās, jo, tiklīdz viņa sāka atpogāt stīvināto formas blūzi, manas prioritātes mainījās. Alabamas bāra vilinājums atkāpās otrā plānā. Arī duša varēja pagaidīt. Zem formas tērpa Rosko bija pavilkusi melnu apakšveļu, smalku un seksīgu. Pēc neprātīgas kaisles mēs attapāmies guļamistabā uz grīdas. Beidzot bija sācies ari negaiss. Lietus lāses pātagoja mazo māju. Zibens zibsnīja, un pērkons dārdēja.

Pēc tam mēs iegājām dušā. Nu jau mums tā patiešām bija vajadzīga. Kamēr Rosko apģērbās, es atlaidos gultā. Viņa uzvilka izbalējušus džinsus un zīda blūzi. Izejot no mājas, mēs izslēdzām gaismas, aizslēdzām durvis un, iekāpuši bentlijā, devāmies ceļā. Pulkstenis bija pusastoņi; vētra virzījās tālāk uz austrumiem. Savā ceļā vētra pārņems ari Čārlstonu un pēcāk plosīsies virs Atlantijas okeāna. Iespējams, ka rīt tā varētu skart Bermudas. Mēs braucām uz rietumiem, pretī sārtākām debesīm. Uz Vārburtonu traucāmies pa lauku ceļu, kas stiepās caur bezgalīgiem, tumšiem laukiem un arī garām cietumam. Dzelteni spokainajā apgaismojumā cietums izskatījās sadudzis.

Kad bijām pusstundas brauciena attālumā no Vārburtonas, mēs apstājāmies, lai uzpildītu vecās mašīnas benzīnbāku. Pēc tam, turpinot līkumot cauri tabakas laukiem un sasniedzot Franklinu, šķērsojām vecu tiltu pār Čatahuči upi. Tālāk traucāmies pretim pavalsts robežai, šķērsojām to un vēl pirms deviņiem nonācām Alabamā. Nolēmām riskēt un piestāt pie pirmā bāra.

Jūdzes attālumā no pavalsts robežas ieraudzījām ceļmalas krodziņu. Iebraukuši stāvlaukumā, izkāpām no mašīnas. Šī vieta izskatījās tīri ciešama. Krodziņš bija samērā plašs, liels un zems, būvēts no darvotiem dēļiem, izgaismots ar neona gais-mām. Stāvlaukums bija pilns ar mašīnām, un iekšpusē varēja dzirdēt mūziku. Izkārtne pie durvīm vēstīja: Dzirdinātava. Dzīvā mūzika septiņas dienas nedēļā, no pusdesmitiem vakarā. Mēs ar Rosko sadevāmies rokās un gājām iekšā.

Iekšpusē mūs apdullināja bāra troksnis un mūzikas automāta dārdoņa, degunā iesitās alus smārds. Izlauzāmies cauri pūlim, krodziņa dziļumā ieraudzījām pagaru rindu ar galdiņiem atsevišķās nišās, tie bija izvietoti ap deju grīdu, aiz tās bija skatuve - zema betona platforma, kas reiz droši vien bijusi kravas platforma. Krodziņa griesti bija zemi un gaisma blāva.

Uzmeklējām brīvu galdiņu un apsēdāmies pie tā. Gaidot, kad mūs apkalpos, vērojām, kā uz skatuves kārtojas muzikantu grupa. Viesmīles šaudījās šurpu turpu kā basketbola centra spēlētājas. Viena no viņām piešāvās arī pie mūsu galdiņa. Pasūtījām alu, čīzburgerus, fri kartupeļus un sīpolu gredzenus. Visai drīz viņa atgriezās ar paplāti, uz kuras bija salikts ēdiens. Mēs ēdām, dzērām un pasūtījām vēl.

- Saki, ko tu uzsāksi sakarā ar Džo? - Rosko man pavaicāja.

Brāļa lietā biju nolēmis iet līdz galam - lai kāds tas būtu un lai ko tas ari prasītu. Šorīt, gulēdams Rosko siltajā gultā, biju pieņēmis tādu lēmumu. Taču viņa bija policiste, kas zvērējusi par katru cenu aizstāvēt likumu. Šie likumi man šoreiz tikai stājās ceļā. Nezināju, ko atbildēt, taču Rosko ari negaidīja atbildi.

- Manuprāt, tev vajadzētu noskaidrot, kas viņu nogalināja, -Rosko ieteicās.

- Un ko pēc tam? - es ievaicājos.

Tālāk mēs netikām, jo muzikanti sāka spēlēt un sarunāties vairs nebija iespējams. Rosko pasmaidīja un pašūpoja galvu. Muzikantu grupa bija ļoti skaļa. Rosko paraustīja plecus, kā atvainodamās par to, ka es nedzirdu viņas teikto. Viņa pamāja, likdama saprast: parunāsim vēlāk; mēs pagriezāmies pret skatuvi. Žēl, bet viņas atbildi es nesadzirdēju.

Bāru sauca Dzirdinātava, muzikantu grupu - Dzirdinātavas dvēsele. Viņi iesāka tīri labi. Klasiskais trio: ģitāra, basģitāra un bungas. Spēles manierē muzikanti atdarināja Stīviju Reju Vonu. Kopš Stīvija Reja nāves helikopterā virs Čikāgas ir saradies tāds viņu atdarinošo ģitāristu skaits, ka, apzinot visus Dienvidu štatu baltos viriešus, katrs trešais izrādīsies patiess Stīvija Reja Vona sekotājs. Visi spēlēja Reja manierē, jo tam nevajadzēja daudz - ne izskatu, ne īpašu aprīkojumu, vajadzēja vienīgi spēlēt, pieliecot galvu. Talantīgākie sekotāji atgādināja Stīviju Reju tajā periodā, kad viņš bija pārgājis no brīvā bāra roka stila uz vecajiem Teksasas blūziem.

Šis krodziņš bija tīri labs. Dzirdinātavas dvēsele atbilda nosaukumam. Uz basa un bungām spēlēja raženi, nevižīgi puiši gariem matiem, resni un netīri. Ģitārists bija maza auguma melnīgsnējs puisis, kas nemaz nelīdzinājās pašam Stlvijam Rejam. Viņam gan piemita tas pats smīns, kas atklāja trūkstošos zobus. Viņš tiešām spēlēja labi. Puisim bija melna Ies Paul ģitāras kopija, liela Marshall tumba un lampu pastiprinātājs. Tas viss kopā radīja ipašu vecmodīgu skaņu. Ģitāras brīvās basa stigas un platie skaņas noņēmēji, kas caur vecmodīgo Marshall lampu pastiprinātāju, skanot it kā pārslodzē, radīja šo neatkārtojamo blūzrokam raksturīgo biezi skanošo ģitāras rukšķi, kuru nekā citādāk nevarētu iegūt.

Mēs labi pavadījām laiku - dzērām daudz alus un, saspiedušies kopā, sēdējām pie sava norobežotā galdiņa; brīžiem padejojām, jo nespējām turēties pretī mūzikas vilinājumam. Grupa bez mitas tikai spēlēja un spēlēja, zāle kļuva karstāka un pilnāka, mūzika skaļāka un ātrāka. Viesmīles skraidīja turpu šurpu, iznēsādamas garkaklainas pudeles.

Rosko izskatījās lieliski. Viņas zīda blūze bija mikla, un zem tās apakšā nekā nebija. To es sapratu pēc tā, kā miklais zīds bija pielipis viņas ādai. Es jutos kā septītajās debesīs. Atrados vecā, vienkāršā krodziņā kopā ar satriecošu sievieti un labu muzikantu grupu. Džo būs jāpagaida līdz rītdienai. Šķita, ka Mārgreiva ir miljoniem jūdžu tālu un man pašam nav nekādu problēmu. Negribēju, lai šis vakars jelkad beigtos.

Grupa nospēlēja diezgan ilgi, varēja būt jau pāri pusnaktij. Bijām sviedros izmirkuši un pietempušies. Tādi mēs nedrīkstējām braukt atpakaļ. Atkal smidzināja sīks lietutiņš. Negribējām pavadīt pusotru stundu ceļā un kur nu vēl braukt pa lietu, citādi šis ceļojums varētu beigties kādā grāvī vai cietumā, jo bijām pārāk daudz sadzērušies alu. Jūdzi tālāk bijām pamanījuši moteļa izkārtni. Rosko ieteica doties uz turieni. Viņai par to nāca smiekliņš, it kā mēs būtu aizbēguši un tieši šī iemesla dēļ es būtu viņu pārvedis pāri pavalsts robežai. Gluži tā jau nu nebija. Taču es negrasījos īpaši protestēt.

Tā nu mēs, dzirdot sanoņu ausīs, izklunkurējām ārā no bāra un iekāpām bentlijā. Uzmanīgi un lēni citu mašīnu straumē aizripinājām lielo, veco mašīnu kādu jūdzi uz priekšu, līdz ieraudzījām moteli. Tā bija gara, zema, veca ēka, gluži kā izkāpusi no vēsturiskas filmas. Es apstājos stāvlaukumā un devos uz administratora biroju. Uzrāvis kājās nakts administratoru, kas snauduļoja pie galda, samaksāju un nokārtoju, lai agri no rita mūs pamodina. Saņēmu atslēgu un devos atpakaļ uz mašīnu, piebraucu pie mūsu mājiņas, un mēs iegājām iekšā. Šī bija pieklājīga un anonīma vieta, kādas ir daudzviet Amerikā. Mājiņa bija silta un mājīgi iekārtota. Lietus grabēja uz jumta; istabā bija liela gulta.

Es negribēju, ka Rosko saaukstējas. Viņai vajadzēja atbrīvoties no mitrās blūzes. Tieši to ari viņai pateicu. Rosko ieķiķi-nājās. Viņa gan nebūtu domājusi, ka man ir mediķa iemaņas. Pastāstīju, ka armijā mēs tiekam labi apmācīti pirmās palīdzības sniegšanā.

- Vai šī ir neatliekamā palīdzība? - Rosko smējās.

- Drīz tā patiešām būs, - es atsmēju. - ja nenovilksi to mitro blūzi.

Beidzot Rosko tomēr novilka blūzi, un es metos viņai virsū. Viņa bija tik skaista, izaicinoša un gatava uz visu.

Pēcāk mēs pārguruši gulējām savijušies kopā un runājām par to, kas mēs esam un ko esam paveikuši, kā ari par to, kas mēs gribējām būt un ko gribējām paveikt. Rosko man izstāstīja par savu ģimeni. Tas bija nelaimīgs stāsts, kas turpinājies vairāku paaudžu garumā. Izklausījās, ka viņi bijuši lāga ļaudis - fermeri, kas vairākas reizes teju teju jau varējuši saķert savu sapni aiz astes, bet nekad to tā arī nav sasnieguši. Stāsts bija par ļaudīm, kas cīnījušies cauri grūtajiem laikiem, pirms vēl bija izdomātas ķimikālijas un mašīnas. Tolaik viņi dzīvoja atkarībā no dabas spēkiem. Kāds Rosko sencis gandrīz jau bija kļuvis bagāts, taču zaudēja savu labāko zemi, kad mēra Tīla vecvectēvs uzbūvēja dzelzceļu. Toreiz Rosko senčiem lika nekavējoši apmaksāt īpašuma ķīlas zīmi, un tā radās aizvainojums.

kas pēc tam rūga vēl gadiem ilgi. Tomēr Rosko mīlēja Mār-greivu, lai gan viņai bija nepatīkami noskatīties, kā Tīls staigā apkārt, plātīdamies ar to, ka viņam un Tīļu dinastijai šeit vienmēr ir piederējis viss.

Runāju ar Rosko par Džo. Pastāstīju viņai to, ko nekad nevienam citam nebiju stāstījis un ko vienmēr esmu paturējis sevī. Izstāstīju viņai par savām jūtām pret brāli un to, kāpēc jūtu pienākumu aizstāvēt Džo arī pēc viņa nāves. Un ka patiesībā es to daru ar prieku. Mēs apspriedām daudzus personīgus jautājumus. Nopļāpājām ļoti ilgi un aizmigām viens otra rokās.

Šķita, ka bija pagājis pavisam neilgs laiks, kad, bungodams pie durvīm, administrators mūs jau modināja. Otrdiena. Mēs piecēlāmies un samiegojušies tenterējām pa istabu. Agrā rīta saule centās izžāvēt pielijušo mauriņu. Jau pēc piecām minūtēm mēs sēdējām bentlijā un rullējām uz austrumiem. Spirgtajā rīta gaisā austošā saule mūs žilbināja.

Mēs lēnām modāmies. Pārbraukuši pavalsts robežai, atkal atgriezāmies vecajā labajā Džordžijā. Franklinā šķērsojām upi un sākām trakā ātrumā traukties cauri plašajiem laukiem, kas vēl bija paslēpušies zem agrās rīta dūmakas un plūstošās miglas segas. Dūmaka kā plīvurs klājās virs sarkanās zemes. Uzausa saule un ar saviem svelošajiem stariem sāka kliedēt šo dūmaku.

Neviens no mums nerunāja. Cik ilgi vien iespējams, mēs gribējām saglabāt šo kluso, intīmo gaisotni. Ierašanās atpakaļ Mārgreivā drīz vien pārplēsīs šo kokonu. Tā nu es stūrēju lielo, lepno mašīnu pa lauku ceļiem un cerēju, ka nākotnē būs vēl daudz tādu nakšu un rāmu ritu kā tagad. Rosko bija saritinājusies man blakus uz lielā ādas sēdekļa un, iegrimusi domās, izskatījās ļoti apmierināta. Cerēju, ka tā patiešām ari bija.

Kārtējo reizi aizjoņojām garām Vārburtonai. Cietums dreifēja uz zema miglas paklāja kā tāla un sveša pilsēta. Mēs pabraucām garām mazam jaunaudzes pudurim, ko biju redzējis pa cietuma autobusa logu, kā ari krūmu rindām, kas dūmakainajos laukos šobrīd nebija saskatāmas. Sasniedzām krustojumu un, izbraucot uz pavalsts šosejas, nogriezāmies dienvidu virzienā. Iebraucot Mārgreivā - garām Eno ēstuvei, policijas iecirknim un ugunsdzēsēju depo - nonācām uz Galvenās ielas. Nogriezāmies pa kreisi pie tā vīra statujas, kas bija atņēmis fermeriem labu zemi, lai uzbūvētu dzelzceļu, un tālāk ripojām lejup pa nogāzi uz Rosko māju. Atstāju mašīnu uz ielas. Žāvādamies un staipīdamies mēs izkāpām ārā un viens otram uzsmaidījām. Bijām jauki pavadījuši laiku un tagad roku rokā gājām pa piebraucamo ceļu uz mājas pusi.

Rosko durvis bija atvērtas. Tās nestāvēja vaļā līdz galam, tikai kādu collu vai divas. Atslēga bija uzlauzta. Kāds bija izmantojis lauzni. Salauztās atslēgas pārpalikumu un skaidu dēļ durvis vairs nevērās līdz galam ciet. Rosko pielika plaukstu pie mutes un klusi noelsās. Viņas acis pārsteigumā bija plaši atvērtas. Skatiens slīdēja no durvīm pie manis.

Es sagrābu viņu aiz elkoņa un pavilku projām. Kādu bridi mēs stāvējām, piespiedušies pie garāžas durvīm. Zemu pieliecoties un spiežoties pie sienas, virzījāmies apkārt mājai. Pie katra loga uzmanīgi ieklausījāmies un, riskējot izsliet galvu, ātri ieskatījāmies katrā istabā. Atgriezāmies pie uzlauztajām ārdurvīm. No rāpošanas un līšanas gar pilošajiem, mūžzaļajiem augiem bijām izmirkuši slapji. Piecēlāmies kājās, pavērāmies viens otrā un paraustījām plecus. Atgrūduši ārdurvis, iegājām mājā.

Pārbaudījām visu māju - tur neviena nebija. Nekas nebija ne sabojāts, ne aizskarts, ne nozagts. Gan televizors, gan stereoiekārta joprojām stāvēja savā vietā. Rosko pārbaudīja skapi. Policijas revolveris joprojām atradās pie formas tērpa jostas. Viņa pārskatīja atvilktnes un kumodi. Nekas nebija aizskarts, pārmeklēts vai pazudis. Stāvēdami priekšnamā, mēs nesapratnē skatījāmies viens otrā. Tad pēkšņi es pamanīju kaut ko, ko sākumā mēs abi nebijām ievērojuši.

Austošā rīta saule iespīdēja caur atvērtajām durvīm un atstāja uz grīdas šauru gaismas strēli. Uz parketa grīdas bija redzami vairāki pēdu nospiedumi - nē, daudzi pēdu nospiedumi.

Vairāki cilvēki bija gājuši no ārdurvīm uz dzīvojamo istabu. Pēdu nospiedumi izzuda uz rakstainā dzīvojamās istabas paklāja, pēc tam no jauna parādījās uz koka grīdas un tālāk veda guļamistabā. Pēc tam pēdas gāja ārā cauri dzīvojamai istabai

- atpakaļ uz ārdurvīm. Pēdu nospiedumus bija atstājuši cilvēki, kas ienākuši iekšā no lietainās nakts ielas. Tikko manāmās, dubļainās lietusūdens pēdas bija izžuvušas uz koka grīdas, atstājot vājus pēdu nospiedumus. Tie nebija pārāk spilgti, taču perfekti. Saskaitīju pēdas vismaz četriem cilvēkiem, kas gājuši iekšā un ārā. Tie bija nospiedumi, ko šie cilvēki bija atstājuši. Viņiem kājās bijušas gumijotas galošas - tādas, ko velk virs apaviem ziemeļos bargajās ziemās.

16. NODAĻA

Slepkavas bija nākuši pēc mums naktī, domājot sarīkot asinspirti. Nakts viesi bija ieradušies ar visu savu aprīkojumu -gumijotām galošām un neilona kombinezoniem, nažiem, āmuru un naglu kasti. Viņi bija nākuši, lai pastrādātu ar mums to pašu, ko bija izdarījuši ar Morisonu un viņa sievu.

Slepkavas bija atgrūduši aizliegtās durvis un pieļāvuši otru liktenīgo kļūdu. Tagad viņus jau var uzskatīt par līķiem, jo es viņus nomedīšu un smaidot noskatīšos, kā viņi mirs. Uzbrukt man nozīmēja vēlreiz uzbrukt Džo. Mana brāļa vairs nav starp dzīvajiem, un viņš vairs nevar mani aizstāvēt. Tas bija atkārtots izaicinājums. Atkārtots pazemojums. Šeit vairs nevarēja runāt par sevis aizsargāšanu, bet gan par Džo piemiņas godināšanu.

Apsekodama atstātos pēdu nospiedumus, Rosko demonstrēja klasisku reakciju - noliegumu. Četri vīri nakts laikā bija ienākuši šajā mājā, lai viņu noslepkavotu, bet, to zinot, Rosko notikušo it kā ignorēja un izslēdza no sava prāta - viņa par to domāja, bet vienlaikus arī nespēja domāt. Tā nebija slikta attieksme, taču nepaies ilgs laiks, un viņa sabruks. Līdz tam Rosko aktīvi pētīs nezināmu cilvēku pēdu nospiedumus uz savas mājas grīdas.

Lai mūs atrastu, nakts viesi bija cītīgi pārmeklējuši visu māju. Guļamistabā viņi bija pašķīrušies un okšķerējuši pa visām malām. Pēc tam atkal turpat sanākuši kopā un devušies prom. Ari ārā uz ceļa mēs meklējām pēdas, tomēr neko neatradām. Līdzenais asfalta segums bija mitrs un kūpēja. Iegājām atpakaļ mājā. Vairāk pierādījumu nebija - tik vien kā uzlauztā slēdzene un neskaitāmie pēdu nospiedumi pa visu māju.

Neviens no mums nerunāja. Es kūsāju dusmās, joprojām vērodams Rosko un gaidīdams, kad slūžas nāks vaļā. Viņa bija redzējusi Morisonu līķus, bet es ne. Finlejs bija man ieskicējis aptuvenās Morisonu slepkavības detaļas. Izklausījās diezgan nelāgi. Pat viņš pēc redzētā bija satriekts. Arī Rosko bija tur un tagad precīzi zināja, ko šie kādi gribēja izdarīt ar mums abiem.

- Tātad pēc kura no mums viņi nāca - pēc manis, tevis vai mums abiem? - Rosko beidzot pajautāja.

- Viņi nāca pēc mums abiem, - atbildēju. - Viņi ir izdomājuši, ka Habls man cietumā visu izstāstījis un es esmu visu izstāstījis tev. Tāpēc viņi domā, ka mēs abi zinām to - lai kas tas arī būtu -, ko zināja Habls.

Rosko vārgi pamāja. Tad viņa pagāja tālāk un, skatīdamās uz savu sakopto, mūžzaļo dārzu, atspiedās pret pagalma durvīm. Ievēroju, ka Rosko nobāl un notrīc. Aizsardzības valnis bija sabrucis. Viņa iespiedās kaktā pie durvīm, centās pieplakt pie sienas un skatījās tukšumā, it kā būtu ieraudzījusi visas vārdos neizsakāmās šausmas. Rosko sāka tik gauži raudāt, it kā viņas sirds būtu salauzta. Es piegāju klāt un apskāvu, piekļāvu sev cieši klāt, līdz viņa izraudāja visas bailes un sasprindzinājumu. Rosko raudāja ilgi, viņa bija sakarsusi un vārga, viss mans krekls bija piemircis no viņas asarām.

- Paldies Dievam, ka pagājušajā naktī mēs nebijām mājās, -Rosko čukstēja.

Zināju, ka man vajadzēja izklausīties pārliecinošam. Bailes tikai ievestu viņu strupceļā un izsūktu enerģiju, tāpēc viņai bija jāstājas tām pretī. Un šonakt Rosko atkal būs jāstājas pretī tumsai un klusumam - ne tikai šonakt, bet visu atlikušo dzīvi.

- Es gan būtu gribējis, kaut mēs būtu bijuši mājās, - izteicu savu viedokli. - Tā mēs būtu uzzinājuši dažas atbildes.

Viņa skatījās uz mani, it kā es būtu prātu izkūkojis, un pašūpoja galvu.

- Ko tad tu būtu darījis? - Rosko jautāja. - Nogalinājis četrus vīrus?

- Tikai trīs, - attraucu. - Ceturtais būtu atbildējis uz mūsu jautājumiem.

Es to pateicu ar tādu pārliecību un noteiktību, it kā citas iespējas nemaz neeksistētu. Rosko lūkojās mani. Es gribēju, lai viņa saskata to spēcīgo vīrieti, karavīru ar trīspadsmit gadu ilgo pieredzi - slepkavu, kas māk nogalināt ar kailām rokām un ledaini saltu zilo acu skatienu. Es ļoti pūlējos, lai Rosko man noticētu. Es gribēju parādīt visu savu neuzvaramibu, nesa-mierināmību un spēju aizsargāt. Skatījos viņā ar savu ciešo, nemirkšķinošo skatienu, kas reiz lika saraukties čokurā diviem desantniekiem. Gribēju, lai Rosko jūtas drošībā. Pēc visa tā, ko šī sieviete sniegusi man, arī es gribēju viņai sniegt ko pretim. Negribēju, lai viņu māktu bailes.

- Četri sīki lauķi jau nu mani nepieveiks! - es lielījos. - Vai viņi maz zina, ar ko ielaidušies? Man nācies samalt miltos vēl spēcīgākus pretiniekus. Ja viņi vēlreiz uzdrīkstēsies šeit spert savu kāju, tiks iznesti ar kājām pa priekšu. Un, zini ko, Rosko? Ja kādam ienāks prātā doma par to, lai nodarītu tev pāri, viņš būs pagalam, pirms vēl būs šo domu izdomājis līdz galam.

Tas līdzēja. Es biju Rosko pārliecinājis. Man vajadzēja, lai viņa būtu saprātīga, stipra un pašpārliecināta. Gribēju, lai mani vārdi uz viņu iedarbojas, un mana vēlēšanās piepildījās. Rosko brīnišķīgās acis atmirdzēja ar jaunu sparu un enerģiju.

- Es runāju nopietni, Rosko, - es apgalvoju. - Turies kopā ar mani, un viss būs kārtībā!

Viņa atkal pavērās manī un atmeta matus no pieres.

- Vai apsoli? - Rosko vaicāja.

- Skaidra lieta, mazā, - atteicu, aizturēdams elpu.

Rosko saraustīti nopūtās, nostūma malā bailes un pārkāpa

tām pāri. Viņa centās pasmaidīt - krīze bija pāri; Rosko atkal bija savā elementā.

- Tagad lasāmies prom no šejienes! - es ierosināju. - Mēs nedrīkstam palikt kā sēdoši mērķi, tāpēc samet somā pašu nepieciešamāko.

- Labi, - Rosko piekrita. - Vai mēs vispirms nesalabosim durvis?

Padomāju par šo jautājumu. Tas bija stratēģiski svarīgs.

- Nē, - atbildēju. - Ja mēs tās salabosim, tas nozīmēs, ka esam bijuši šeit un tās redzējuši. Ja esam tās redzējuši, tad zinām, ka mūs vajā. Labāk būs, ja viņi domās, ka mēs to nezinām. Tad viņi domās, ka nākamreiz nav tik ļoti jāpiesargās. Tāpēc mēs vispār nereaģēsim nekā un izliksimies, ka neesam te bijuši un redzējuši uzlauztās durvis. Turpināsim izturēties muļķīgi un vientiesīgi. Ja viņi nodomās, ka esam stulbi vientieši, viņi vairs neuzmanīsies. Tieši tāpēc nākamreiz būs vieglāk viņus atšifrēt.

- Skaidrs, - Rosko man piekrita.

Viņa neizklausījās īpaši pārliecinoša, tomēr piekrita man.

- Tāpēc samet somā pašu nepieciešamāko, - vēlreiz atkārtoju.

Rosko par to nemaz nebija sajūsmā, tomēr aizgāja un savāca savas mantas. Spēle bija sākusies. Es nemaz īsti nezināju, kas ir šie otras komandas spēlētāji. Es pat īsti nezināju, kādā spēlē esmu iesaistījies. Man tikai bija skaidrs, kā jāspēlē šī spēle. Mans pirmais gājiens bija tāds - gribēju, lai viņi domā, ka mēs vienmēr par soli atpaliekam.

- Vai man šodien vajadzētu iet uz darbu? - Rosko nesaprata.

- Tev tas ir jādara, - es nešaubījos. - Tev jārīkojas tieši tāpat kā parasti. Un mums jāaprunājas ar Finleju. Viņš gaida zvanu no Vašingtonas. Un vēl mums jāzina visa informācija par Šermanu Stoleru, ko vien var iegūt. Tu tikai neuztraucies, viņi taču nešaus uz mums policijas iecirkņa darba telpā. To viņi droši vien centīsies izdarīt nakts laikā kādā klusā un nomaļā vietiņā. Tīls jūsu iecirknī ir vienīgais sliktais puisis, tāpēc nekad nepaliec ar viņu divatā. Turies kopā ar Finleju, Beikeru vai Stīvensonu! Sarunāts?

Rosko pamāja un devās uz dušu, lai nomazgātos un apģērbtos. Pēc divdesmit minūtēm viņa jau iznāca no guļamistabas pilnā formas tērpā, gatava darbam. Paskatījusies uz mani, viņa viegli sev uzplikšķināja, it kā sakot, ka ir gatava doties uz darbu.

- Vai apsoli? - viņa vēlreiz jautāja.

Viņas izteiktie vārdi skanēja kā jautājums, atvainošanās un mierinājums. Viss bija izteikts šajos divos vārdos. Es paskatījos uz Rosko.

- Pats par sevi saprotams, - es apsolīju un piemiedzu ar aci.

Viņa pamāja un arī piemiedza aci. Ar mums viss bija kārtībā. Izgājām laukā, ārdurvis atstājot nedaudz atvērtas - tieši tā, kā bija, pirms mēs ienācām mājās.

Es paslēpu bentliju garāžā, lai radītu ilūziju, ka mēs neesam šeit bijuši. Tad iekāpām Rosko ševroletā un nolēmām doties brokastīs pie Eno. Rosko sāka braukt un vadīja mašīnu kalnup. Pēc stabilā bentlija šajā mašīnā bija pilnīgi cita sajūta, likās, ka ševrolets ļurinās un velkas pa zemi. Mums pretim no kalna brauca piegādes furgons. Tas bija elegantā tumši zaļā krāsā, ļoti tīrs un pilnīgi jauns. Automobilis izskatījās pēc pakalpojumu furgona, bet uz viena tā sāna rotājās uzraksts zelta burtiem. Tas vēstīja: Klainera fonds. Tieši šo pašu uzrakstu es biju redzējis arī uz dārznieku furgona.

- Kas tā par mašīnu? - es pajautāju Rosko.

Pie diennakts veikala viņa strauji pagrieza pa labi un izbrauca uz Galvenās ielas.

- Klainera fondam pieder daudz mašīnu, - Rosko atbildēja.

- Ar ko viņi nodarbojas? - es painteresējos.

- Šeit viņiem ir liels bizness, - Rosko skaidroja. - Pilsēta pārdeva vecajam Klaineram zemi noliktavām, un daļa no šī darījuma paredzēja, ka viņš izveidos pilsētas labiekārtošanas programmu. Tīls to koordinē no sava mēra kabineta.

- Tīls ir koordinators? - es pajautāju. - Tīls ir ienaidnieks!

- Viņš šo programmu koordinē, jo ir Mārgreivas pilsētas mērs, - Rosko turpināja skaidrot, - nevis tāpēc, ka ir Tīls. Šai programmai ir piešķirts liels finansējums, naudu tērē sabiedrības vajadzībām: ceļiem, parkiem, bibliotēkai, vietējā biznesa atbalstam. Arī policijas iecirknis daudz no tā iegūst. No šīs programmas tiek dotēts kredīts par manu māju, tikai tāpēc vien, ka strādāju policijas iecirknī.

- Šī programma dod Tīlam lielu varu, - es konstatēju. - Un kādas ir tavas attiecības ar Klaineru junioru? Viņš centās mani brīdināt, lai turos no tevis pa gabalu, un lika saprast, ka viņam uz tevi ir pirmtiesības.

Rosko noskurinājās un attrauca:

- Tas nu gan ir īsts kretīns! Es no viņa izvairos, kad vien varu. Tev vajadzētu darīt to pašu.

Viņa turpināja stūrēt, izskatīdamās aizkaitināta, visu laiku izbiedēti lūkodamās apkārt, it kā justos apdraudēta. Varētu domāt, ka tūlīt kāds izlēks mašīnas priekšā un mūs nošaus. Rosko klusā dzīve Džordžijas lauku nostūri bija beigusies. To bija satricinājuši tie četri vīri, kas naktī ielauzās viņas mājā.

Mēs iebraucām Eno ēstuves grantētajā stāvlaukumā; apstājoties lielais ševrolets maigi nošūpojās uz mīkstajām atsperēm. Es izrausos no zemā sēdekļa, un, grantij čirkstot zem kājām, mēs kopā devāmies uz ēstuves durvīm. Šodien bija pelēka diena. Nakti nolijušais lietus bija atdzesējis gaisu un atstājis mākoņu lēverus debesis. Ēstuves dēļu apšuvums bija tikpat pelēks. Bija auksts, un likās, ka iestājies jauns gadalaiks.

Mēs iegājām iekšā. Ēstuve bija tukša. Apsēdāmies pie galdiņa atsevišķā nišā, un briļļainā oficiante atnesa mums kafiju. Pasūtījām olas ar bekonu un daudz dažādu piedevu. Ārā stāvlaukumā iebrauca melns pikaps, tas pats, kuru jau trīs reizes biju redzējis. Šoreiz pie stūres nebija Klainers juniors, bet gan kāds vecāks vīrietis. Viņam varēja būt ap sešdesmit, vīrietis bija spēcīgs un kalsns. Tēraudpelēkie mati noskūti gandrīz līdz ādai. Viņš bija ģērbies džinsos kā rančo īpašnieks. Izskatījās, ka šis vīrs daudz laika pavada ārā, saulē. Pat skatoties uz viņu caur

Eno ēstuves logu, jutu šī vīra spēku un nikno acu skatienu. Rosko man piebakstīja un pamāja uz viņa pusi, sacīdama:

- Tas ir Klainers. Pats vecais Klainers.

Klainers ienāca pa durvīm un apstājās uz brīdi. Paskatīdamies pa kreisi un pa labi, viņš piegāja pie letes. No virtuves iznāca pats Eno. Abi, sabāzuši galvas kopā, klusi sarunājās. Tad Klainers atkal piecēlās kājās un pagriezās uz durvju pusi. Viņš apstājās, paskatījās pa labi un pa kreisi, uz sekundi viņa skatiens pakavējās pie Rosko. Šī vīra seja bija kalsna, barga un sadrūmusi. Mute viņa sejā bija kā iegriezta līnija. Tad skatiens apstājās pie manis. Jutos kā prožektoru apžilbināts. Klainera lūpas pavērās ziņkārīgā smaidā. Viņam bija apbrīnojami zobi: gari acu zobi, ieliekti uz iekšu, un plakani, četrstūraini priekšzobi. Tie bija dzelteni kā vecam vilkam. Klainera lūpas aizvērās, un viņš novērsa skatienu. Atraudams durvis, vīrs pa grantēto celiņu devās uz savu mašīnu. Viņš aiztraucās, jaudīgi rūcot motoram, izmētādams sīkos olīšus.

Vēroju, kā viņš aiztinas, un pagriezos pret Rosko.

- Pastāsti man vēl kaut ko par šiem Klaineriem, - es palūdzu.

Rosko joprojām izskatījās sabozusies.

- Kāpēc? - viņa pajautāja. - Mums tagad jādomā, kā cīnīties par savu dzīvību, un tu gribi runāt par Klaineriem?

- Es vācu informāciju, - paskaidroju. - Klainera vārds parādās visur. Viņš, liekas, ir interesants vīrs. Ari dēls ir īsts atradums. Turklāt es redzēju arī viņa sievu. Izskatījās nelaimīga. Tagad prātoju, vai tam visam var būt kāds sakars ar vēl kaut ko...

Rosko paraustīja plecus un papurināja galvu.

- Neredzu nekādu sakarību, - viņa noteica. - Klaineri ir jaunpienācēji, dzīvo šeit tikai piecus gadus. Pirms vairākām paaudzēm šī ģimene Misisipi ar kokvilnas pārstrādi sapelnīja veselu bagātību, ieviesa jaunu ķīmisko apstrādi - tādu kā jaunu formulu. īsti nezinu, bet šķiet, ka tā bija saistīta ar hloru un sodu. Ģimene sarausa lielas bagātības, bet pirms pieciem gadiem sakarā ar dabas piesārņošanu Klaineram radās konflikts ar Dabas aizsardzības aģentūru. Konflikta būtības pamatā bija noplūdušās ķimikālijas; visā upē līdz pat Jaunor-leānai sāka izmirt zivis.

- Kas notika pēc tam? - painteresējos.

- Klainers pārvietoja visu rūpnīcu, - Rosko turpināja. - Līdz tam laikam jau visa kompānija piederēja viņam vienam pašam. Viņš slēdza rūpnīcu Misisipi un atvēra to Venecuēlā vai kaut kur tur. Pēc tam Klainers centās mainīt sava biznesa darbības profilu. Tā nu viņš ar savu noliktavu biznesu pirms pieciem gadiem uzradās Džordžijā. Tagad viņš darbojas ar plaša patēriņa precēm, elektroniku un vēl nezin ko tur.

- Tātad Klaineri nav vietējie? - es pārvaicāju.

- Nebiju iepriekš viņus redzējusi, pirmo reizi ieraudzīju pirms pieciem gadiem, - Rosko sacīja. - Neko daudz par viņiem nezinu, taču nekad neesmu arī dzirdējusi neko sliktu. Iespējams, ka Klainers ir ciets rieksts, varbūt pat nežēlīgs, bet, ja vien neesi zivs, viņš tev nekaitēs.

- Tad kāpēc viņa sieva ir tik nobijusies? - tincināju.

Rosko sašķobīja seju.

- Viņa nav nobijusies, - Rosko izlaboja. - Tā sieviete ir slima. Varbūt viņa ir nobijusies tāpēc, ka ir slima. Viņai vairs ilgi nav atlicis dzīvot. Vai saproti? Tā nav Klainera vaina.

Viesmīle atnesa mūsu pasūtītās brokastis. Brokastojām klusēdami. Porcijas izrādījās milzīgas. Ceptais ēdiens bija lielisks. Eno bija meistars garšīgu olu pagatavošanā, tās bija bezgala gardas. Uzdzerdams vairākas krūzes kafijas, noskaloju brokastis. Viesmīle skraidīja šurpu turpu, uzpildīdama manu kafijas krūzi.

- Vai vārds Pluribus tev neko neizsaka? - Rosko ierunājās.

- Vai ari tad, kad jūs ar Džo bijāt bērni, tas neko neizteica?

Cītīgi mēģināju ko atcerēties, tomēr noraidoši pašūpoju galvu.

- Vai tas ir latīņu valodā? - Rosko turpināja prašņāt.

- Tā ir daļa no ASV moto, vai ne? - es atbildēju. - E Pluribus Unum. Tas nozīmē: “Viens no vairākiem." Viena nācija izveidota no daudzām bijušajām kolonijām.

- Tātad Pluribus nozīmē “daudzi”? - Rosko taujāja. - Vai Džo zināja latīņu valodu?

Es paraustīju plecus un turpināju:

- Nav ne jausmas. Varbūt. Viņš bija gudrs puisis. Iespējams, ka viņš kaut ko zināja no latīņu valodas. Neesmu par to pārliecināts.

- Skaidrs, - Rosko noteica. - Tātad tev vispār nav ne jausmas, kāpēc Džo bija šeit ieradies?

- Varbūt naudas dēļ, - es spriedelēju. - Tas ir vienīgais, kas nāk prātā. Cik es zinu, Džo strādāja Finanšu ministrijā. Habls strādāja bankā. Vienīgā lieta, kas viņus varētu saistīt, ir nauda. Varbūt mēs to noskaidrosim, kad saņemsim informāciju no Vašingtonas. Ja tā nenotiks, viss atkal būs jāsāk no nulles.

- Nu labi, - Rosko teica. - Vai tev kaut kas ir vajadzīgs?

- Man ir vajadzīgs ziņojums no Floridas policijas par Šer-mana aizturēšanu, - atbildēju.

- Par Šermanu Stoleru? - Rosko prasīja. - Tas notika pirms diviem gadiem.

- Ar kaut ko taču ir jāsāk, - es neatlaidos.

- Labi, es to dabūšu, - viņa paraustīja plecus. - Piezvanīšu uz Floridu. Vai vēl kas?

- Man vajadzīgs šaujamais.

Rosko neko neatbildēja. Nometu divdesmitnieku uz lami-nētās galda virsmas, piecēlāmies kājās un devāmies uz Rosko nemarķēto automašīnu.

- Man ir vajadzīgs šaujamais, - atkārtoju. - Šī tomēr ir nopietna lieta, vai ne? Tāpēc man ir vajadzīgs ierocis. Es taču nevaru vienkārši aiziet uz veikalu un to nopirkt. Man nav ne identitātes kartes, ne pastāvīgas dzīvesvietas.

- Labi, - Rosko piekrita. - Es to sadabūšu.

- Man nav ieroča nēsāšanas atļaujas, - piebildu. - Man tas būs jādara nelegāli, saproti?

Viņa pamāja un sacīja: - Labi, sarunāts! To neviens neuzzinās.

Piebraukuši pie policijas iecirkņa ēkas, mēs ilgi un kaislīgi skūpstījāmies. Tad izkāpām no mašīnas un pa smagajām stikla

durvīm iegājām iekšā, gandrīz vai saskriedamies ar Finleju, kas nāca gar reģistrācijas barjeru ārā uz durvīm.

- Man vēlreiz jāaizbrauc uz morgu, - viņš paziņoja. - Brauciet man abi līdzi! Mums vajadzētu pārrunāt daudzas lietas.

Tā nu mēs atkal izgājām ārā pelēcīgajā rītā un iekāpām Rosko ševroletā. Kārtība bija tāda pati kā iepriekš: Rosko pie stūres, es aizmugurē, Finlejs priekšējā pasažieru sēdeklī pagriezies tā, lai vienlaikus varētu skatīties uz mums abiem. Rosko sāka braukt dienvidu virzienā.

- Man bija gara saruna ar Finanšu ministriju, - Finlejs iesāka. - Apmēram divdesmit minūtes vai pat pusstundu. Es nervozēju, ka tikai Tīls neierauga mani runājam pa telefonu.

- Ko viņi pastāstīja? - es painteresējos.

- Neko, - Finlejs atteica. - Tas ilga veselu pusstundu, un tā viņi ari neko nepateica.

- Pilnīgi neko? - es nesapratu. - Ko gan, ellē ratā, tas nozīmē?

- Viņi tāpat man neko neteiks, - detektīvs apgalvoja. - Pirms ministrijas ierēdņi bilst kaut vārdu, ir nepieciešama Tīla oficiāla atļauja.

- Viņi taču apstiprināja, ka Džo tur strādājis, vai ne? -pajautāju.

- Jā, to gan viņi izdarīja, - Finlejs turpināja. - Džo pirms desmit gadiem no militārās izlūkošanas pārgāja strādāt pie viņiem. Viņš tika īpaši nolīgts.

- Kādam mērķim? - es tincināju.

Detektīvs paraustīja plecus.

- To viņi man neteica, - Finlejs sarūgtināts atzina. - Tieši pirms gada Džo sāka strādāt pie kāda jauna projekta, tomēr šis projekts tiek turēts pilnīgā slepenībā. Zini, Rīčer? Tavs brālis ministrijā bija ļoti ietekmīga persona, tas nu ir skaidrs. Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņi visi runāja par Džo, it kā runātu par pašu Dievu.

Uz kādu brīdi apklusu. Es par Džo nezināju neko - vispār neko.

- Un tas ir viss? - es iejautājos. - Vai tas ir viss, ko tu uzzināji?

- Nē, - viņš iebilda. - Es turpināju uzstāt, un tad man atļāva parunāt ar kādu sievieti. Viņu sauc Mollija Beta Gordone. Vai esi kādreiz dzirdējis šo vārdu?

- Nē, - attraucu. - Vai tad man tas bija jāzina?

- Izklausījās, ka viņa ar Džo bijusi tuvās attiecībās, - Finlejs stāstīja. - Man likās, ka viņiem bijis romāns. Sieviete izklausījās ļoti apbēdināta, sākās īsti asaru plūdi.

- Stāsti, ko tad viņa tev atklāja! - degu nepacietībā.

- Neko, - Finlejs mani sarūgtināja. - Viņa neko nedrīkstēja stāstīt, taču apsolīja kaut nedaudz, cik būs iespējams, pastāstīt tev. Mollija Beta solīja nedaudz pārkāpt reglamentu, jo tu esot Džo mazais brālis.

Es pamāju un sacīju:

- Nu labi, tā jau ir labāk. Kad es varēšu ar viņu aprunāties?

- Tev jāpiezvana viņai pusdivos, - detektīvs informēja. - Tad ministrijā būs pusdienas pārtraukums un birojs būšot tukšs. Mollija ļoti riskēs, taču viņa runās ar tevi, tā viņa teica.

- Nu labi, - atkārtoju. - Vai viņa vēl ko teica?

- Viņa neviļus izteica kādu interesantu detaļu, - Finlejs turpināja. - Nākamajā pirmdienā Džo bija ieplānojis lielu informatīvu sapulci.

- Pirmdien? - neticēju savām ausīm. - Tātad nākamajā dienā pēc liktenīgās svētdienas?

- Pareizi, - detektīvs piekrita. - Šķiet, ka Hablam bijusi taisnība. Kaut kas notiks vai nu svētdien, vai kādu dienu iepriekš. Lai ko ari Džo būtu darījis, šķiet, viņš zināja, ka līdz tam laikam jau būs uzvarējis vai ari zaudējis. Tomēr Mollija vairāk neko neteica. Viņa jau tā pārkāpa reglamentu, vispār runādama ar mani, un man likās, ka viņu kāds noklausās. Tāpēc, Rīčer, piezvani viņai, taču nelolo īpašas cerības. Iespējams, ka viņa neko nezina, jo tajā ministrijā labā roka nezina, ko dara kreisā. Viss tiek turēts lielā slepenībā. Saproti?

- Birokrātija, - es atņurdēju. - Kam, pie velna, tā vajadzīga? Tātad mums ir jāsamierinās ar to, ka jātiek galā pašu spēkiem; vismaz kādu brīdi tā būs. Mums atkal būs vajadzīgs Pikards.

Finlejs pamāja un sacīja:

- Viņš palīdzēs, cik varēs. Pikards man pagājušo nakti zvanīja. Habli ir drošībā. Pašlaik viņš ir rezervē; lai nogaida, taču, tiklīdz būs mums vajadzīgs, viņš būs gatavs izpalīdzēt.

- Pikardam vajadzētu vākt informāciju par Džo, - ieminējos. - Droši vien Džo būs izmantojis mašīnu, atlidojis no Vašingtonas uz Atlantu, apmeties viesnīcā, noīrējis mašīnu, vai ne? Mums vajadzētu sameklēt to mašīnu, jo acīmredzot ceturtdienas naktī Džo būs ar to atbraucis no Atlantas līdz šejienei. Tā droši vien kaut kur tepat ir atstāta. Tas mūs savukārt novestu atpakaļ pie viesnīcas. Varbūt varētu kaut ko atrast Džo viesnīcas istabā, piemēram, failus?

- Pikards to nedrīkst darīt, - Finlejs iebilda. - FIB uzdevumos neietilpst pamestu īrētu mašīnu meklēšana. Un paši mēs to nevaram darīt, kamēr Tīls te ložņā apkārt.

Es paraustīju plecus un iebildu:

- Mums tas būs jādara. Citas izejas nav. Tu vari Tīļu dubultīgi piemānīt. Saki, ka, tavuprāt, izbēgušais cietumnieks, kas, pēc Tīla vārdiem, noslepkavojis Morisonu, braucis ar īrētu mašīnu. Saki viņam, ka tev tas jāpārbauda. Viņš nedrīkst pret to iebilst, citādi nonāks pretrunā pats ar savu versiju. Vai ne?

- Labi, - Finlejs apsolīja. - Es pamēģināšu. Manuprāt, tas varētu izdoties.

- Džo noteikti bija vēl citi telefona numuri, - es turpināju.

- Tas numurs, kuru tu atradi viņa kurpē, bija noplēsts no datora izdrukas, vai ne? Tad kur ir pārējā izdruka? Varu derēt, ka tā jāmeklē viņa viesnīcas istabā, tai tur jābūt, droši vien ar daudziem telefona numuriem, un pašā augšā bija noplēsts Habla numurs. Tātad - tu atradīsi mašīnu un tad ar Pikarda palīdzību caur automašīnu nomas biroju atradīsi arī viesnīcu, vai ne?

- Labi, - Finlejs piekrita. - Darīšu, ko varēšu.

Jelouspringsas slimnīcas piebraucamajā ceļā pie “gulošajiem policistiem” samazinājām ātrumu un iegriezāmies stāvvietā aiz slimnīcas. Nolikām mašīnu pie morga durvīm. Man nebija nekādas vēlēšanās doties tur iekšā. Džo joprojām atradās šajā morgā. Es jau neviļus sāku apsvērt bēru rīkošanu. Nekad agrāk neesmu to darījis. Jūras kājnieku korpuss bija nokārtojis mana tēva bēres, Džo bija sarīkojis mātes bēres.

Tomēr es kopā ar abiem pārējiem izkāpu no mašīnas dzestrajā rīta gaisā un devos uz morga durvīm. Mēs atradām ceļu uz noplukušo kabinetu. Pie galda sēdēja tas pats ārsts, joprojām tajā pašā baltajā uzsvārcī un tikpat noguris. Viņš pamāja, lai mēs nākam iekšā un apsēžamies. Es apsēdos uz ķebļa, jo negribēju atkal atrasties blakus faksa aparātam. Ārsts mūs visus pēc kārtas nopētīja; arī mēs vērojām viņu.

- Ko varat mums pastāstīt? - Finlejs ievaicājās.

Pie galda sēdošais nogurušais vīrs gatavojās atbildei tā, it kā viņam būtu jālasa lekcija. Viņš paņēma tris mapes, kas stāvēja pa kreisi, un, nometis tās sev priekšā, atvēra virsējo. Pēc tam izvilka otru mapi un atvēra ari to.

- Morisoni, - viņš iesāka, - kungs ar kundzi.

Ārsts vēlreiz mūs visus trīs nopētīja. Finlejs viņam pamāja.

- Spīdzināti un nogalināti, - patologanatoms iesāka savu ziņojumu. - Notikumu gaita ir pilnīgi skaidra. Es teiktu, ka sievieti turējuši divi vīrieši - sagrābuši katrs pie savas rokas, viņi tai izgrieza rokas. Smagi sasitumi konstatēti uz apakšdelmiem un augšdelmiem, kā ari daži rokas saišu bojājumi no tā, ka rokas bija izgrieztas aiz muguras. Acīmredzot šie sasitumi turpināja veidoties no tā brīža, kad sieviete tika sagūstīta, līdz pat brīdim, kad iestājās nāve. Zilumi vairs neveidojas tad, kad apstājas asinsrite. Vai saprotat?

Mēs pamājām, ka saprotam.

- Es teiktu, ka tās bija kādas desmit minūtes, - ārsts turpināja. - Desmit minūtes no sākuma līdz beigām. Tātad sievieti turēja aiz rokām. Vīrietis tika pienaglots pie sienas. Domāju, ka

abi tad jau bija kaili. Pirms uzbrukuma viņi vēl bija naktstēr-pos, vai ne?

- Rītasvārkos, - Finlejs precizēja. - Viņi brokastoja.

- Skaidrs, tātad drēbes tika novilktas jau pašā sākumā, -ārsts konstatēja. - Vīrietis tika pienaglots pie sienas, tehniski -ari ar pēdām pie grīdas. Viņa ģenitālijas tika nogrieztas. Sēklinieku maisiņš atdalīts. Sekcija parāda, ka sieviete tika piespiesta norit sēkliniekus.

Kabinetā iestājās klusums, bija tik kluss kā kapā. Rosko paskatījās uz mani un labu bridi nenovērsa acis, tad atkal palūkojās uz ārstu.

- Es tos atradu sievietes kuņģi, - ārsts apstiprināja.

Rosko izskatījās bālāka par ārsta uzsvārci. Man šķita, ka viņa

tūlīt nokritis no ķebļa. Rosko aizvēra acis un turējās. Nupat viņa bija dzirdējusi, ko pagājušajā nakti kāds bija plānojis izdarīt ar mums abiem.

- Un tālāk? - Finlejs pajautāja.

- Sieviete tika sakropļota, - patologanatoms turpināja savu šausminošo stāstu. - Krūtis un ģenitālijas sagraizītas, rīkle pārgriezta. Pēc tam arī vīrietim tika pārgriezta rīkle. Tas bija pēdējais ievainojums. To var konstatēt no arteriālās asins strūklas, kas izšļācās no vīrieša kakla, pārklājot pārējos asins traipus istabā.

Kabinetā valdīja nāves klusums. Tas ilga labu laiku.

- Kādi ieroči tika lietoti? - painteresējos.

Pie galda sēdošais vīrietis pievērsa man savu nogurušo skatienu.

- Acīmredzot kaut kas ass, - ārsts atbildēja. Nedaudz pasmi-nēdams, viņš piebilda: - Un taisns, apmēram piecas collas garš.

- Žilete? - minēju.

- Nē, - ārsts noliedza. - Noteikti kaut kas tikpat ass kā žilete, bet cietāks, tāds, kas nelokās, - ar divpusējo asmeni.

- Kāpēc? - nesapratu.

- Ir pierādījumi, ka ierocis tika lietots no abām pusēm, -ārsts papildināja. Nelielā lokā viņš šurpu turpu novicināja roku. - Šādi! Tas tika lietots sievietes krūtīm, griežot no abām pusēm, it kā grieztu laša fileju.

Es pamāju. Rosko un Finlejs klusēja.

- Un kā ar to otru puisi, Stoleru? - es painteresējos.

Patologanatoms pagrūda Morisonu mapes malā un atvēra

trešo mapi. Pārlūkoja to un paskatījās uz mani. Trešā mape bija biezāka nekā pirmās divas.

- Tātad viņa vārds bija Stolers? - ārsts pārjautāja. - Mēs viņu nosaucām par Džonu Do.

Rosko pavērās ārstā.

- Mēs jums atsūtījām faksu, - viņa sacīja. - Vakar no rīta, kad tika apstiprināti šī vīrieša pirkstu nospiedumi.

Patologs parakņājās uz sava nekārtīgā galda un atrada saritinātu faksa lapu, izlasīja to un pamāja. Izsvītroja uz mapes vārdu “Džons Do" un, atkal pasmīnēdams, tā vietā uzrakstīja “Šermans Stolers”.

- Šis puisis pie mums ir kopš svētdienas, - ārsts turpināja,

- tāpēc varējām veikt daudz pamatīgāku darbu. Līķi nedaudz ir apgrauzušas žurkas, taču viņš nebija tik ietrūdējis kā tas pirmais puisis, un, kopumā ņemot, ķēpa bija daudz mazāka nekā ar Morisoniem.

- Tātad, ko varat mums pastāstīt? - es pajautāju.

- Mēs jau runājām par lodēm, vai ne? - ārsts precizēja.

- Par nāves cēloni vairs nekas nav īpaši piebilstams.

- Ko vēl jūs uzzinājāt? - es neatlaidos.

Mape bija pārāk bieza, lai tajā būtu aprakstīta tikai šaušana, bēgšana un noasiņošana līdz nāvei. Šis puisis mums noteikti varēja atklāt daudz ko vairāk. Redzēju, kā patologs brauc ar pirkstu pāri lappusēm un nedaudz piespiež, it kā cenzdamies izdabūt vibrācijas vai izlasīt tekstu Braila rakstā.

- Viņš bija smagās mašīnas šoferis, - ārsts turpināja.

- Vai tiešām? - pārvaicāju.

- Es tā domāju, - viņš pārliecinoši apgalvoja.

Finlejs ieinteresēti pacēla galvu. Viņam patika šāds dedukcijas process. Tas viņu aizrāva. Biju to ievērojis jau toreiz, kad

izteicu minējumus par Hārvardu, viņa šķiršanos un smēķēšanas atmešanu.

- Turpiniet, - Finlejs piebalsoja.

- Labi, tātad - īsumā, - patologs sāka klāstīt savu versiju.

- Es atklāju dažus pārliecinošus pierādījumus. Vīrietim bijis sēdošs darbs, jo muskulatūra bija vāji attistita, vispārējais stāvoklis slikts, sēžamvieta šļaugana, nedaudz raupjas rokas, uz ādas un ari kurpju zolēm - veci, ieēdušies dīzeļdegvielas traipi. Pēc iekšējo orgānu apskates konstatēju, ka nogalinātais lietojis nepilnvērtīgu uzturu, viņam bija paaugstināts tauku līmenis, kā arī palielināta sērūdeņraža norma asinīs un audos. Šis puisis pavadījis savu dzīvi uz ceļa, ostīdams citu mašīnu izplūdes gāzes. Ņemot vērā tos dīzeļdegvielas traipus, es viņu klasificēju kā smagās mašīnas šoferi.

Finlejs pamāja, un ari es pamāju. Stolers tika atrasts bez personu apliecinošiem dokumentiem, jebkādām norādēm uz pagātni, pie viņa bija tikai pulkstenis. Ārsts bija labi pastrādājis. Viņš vēroja, kā mēs atzinīgi pamājam, un izskatījās apmierināts, tomēr viņam bija vēl kas sakāms.

- Taču Stolers kādu laiku bijis bez darba, - patologs piebilda.

- Kāpēc? - Finlejs pajautāja.

- Visi šie pierādījumi jau ir novecojuši, - ārsts paskaidroja.

- Es domāju, ka viņš ilgus gadus nostrādājis par šoferi, bet tad palicis bez darba. Manuprāt, pēdējos deviņus mēnešus vai gadu šis puisis ir maz laika pavadījis pie stūres. Tāpēc klasificēju viņu kā smagās mašīnas šoferi, bet slepkavības brīdī - kā bezdarbnieku.

- Paldies, dakter, ļoti labs darbs! - Finlejs viņu uzslavēja.

- Vai jums ir ari šo sekciju kopijas, vai varat tās iedot mums?

Ārsts paslidināja pāri galdam lielu aploksni. Finlejs paspēra soli uz priekšu un to paņēma. Mēs piecēlāmies un gribējām tikt ātrāk prom no šejienes. Es negribēju vairs atgriezties aukstajā morga kambarī un negribēju redzēt nekādus sakropļotus līķus. Rosko un Finlejs to nojauta un pamāja. Mēs izsteidzāmies ārā tā, it kā jau desmit minūtes kaut ko kavētu. Pie galda sēdošais vīrietis bija ļāvis mums iet. Viņš savā praksē bija redzējis daudzus cilvēkus, kas viņa kabinetu atstāj lielā steigā.

Mēs iekāpām Rosko mašīnā. Finlejs atvēra lielo aploksni un izvilka ārā lapu ar Šermana Stolera sekcijas rezultātiem, salocīja to un ielika savā kabatā.

- Uz kādu laiku tie paliks pie mums, - viņš sacīja. - Tas varētu mūs pie kaut kā novest.

- Es saņemšu aizturēšanas ziņojumu no Floridas policijas, -Rosko paziņoja, - tur mēs uzzināsim viņa adresi. Attiecībā uz kravas automašīnas šofera darbu būs jāizrokas cauri papīru kalniem - arodbiedrības, medicīniskās apskates, licences. Nevajadzētu būt nekādām problēmām to visu noskaidrot, vai ne?

Atlikušo ceļa gabalu līdz Mārgreivai mēs braucām klusēdami. Policijas iecirknis bija kā izmiris, tikai dežūrpolicists sēdēja pie barjeras. Pusdienas pārtraukums Mārgreivā, un pusdienas pārtraukums Vašingtonā. Tā pati laika josla. Finlejs man pasniedza papīra strēmeli, ko bija izņēmis no savas kabatas, un nostājās sardzē pie palisandra kabineta durvīm. Es iegāju iekšā, lai piezvanītu sievietei, kas, iespējams, bijusi mana brāļa mīļākā.

Telefona numurs, ko Finlejs bija man iedevis, bija Mollijas Betas Gordonas privātais numurs. Viņa pacēla klausuli, atskanot pirmajam signālam. Nosaucu savu vārdu, kas šo sievieti saraudināja.

- Jūsu balss ir tik ļoti līdzīga Džo balsij, - viņa atzina.

Es neatbildēju, jo negribēju ieslīgt garās atmiņu tirādēs. Arī šī sieviete to negribēja, īpaši jau tāpēc, ka pārkāpa reglamentu un baidījās, jo mūsu sarunu kāds varētu noklausīties. Mollijai tikai vajadzēja pastāstīt man, ko viņa zina, un tā arī beigt šo sarunu.

- Tatad ko Džo darīja šeit, Mārgreivā? - es sāku tincināt.

Varēju saklausīt šņukstus, bet tad viņas balss atkal ieskanējās skaidri.

- Viņš veica izmeklēšanu, - sieviete atbildēja. - Par ko tā bija, es īsti nezinu.

- Bet vismaz kādā jomā? - jautāju. - Ar kādām lietām Džo strādāja?

- Vai tad jūs nezināt? - viņa brīnījās.

- Nē, - attraucu, - mums bija sarežģīti sazināties. Jums vajadzētu sākt no paša sākuma, lai man notikušais kļūtu skaidrāks.

Otrā līnijas galā iestājās pailga pauze.

- Labi, - viņa piekrita. - Man to īstenībā nevajadzētu stāstīt, it īpaši jau bez atļaujas. Tomēr es pastāstīšu. H bija naudas viltošanas lieta. Džo vadija Finanšu ministrijas operācijas naudas viltojumu atmaskošanā.

- Naudas viltošana? - es pārjautāju. - Viltota nauda?

- Jā, - Mollija apstiprināja. - Džo bija šīs nodaļas vadītājs un vadīja visu šo operāciju. Džek, vai zināt? Džo bija nepārspējams.

- Bet kāpēc viņš bija ieradies šeit, Džordžijā? - es nesapratu.

- To es nezinu, - sieviete atbildēja. - To es patiešām nezinu. Tomēr jūsu dēļ pacentīšos to noskaidrot. Es varu nokopēt viņa failus. Es zinu Džo datora paroli.

Iestājās vēl viens klusuma bridis. Tagad es kaut ko uzzināju par Molliju Betu Gordoni. Pats biju krietnu laiku pavadījis, strādājot ar datoru parolēm. To nākas darīt katram militārajam policistam. Es biju izpētījis datoru lietotāju psiholoģiju. Vairums no šiem lietotājiem, izvēloties paroli, izturas pārāk vieglprātīgi. Daudzi no viņiem to sasodīto paroli uzraksta uz līmlapiņām un piesprauž vīrs monitora ekrāna. Citi, kuri ir gudrāki un tā nedara, parolei izmanto dzīvesbiedra, suņa, mīļākās mašīnas vai kādas bumbas spēles spēlētāja vārdu, dažkārt arī kādas salas nosaukumu, kur pavadījuši medusmēnesi vai pārgulējuši ar savu sekretāri. Tie, kuri sevi uzskata par lieliem gudriniekiem, izmanto ciparus, nevis vārdus, taču šim nolūkam izmanto savas dzimšanas dienas datumu, kāzu gadadienu vai kādus citus viegli atšifrējamus skaitļus. Ja ir pieejami dati par datora lietotāju, parasti pilnīgi droši var atšifrēt viņa paroli.

Taču ar Džo tas nekad neietu krastā. Viņš bija profesionālis. Mans brālis daudzus gadus bija pavadījis armijas slepenajā dienestā. Parole noteikti sastāvēs no skaitļu, pieturzīmju, lielo un mazo burtu nejaušiem virknējumiem un būs neuzlaužama. Ja Mollija Beta Gordone zināja šo paroli, tas nozīmēja, ka Džo to noteikti bija viņai pateicis. Citādi tas nebūtu iespējams. Viņš patiešām bija Mollijai uzticējies un bijis viņai ļoti tuvs. Tieši tāpēc, ielicis savā balsī nelielu maigumu, sacīju:

- Mollij, tas būtu lieliski! Man patiešām šī informācija ir vajadzīga.

- Es zinu, - viņa atbildēja. - Ceru to sadabūt rit. Tiklīdz kaut ko uzzināšu, piezvanīšu jums.

- Vai iespējams, ka naudas viltošana notiek šeit, Mārgreivā? Un tieši tāpēc Džo bija šeit atbraucis?

- Nē, - Mollija nepiekrita. - Tā tas nenotiek. Naudu vilto ne jau mūsu valsts robežās. Tas par maziem cilvēciņiem ar zaļām brillēm, kas slepenos pagrabos drukā dolāru naudas zīmes, ir blēņu stāsti. Tā tas nenotiek. Džo tam visam darīja galu. Džek, tavs brālis bija ģēnijs. Pirms vairākiem gadiem viņš veica īpašus pasākumus speciālā papīra un tintes tirdzniecībai; ja kāds nodomātu kaut ko tādu uzsākt, jau pirmajās dienās tiktu pieķerts. Tas ir droši par visiem simts procentiem. Naudas drukāšana Savienotajās Valstīs vienkārši vairs nenotiek. Džo par to parūpējās. Naudu taisa ārzemēs. Jebkura viltotā nauda, kas nonāk mūsu valstī, ir ievesta. Tieši šai izsekošanai -starptautiskajiem pārvadājumiem - Džo veltīja savu laiku. Es patiešām nezinu, kāpēc viņš bija devies uz Džordžiju. Patiešām ne. Taču to es atklāšu rit, es jums apsolu.

Es atstāju Mollijai policijas iecirkņa numuru un pieteicu nerunāt ne ar vienu citu, izņemot mani, Rosko vai Finleju. Viņa steigā nolika klausuli, it kā viņai kāds būtu uzskrējis virsū. Kādu brīdi sēdēju, prātodams, kā viņa varētu izskatīties.

Tīls bija atgriezies policijas iecirkni, kopā ar viņu bija atnācis vecais Klainers. Viņi abi, galvas kopā sabāzuši, stāvēja pie reģistrācijas barjeras. Klainers runāja ar Tīļu tieši tāpat, kā biju redzējis viņu runājam ēstuvē ar Eno. Iespējams, viņi apsprieda Klainera fonda lietas. Rosko kopā ar Finleju stāvēja pie aizturēšanas kamerām. Arī es piegāju pie viņiem, nostājos bariņā un klusā balsī paziņoju:

- Naudas viltošana! Tas viss ir saistīts ar naudas viltošanu. Tas bija Džo darbs Finanšu ministrijā - viņš cīnījās pret naudas viltošanu. Vai esat ko dzirdējuši par tamlīdzīgiem gadījumiem šajā apkārtnē?

Abi paraustīja plecus un pašūpoja galvu. Dzirdēju, kā atveras stikla durvis. Paskatījos uz to pusi un ieraudzīju, ka Klainers iziet ārā. Tīls skatījās uz mums.

- Es dodos prom no šejienes, - paziņoju.

Padrāzos garām Tīlam un devos uz durvīm. Klainers stāvēja stāvlaukumā blakus melnajam pikapam, gaidīdams mani. Viņš smaidīja, demonstrēdams savus vilka zobus.

- Pieņemiet manu līdzjūtību sakarā ar brāļa zaudējumu, -viņš sacīja.

Viņa balsij piemita klusināts, kulturāls izglītota cilvēka tonis, viņš nedaudz svilpjoši izrunāja šņāceņus. Šī balss galīgi nepiestāvēja viņa nosauļotajam ķermenim.

- Jūs esat satracinājis manu dēlu, - Klainers turpināja.

Skatoties uz mani, kaut kas viņa acīs iedegās. Es paraustīju

plecus un atbildēju:

- Viņš pirmais mani satracināja.

- Kā tad? - Klainers asi noskaldīja.

- Ar to, ka viņš dzīvo un elpo, - attraucu pretī.

Devos pāri stāvlaukumam. Klainers iekāpa melnajā pikapā, iedarbināja to un aizbrauca ziemeļu virzienā. Savukārt es pagriezos uz dienvidiem un gāju Rosko mājas virzienā. Bija jānoiet puse jūdzes vēsajā rudenīgajā gaisā. Ejot ātrā solī, tas aizņēma desmit minūtes. Nonācis galā, izbraucu bentliju no garāžas, pārbraucu pāri nogāzei pilsētas virzienā, pagriezos

pa labi uz Galveno ielu un devos tālāk. Skatījos pa labi un pa kreisi zem elegantajiem, svītrainajiem sauljumiem, meklēdams gatavo apģērbu veikalu. Atradu to trešajā mājā uz ziemeļiem no frizētavas. Atstāju bentliju uz ielas un iegāju iekšā. Nopirku bikses, kreklu un žaketi, samaksājot nīgrajam pusmūža pārdevējam no tās naudas, kuru Čārlija Habla bija iedevusi maniem izdevumiem. Apģērbs bija gaišs, pelēkbrūnā krāsā, no stingra kokvilnas auduma, gandrīz vai oficiālā stilā; tas precīzi atbilda vietai, kurp biju nodomājis doties. Tomēr kaklasaiti es nenopirku. Pielaikošanas kabīnē veikala dziļumā uzvilku jaunās drēbes. Ietinu veco apģērbu un, iedams garām bentlija bagāžniekam, iemetu drēbes tur.

Devos uz frizētavu garām trim mājām dienvidu virzienā. Jaunākais no abiem vecajiem frizieriem nāca ārā pa frizētavas durvīm. Viņš apstājās un uzlika plaukstu uz manas rokas.

- Kā tevi sauc, dēls? - vīrs vaicāja.

Neredzēju iemeslu slēpt savu vārdu. Tāpēc atbildēju:

- Džeks Rīčers.

- Vai tev ir kādi latīņamerikāņu izcelsmes draugi šajā pilsētā?

- Nē, - sacīju.

- Nu tagad tev tādi ir uzradušies, - vecais vīrs apstiprināja.

- Divi puiši tevi meklē pa visiem kaktiem.

Paskatījos uz veco vīru, kas vēroja ielu.

- Kas viņi ir? - es interesējos.

- Nekad iepriekš neesmu šos redzējis, - vecais frizieris atteica. - Maza auguma vīri modernos kreklos, brauc brūnā mašīnā un šodien jau pabija visās vietās, taujādami pēc Džeka Rīčera. Mēs viņiem teicām, ka nekad neesam dzirdējuši par tādu Džeku Rīčeru.

- Kad tas bija? - turpināju tincināt.

- Šorīt, - viņš apstiprināja. - Pēc brokastīm.

Es pamāju.

- Paldies, ka pateicāt, - es tencināju veco vīru.

Vīrs atvēra man durvis.

- Ejiet tik iekšā! Mans kompanjons par jums parūpēsies. Tikai šorit viņš ir tāds nedaudz gražīgs, laikam sāk novecot.

- Paldies, - vēlreiz tencināju. - Uz drizu tikšanos!

- Ceru, ka tā būs, dēls, - viņš sacīja.

Vecais virs devās projām pa Galveno ielu, un es iegāju iekšā. Vecākais frizieris jau mani gaidīja. Tas bija tas vecais, mezglainais vīrs, kura māsa bija dziedājusi kopā ar Aklo Bleiku. Neviena cita klienta frizētavā nebija. Es pamāju un apsēdos viņa krēslā.

- Labrīt, mans draugs! - viņš sveicināja.

- Vai atceraties mani? - es apjautājos.

- Protams, - viņš apstiprināja. - Jūs bijāt mūsu pēdējais klients. Cita neviena nav bijis, tāpēc neko nevaru sajaukt.

Palūdzu viņam noskūt man bārdu. Vecais frizieris sāka putot ziepes.

- Vai tad es biju jūsu pēdējais klients? - brīnījos. - Tas bija svētdien. Šodien ir otrdiena. Vai jums vienmēr tik slikti klājas biznesā?

Vecais vīrs ieturēja pauzi un pamāja ar žileti.

- Tā jau ir gadiem ilgi, - viņš iesāka stāstu. - Vecais mērs Tils nenāk uz šejieni, un, ko nedara vecais mērs, to nedara arī neviens cits baltais. Izņemot veco Greja kungu no policijas iecirkņa, kas nāca šeit regulāri kā pulkstenis - trīs vai četras reizes nedēļā, līdz pakārās, lai miers viņa pīšļiem neviens cits šeit vairs nenāk. Kopš pagājušā februāra jūs esat pirmā baltā seja mūsu frizētavā. Jā, kungs, tā nu tas ir.

- Kāpēc tad Tīls uz šejieni nenāk? - es nesapratu.

- Tam vīram ir problēma, - vecais vīrs iesāka. - Domāju, ka viņam nepatīk sēdēt, ietīstītam dvieļos, kad blakus stāv melnais vīrs ar žileti rokās. Varbūt uztraucas, ka tik ar viņu nenotiek kaut kas slikts?

- Vai tad varētu notikt kaut kas slikts? - es pavaicāju.

Vecais iesmējās īsu smiekliņu.

- Domāju, ka risks ir nopietns, - viņš sacīja. - Tas Tīls nu gan ir viens mērglis!

- Tātad jums ir pietiekami daudz melno klientu, lai nopelnītu iztiku? - tincināju.

Viņš aplika man dvieli ap pleciem un sāka klāt putas uz vaigiem.

- Zini ko? Lai nopelnītu iztiku, mums klienti nemaz nav vajadzīgi, - frizieris paziņoja.

- Nav vajadzīgi? - nesapratu. - Kā tad tā?

- Mēs saņemam pilsētas pabalstu, - viņš skaidroja.

- Ak tā? - es brīnījos. - Un cik tad lielu?

- Tūkstoš dolārus, - vecais attrauca.

- Kas jums tos piešķir? - painteresējos.

Frizieris sāka skrāpēt manu zodu. Viņa roka drebēja kā jau visiem veciem cilvēkiem.

- Klainera fonds, - viņš nočukstēja. - Pilsētas attīstības programma. Tā ir biznesa dotācija. Visi Mārgreivas tirgotāji to saņem, nu jau piecus gadus.

Es pamāju un turpināju:

- Tas ir labi. Bet ar tūkstoš dolāriem gadā taču nevar izdzīvot. Tas gan ir labāk nekā nekas, taču jums ir vajadzīgi ari klienti, vai ne?

Es tikai uzturēju sarunu, kā jau parasti visi klienti to dara, sēdēdami friziera krēslā. Taču šī saruna veco vīru sasmīdināja. Viņš kratījās un krekšķināja, un viņam bija grūti pabeigt savu darbu. Es skatījos spogulī. Pēc pēdējās nakts piedzīvojumiem būtu žēl, ja kāds netīšām pārgrieztu man rīkli.

- Zini, man to nevajadzētu tev stāstīt, - viņš čukstēja.

- Taču, ņemot vērā to, ka esi manas māsas draugs, es tev atklāšu vienu lielu noslēpumu.

Vecais vīrs bija kaut ko sajaucis. Es nebiju viņa māsas draugs, es pat viņu nepazinu. Viņš pats man bija stāstījis par māsu. Tā nu vecais tur stāvēja ar žileti rokā. Mēs skatījāmies viens uz otru spogulī, tāpat kā toreiz kafejnīcā to bijām darījuši mēs abi ar Finleju.

- Tie nav tūkstoš dolāri gadā, - viņš čukstēja, pieliekdamies tuvāk manai ausij. - Tie ir tūkstoš dolāri nedēļā!

Vecais sāka no priekiem stampāt apkārt krēslam, zvaigā-dams kā dēmons. Viņš ielēja izlietnē ūdeni un izlēja pārpalikušās putas. Tad uzlika man uz sejas karstu, mitru dvieli. Pēc tam norāva man dvieli no pleciem, kā burvju mākslinieks izpildīdams triku.

- Naudas dēļ mums klienti nav vajadzīgi! - viņš kladzināja.

Es viņam samaksāju un izgāju ārā. Tas večuks nebija normāls.

- Pasveiciniet manu māsu! - viņš nosauca man pakaļ.

17. NODAĻA

Piecdesmit jūdžu garais brauciens uz Atlantu bija šī ceļojuma labākā daļa. Lielceļš mani ieveda tieši pilsētā. Es devos augstāko debesskrāpju virzienā. Līdzko saskatīju ēkas ar marmora vestibiliem, es atstāju mašīnu un aizgāju līdz tuvākajam stūrim, lai apjautātos policistam, kur šeit ir komerciālais rajons.

Ejot norādītajā virzienā, pēc pusjūdzes sāka parādīties bankas - cita pēc citas. Sunrise International pašai piederēja visa ēka. Tas bija liels stikla tornis, kuram priekšā atradās laukums ar strūklaku. Šī ēkas daļa izskatījās kā Milānā, taču ēkas ieeja bija izbūvēta no iespaidīgiem akmeņiem, lai radītu iespaidu, ka tā atrodas Frankfurtē vai Londonā. Šai ēkai bija jāatbilst priekšstatam par lielu, nozīmīgu banku. Vestibila grīdu sedza tumši paklāji, uz tiem bija izvietoti ādas dīvāni. Aiz sarkankoka letes sēdēja administratore. Iekšpuse atgādināja klusas viesnīcas vestibilu.

Pajautāju, kur ir Pola Habla kabinets, un administratore pārlapoja reģistru grāmatu. Viņa atvainojās, jo esot jauna darbiniece un mani nepazīstot, tāpēc lūdza pagaidīt, līdz viņa sazināsies un pieteiks manu apmeklējumu. Viņa piezvanīja uz kādu numuru un čukstus kaut ko sacīja. Tad, aizsedzot klausuli ar roku, jautāja:

- Vai drīkstu jums vaicāt - kāds ir jūsu apmeklējuma iemesls?

- Esmu viņa draugs, - sameloju.

Administratore turpināja telefona sarunu un, pabeigusi to, norādīja man, lai dodos uz liftu. Man bija jānokļūst septiņpadsmitajā stāvā un jāpiesakās pie administratores; iekāpis liftā, es nospiedu pogu un uzbraucu augšā.

Pēc klusā vestibila septiņpadsmitais stāvs vairāk atgādināja džentlmeņu klubu. Tas arī bija izklāts ar paklājiem, apšūts ar koka paneļiem, un tajā valdīja krēsla. Šeit atradās dažādi antīki mākslas priekšmeti un senatnigas gleznas. Kad gāju pa biezo paklāju, atvērās durvis un man pretī iznāca uzvalkā ģērbies vīrietis. Viņš paspieda man roku un rosīgi ievadīja mazā priekštelpā. Vīrietis teica, ka esot kaut kāds tur menedžeris, un mēs apsēdāmies.

- Tātad, kā varu jums palīdzēt? - viņš man jautāja.

- Es meklēju Polu Hablu, - sacīju.

- Vai drīkstu uzzināt, kāpēc?

- Viņš ir mans sens draugs, - es meloju. - Atcerējos, ka Pols man stāstīja, ka te strādājot, tāpēc nodomāju viņu sameklēt; esmu ieradies šeit caurbraucot.

Vīrs uzvalkā pamāja un sāka skatīties grīdā.

- Redziet, lieta ir tāda, - viņš iesāka, - Habla kungs šeit vairs nestrādā. Diemžēl mums bija viņš jāatlaiž jau pirms astoņpadsmit mēnešiem.

Es tikai neizteiksmīgi pamāju un turpināju sēdēt mazajā kabinetā, kas vairāk līdzinājās atpūtas telpai kādā klubā, skatījos uz uzvalkā tērpušos vīru un gaidīju turpinājumu. Šai nelielajai pauzei vajadzēja uzvedināt viņu uz runāšanu. Ja es viņam nekavējoties uzdotu jautājumus, tas viņu apklusinātu un viņš vairs neizpaustu nekādu informāciju, kā jau visi juristi to allaž ir mācējuši. Taču es pamanīju, ka šis vīrs ir no pļāpīgo sugas. Tādi ir lielākā daļa šo menedžeru. Līdzko tiek dota iespēja, viņiem ellīgi patīk atstāt iespaidu uz cilvēkiem. Tāpēc sēdēju klusēdams un gaidīju. Šis vīrietis iesāka ar atvainošanos, jo biju uzdevies par Habla draugu.

- Saprotiet, tā nebija Pola vaina, - viņš iesāka. - Habls bija lielisks darbinieks, taču darbojās tādā nozarē, no kuras mēs atteicāmies. Tas bija stratēģisks bankas biznesa lēmums, diemžēl sāpīgs dažiem darbiniekiem, tā nu tas ir.

Es pamāju viņam, it kā saprastu, par ko viņš stāsta.

- Neesmu jau krietni sen ticies ar savu draugu, - es paziņoju. - Es to nezināju. Man pat nebija ne jausmas, ar ko viņš šeit nodarbojas.

Es uzsmaidīju menedžerim, cenzdamies izskatīties draudzīgs un nekompetents. Izlikšanās par tādu bankā man nesagādāja nekādas grūtības. Veltīju viņam savu ieinteresētāko skatienu, tam vajadzēja panākt, lai runātīgais vīrs sāktu stāstīt, ko zina. Agrāk tas man bieži bija palīdzējis.

- Habls darbojās vienā no mūsu bankas klientu apkalpošanas sfērām, - vīrs skaidroja. - Un tieši no tās banka atteicās.

Es jautājoši viņu uzlūkoju.

- Klientu apkalpošanas? - pārjautāju.

- Tā bija privāto klientu ātrā apkalpošana, - vīrs turpināja.

- Jūs jau zināt - maksājumi skaidrā naudā, čeki, aizdevumi, personīgie klienti.

- Un jūs no tā atteicāties? - es nesapratu. - Kāpēc?

- Tas bija pārāk dārgi, - menedžeris apgalvoja. - Lieli izdevumi, maza peļņa. Diemžēl nācās atteikties.

- Un Habls bija daļa no tā? - pavaicāju.

Vīrs pamāja un piebilda:

- Habla kungs pie mums bija naudas apgrozības menedžeris. Tas bija svarīgs postenis, un viņš bija ļoti labs darbinieks.

- Kādi bija viņa tiešie uzdevumi? - es tincināju.

Vīrs nesaprata, kā to visu man izskaidrot. Viņš nezināja, ar ko sākt, vairākkārt it kā iesāka un atkal apklusa.

- Vai jūs saprotat, kas ir nauda? - vīrs iejautājās.

- Man mazliet tās ir, - es atjokoju. - Tikai nezinu gan, vai īsti saprotu visu tās būtību.

Menedžeris piecēlās kājās un, stīvi pamājis, aicināja mani pie loga. Mēs abi skatījāmies uz cilvēkiem tur, ārā uz ielas, septiņpadsmit stāvus zemāk. Viņš norādīja uz kādu uzvalkā tērpušos vīru, kas steidzās pa ielu.

- Ņemsim par piemēru šo džentlmeni, - menedžeris iesāka.

- Izteiksim dažus minējumus, labi? Viņš droši vien dzīvo

piepilsētas rajonā, šim vīram varētu ari būt vasarnīca, divi lieli hipotekārie kredīti, divas mašīnas, kāds pusducis akciju dažādos fondos, pensiju fonds, vairākas investīciju akcijas, koledžas plāni bērniem, piecas vai sešas kredītkartes, uzkrājuma kartes, maksājumu kartes, teiksim - kopumā viņa īpašuma vērtība būtu aptuveni pusmiljons.

- Skaidrs, - es sacīju.

- Taču cik šim vīram ir skaidras naudas? - menedžeris man vaicāja.

- Nav ne jausmas, - atzinos.

- Varētu būt kādi piecdesmit dolāri, - viņš apgalvoja. - Apmēram piecdesmit dolāri; tos viņš nēsā līdzi ādas kabatas portfelī, kas maksā simt piecdesmit dolāru.

Paskatījos uz menedžeri un saciju, ka īsti neizprotu viņa domu gaitu, tāpēc šis vīrs pacietīgi sāka man visu skaidrot.

- Amerikas ekonomika ir grandioza, - viņš klāstīja. - Neto aktīvi un pasīvi ir vienkārši neaprēķināmi. Triljoniem dolāru. Tomēr gandrīz nekas no tiem nav skaidrā naudā. Tam džentlmenim pieder apmēram pusmiljons dolāru, taču tikai piecdesmit no tiem skaidrā naudā. Visa pārējā nauda ir uz papīra vai datoros. Patiesība ir tāda, ka mūsu valstī nav daudz skaidrās naudas. Visā Amerikā apgrozās tikai simt trīsdesmit miljardi dolāru skaidrā naudā.

Es atkal paraustīju plecus.

- Man tas šķiet pilnīgi pietiekami, - piebildu.

Vīrs uzmeta man niknu skatienu.

- Bet cik daudz cilvēku dzīvo Amerikā? - viņš uzdeva nākamo jautājumu.

- Apmēram trīssimt miljoni. Tad iznāk, ka katram iedzīvotājam ir tikai apmēram četrsimt piecdesmit dolāru skaidrās naudas. Tieši ar šo problēmu bankai dienu no dienas ir jānodarbojas. Četrsimt piecdesmit dolāri ir ļoti pieticīga naudas summa, taču, ja visi pēkšņi iedomātos izņemt no bankas šādu summu, valsts bankās vienā mirklī izbeigtos skaidrā nauda.

Vīrs apklusa un paskatījās uz mani. Es pamāju.

- Skaidrs, - es teicu. - Tagad es saprotu.

- Turklāt lielākā daļa šis skaidrās naudas neatrodas bankās, - menedžeris turpināja. - Tā ir Lasvegasā vai sacīkšu trasēs. Tā ir koncentrējusies tā saucamajās intensīvajās skaidras naudas apgrozības zonās - tā mēs, ekonomisti, to dēvējam. Tātad tik labam naudas apgrozības menedžerim kā Habls bija nemitīgi jācīnās, lai mūsu sistēmā saglabātu pietiekamu daudzumu šo papīra dolāru. Viņam bija jānopūlas un tie jāatrod -jāzina, kur tos atrast un uzokšķerēt. Tas nebija viegli, un galu galā tieši tas kļuva par vienu no faktoriem, kas sadārdzināja bankas klientu apkalpošanas sfēru. Lūk, arī viens no iemesliem, kāpēc mēs no tās atteicāmies. Mēs centāmies to saglabāt, cik vien ilgi spējām, tomēr mums bija šī nozare jāslēdz un Habla kungs jāatlaiž. Ļoti žēl, ka tā notika.

- Vai jūs zināt, kur viņš pašreiz strādā? - es iejautājos.

Menedžeris pakratīja galvu.

- Diemžēl ne, - viņš atteica.

- Viņam taču kaut kur vajadzētu strādāt, vai ne tā? - turpināju tincināt.

Vīrs atkal nogrozīja galvu.

- Kā profesionālis viņš ir pazudis no redzesloka, - menedžeris atzinās. - Habls vairs nestrādā banku sfērā, par to es esmu pilnīgi drošs. Viņa dalība mūsu apvienībā tika nekavējoties apturēta, un neesam arī saņēmuši lūgumu izsniegt kādas rekomendācijas. Diemžēl vairs neko nevaru jums palīdzēt. Ja Habls strādātu banku sistēmā, es to zinātu, to varu jums apgalvot. Tāpēc tagad viņš droši vien nodarbojas ar kaut ko citu.

Es paraustīju plecus. Habla pēdas bija pazudušas ar galiem. Un saruna ar šo vīru bija beigusies. Uz to norādīja viņa žestu valoda. Viņš paliecās uz priekšu, gatavs piecelties kājās un doties projām. Piecēlos kopā ar viņu. Pateicos par man veltīto laiku un paspiedu vira roku. Pēc tam devos uz senatnīgo un tādēļ, manuprāt, nomācošo liftu, nobraucu lejā un izgāju ārā. Bija pelēcīgi drūma rudens diena.

Visi mani pieņēmumi izrādījās nepareizi - biju uzskatījis Hablu par baņķieri, kas strādā godīgu darbu. Varbūt par tādu, kas šad tad piever acis uz kādu vietēja līmeņa krāpniecību un pats tajā ir nedaudz iesaistīts. Varbūt par tādu, kas šantāžas iespaidā norakstījis dažas nelikumīgi iegūtas summas. Biju domājis, ka viņš blēžiem noder tādēļ, ka ir nedaudz sasmērējies un bandā nav iesaistīts kā tās centrālā persona. Taču izrādījās, ka vismaz pusotru gadu viņš vairs nestrādā bankā. Habls ir bijis noziedznieks uz pilnu slodzi, darbojies noziedzīgās pasaules pašā centrā un nebūt ne vietējā līmenī.

Es braucu atpakaļ uz Mārgreivas policijas iecirkni. Noliku mašīnu un devos meklēt Rosko. Tīls cēli soļoja pa policistu darba telpu, dežūrpolicists piemiedza ar aci un pamāja man uz arhīva telpas pusi. Rosko strādāja tur. Viņa izskatījās nogurusi, rokās viņa turēja veselu blāķi vecu lietu. Viņa man uzsmaidīja un sacīja:

- Sveiks, Rīčer! Vai ieradies, lai aizvestu mani projām no visa šī ārprāta?

- Kādi jaunumi? - apjautājos.

Rosko nometa papīru blāķi uz galda, nopurināja no sevis putekļus, atrausa matus no pieres un, paskatīdamās uz durvju pusi, teica:

- Ir pāris jaunumu. Tīlam pēc desmit minūtēm sākas fonda valdes sapulce. Tiklīdz viņš būs prom no šejienes, es saņemšu faksu no Floridas. Drīz mums piezvanīs ari no valsts policijas par pamestajām mašīnām.

- Kur ir tas ierocis, ko man solīji? - es apvaicājos.

Rosko apklusa, iekoda lūpā un atcerējās, kāpēc man tas

vajadzīgs.

- Tas ir kastē, - viņa paziņoja. - Manā galdā. Mums jāpagaida, līdz Tīls aizies. Tikai netaisi to vaļā šeit. Sarunāts? Neviens par to neko nezina.

Mēs izgājām no arhīva un devāmies uz palisandra kabinetu. Darba telpā valdīja klusums. Abi piektdienas papildspēku komandas puiši datorā pētīja lietas materiālus. Visapkārt bija sakrautas kārtīgas dokumentu kaudzītes. Bija sākusies

Morisona slepkavas medīšana. Redzēju pie sienas piespraustu jaunu ziņojumu dēli. Uz tā bija uzraksts: Morisons, bet nekā cita. Necik daudz uz priekšu šī lieta nebija pavirzījusies.

Kopā ar Finleju mirkli uzkavējāmies palisandra kabinetā. Pagāja piecas minūtes, tad desmit, līdz izdzirdējām klauvējienu. Beikers pabāza galvu un mums uzsmaidīja. Atkal ieraudzīju viņa zelta zobu.

- Tīls ir prom! - viņš noziņoja.

Mēs izgājām darba telpā. Rosko ieslēdza faksa aparātu un pacēla klausuli, lai piezvanītu uz Floridu. Finlejs zvanīja uz valsts policiju un uzzināja jaunumus par pamestajām īrētajām mašīnām. Es apsēdos pie galda blakus Rosko un zvanīju Čārlijai Hablai. Ievadīju to mobilā telefona numuru, ko Džo bija izdrukājis un noslēpis savā kurpē. Neviens neatbildēja. Atskanēja tikai elektroniskais signāls, un ierakstīta balss man pavēstīja, ka telefona aparāts, uz kuru es zvanu, ir izslēgts.

Paskatījos uz Rosko.

- Viņa ir izslēgusi to nolādēto mobilo telefonu! - lādējos.

Rosko paraustīja plecus un piegāja pie faksa aparāta. Finlejs

joprojām sarunājās ar valsts policiju. Redzēju, kā Beikers klīst pa mūsu izveidotā trīsstūra perimetru. Es piecēlos un piegāju pie Rosko.

- Vai Beikers grib mums pievienoties? - es pajautāju viņai.

- Šķiet, ka jā, - Rosko apstiprināja. - Finlejs liek viņam pildīt mūsu apsarga pienākumus. Vai mums vajadzētu viņu iesaistīt?

Es kādu brīdi to apsvēru un papurināju galvu.

- Nē, - izteicu savu viedokli. - Tādā lietā kā šī - jo mazāk cilvēku, jo labāk, vai ne?

Es atkal apsēdos pie galda, ko biju aizņēmies, un vēlreiz mēģināju sazvanīt to pašu mobilā tālruņa numuru. Tas pats rezultāts. Tā pati pacietīgā elektroniskā balss man skaidroja, ka telefona aparāts ir izslēgts.

- Sasodīts! - klusu šķendējos. - Vai spēj tam noticēt?

Man vajadzēja uzzināt, kur Habls bija pavadījis pēdējo pusotru gadu. Čārlija man varēja pasviest kādu ideju - cikos viņš no rītiem izgāja no mājas, cikos pārnāca, par nodokļu kvītīm, restorāna rēķiniem un tamlīdzīgām lietām. Var būt, ka viņa kaut ko atcerējusies par svētdienu vai Pluribus. Pastāv iespēja, ka viņa man pastāsta kaut ko noderīgu. Man tiešām bija nepieciešama kāda vērtīga informācija. Man tā bija ļoti vajadzīga! Bet Čārlija ir izslēgusi to sasodīto mobilo telefonu!

- Rīčer! - Rosko man uzsauca. - Es saņēmu informāciju par Šermanu Stoleru.

Viņa turēja rokās pāris blīvi apdrukātu faksa lapu.

- Lieliski! - es priecājos. - Apskatīsim tās!

Arī Finlejs bija beidzis runāt pa telefonu un pienāca pie mums.

- Man zvanīs no valsts policijas, - viņš pavēstīja. - Viņiem varbūt būs kāda mums noderīga ziņa.

- Lieliski! - vēlreiz nopriecājos. - Varbūt tiksim mazliet uz priekšu.

Mēs iegājām atpakaļ palisandra kabinetā, izklājām uz galda faksa lapas ar informāciju par Šermanu Stoleru un visi trīs noliecāmies pār tām. Tas bija policijas ziņojums par viņa aizturēšanu Džeksonvilā Floridā.

- Arī Aklais Bleiks ir dzimis Džeksonvilā, - paspīdēju ar savām zināšanām. - Vai jūs to zinājāt?

- Kas ir Aklais Bleiks? - Rosko painteresējās.

- Dziedātājs, - Finlejs atbildēja.

- Ģitārists, Finlej! - es izlaboju.

Policijas iecirkņa patruļmašīna bez ceturkšņa divpadsmitos kādā septembra naktī pirms diviem gadiem bija apturējusi Šermanu Stoleru par ātruma pārsniegšanu uz tilta starp Džeksonvilu un Džeksonvilas ostu. Viņš bija par vienpadsmit jūdzēm stundā pārsniedzis ātrumu, vadot mazu piegādes furgonu. Stolers bijis ļoti uztraukts un aizskaroši izturējies pret policijas patruļmašīnas apkalpi. Tāpēc sakarā ar aizdomām par braukšanu dzērumā viņš tika aizturēts. Džeksonvilas policijas iecirknī Stoleram noņēma pirkstu nospiedumus un viņu nofotografēja; gan viņu pašu, gan viņa vadīto mašīnu pārmeklēja. Stolers bija uzdevis Atlantas adresi un atzinis sevi par smagās mašīnas šoferi.

Viņa personīgā pārmeklēšana nebija devusi nekādus rezultātus. Arī viņa mašīnu pārmeklēja gan policisti, gan suņi - arī tam nebija nekādas jēgas. Viņa furgonā atradās tikai krava ar divdesmit jauniem gaisa kondicionētājiem, kas bija sasaiņoti eksportēšanai no Džeksonvilas ostas. Kastes bija aizzīmogotas un marķētas ar ražotāja logo, katrai kastei uzdrukāts sērijas numurs.

Pēc nopratināšanas Stolers bija zvanījis pa telefonu. Pēc divdesmit minūtēm ieradās advokāts Perezs no slavenas Džeksonvilas advokātu firmas Zacarias Perez, un jau pēc desmit minūtēm Stoleru atbrīvoja. No tā brīža, kad viņu apturēja, līdz tam, kad viņš advokāta pavadībā atstāja iecirkni, bija pagājušas piecdesmit piecas minūtes.

- Interesanti, - Finlejs ierunājās. - Šis puisis bija trīssimt jūdžu attālumā no mājām, bija pusnakts, bet divdesmit minūšu laikā pie viņa ieradās advokāts. Turklāt no slavenas firmas. Tas, ka Stolers bija tikai vienkāršs kravas mašīnas šoferis, ir pilnīgi skaidrs.

- Vai zini, kur šī firma atrodas? - pajautāju Rosko.

Viņa pakratīja galvu.

- Ne gluži, - Rosko atbildēja, - bet es to noskaidrošu.

Atvērās durvis, un Beikers atkal pabāza galvu.

- Zvana no valsts policijas, - viņš informēja. - Šķiet, ka atraduši mašīnu, ko jūs meklējat.

Finlejs paskatījās pulkstenī un nolēma, ka vēl ir laiks. Tīls tik ātri neatgriezīsies.

- Labi, Beiker, - viņš teica, - pāradresē zvanu uz šejieni!

Sēdēdams pie lielā galda, Finlejs pacēla klausuli. Viņš izdarīja pāris piezīmju un, beidzis sarunu, nomurmināja paldies. Tad nolika klausuli un cēlās kājās.

- Nu tad braucam paskatīties! - viņš mūs uzaicināja.

Mēs visi trīs cits pēc cita ātri aizsoļojām projām. Pirms atgriežas Tils un sāk uzdot jautājumus, mums vajadzēja tikt skaidrībā. Beikers vēroja mūs aizejam un uzsauca nopakaļ:

- Ko lai saku Tīlam?

- Pasaki viņam, ka esam atraduši mašīnu, - Finlejs sauca pretī. - To, kuru tas vājprātīgais bijušais noziedznieks bija izmantojis, lai nokļūtu līdz Morisona mājai. Un vēl pasaki viņam, ka esam panākuši zināmu progresu. Sarunāts?

Šoreiz pie stūres sēdēja Finlejs. Viņš brauca ar tādu pašu nemarķētu ševroletu kā Rosko. Detektīvs izbrauca no stāvlaukuma, nogriezās dienvidu virzienā un diezgan lielā ātrumā izskrēja cauri mazajai pilsētiņai. Dažas pirmās jūdzes es pazinu -tas bija ceļš uz Jelouspringsu, taču pēc tam viņš nogriezās pa kādu citu ceļu, kas veda uz austrumiem. Ceļš gāja maģistrāles virzienā un beidzās kādā pamestā būvlaukumā tieši zem lielceļa. Starp izmētātām darvas mucām un asfalta kaudzēm uz jumta gulēja pamesta automašīna ar izdegušu salonu; tā varēja būt noripināta no lielceļa.

- Šo automašīnu pamanīja piektdienas rītā, - Finlejs paziņoja. - Policija ir pārliecināta, ka ceturtdien tās vēl šeit nebija. Tā, iespējams, ir Džo mašīna.

Mēs to uzmanīgi nopētījām, nekas daudz gan pāri nebija palicis. Automašīna bija pilnīgi izdegusi. Visu, kas nebija no dzelzs, aprijušas liesmas. Mēs pat nevarējām noteikt, kāds bijis mašīnas modelis. Finlejs domāja, ka pēc formas tā atgādina General Motors produkciju, taču nebija iespējams noteikt, tieši kuru modeli. Tas bijis vidēja lieluma sedans; līdzko plastmasas apdares vairs nav, ir grūti atšķirt buiku no ševroleta vai pontiaka.

Palūdzu Finleju pacelt mašīnas priekšpusi un palīdu zem otrādi apmestā braucamā. Es meklēju marķējuma numuru, kas tiek ieštancēts motora nodalījumā. Bija jānoskrubina dažas sadegušas plēksnītes, tomēr atradu mazu alumīnija plāksnīti un uzzināju vairākus numura skaitļus. Izlīdu ārā un nodiktēju tos Rosko. Viņa pierakstīja.

- Nu ko tu par to domā? - Finlejs iejautājās.

- Varētu būt istā, - es atbildēju. - Teiksim, Džo to noīrēja ceturtdienas vakarā, Atlantas lidostā; automašīnai bija pilna bāka. Viņš atbrauca ar to līdz noliktavām, līdz Mārgreivas krustojumam, pēc tam kāds to ir atdzinis uz šejieni. Pāris benzīna galonu aizgāja ceļā, apmēram divarpus, bet palika vēl diezgan daudz ari degšanai.

Finlejs pamāja.

- Skan loģiski, - viņš atzinīgi novērtēja manis sacīto. - Taču tiem jābūt vietējiem vīriem. Šī ir lieliska vieta, lai pamestu mašīnu, vai ne tā? To varēja atstumt šurp, jo riteņi ir dubļaini, pēc tam nogrūst no augšas, lai tā sasitas, un visbeidzot aizdedzināt. Tad iekāpt mašīnā, kur gaidīja vēl kāds kompanjons, un aizbraukt prom. Taču to varēja izdarīt tikai tas, kurš zināja par šo pamesto būvlaukumu. Un zināt varēja tikai vietējais, vai ne?

Atstājuši mašīnas vraku turpat, atgriezāmies policijas iecirknī. Dežūrpolicists bija saņēmis ziņu Finlejam, viņš sacīja;

- Tīls jūs gaida kabinetā.

Finlejs neapmierināti noņurdēja un devās uz turieni, taču es vēl paspēju sagrābt viņu aiz rokas.

- Aizkavē Tīļu uz kādu bridi! - es lūdzu. - Dod iespēju Rosko piezvanīt policijai un noskaidrot visu par to marķējuma numuru, ko es atradu izdegušajā mašīnā.

Finlejs piekrītot pamāja un aizsteidzās uz palisandra kabinetu. Mēs ar Rosko devāmies pie viņas galda. Rosko pacēla klausuli, bet es viņu atturēju.

- Iedod man ieroci! - es čukstēju. - Pirms Tīls nav beidzis sarunu ar Finleju.

Viņa pamāja un pārlaida acis telpai, tad apsēdās un atāķēja atslēgas, kas bija pieliktas pie jostas, atslēdza rakstāmgaldu un atvilka dziļu atvilktni, ar galvas mājienu norādīdama uz seklu kartona kasti. Es izvilku to ārā. Tā bija biroja kancelejas preču kaste, apmēram divas collas bieza, tādās parasti glabā papīru. Kartona kaste bija apdrukāta ar smalkiem ornamentiem, tās augšpusē kāds bija uzrakstījis vārdu: Grejs. Es pagrūdu kasti padusē un pamāju Rosko. Viņa aiztaisīja atvilktni un atkal aizslēdza rakstāmgaldu.

- Paldies! - es pateicos. - Bet tagad gan piezvani, labi?

Devos uz izeju un atgrūdu ar muguru smagās stikla durvis. Aiznesu kasti uz bentliju, noliku uz mašīnas jumta un atslēdzu durvis, pēc tam nometu to uz pasažieru sēdekļa un pats iekāpu iekšā. Paņēmu kasti klēpī un ievēroju, ka apmēram simts metrus uz ziemeļiem pa ceļu lēnām tuvojas brūns buiks - sedans.

Sedanā atradās tie divi latīņamerikāņu puiši, un tā bija tā pati mašīna, ko vakar biju redzējis pie Čārlijas Hablas mājas, -par to nevarēja būt nekādu šaubu. Viņu mašīna apstājās apmēram septiņdesmit piecus jardus no policijas iecirkņa. Redzēju, ka tā tur paliek, jo motors tika izslēgts, bet neviens no tās ārā neizkāpa. Tā viņi tur sēdēja septiņdesmit piecu jardu attālumā un vēroja policijas stāvlaukumu. Man šķita, ka viņi skatās tieši uz bentliju - mani “draugi” bija mani atraduši. Viņi visu ritu esot cītīgi mani meklējuši. Tagad viņiem vairs nebija jāmeklē. Tie tur mašīnā nekustējās, tikai sēdēja un vēroja. Arī es skatījos uz viņiem, tā pagāja vairāk nekā piecas minūtes. Puiši negrasījās kāpt ārā no mašīnas, to es sapratu. Viņi bija ieņēmuši savu pozīciju, tāpēc atkal varēju pievērst uzmanību kastei.

Tajā atradās ierocis un kastīte ar lodēm. Tas nu gan bija viens ellīgs stroķis! Automātiskais Desert Eagle. Tāds man kādreiz bija piederējis. Šie šaujamie nāk no Izraēlas. Mēs tos dabūjām apmaiņā pret citām lietām, ko sūtījām uz turieni. Es paņēmu šaujamo rokās. Ierocis bija ļoti smags, ar četrpadsmit collīgu stobru, vairāk nekā pusotru pēdu garš, 44. kalibrs, tajā ir astoņas 44. kalibra Magnum lodes. Šo nevarētu saukt par izsmalcinātu ieroci. Lode sver divreiz vairāk nekā 38. kalibram, kāds ir policijas revolveris. Lodes lido ātrāk par paša stroķa skaņu un sasniedz mērķi ar tādu spēku, ka var sadragāt lupatās pat vilciena vagonu. Desert Eagle nebūt nav smalks šaujamais, un munīcijas izvēle ir problēma - ja lietos apvalkotās lodes ar cietu serdeni, tās izies cauri ne tikai mērķim, bet arī vēl kādam citam, kas stāvēs aiz mērķa pat simts metrus tālāk, bet, lietojot parastās svina lodes, tās upurim izraus tik lielu gabalu, ka būs pilns atkritumu spainis. Tas gan paliek katra paša ziņā -kādas lodes lietot.

Kastē visas bija parastās svina lodes. Mani tas apmierināja. Pārbaudiju ieroci - patiesi ists bandītu stroķis, turklāt labā stāvoklī. Viss darbojās perfekti. Uz spala bija iegravēts vārds Grejs - tas pats, kas uz kastes. Šaujamais piederējis mirušajam detektīvam, kas strādājis pirms Finleja, - tam, kurš februāri pakāries. Viņš droši vien bijis ieroču kolekcionārs, jo šis nevarēja būt viņa dienesta ierocis. Neviens policijas iecirknis nekādā gadījumā neatļautu šādu lielgabalu lietot, veicot dienesta pienākumus. Šis ierocis ir pārāk bīstams.

Es pielādēju mirušā detektīva ieroci ar astoņām viņa paša patronām. Saliku atlikušās lodes atpakaļ kastē, kasti novietoju uz mašīnas grīdas. Pacēlu ieroci, atlaidu drošinātāju, pēc tam atkal pacēlu un uzvilku to, šāds gājiens ietaupa sekundes simtdaļu, pirms tiek raidīts pirmais šāviens. Iespējams, ka tā var izglābt savu dzīvību. Ieliku ieroci bentlija riekstkoka cimdu nodalījumā. Desert Eagle bija gatavs darbam!

Tad kādu brīdi vēroju abus mašīnā sēdošos tipus. Viņi joprojām blenza uz mani. No septiņdesmit piecu jardu attāluma mēs pētījām cits citu. Viņi jutās brīvi un ērti, tomēr nenolaida no manis ne acu. Es izkāpu no bentlija un atkal to aizslēdzu, devos uz ieeju un attaisīju durvis. Pašķielēju atpakaļ uz brūno sedanu, tas joprojām stāvēja turpat, un latīņamerikāņi turpināja mani vērot.

Rosko sēdēja pie sava galda un runāja pa telefonu. Viņa man pamāja, izskatīdamās satraukta; izstiepusi roku, viņa lika man saprast, lai pagaidu. Vēroju palisandra kabineta durvis. Es cerēju, ka Tils neiznāks ārā, pirms Rosko būs beigusi runāt.

Tīls iznāca ārā tieši tajā brīdī, kad Rosko nolika klausuli. Mēra seja bija piesarkusi, viņš izskatījās dusmīgs. Klaudzinādams ar smago spieķi pa grīdu un uzmezdams niknu skatu tukšajam ziņojumu dēlim, mērs sāka staigāt pa policistu darba telpu. Finlejs pabāza galvu pa kabineta durvīm un pamāja man, lai ieeju pie viņa. Es paraustīju plecus, lai Rosko to redzētu, un devos uzzināt, kas Finlejam sakāms.

- Par ko tad jūs runājāt? - es painteresējos.

Finlejs smējās.

- Es viņu pamatīgi nokaitināju, - detektīvs atzinās. - Viņš jautāja, ko mēs esam konstatējuši, apskatot mašīnu. Teicu, ka nekādu mašīnu neesam redzējuši. Pastāstīju, ka, ejot prom, pateicām Beikeram, ka nekur tālu neaizejam, bet šis nebija sapratis un domājis, ka mēs dodamies apskatīt mašīnu.

- Uzmanies, Finlej! - es brīdināju. - Viņi nogalina cilvēkus. Šī ir pārāk nopietna lieta.

Detektīvs paraustīja plecus.

- Šī lieta mani tracina, - viņš sūkstījās. - Man ir nepieciešama kāda izklaide.

Viņš bija izdzīvojis divdesmit gadus Bostonā, varbūt izdzīvos arī tagad.

- Kā klājas Pikardam? - apvaicājos. - Vai esi saņēmis no viņa kādu ziņu?

- Neesmu gan, - Finlejs atbildēja. - Viņš ir rezervē un varēs palīdzēt.

- Vai nav tā, ka viņš pāris puišu norīkojis novērošanai? -es jautāju.

Finlejs noliedzoši pašūpoja galvu un bija pārliecināts, ka tā nevarētu būt.

- Nekādā gadījumā, - viņš noliedza. - Tad viņš būtu mani par to brīdinājis. Bet kāpēc tu jautā?

- Pāris latīņamerikāņu kaut ko te meklē, - es teicu. - Ieradās vienkāršā, brūnā sedanā apmēram pirms desmit minūtēm. Vakar viņus redzēju pie Habla mājas, un šorīt viņi pilsētā jautājuši pēc manis.

Finlejs vēlreiz pašūpoja galvu.

- Tie nevar būt Pikarda puiši, - viņš vēlreiz apgalvoja. - Viņš būtu mani brīdinājis.

Ienāca Rosko un aizvēra durvis. Ar vienu roku viņa turēja durvis ciet, it kā Tīls varētu sekot viņai pa pēdām.

- Es sazvanīju Detroitu, - viņa sacīja. - Tas bija pontiaks, piegādāts tikai pirms četriem mēnešiem. Auto nomas kompānijai pienāca liels mašīnu pasūtījums. Dators pašlaik meklē reģistrācijas numuru. Es teicu, lai viņi piezvana Pikardam uz Atlantu. Auto nomas darbinieki varbūt varēs viņam pastāstīt, kur tas iznomāts. Varbūt mēs pavirzīsimies uz priekšu savos meklējumos.

Es jutu, ka pietuvojos Džo, it kā dzirdētu vāju atbalsi.

- Lieliski! - uzslavēju. - Labs darbs, Rosko! Es nu dodos prom no šejienes. Tiksimies atkal sešos! Jūs turieties kopā un esiet piesardzīgi! Sarunāts?

- Kurp tu dosies? - Finlejs painteresējās.

- Pavizināšos pa laukiem, - es atteicu.

Es atstāju viņus kabinetā un devos uz izeju, atvēru durvis un izgāju ārā. Palūkojos uz ceļu ziemeļu virzienā. Brūnais sedans joprojām stāvēja vēl turpat - septiņdesmit piecus jardus tālāk. Arī abi puiši joprojām sēdēja mašīnā un vēroja mani. Es piegāju pie bentlija, atslēdzu durvis un iekāpu iekšā. Ar slaidu loku izbraucis no stāvlaukuma uz ceļa, lēnām devos garām abiem spiegiem un turpināju ceļu ziemeļu virzienā. Spogulī redzēju, ka ari brūnais sedans uzsāk gaitu. Ievēroju, ka tas nogriežas uz to pašu ceļu. Sedans uzņēma ātrumu un sekoja man ziemeļu virzienā, it kā es vilktu mašīnu garā, neredzamā tauvā. Es samazināju ātrumu - ari sekotāji darīja tāpat. Es palielināju ātrumu - ari viņi neatpalika. Tā bija spēle.

18. NODAĻA

Pabraucu garām Eno ēstuvei un turpināju stūrēt tālāk ziemeļu virzienā, ārā no pilsētas. Buiks man sekoja, ieturot četrdesmit jardu distanci, un nemaz nemēģināja slēpties. Abi latī-ņamerikāņi vienkārši brauca aiz manis un vēroja. Es nogriezos uz rietumiem - uz ceļu, kas veda uz Vārburtonu. Palēnināju gaitu un pārslēdzu mašīnu automātiskajā ātruma kontroles režīmā. Brūnais sedans joprojām sekoja četrdesmit jardus aiz manis. Mēs braucām rietumu virzienā un bijām vienīgie, kas virzījās pa šiem plašajiem laukiem. Spogulī es varēju redzēt, kā abi puiši skatās uz mani. Viņus apgaismoja zemā pēcpusdienas saule, metāliskā saules gaisma padarīja viņus dzīvīgākus. Abi bija jauni, latīņamerikāņiem raksturīgos spilgtos kreklos, melniem matiem, kārtīgi un ļoti līdzīgi viens otram. Viņu mašīna mierīgi un stabili sekoja man pa pēdām.

Meklēdams piemērotu vietu, es nobraucu septiņas vai astoņas jūdzes. Apmēram pēc pusjūdzes gan pa labi, gan pa kreisi no galvenā ceļa parādījās izbraukātas zemes sliedes, kas, metot bezmērķīgus lokus, veda iekšā laukos. Nesapratu, kam tās domātas. Varbūt tās veda uz kādiem kopējiem laukiem, kur fermeri novieto savu ražas novākšanas tehniku. Lai kas tās arī būtu - es meklēju īpašās sliedes, kuras atcerējos redzējis iepriekš, jo tās veda apkārt mazam koku pudurim labajā ceļa pusē, kas bija vienīgais aizsegs jūdzēm tālu. Biju to piektdien ievērojis no cietuma autobusa un ari toreiz, kad braucām atpakaļ no Alabamas. Koku puduris bija paprāvs, taču šorīt agri no rīta to vēl klāja migla. Labajā pusē, netālu no ceļa, atradās ovālas formas jaunaudze; aiz tās it kā pazuda izbraukātās zemes sliedes un tad otrā pusē atkal iznāca ārā uz ceļa.

Pāris jūdžu tālāk ieraudzīju meklēto jaunaudzi. Koki izskatījās kā neskaidra kontūra pie horizonta; es braucu tiem pretim. Parāvis vaļā cimdu nodalījumu, izņēmu ārā smago automātisko ieroci un iespiedu to sev blakus mīkstajā pasažieru sēdekļa spraugā. Abi puiši joprojām turējās astē, nemainīgi ievērodami četrdesmit jardu distanci. Apmēram ceturtdaļjūdzi no jaunaudzes pārslēdzu ātrumu un iespiedu pedāli grīdā. Vecā mašīna norīstījās un lielā ātrumā rāvās uz priekšu. Pie iebrauktajām sliedēm es pagriezu bentlija stūri un, tam lēkājot, nobraucu no ceļa, tad pēkšņi apstādināju auto, paķēru ieroci un izlēcu ārā. Mašīnas durvis atstāju vaļā, it kā es būtu meties ārā un skrējis tieši pa kreisi - priekšā esošajos kokos.

Tomēr es aizskrēju uz otru pusi - pa labi. Saliecies, gandrīz vai pieplakdams pie zemes, apskrēju apkārt mašīnas priekšgalam un apmēram piecpadsmit pēdas tālāk nometos guļus zemesriekstu audzē. Izrāpoju cauri krūmiem un sakņupu vienā līmenī ar mašīnām tā, lai redzētu brūno sedanu, kam bija jāapstājas aiz bentlija. Cieši pieplacis pie mitrās, sarkanās zemes, krūma aizsegā atspiedos pret brūnajiem stublājiem. Tad sāku gaidīt. Aprēķināju, ka viņi varēja būt atpalikuši par sešdesmit vai septiņdesmit jardiem. Puiši nebija gaidījuši manu pēkšņo un ātro izrāvienu. Noņēmu ierocim drošinātāju, tad izdzirdēju tuvojamies brūno buiku. Saklausīju motora troksni un karkasa čīkstēšanu. Buiks gāzelēdamies parādījās iebrauktajās sliedēs un pašā acu priekšā apstājās aiz bentlija, pretim kokiem -kādas divdesmit pēdas no manis.

Latīņamerikāņi bija diezgan gudri, ne tie sliktākie, un es visādus biju redzējis. Tas, kurš sēdēja pasažiera vietā, bija jau izkāpis uz ceļa, pirms viņi nogriezās. Viņš domāja, ka esmu ieskrējis mežā un varēs mani apiet no aizmugures. Šoferis pārrāpās pāri pasažiera vietā un izkāpa ārā tieši man priekšā, tālāk no kokiem. Viņam rokā bija šaujamais. Pagriezis man muguru, puisis notupās dubļos un, paslēpies aiz buika, caur mašīnu skatījās uz jaunaudzi, domādams, ka es esmu tur iekšā. Man bija jāpanāk, lai viņš izkustētos no savas vietas, negribēju, lai puisis ir tik tuvu mašīnai. Tai bija jāpaliek braucamai, negribēju to sabojāt.

Abi sekotāji uzmanījās no jaunaudzes. Tā viņi bija izdomājuši. Kāpēc gan man vajadzētu mērot šo jūdzēm tālo ceļu līdz vienīgajam koku pudurim un tad paslēpties klajā laukā? Klasiska maldināšana. Mani sekotāji nedomājot bija uz to iekrituši. Puisis, kas atradās blakus mašīnai, skatījās uz koku pudura pusi. Savukārt es ar acīm urbos viņa mugurā. Gandrīz neelpodams, biju savu Desert Eagle notēmējis uz viņu. Puiša partneris, meklēdams mani, lēnām rāpoja cauri kokiem. Drīz arī viņš būs man uz grauda.

Tā tas notika apmēram pēc piecām minūtēm. Viņš turēja stroķi izstieptu sev priekšā. Locīdamies un saglabādams distanci starp sevi un bentliju, latīņamerikānis pierāpoja pie buika aizmugures. Kad viņš bija pielīdis blakus partnerim, abi nesaprašanā raustīja plecus. Tad uztraukdamies sāka skatīties uz bentliju, prātodami: varbūt es esmu nogūlies mašīnā uz grīdas vai aizlīdis aiz iespaidīgā hromētā radiatora. Tas puisis, kas tikko bija izrāpojis no koku pudura, pašļūca uz priekšu pa dubļiem tā, lai buiks paliktu starp viņu un kokiem. Viņš atradās tieši man priekšā un skatījās zem bentlija, meklēdams manas pēdas.

Latīņamerikānis pavilkās visgarām apkārt bentlijam. Dzirdēju viņu stenam un elsojam; atbalstīdamies uz elkoņiem, viņš stiepa sevi uz priekšu. Tad puisis atrāpoja atpakaļ un notupās blakus savam partnerim. Abi nedaudz pabīdījās sāņus un lēnām piecēlās kājās, nostādamies pie buika motora pārsega. Viņi pagāja uz priekšu un pārbaudīja bentlija iekšpusi, tad aizgāja līdz koku pudurim un ieskatījās ēnainajos kokos. Viņi nevarēja mani atrast. Pēc tam puiši atnāca atpakaļ, un abi kopā nostājās uz izdangātajām sliedēm, prom no mašīnām. Viņu augumi asi izcēlās uz oranžo debesu fona. Skatīdamies uz kokiem, latīņamerikāņi bija pagriezuši muguru pret lauku un mani.

Mani sekotāji nezināja, ko iesākt. Viņi bija pilsētnieki - varbūt no Maiami, jo abiem mugurā bija Floridā pirkts apģērbs. Puiši bija pieraduši pie neona gaismām alejās un būvlaukumiem. Viņu parastā darbības vieta bija zem maģistrālēm, atkritumu pilnos laukumos, kādus tūristi nekad neredz. Šie pilsētnieki nezināja, ko iesākt ar mazu koku puduri, kas vientuļi stāvēja miljoniem akru lielajā zemesriekstu laukā.

Notēmēdams starp lāpstiņām, ar diviem ātriem šāvieniem iešāvu viņiem abiem muguras augšpusē. Smagais automātiskais ierocis radīja tādu skaņu, it kā būtu uzsprāgušas rokas granātas. No visas apkārtnes gaisā pacēlās putni. Dubultšā-viens nograndēja tukšajos laukos kā pērkona dārds. Ierocis šāva ar atsitienu. Abi puiši tika nogāzti no kājām. Saļimdami uz priekšu, viņi nokrita ar seju zemē - virzienā pret kokiem un izdangātā ceļa tālāko pusi. Es pacēlu galvu un izpētīju situāciju. Abu acīs vīdēja tas gurdenais un tukšais skatiens, kāds ir tad, kad dzīvība jau atstājusi ķermeni.

Turēdams ieroci izstieptu, piegāju viņiem klāt. Puiši bija miruši. Man nācies redzēt daudz mirušu cilvēku, un šie divi bija miruši tikpat lielā mērā kā visi iepriekšējie. Lielās Magnum lodes bija trāpījušas viņiem muguras augšpusē - tieši tur, kur ir lielās artērijas un vēnas. Lodes bija pamatīgi izārdījušas viņu ķermeni. Klusumā skatījos uz abiem puišiem un domāju par Džo.

Tad man vajadzēja sākt rīkoties. Piegāju pie bentlija, atkal uzliku ieroci uz drošinātāja un nometu Desert Eagle uz tā paša sēdekļa, tad piegāju pie sedana un izrāvu atslēgas no aizdedzes. Pieiedams pie bagāžnieka, cerēju, ka kaut ko tur atradīšu. Nejutu īpašu žēlumu pret abiem nošautajiem latīņamerikā-ņiem. Tomēr būs vēl labāk, ja kaut ko atradīšu viņu bagāžniekā. Piemēram, 22. kalibra stroķi ar klusinātāju, četrus pārus gumijas galošu un četrus neilona kombinezonus, dažus piecas collas garus nažus vai kaut ko tamlīdzīgu. Taču neko no tā es mašīnā neatradu, es atradu Spaiviju.

Viņš bija miris pirms vairākām stundām. Spaivijam no tuva attāluma bija iešauts pierē ar 38. kalibra ieroci. Revolvera stobrs droši vien atradies collas sešas no Spaivija galvas. Ar īkšķi es paberzēju viņa ādu ap lodes izurbto caurumu un paskatījos uz to. Nebija nekādu kvēpu, tikai sīkas šaujampulvera daļiņas, ieēdušās ādā. Tās nevarēja noberzt. Tāda veida tetovējums nozīmē, ka šauts no ļoti tuva attāluma. Varēja būt sešas vai astoņas collas. Kāds pēkšņi pacēlis stroķi, un lēnīgais, smagnējais cietuma priekšnieka vietnieks nav bijis tik veikls, lai izvairītos.

Uz Spaivija zoda joprojām vīdēja krevele, kur es viņam iegriezu ar Morisona nazi. Viņa mazās čūskas ačeles bija atvērtas. Spaivijs, kā parasti, bija ģērbies nospeķotajā cietumsarga formā. Cauri kreklam, kur biju to pāršķēlis ar nazi, vīdēja balts, spalvains vēders. Viņš patiešām bija diezgan iespaidīga auguma vīrs. Lai iedabūtu viņu bagāžniekā, puiši bija pārlauzuši Spaivijam kājas - iespējams, ar lāpstu. Kājas bija salauztas ceļgalos un atliektas uz sāniem, tādējādi Spaivija ķermenis bez problēmām ietilpa bagāžniekā. Es paskatījos uz Spaiviju, un mani pārņēma dusmas. Viņš zināja un neko nebija man stāstījis, taču tik un tā viņi Spaiviju nogalināja. Tas, ka Spaivijs nebija man neko izstāstījis, viņu neglāba. Kamēr pulkstenis lēnām tikšķēja pretī svētdienai, viņi bija panikā un apklusināja visus, kas varēja kaut ko zināt. Es ieskatījos Spaivija mirušajās acīs. it kā tur joprojām varētu ieraudzīt man tik vajadzīgo informāciju.

Tad es aizskrēju atpakaļ pie līķiem, kas gulēja jaunaudzes malā, un tos pārmeklēju. Divi kabatas portfeļi, mašīnas nomas līgums, mobilais telefons - tāds bija mans ieguvums. Nomas līgumā bija rakstīts, ka buiks noīrēts Atlantas lidostā pirmdien, astoņos no rīta. Latīņamerikāņi bija atlidojuši no kaut kurienes ar agro reisu. Es pārbaudīju kabatas portfeļus - lidmašīnas biļešu nebija, tikai Floridas pavalsts autovadītāju apliecības, uz abām Džeksonvilas adreses, neizteiksmīgas fotogrāfijas, neko neizsakoši vārdi, kredītkartes uz tiem pašiem vārdiem, makos daudz skaidras naudas. Es to visu savācu, tāpat jau viņi to vairs neiztērēs.

Izņēmu bateriju no viņu mobilā telefona, telefonu ieliku viena puiša, bet bateriju - otra kabatā. Pēc tam aizvilku līķus pie buika un iemetu tos bagāžniekā pie Spaivija. Tas nebija viegls darbiņš. Puiši nebija gara auguma, taču ļengani un ērmoti gan. Lai gan laiks bija auksts, es nosvīdu. Man bija jāsabāž viņi blakus Spaivija līķim, brīvajā vietā. Izlūkoju apkārtni un atradu abu revolverus. Tie bija 38. kalibra. Vienam bija pilna aptvere, no otra viena lode izšauta, smaržoja pēc nesen izdarīta šāviena. Arī šaujamos es iemetu bagāžniekā, vēl man tikai atlika sameklēt pasažiera pusē sēdējušā puiša kurpes, jo Desert Eagle bija viņu no tām izsitis ārā. Iemetu bagāžniekā ari kurpes un aizcirtu vāku. Tad devos atpakaļ uz lauku un sameklēju savu slēptuvi krūmos - to vietu, no kuras biju izdarījis šāvienus. Pameklēju visapkārt un atradu abas tukšās ložu čaulītes. Ieliku tās kabatā.

Tad aizslēdzu sedanu un pametu to turpat, kur tas stāvēja. Atvēru bentlija bagāžnieku un izvilku somu ar savām vecajām drēbēm. Mans jaunais apģērbs bija notraipīts ar sarkanajiem dubļiem, vietām arī ar mirušo puišu asinīm. Atkal uzvilku mugurā vecās drēbes, saņurcīju dubļainās, asinīm notraipītās mantas un iebāzu tās somā. Pēc tam iemetu somu bentlija bagāžniekā un aizvēru vāku. Pēdējais, ko izdarīju, - ar koka zaru aizslaucīju redzamos pēdu nospiedumus.

Lēnām vadīju bentliju atpakaļ austrumu virzienā uz Mār-greivu un liku lietā šo laiku, lai nomierinātos. Biju izmantojis vienkāršu slēpni, bez nekādām tehniskām grūtībām un reālām briesmām. Man aiz muguras bija trīspadsmit gadu sūri grūti uzkrātā pieredze. Miegā bieži vien redzēju, kā viens pats izcīnu tuvcīņas pret diviem amatieriem. Tomēr mana sirds dauzījās daudz ātrāk, nekā vajadzētu, un mani purināja auksta adrenalīna šalts. Spaivijs! Kā viņš tur gulēja bagāžniekā, kā viņa kājas bija atlocītas uz sāniem! Es vairākkārt dziļi ieelpoju un izelpoju, tādā veidā atgūstot paškontroli. Mana labā roka bija nobrāzta, it kā ar āmuru kāds būtu sitis man pa plaukstu. Griezīgas sāpes plosīja roku līdz pat plecam. Tam Desert Eagle nu gan bija viens ellīgs atsitiens un tikpat ellīgs šāviena troksnis! Ausīs joprojām zvanīja dubultšāviena eksplozija. Tomēr es jutos labi, godam biju paveicis savu darbu. Abi rīkļurāvēji bija pavadījuši mani ārā no pilsētas, taču tajā atgriezos es viens pats.

Noliku mašīnu policijas iecirkņa stāvlaukumā - vistālāk no durvīm - iebāzu šaujamo atpakaļ cimdu nodalījumā un izkāpu no mašīnas. Tuvojās vakars, pamazām savilkās novakara krēsla. Milzīgās Džordžijas debesis satumsa tumšas tintes krāsā. Pie debesīm uzlēca mēness.

Rosko sēdēja pie sava galda. Ieraugot mani, viņa piecēlās un pienāca man klāt. Pa stikla durvīm kopā izgājām ārā un, pagājuši pāris soļu, sākām skūpstīties.

- Vai ir kādas ziņas no auto nomas darbiniekiem? - es iejautājos.

Rosko pakratīja galvu.

- Rīt, - viņa atbildēja. - Pikards ar to nodarbojas. Viņš dara, ko var.

- Labi, - es atteicu. - Kādas viesnīcas atrodas lidostas tuvumā?

Rosko attina vaļā viesnīcu sarakstu, tieši tādu pašu sarakstu var saņemt ari lidostā. Es piebakstīju pirmajam nosaukumam, kuru viņa bija atzīmējusi. Tad pastāstīju, kas notika ar abiem Floridas puišiem. Pagājušajā nedēļā Rosko būtu mani par to arestējusi un nosūtījusi uz elektrisko krēslu. Tagad viņas reakcija bija citāda. Tie četri vīri, kuri ar gumijas galošām kājās bija izlāčojuši cauri viņas dzīvoklim, krietni mainīja Rosko domas par daudzām lietām. Tāpēc viņa tikai pasmaidīja saspīlētu drūma gandarījuma smaidu.

- Divi ir novākti, - viņa konstatēja. - Labs darbs, Rīčer! Vai tie bija īstie?

- No pagājušās nakts? - es pārjautāju. - Nē. Viņi nebija vietējie. Mēs nevaram viņus ieskaitīt Habla desmitniekā. Tā bija nolīgtā palīdzība no malas.

- Vai viņi vismaz bija labi? - Rosko painteresējās.

Paraustīju plecus un parādīju divdomīgu žestu ar pirkstu.

- Ne īpaši, - atbildēju, - visādā ziņā ne gana labi.

Tad pastāstīju Rosko, ko biju atradis buika bagāžniekā. Viņa atkal nodrebinājās.

- Tātad Spaivijs ir viens no desmitnieka? - viņa prasīja.

Es pašūpoju galvu.

- Nē. To es nevaru apgalvot. Arī viņš bija palīdzība no malas. Neviens, kas būtu no bandas, tik vienkārši nedabūtu lodi pierē.

Rosko pamāja. Es attaisīju bentlija durvis un izņēmu no cimdu nodalījuma ieroci. Tas bija pārāk liels, lai bāztu kabatā. Ieliku to atpakaļ vecajā kancelejas kastē kopā ar lodēm. Rosko to visu iekrāva sava ševroleta bagāžniekā. Es izņēmu maisiņu ar notraipītajām drēbēm. Aizslēdzu bentliju un atstāju to policijas stāvlaukumā.

- Es vēlreiz piezvanīšu Mollijai, - noteicu. - Pārāk dziļi esmu iesaistījies tajā visā, man ir nepieciešama palīdzība. Ir pāris lietu, ko es neizprotu.

Policijas iecirknis bija tukšs, tāpēc varēju izmantot palisan-dra kabinetu. Es piezvanīju uz Vašingtonas numuru, un, jau atskanot otram signālam, Mollija pacēla klausuli.

- Vai tagad varat runāt? - es pajautāju.

Viņa palūdza uzgaidīt, dzirdēju, kā viņa pieceļas un aiztaisa kabineta durvis.

- Džek, jūs zvanāt par agru! - Mollija pārmeta. - Es tikai rītdien varēšu jums kaut ko pateikt.

- Man ir vajadzīga palīdzība, - es sacīju. - Man jāizprot tās starptautiskās lietas, ar kurām Džo nodarbojās. Man jāzina, kāpēc tas notiek šeit, ja īstenībā tam visam vajadzētu notikt ārzemēs?

- Labi, tātad pamatojums, manuprāt, ir šāds, - Mollija iesāka. - Džo uzskatīja, ka visa šī lieta tiek kontrolēta no mūsu valsts. To ir ļoti grūti izskaidrot, taču es pamēģināšu. Naudas viltošana notiek ārzemēs, un interesantākais ir tas, ka tur tā ari paliek. Tikai dažas no viltotajām naudas zīmēm kādreiz nonāk mūsu valstī, kas valsts iekšējā mērogā nenozīmē absolūti neko, tomēr, par spīti tam, - mēs gribam to apturēt. Taču ārzemēs tā jau ir pavisam cita lieta. Džek, vai zināt, kāda skaidrās naudas summa apgrozās ASV?

Atcerējos, ko tas bankas menedžeris bija man stāstījis.

- Simt trīsdesmit miljardi dolāru, - paspīdēju ar savām zināšanām.

- Pareizi, - Mollija piekrita. - Taču ārzemēs apgrozās tieši divreiz tik liela summa. Tas ir pierādīts fakts. Cilvēkiem ārpus mūsu valsts pieder divi simti sešdesmit miljardi amerikāņu dolāru. Tie glabājas banku seifos Londonā, Romā, Berlīnē, Maskavā un ir sabāzti matračos pa visu Dienvidameriku un Austrumeiropu, paslēpti zem grīdas dēļiem, viltus sienās, ceļojumu aģentūrās un citās vietās. Vai zināt, kāpēc tas tā ir?

- Nezinu gan, - atbildēju.

- Visā pasaulē dolārs ir uzticamākā nauda, - Mollija skaidroja. - Cilvēki tam uzticas. Viņi to grib. Skaidrs, ka mūsu valdība par šo faktu ir ļoti, ļoti apmierināta.

- Tas glaimo pašcieņai, vai ne? - es izteicu minējumu.

Dzirdēju, kā viņa pārliek klausuli otrā rokā.

- Tas nav saistīts ar emocijām, - Mollija turpināja. - Tas ir bizness. Padomājiet par to, Džek. Ja kādam Bukarestes birojā ir simts dolāru naudas zīme, tas nozīmē, ka viņš pret to ir iemainījis ārzemju aktīvus simts dolāru vērtībā. Tātad mūsu valdība par simts dolāriem ir pārdevusi viņam papīriņu, apkrāsotu ar melnu un zaļu tinti. Labs bizness. Un, tā kā dolārs ir uzticama nauda, iespējams, ka šī simts dolāru naudas zīme paliks tajā Bukarestes birojā daudzus gadus. ASV vairs nekad nevajadzēs nogādāt atpakaļ ārzemju aktīvus. Kamēr vien dolārs būs uzticama nauda, mēs nezaudēsim.

- Tad kāda ir problēma? - es nesapratu.

- To ir grūti izskaidrot, - Mollija sacīja. - Tas ir saistīts ar ticību un uzticību. Tā jau gandrīz ir metafizika. Ja ārzemju tirgus tiek pārplūdināts ar viltotiem dolāriem, šai problēmai pašai par sevi nav lielas nozīmes. Taču, ja cilvēki šajos ārzemju tirgos to atklās, tad gan tam būs nozīme, jo sāksies panika, cilvēki zaudēs ticību un uzticību. Viņi vairs negribēs amerikāņu dolārus, bet pāries uz japāņu jenām vai vācu markām un piebāzīs savus matračus ar šīm naudas zīmēm. Viņi atbrīvosies no dolāriem. Tādējādi pēc būtības mūsu valdībai vienas diennakts laikā būtu jāatmaksā divsimt sešdesmit miljardu dolāru ārzemju parāds. Diennakts laikā. Un to mēs, Džek, nedrīkstam pieļaut!

- Tā ir liela problēma, - es piekritu.

- Tāda tad arī ir šīs lietas būtība, - viņa izdarīja secinājumu.

- Un tā ir ari ārzemju problēma. Visa viltotā nauda tiek izgatavota ārzemēs un tieši tur galvenokārt ari laista apgrozībā. Tik tālu tas ir loģiski. Šīs naudas spiestuves atrodas tālās, nomaļās vietās, kur mēs par tām nevaram uzzināt. Nauda tiek izdalīta ārzemniekiem, kas par to ir laimīgi, ja vien šie papīra gabali izskatās kaut vai attāli līdzīgi tam, kā jāizskatās īstajam dolāram. Tieši tāpēc šie dolāri netiek ievesti Amerikā. Šeit nonāk tikai paši labākie eksemplāri.

- Cik daudz šīs viltotās naudas nonāk Štatos? - es pavaicāju.

Dzirdēju, kā Mollija paraustīja plecus, nedaudz ievilka elpu, it kā būtu sakniebusi lūpas.

- Pavisam nedaudz, - viņa teica. - Šad un tad pāris miljardu uzpeld.

- Pāris miljardu? - es brīnījos. - Vai tad tas nav daudz?

- Tas ir piliens jūrā, - viņa turpināja. - No makroekonomiskā viedokļa - pret ekonomikas rādītājiem, es gribēju teikt.

- Un kā mēs - Amerikas valdība - šajā gadījumā rīkojamies? - es jautāju.

- Problēma tiek risināta divējādi, - Mollija skaidroja. - Pirmkārt, Džo nenogurstoši un fanātiski centās to visu apturēt. Iemesls tam ir pilnīgi skaidrs. Otrkārt, mēs - Amerikas valdība -, lai tikai saglabātu uzticību dolāram, cenšamies izlikties, ka nekas tāds nenotiek.

Es pamāju un pamazām sāku aptvert šīs noslēpumainās lietas aprises, kas norisinājās Vašingtonā.

- Skaidrs, - es sapratu. - Un, ja es piezvanītu uz Finanšu ministriju un apjautātos par šo lietu?

- Mēs visu noliegtu, - Mollija atbildēja. - Mēs gribētu zināt, kas tā naudas viltošana tāda ir. Nekad neesam par to dzirdējuši.

Izgāju cauri klusajam policijas iecirknim un iekāpu mašīnā pie Rosko. Palūdzu viņai braukt Vārburtonas virzienā. Bija jau satumsis, kad sasniedzām mazo koku puduri. Mēness spīdēja tieši tik daudz, lai visu nokārtotu. Rosko pieturēja tur, kur es viņai norādīju. Noskūpstīju viņu un izkāpu no mašīnas. Pateicu, ka tiksimies Atlantā pie viesnīcas. Viegli uzsitu pa ševroleta jumtu un pamāju. Viņas mašīna izbrauca uz ceļa un lēnām devās projām.

Es gāju tieši cauri koku pudurim, jo negribēju atstāt pēdu nospiedumus uz iebrauktajām sliedēm. Ar piebāzto maisiņu rokās to nebija viegli izdarīt. Tas visu laiku ķērās aiz krūmiem. Iznācu ārā tieši pie buika. Tas joprojām stāvēja turpat. Visapkārt valdīja klusums. Atslēdzu šofera puses durvis un iekāpu iekšā. Iedarbināju mašīnu un, atsizdamies pret dubļos izbrauktajām sliedēm, sāku braukt uz priekšu. Mašīnas aizmugure nemitīgi sitās pret ceļa dangām. Par to nebiju īpaši pārsteigts, jo bagāžniekā varēja būt kādas piecsimt mārciņas svara.

Kratīdamies izkļuvu uz ceļa un devos austrumu virzienā uz Mārgreivu, pie krustojuma pagriezos uz ziemeļiem un nobraucu četrpadsmit jūdzes līdz maģistrālei. Tiku garām noliktavām un iekļāvos kopējā mašīnu plūsmā uz ziemeļiem - uz Atlantu. Es virzījos lēni; negribēju, lai mani ievēro. Brūnais sedans izskatījās neuzkrītošs un parasts. Tieši tas man šobrīd bija vajadzīgs.

Pēc ceļā pavadītas stundas ieraudzīju norādes uz lidostu un sekoju tām. Lidostā sameklēju ilgtermiņa stāvvietu un, nopircis biļeti pie m^zas automātiskās barjeras, iebraucu tajā. Stāvlaukums bija ļoti liels, manai iecerei neko labāku nevarēja iedomāties. Atradu brīvu vietu apmēram stāvvietas vidū, kādus simts jardus no tuvākā žoga, noslaucīju buika stūri un ātrumu pārslēdzēju. Izkāpu no mašīnas, paņemdams līdzi maisiņu. Aizslēdzu braucamo un devos prom.

Pēc minūtes atskatījos. Vairs nespēju pateikt, kuru mašīnu biju tikko pametis. Kur gan varētu būt labāka vieta šim nolūkam? Protams, lidostas ilgtermiņa stāvvietā. Tāpat kā labākā vieta smilšu graudiņa paslēpšanai ir pludmale. Buiks tur mierīgi varēja nostāvēt veselu mēnesi. Neviens tam nepievērsīs uzmanību.

Devos atpakaļ uz iebraukšanas barjeru. Pirmajā atkritumu konteinerā izmetu maisiņu. Pie otrā atbrīvojos no stāvvietas biļetes. Pie barjeras iekāpu nelielā lidostas busiņā un devos uz izlidošanas termināli. Iegāju iekšā un sameklēju tualeti. Tur es ietinu buika atslēgas papīra dvielī un iemetu atkritumu kastē. Pēc tam gāju uz ielidošanas termināli un atkal izslīdēju laukā drēgnajā naktī. Iekāpu lidostas autobusā, kas veda pasažierus uz viesnīcu, un devos uz tikšanos ar Rosko.

Es atradu Rosko neona apgaismotajā viesnīcas vestibilā. Par mūsu istabu samaksāju skaidrā naudā no tām naudas zīmēm, kuras biju paņēmis no Floridas puišiem. Ar liftu devāmies augšā. Istaba bija patumša un nekārtīga, diezgan paliela, ar skatu uz lidostas plašumiem. Logs bija izolēts ar trim stikla kārtām, lai mazinātu lidmašīnu troksni. Šeit nebija gaisa.

- Vispirms paēdīsim, - es ierosināju.

- Nē, vispirms ieiesim dušā! - iebilda Rosko.

'la nu mēs iegājām dušā, lai novirzītu domas uz kaut ko citu. Ieziepējāmies un sākām blēņoties. Viss beidzās ar to, ka sākām mīlēties dušas kabīnē, kur pāri mūsu galvām gāzās ūdens straume. Pēc tam es vienkārši gribēju ieritināties sakarsušās istabas gultā, taču mēs bijām izsalkuši un šo to vēl vajadzēja izdarīt. Rosko pārvilka no mājām līdzi paņemtās drēbes - džinsus, kreklu un žaketi. Viņa izskatījās brīnišķīgi, ļoti sievišķīga, un tajā pašā laikā viņā kūsāja nevaldāma enerģija. Rosko bija nepacietīgas neatlaidības pilna. Ar liftu uzbraucām uz augšstāva restorānu. Tas bija diezgan labs. No restorāna pavērās panorāma uz lidostas teritoriju. Apsēdāmies pie loga, uz galdiņa dega sveces. Mūs apkalpoja līksms ārzemju viesmīlis. Es biju tik ļoti izbadējies, ka ātri noriju visu porciju, tam pa virsu vēl uzdzēru alu un kādu pinti kafijas. Pa pusei jau atkal jutos kā cilvēks. Par maltīti atkal samaksāju ar mirušo latīņ-amerikāņu naudu. Pēc tam mēs nobraucām lejā uz vestibilu, pie reģistrācijas letes paņēmām Atlantas karti un devāmies uz Rosko mašīnu.

Nakts gaiss bija mitrs un auksts, smirdēja pēc petrolejas. Visa lidosta bija piesūkusies ar šo smaku. Iekāpām ševroletā un atvērām pilsētas karti. Braucām ziemeļrietumu virzienā. Rosko sēdēja pie stūres, un es biju viņas stūrmanis. Izcīnījāmies pa satiksmes sastrēgumiem un gandrīz vai nonācām pareizajā vietā. Te atradās vienstāva rindu māju rajons. Parasti šādus skatus var redzēt lidmašīnu pasažieri nosēšanās laikā. Mazas mājas satupušas sīkos zemes pleķīšos, nožogojumi pret viesuļvētrām virs zemē ieraktiem stabiem. Daži glīti pagalmi, citi kā izgāztuves. Pie mājām stāv vecas mašīnas. Visa šī vieta bija izgaismota ar dzeltenīgām spuldzēm.

Atradām vajadzīgo ielu un pareizo māju. Tā izskatījās diezgan kārtīga, apkopta un tīra. Maza vienstāva mājiņa ar nelielu pagalmiņu un garāžu vienai mašīnai. Stiepļu žogā bija šauri vārti, kuriem mēs izgājām cauri un piezvanījām pie durvīm. Pavecāka sieviete, nenoņemot ķēdi, atvēra durvis.

- Labvakar! - Rosko sveicināja. - Mēs meklējam Šermanu Stoleru.

To sakot, Rosko paskatījās uz mani. Viņai būtu vajadzējis teikt, ka mēs meklējam viņa māju, jo ļoti labi zinājām, kur bija Šermans Stolers, - viņš atradās Jelouspringsas morgā, septiņdesmit jūdzes no šejienes.

- Kas jūs esat? - vecā sieviete pieklājīgi apjautājās.

- Kundze, mēs esam policisti, - Rosko meloja tikai pa pusei.

Vecā kundze nedaudz pievēra durvis un noņēma ķēdi.

- Tad jau labāk nāciet iekšāl - viņa aicināja. - Viņš ir virtuvē un ēd vakariņas.

- Kas ir virtuvē? - Rosko pārvaicāja.

Vecā sieviete apstājās un izbrīnījusies uz viņu paskatījās.

- Šermans! - viņa teica. - Tas, ko jūs meklējat, vai tad ne?

Mēs sekojām viņai virtuvē. Pie galda sēdēja pavecs vīrs un

vakariņoja. Mūs ieraudzījis, viņš pārstāja ēst un noslaucīja lūpas salvetē.

- Šerman, tie ir policisti! - vecā kundze mūs pieteica.

Vecais vīrs vienaldzīgi uz mums paskatījās.

- Vai ir vēl kāds cits Šermans Stolers? - es jautāju.

Vīrs pamāja un izskatījās uztraucies.

- Mūsu dēls, - viņš sacīja.

- Vai viņam ir trīsdesmit? - es minēju. - Trīsdesmit pieci?

Vecais vīrs atkal pamāja. Sieviete nostājās viņam aiz muguras un uzlika plaukstu uz vīra rokas. Vecāki.

- Viņš šeit nedzīvo, - Šermans vecākais paziņoja.

- Vai puika iekūlies nepatikšanās? - viņa sieva gribēja zināt.

- Vai varat mums iedot sava dēla adresi? - Rosko palūdza.

Pavecais pāris sāka pārlieku rosīties, kā jau veci cilvēki to parasti dara. Būdami ļoti godbijīgi un izturēdamies ar cieņu pret varas pārstāvjiem, Šermana vecāki gribēja mums daudz ko jautāt, taču neuzdrīkstējās un iedeva tikai adresi.

- Mūsu dēls jau divus gadus šeit nedzīvo, - Šermans vecākais pavēstīja.

Tēvs bija nobijies un gribēja būt tālāk no nepatikšanām, ko dēls varētu būt ievārījis. Atvadīdamies mēs pamājām un izgājām ārā. Kad mēs aizvērām ārdurvis, vecais vīrs nosauca pakaļ:

- Viņš izvācās no šejienes pirms diviem gadiem!

Mēs izsoļojām pa vārtiem un devāmies atpakaļ uz mašīnu. Tur atkal izpētījām karti, taču jauno adresi neatradām.

- Ko tu domā par šiem abiem? - Rosko man jautāja.

- Par vecākiem? - es pārvaicāju. - Viņi zina, ka dēls ir iepinies kādā sliktā lietā, varbūt tikai nezina precīzi - kādā.

- Tieši tā es ari domāju, - Rosko man piekrita. - Dosimies meklēt viņa jauno dzīvesvietu.

Mēs braucām prom, pirmajā uzpildes stacijā Rosko ielēja degvielu un noskaidroja, uz kuru pusi atrodas Šermana mājas.

- Tas ir apmēram piecas jūdzes pretējā virzienā, - viņa paziņoja, apgrieza mašīnu riņķī un devās ārā no pilsētas.

- Tas ir jauno dzīvojamo māju rajonā, pie būvējamā golfa laukuma.

Rosko vērās tumsā, meklēdama norādes, ko uzpildes stacijas apkalpotājs bija viņai izstāstījis. Pēc piecām jūdzēm viņa nogriezās no galvenā ceļa, tad brauca tālāk pa nesen izveidotu ceļu un apstājās pie reklāmas plakāta. Plakātā bija redzama reklāma: tā daudzināja šo jauno rajonu kā izcilu un uzbūvētu ģeogrāfiski izdevīgā vietā - netālu no galvenā ceļa. Reklāma lielīja, ka tikai daži dzīvokļi nav vēl pārdoti, plakāta lejasdaļā bija attēlotas daudzas jaunu māju rindas, tās izskatījās pievilcīgas, nelielas un jauki noformētas: ar balkoniem, garāžām un interesantām arhitektoniskām detaļām. No tumsas iznira smalki iekārtota apkārtne; apgaismoti gājēju celiņi veda uz sporta klubu. Otrajā pusē pagaidām nebija nekā, tur droši vien tiks izveidots golfa laukums.

Rosko izslēdza motoru. Mēs sēdējām mašīnā. Es pastiepu roku uz viņas sēdekļa aizmuguri un apskāvu Rosko plecus. Biju noguris. Visu dienu šī nemitīgā darbošanās. Gribējās vienkārši mierīgi pasēdēt. Bija klusa un tumša nakts. Mašīnā bija silts. Man sagribējās paklausīties mūziku, kaut ko smeldzīgu. Taču mums vēl bija kaut kas jāpadara - jāatrod Džūdija, sieviete, kas bija nopirkusi Šermanam Stoleram pulksteni un iegravējusi uz tā uzrakstu: Šermanam, mīlu, Džūdija. Mums bija jāsameklē Džūdija un jāpastāsta viņai, ka vīrietis, kuru viņa mīlēja, noasiņojis līdz nāvei, gulēdams zem maģistrāles viadukta Mārgreivā.

- Ko tu domā par šo vietu? - Rosko interesējās. Viņa izskatījās enerģijas pilna.

- Nezinu, - es attraucu. - Šos dzīvokļus pārdod, nevis izīrē. Tie izskatās dārgi. Vai smagās mašīnas šoferis varētu tādu atļauties?

- Šaubos gan, - Rosko man piekrita. - Šie dzīvokļi maksā apmēram tikpat, cik mana māja; bez tās piemaksas, ko saņemu, arī es tādu nevarētu atļauties. Tomēr nevar noliegt, ka es nopelnu vairāk nekā jebkurš smagās mašīnas šoferis.

- Nu labi, - es secināju. - Tātad iznāk, ka arī Šermans saņēma piemaksu, vai ne? Citādi viņš nevarētu atļauties šeit dzīvot.

- Skaidrs, - Rosko atkal man piekrita. - Tikai kādu piemaksu?

- Tādu, par kuru tiek nogalināti cilvēki, - es konstatēju.

Māja, kurā dzīvoja Stolers, atradās tālākajā galā. Droši vien tā bija pirmā kārta, kas uzbūvēta. Vecais vīrs, kas dzīvoja pilsētas nabadzīgajā rajonā, bija teicis, ka dēls no turienes izvācies pirms diviem gadiem. Tā tas apmēram izskatījās. Pirmās mājas varētu būt divus gadus vecas. Mēs gājām pa celiņiem, kurus ieskāva koptas puķu dobes, līdz nonācām pie Šermana mājas. Uz viņa māju veda bruģēta taciņa, ieklāta koptā mauriņā. Šis celiņš bija tāds, kas cilvēkam radīja neērtības. Man solīši sanāca mazi, turpretim Rosko, lai tiktu no vienas akmens plāksnes uz citu, vajadzēja spert milža soļus. Mēs piegājām pie durvīm. Tās bija nelakotas, zilā krāsā, tādu vairs neražo.

- Vai mēs viņai stāstīsim? - es pajautāju.

- Mēs taču nevaram nestāstīt, vai ne? - Rosko atbildēja.

- Viņai ir jāzina.

Es pieklauvēju pie durvīm. Pagaidīju un pieklauvēju vēlreiz. Dzirdēju, kā iekšpusē nočīkst grīda. Kāds nāca pie durvīm. Durvis atvērās, un tajās stāvēja sieviete. Viņai varēja būt ap trīsdesmit, taču viņa izskatījās vecāka. Maza auguma, nervoza un nogurusi. Balinātiem matiem. Sieviete skatījās uz mums.

- Kundze, mēs esam policisti, - Rosko sacīja. - Mēs meklējam Šermana Stolera dzīvesvietu.

Bridi valdīja klusums.

- Šķiet, ka esat to atraduši, - sieviete atbildēja.

- Vai drīkstam ienākt? - Rosko pieklājīgi pajautāja.

Atkal iestājās klusums. Neviens nekustējās. Tad blondā sieviete pagriezās un devās prom pa koridoru. Mēs ar Rosko saskatījāmies. Viņa sekoja sievietei, es sekoju Rosko un aizvēru durvis.

Sieviete ieveda mūs viesistabā. Tā bija pieklājīga, liela telpa, kurā atradās dārgas mēbeles un paklāji, liels televizors, bet nebija ne stereoiekārtas, ne grāmatu. Viss izskatījās nedaudz nemājīgi. It kā divdesmit minūtes kāds būtu pašķirstījis katalogu un, pasūtot šo iekārtu, iztērējis desmit tūkstošus dolāru, -vienu to, vienu šito, divus tos. Viss tika piegādāts vienā dienā un te pamests.

- Vai jūs esat Stolera kundze? - Rosko pajautāja sievietei, joprojām izturēdamās saudzīgi.

- Gandrīz vai, - sieviete apstiprināja. - Ne nu gluži kundze, bet esam tik tuvās attiecībās, ka papīriem^vienalga vairs nav nozīmes.

- Vai jūs sauc Džūdija? - es ievaicājos.

Viņa pamāja un, sevī kaut ko domādama, turpināja māt ar galvu.

- Viņš ir miris, vai ne? - Džūdija pēkšņi ierunājās.

Es neko neatbildēju. Šajā jomā man nekad neveicās. Tas ir Rosko darbs. Arī viņa neko neteica.

- Viņš ir miris, vai ne? - sieviete atkārtoja jau skaļāk.

- Jā, tā tas ir, - Rosko apstiprināja. - Man ļoti žēl.

Džūdija pamāja un pavērās apkārt derdzīgajā istabā. Neviens

nerunāja. Mēs visi vienkārši tur stāvējām. Džūdija apsēdās un pamāja, lai ari mēs to darām. Mēs apsēdāmies uz atsevišķiem krēsliem, un tie visi trīs veidoja precīzu trijstūri.

- Mums ir jāuzdod jums daži jautājumi, - Rosko sacīja. Pieliekdamās tuvāk blondajai sievietei, viņa vaicāja:

- Vai drīkstam?

Džūdīja pamāja un izskatījās diezgan vienaldzīga.

- Cik ilgi jūs pazināt Šermanu? - Rosko jautāja.

- Man liekas - apmēram četrus gadus, - Džūdīja teica.

- Satiku viņu Floridā, es tur dzīvoju. Tad pirms četriem gadiem pārcēlos uz šejieni, lai būtu kopā ar viņu. Kopš tā laika dzīvoju šeit.

- Kāda bija Šermana nodarbošanās? - Rosko turpināja tincināt.

Džūdīja bēdīgi paraustīja plecus un atbildēja:

- Viņš bija smagās mašīnas šoferis. Šeit viņam bija labs līgumdarbs. Zināt, tam vajadzēja būt ilglaicīgam. Mēs nopirkām nelielu mājiņu. Arī viņa vecāki apmetās pie mums. Nodzīvojām kādu brīdi kopā. Tad mēs pārvācāmies uz šejieni un atstājām vecākiem veco māju. Triju gadu laikā Šermans nopelnīja labu naudu. Visu laiku bija aizņemts, daudz strādāja. Tad pirms gada tas viss beidzās. Kopš tā laika viņš gandrīz vairs nemaz nestrādāja. Tikai šad un tad, kādu dieniņu.

- Tātad jums pieder abas mājas? - Rosko pratināja.

- Man nepieder nekas, - Džūdīja sacīja. - Šermanam piederēja abas mājas.

- Tātad pirmos trīs gadus viņam viss gāja no rokas? - atkal vaicāja Rosko.

Džūdija paskatījās uz viņu.

- Viss gāja no rokas? - viņa pārjautāja. - Ak, Dieva dēļ! Neesiet tik naiva! Viņš bija zaglis. Viņš kādu smuki aptīrīja.

- Vai esat par to pārliecināta? - ari es iesaistījos sarunā.

Džūdija uzmeta acis ari man un, it kā izšaudama no lielgabala, attrauca:

- Lai to saprastu, nevajag daudz smadzeņu. Trīs gadu laikā viņš skaidrā naudā samaksāja par abām mājām, diviem mēbeļu komplektiem, mašīnām un Dievs zina par ko vēl. Un šī māja nemaz nebija no tām lētākajām. Šeit dzīvo advokāti, ārsti un citi tāda līmeņa ļaudis. Turklāt Šermans bija pietiekami iekrājis, tā ka vispār kopš pagājušā septembra varēja nemaz

nestrādāt. Ja viņš to visu paveica likumīgā ceļā, tad es esmu pirmā lēdija!

Džūdija izaicinoši uz mums paskatījās. Viņa jau visu laiku bija to zinājusi. Viņa bija zinājusi, kas notiks, ja viss kādu dienu nāks gaismā. Sieviete mūs izaicināja, lai mēs neļautu viņai vainot Šermanu.

- Ar ko viņam bija noslēgts līgums? - Rosko interesējās.

- Ar kādu piegādes firmu Island Air-conditioning, - viņa atklāja. Viņš trīs gadus pārvadāja gaisa kondicionētājus, veda tos uz Floridu. Varbūt tos tālāk nogādāja uz salām? Es nezinu. Viņš tos mēdza zagt. Garāžā vēl stāv divas vecas kastes, gribat apskatīt?

Džūdija nesagaidīja atbildi. Vienkārši pielēca kājās un cēli izsoļoja no istabas. Mēs viņai sekojām. Nogājām pāris pakāpienu lejā līdz pagrabstāva durvīm un iegājām garāžā. Tā bija tukša, tikai pie sienas mētājās nomestas vecas kartona kastes, gadu vai divus vecas. Uz tām bija ražotāja firmas zīme: Island Air-conditioning, Inc. un uzraksts: Pārnēsāt ar šo pusi uz augšu. Līmlente bija noplēsta un karājās pie kastes. Uz katras kastes ar roku bija uzrakstīts garš sērijas numurs. Šos kondicionētājus piestiprina ārpusē pie loga, un tie taisa ellīgu troksni. Džūdija pašķielēja uz kastēm un pēc tam uz mums. Šis skatiens visu izteica: es viņam uzdāvināju zelta pulksteni, bet viņš man sagādā vienus vienīgus uztraukumus.

Es paspēru pāris soļu uz priekšu un apskatīju kartona kastes. Tās bija tukšas. Jutu tikko manāmu skābu smaržu, kas nāca no kastēm. Tad mēs devāmies augšā. Džūdija no bufetes izņēma albumu. Viņa sēdēja un skatījās uz Šermana fotogrāfiju.

- Kas ar viņu notika? - sieviete ievaicājās.

Tas bija vienkāršs jautājums, kas prasīja vienkāršu atbildi.

- Viņu sašāva galvā, - es meloju. - Šermans nomira uzreiz.

Džūdija pamāja, it kā nemaz nebūtu pārsteigta.

- Kad tas notika? - viņa prasīja.

- Ceturtdienas naktī, - Rosko atbildēja. - Pusnaktī. Vai viņš teica, kurp dodas ceturtdienas naktī?

Džūdija pakratīja galvu.

- Viņš nekad man neko nestāstīja, - viņa noteica.

- Vai esat dzirdējusi par Pluribus? - turpināju tincināt. - Vai Šermans ir kādreiz pieminējis šo vārdu?

Izskatījās, ka viņa neko nesaprot.

- Vai tā ir kāda slimība? - Džūdija brīnījās. - Ar plaušām vai kas tamlīdzīgs?

- Un par svētdienu? Šo svētdienu? - cerēju vismaz kaut ko uzzināt. - Vai viņš nav kaut ko pieminējis šajā sakarā?

- Nē, - Džūdija vēlreiz noliedza. - Viņš nekad man neko neteica.

Viņa sēdēja un skatījās uz fotogrāfijām albumā. Istabā valdīja klusums.

- Vai viņš pazina kādu advokātu Floridā? - Rosko pavaicāja.

- Advokātu? - Džūdija atkal brīnījās. - Floridā? Kamdēļ gan?

- Šermanu aizturēja Džeksonvilā, - Rosko skaidroja. - Tas notika pirms diviem gadiem. Viņš ar savu smago mašīnu pārkāpa satiksmes noteikumus. Advokāts viņam palīdzēja izkļūt no šīs ķibeles.

Džūdija paraustīja plecus, it kā divus gadus seni notikumi viņai jau būtu vēsture.

- Nu, tie advokāti jau ložņā visur, vai ne? - viņa sacīja.

- Nav jau nekāds brīnums.

- Tas advokāts nebija tāds, kas pelnās, izmantojot nelaimes gadījumus, - Rosko piebilda. - Viņš bija partneris, šeit, kādā lielā juridiskā firmā. Vai nezināt, kā Šermans ar viņu iepazinās?

Džūdija atkal paraustīja plecus.

- Varbūt viņa darba devējs palīdzēja, - viņa minēja. - Island Air-conditioning - viņi mūs nodrošināja arī ar labām medicīniskās apdrošināšanas polisēm. Šermans man ļāva iet pie ārsta, cik bieži vien es gribēju.

Mēs visi apklusām. Nebija vairs nekā ko teikt. Džūdija visu laiku pētīja fotogrāfijas albumā.

- Vai gribat redzēt viņa bildi? - sieviete piedāvāja. •

Es nostājos aiz viņas krēsla un noliecos, lai aplūkotu fotogrāfiju. Tajā bija redzams rudmatains puisis ar slīpēta zeļļa seju, maza auguma, tievs, ar smīnu sejā. Viņš stāvēja dzeltena piegādes furgona priekšā un, piemiedzis acis, smīnēdams lūkojās kamerā. Smīns piešķīra šai fotogrāfijai skumju noskaņu.

- Tā ir mašīna, ar kuru viņš brauca, - Džūdija piebilda.

Taču es neskatījos ne uz mašīnu, ne uz Šermana Stolera

skumjo smīnu, es skatījos uz cilvēku, kas bija redzams fonā. Šī figūra bija izplūdusi un cilvēks pa pusei aizgriezies no kameras, tomēr es viņu pazinu. Tas bija Pols Habls!

Es pamāju Rosko, lai ari viņa panāk šurp. Pieliekusies viņa aplūkoja fotogrāfiju. Pamanīju, kā Rosko sejā parādās pārsteigums, kad ari viņa pazina Hablu. Tad viņa pieliecās tuvāk un pētīja fotogrāfiju vēl uzmanīgāk. Ieraudzīju viņas sejā otro pārsteiguma vilni. Viņa bija pamanījusi vēl kaut ko.

- Kad šī fotogrāfija uzņemta? - Rosko painteresējās.

Džūdija paraustīja plecus.

- Ja nemaldos, pagājušajā vasarā, - viņa atteica.

Rosko ar pirkstu pieskārās izplūdušajam Habla tēlam.

- Vai Šermans neminēja, kas ir šis vīrietis?

- Viņa jaunais boss, - Džūdija sacīja. - Viņš tur nostrādāja sešus mēnešus, un tad Šermanu atlaida.

- Vai viņš ir Island Air-conditioning jaunais boss? - Rosko tincināja. - Vai bija kāds iemesls, kāpēc viņš Šermanu atlaida?

- Šermans skaidroja, ka neesot vairs viņiem vajadzīgs, -Džūdija stāstīja. - Viņš jau nekad man neko neteica.

- Vai šī ir tā vieta, kur atrodas Island Air-conditioning? -Rosko turpināja pratināt. - Kur šī fotogrāfija ir uzņemta?

Džūdija paraustīja plecus un nenoteikti pamāja ar galvu.

- Tā varētu būt, - viņa minēja. - Šermans man nekad neko nestāstīja.

- Mums vajadzēs šo fotogrāfiju paturēt, - Rosko teica. - Mēs jums vēlāk to atdosim.

Džūdija izņēma to ārā no plastmasas vāciņa un iedeva fotogrāfiju Rosko.

- Paturiet to, - viņa sacīja. - Man tā vairs nav vajadzīga.

Rosko paņēma fotogrāfiju un ielika to žaketes iekškabatā.

Mēs abi atkāpāmies uz istabas vidu un palikām tur stāvam.

- Sašauts galvā, - Džūdija atkārtoja. - Tieši tā arī notiek, ja vazājas apkārt. Es jau viņam teicu, ka agri vai vēlu tā arī beigsies.

Rosko līdzjūtīgi pamāja.

- Mēs ar jums sazināsimies, - Rosko apsolīja. - Jūs jau zināt... par bēru rīkošanu, un vēl mums varbūt vajadzēs jūsu liecību.

Džūdija vēlreiz dusmīgi uz mums pašķielēja.

- Nepūlieties, - viņa teica. - Es neiešu uz viņa bērēm. Es nebiju viņa sieva un tagad ari neesmu viņa atraitne. Es gribu aizmirst to, ka jebkad esmu viņu pazinusi. Tas vīrietis jau no sākta gala līdz pat šai dienai ir sagādājis man tikai vienas vienīgas nepatikšanas.

Tā nu viņa tur stāvēja - dusmīgi uz mums lūkodamās. Mēs pa koridoru virzījāmies uz izeju, izgājām no mājas un tālāk devāmies pa neērto taciņu. Sadevušies rokās, gājām atpakaļ uz mašīnu.

- Kas tur ir? - es nepacietīgi gribēju uzzināt. - Ko tu ieraudzīji tajā fotogrāfijā?

Rosko ātrā solī gāja uz priekšu.

- Pagaidi, - viņa attrauca. - To es tev parādīšu mašīnā.

19. NODAĻA

Mēs iekāpām ševroletā, Rosko ieslēdza salonā gaismu un izvilka no kabatas fotogrāfiju, pieliecās un pagrieza bildi tā, lai gaisma to apspīdētu, uzmanīgi aplūkoja un pasniedza man.

- Paskaties uz bildes malu, - viņa mudināja. - Kreisajā pusē.

Fotogrāfijā bija redzams Šermans Stolers, kas stāvēja savas dzeltenās mašīnas priekšā. Pols Habls bija fonā, aizgriezies projām. Šīs abas figūras un vēl smagā mašīna aizpildīja visu fotogrāfijas laukumu, ja neskaita vēl melnu asfalta joslu fotogrāfijas apakšējā malā un nelielu fona maliņu kreisajā pusē. Šī fona maliņa bija vēl vairāk izplūdusi nekā Habla attēls, taču varēja saskatīt modernas metāla celtnes malu ar sudrabotiem sāniem un augstu koku aiz tās, kā arī durvju karkasu. Tās bija lielas ražošanas ēku durvis - paceļamas uz augšu. Durvju karkass bija tumši sarkanā krāsā; tā parasti krāso rūpniecības objektus - lai krāsojums būtu gan dekoratīvs, gan aizsargājošs. Tās bija angāra durvis, un angāra iekšpusē bija tumšs.

- Tā ir Klainera noliktava, - Rosko komentēja. - Tā atrodas pilsētas šosejas galā.

- Vai esi par to droša? - pavaicāju.

- Es pazīstu šo koku, - viņa sacīja.

Es paskatījos vēlreiz. Tas bija ļoti zīmīgs koks, pa pusei nokaltis. Varbūt tam trāpījis zibens?

- Tā ir Klainera noliktava, - Rosko atkārtoja. - Par to nav nekādu šaubu.

Tad viņa pacēla automašīnas telefona klausuli un paņēma fotogrāfiju. Piezvanīja uz Atlantas policijas uzziņu dienestu un nosauca Stolera mašīnas numuru, kas bija redzams fotogrāfijā. Diezgan ilgi vajadzēja gaidīt atbildi. Gaidīdama Rosko bungoja ar rādītājpirkstu pa mašīnas stūri. Izdzirdēju atbildes sprakšķi viņas ausī ieliktajā mikrofonā. Beigusi sarunu, Rosko pagriezās pret mani.

- Furgons pieder Kleiner Industries, - viņa paziņoja. - Un tas piereģistrēts uz Zakarijas Pereza vārda, kurš strādā advokātu kantorī Džeksonvilā Floridā.

Es pamāju, arī Rosko pamāja pretim. Tātad tie bija Šermana Stolera čomi. Tie paši, kas pirms diviem gadiem bija viņu piecdesmit piecu minūšu laikā dabūjuši laukā no Džeksonvilas centrālā policijas iecirkņa.

- Nu tā, - Rosko sacīja, - saliksim visu kopā - Habls, Stolers, Džo izmeklēšana. Tātad viņi drukā viltoto naudu Klainera noliktavā, vai ne?

Es pašūpoju galvu.

- Nē, tā nav, - iebildu. - Savienoto Valstu teritorijā nenotiek viltotās naudas drukāšana. To dara ārzemēs. To man pastāstīja Mollija Beta Gordone, un viņa zina, ko runā. Viņa man pastāstīja, ka tieši Džo esot to panācis un padarījis neiespējamu. Un, lai ar ko ari Stolers nodarbotos, Džūdija teica, ka pirms gada viņš to pārtraucis. Un Finlejs apstiprināja, ka Džo tikai pirms gada esot iesācis šo lietu. Apmēram tieši tajā laikā, kad Habls atlaida Stoleru.

Rosko pamāja un paraustīja plecus.

- Mums ir vajadziga Mollijas palīdzība, - viņa teica. - Mums ir vajadzīga Džo failu kopija.

- Vai arī Pikarda palīdzība, - es piebildu. - Mums vajadzētu atrast Džo viesnīcas istabu un dabūt oriģinālu. Paskatīsimies, kas mums piezvanīs pirmais - vai tā būs Mollija vai Pikards?

Rosko izslēdza salona gaismu un iedarbināja mašīnu, lai dotos atpakaļ uz lidostas viesnīcu. Es žāvādamies izlaidos blakus krēslā. Sajutu, ka Rosko sāk nervozēt. Viņa bija visu padarījusi. Vairs nekas nenovērsa viņas uzmanību, tagad viņai stāvēja priekšā klusās nakts stundas, kurās ikviens kļūst viegli ievainojams. Šī būs pirmā nakts pēc jau pagājušās. Šīs izredzes viņu satrauca.

- Rīčer, vai tev ir līdzi tas šaujamais? - viņa ievaicājās.

Es izlocījos sēdeklī, lai paskatītos uz Rosko.

- Tas ir bagāžniekā, - es atbildēju. - Tajā kastē, kurā tu to ieliki, atceries?

- Paņem to pie sevis, labi? - viņa ierosināja. - Tā es jutīšos drošāk.

Es tumsā miegaini pasmaidīju un nožāvājos.

- Arī man tā būs drošāk, - es piebildu. - Tas nu gan ir viens ellīgs stroķis!

Tad mēs abi apklusām. Rosko iebrauca viesnīcas stāvlaukumā. Mēs izkāpām no mašīnas melnā tumsā. Es atvēru bagāžnieku, izņēmu kasti un aizcirtu bagāžnieka vāku. Pēc tam, iegājuši viesnīcā, izgājām cauri vestibilam un devāmies uz liftu.

Nonākuši istabā, mēs vienkārši sabrukām gultā. Rosko nolika savu spīdīgo 38. kalibra ieroci pie gultas uz paklāja, savā pusē. Es pārlādēju iespaidīgo 44. kalibra stroķi un noliku to savā pusē. Pārlādēju un uzliku uz drošinātāja. Mēs noķīlējām ieejas durvju rokturi ar krēslu. Tā Rosko jutās drošāk.

Es pamodos agri un paliku guļam gultā, domādams par Džo. Trešdienas rīts. Nu jau bija pagājušas piecas dienas, kopš mans brālis miris. Ari Rosko jau bija pamodusies un, stāvēdama istabas vidū, izpildīja tādus kā jogas vingrinājumus. Viņa bija iegājusi dušā un tikai pa pusei saģērbusies. Rosko vēl nebija uzvilkusi garās bikses. Tikai kreklu. Viņa stāvēja ar muguru pret mani. Viņai staipoties, krekls pacēlās uz augšu. Pēkšņi es vairs nedomāju par Džo.

- Rosko? - es ierunājos.

- Kas ir? - viņa atsaucās.

- Tev ir burvīgākais dibentiņš uz šīs planētas, - izteicu komplimentu.

Viņa iespurdzās. Es nespēju atturēties un uzlēcu viņai virsū. Nevarēju vairs domāt ne par ko citu. Šī sieviete mani padarīja traku. Viņas smiekli man atņēma saprātu. Es ievilku viņu atpakaļ lielajā viesnīcas gultā. Tajā bridi mēs pat nepamanītu, ja sabruktu viesnīcas ēka. Beiguši mīlēties, nokusuši savijāmies kopā. Kādu brīdi tā pagulējām. Tad Rosko piecēlās un šorīt jau otro reizi iegāja dušā. Pēc tam apģērbās, uzvilka bikses un visu pārējo. Uzsmaidīja man, it kā ar to pasakot, ka vairs neielaidīsies nekādos kārdinājumos.

- Tātad tu tiešām tā domāji? - Rosko pajautāja.

- Ko tad? - es smaidīdams nesapratu.

- Tu zini gan, - ari viņa man uzsmaidīja. - Kad teici, ka man ir jauks dibentiņš.

- Es neteicu, ka tev ir jauks dibentiņš, - nepiekritu. - Esmu redzējis daudz jauku dibentiņu. Es teicu, ka tavs dibentiņš ir burvīgākais uz visas šīs sasodītās planētas.

- Bet vai tu tiešām tā domāji? - viņa vēlreiz pārjautāja.

- Skaidrs, ka domāju, - es apgalvoju. - Rosko, lai ko tu ari darītu, nenovērtē par zemu sava dibentiņa pievilcību.

Piezvanīju uz apkalpošanas servisu un pasūtīju, lai atnes mums brokastis. Izņēmu zem durvju roktura ieķīlēto krēslu, lai varētu ielaist mazos brokastu ratiņus, un atvilku arī smagos aizkarus. Rīts bija pasakains. Debesis gaiši zilas - neviena mākonīša, spīdēja burvīga rudens saule. Istabā ielija gaisma. Mēs atvērām logu un ielaidām istabā spirgto rīta gaisu, dienas smaržas un skaņas. Pa logu pavērās iespaidīgs skats uz lidostu un tās piekājē gulošo pilsētu. Stāvvietās saules staros spoguļojās automašīnas, tās izskatījās kā dārgakmeņi uz smilškrāsas samta paklāja. Lidmašīnas kā labi paēduši, iespaidīgi putni cēlās gaisā un lēnām aizlidoja. Pilsētas centra debesskrāpji slējās augstu mākoņos un tiecās pretī saulei. Pasakains rīts. Taču šis jau bija sestais rīts pēc kārtas, kad mana brāļa vairs nebija starp dzīvajiem.

Rosko pa viesnīcas istabas telefonu piezvanīja Finlejam uz Mārgreivu. Viņa pastāstīja detektīvam par Stolera un Habla fotogrāfiju, kurā abi bija redzami Klainera noliktavas pagalmā. Tad Rosko atstāja Finlejam mūsu viesnīcas istabas telefona numuru un lūdza piezvanīt, ja zvanīs Mollija no Vašingtonas vai ja Pikards atsūtīs informāciju no auto nomas par sadedzināto pontiaku. Manuprāt, mums vajadzētu palikt Atlantā, ja nu pēkšņi Pikards piezvanītu ātrāk par Molliju un mēs dabūtu Džo viesnīcas adresi. Ļoti iespējams, ka mans brālis pirms tam bija palicis pilsētā, varbūt pat lidostas tuvumā. Nebija nekādas jēgas braukt visu to garo ceļu uz Mārgreivu un tad atkal atpakaļ uz Atlantu. Tāpēc mēs gaidījām. Es paķimerējos ap radio, kas bija iebūvēts naktsskapītl, un atradu kādu radiostaciju ar daudzmaz normālu mūziku. Izklausījās, ka viņi bija palaiduši vienu no pirmajiem Canned Heat albumiem. Mūzika bija enerģiska un saulaina optimisma pilna, tieši kā radīta šim gaišajam un laiskajam ritam.

Tika atnestas brokastis, un mēs paēdām. Nokopām visu pa tīro - gan pankūkas ar sīrupu, gan bekonu. Mums atnesa ari smalku porcelāna kannu, pilnu ar kafiju. Pēc brokastīm es atkal atgūlos gultā, bet visai drīz sāku just, ka mani dīda nemiers. Iedomājos, ka uzkavēšanās šeit varbūt bija kļūda. Mani pārņēma vainas apziņa, ka mēs neko nedarām. Redzēju, ka Rosko domā tāpat. Viņa atslēja uz naktsskapīša fotogrāfiju ar Hablu, Stoleru, dzelteno mašīnu un kareivīgi tajā skatījās. Savukārt es nikni blenzu uz telefonu. Tas klusēja. Gaidīdami zvanu, mēs klīdām pa istabu. Tad es apstājos, lai paceltu no grīdas Desert Eagle, kas stāvēja pie gultas. Pasvārstīju to rokā un nobraucu ar pirkstu pa iegravēto vārdu uz spala. Paskatījos uz Rosko. Mani urdīja ziņkārība par to vīru, kas bija nopircis šo iespaidīgo stroķi.

- Kāds tas Grejs bija? - es iejautājos.

- Grejs? - viņa pārjautāja. - Viņš bija ļoti pedantisks. Tu gribi dabūt Džo failus? Tev vajadzētu redzēt Greja rakstu darbus. Iecirknī ir uzkrātas viņa divdesmit piecu gadu laikā savāktās lietas. Tās visas ir akurātas un izsmeļošas. Grejs bija izcils detektīvs.

- Kāpēc viņš pakārās? - es interesējos.

- Es nezinu, - Rosko atbildēja. - Nekad neesmu to sapratusi.

- Vai viņam bija depresija? - es tincināju.

- Nu ne gluži, - Rosko iegrima atmiņās. - Viņš allaž bija tāds kā nomākts. Zini, tāds sērigi skumjš, apspiests un mūždien apātiski vienaldzigs. Viņš bija labs detektīvs, bet savas dotības apraka Mārgreivā. Toreiz februārī, kad tas notika, viss bija kā parasti. Šis gadījums mani ārkārtīgi pārsteidza, un es ļoti bēdājos.

- Vai jūs bijāt tuvi? - es gribēju zināt.

Rosko paraustīja plecus.

-Jā, bijām gan, - viņa turpināja. - Savā ziņā mēs bijām ļoti tuvi. Vai zini? Grejs bija ļoti depresīvs un ne ar vienu nekad neielaidās tuvās attiecībās. Nebija precējies, vienmēr dzīvojis viens, radinieku viņam nebija. Grejs bija atturībnieks, tāpēc nekad nenāca kopā ar citiem iedzert aliņu vai patusēties. Viņš bija kluss, nekārtīgs, nedaudz apaļīgs, plikgalvis, bet ar garu, spurainu bārdu, ļoti sevī noslēdzies un pašpietiekama tipa cilvēks. Patiešām ists vientuļnieks. Taču no visiem pārējiem tieši ar mani Grejam bija izveidojies ciešākais kontakts. Mēs viens otram klusi un nemanāmi simpatizējām.

- Un tā viņš ari neko nepateica? - es prasīju Rosko. - Tikai vienu dienu ņēma un pakārās?

- Tieši tā ari bija, - viņa sacīja. - Pilnīgs šoks! To es nekad nesapratīšu.

- Kāpēc tavā galdā atradās viņa ierocis? - prašņāju.

- Grejs man palūdza, vai nevarētu to tur paglabāt, - Rosko stāstīja. - Viņa paša rakstāmgaldā nebija vietas, jo bija sarakstījis tik daudz papīru. Grejs lūdza, vai es nevarētu paglabāt viņa kasti, kurā atrodas ierocis. Tas bija viņa personīgais ierocis, un detektīvs skaidroja, ka policijas nolikums to neļauj lietot, jo kalibrs ir pārāk liels. To viņš man uzticēja kā lielu noslēpumu.

Es atkal noliku mirušā vīra slepeno ieroci uz paklāja, kad pēkšņi klusumā atskanēja skaļš telefona zvans. Es pieskrēju pie naktsgaldiņa un pacēlu klausuli. Atskanēja Finleja balss. Sagrābu klausuli un aizturēju elpu.

- Rīčer? - Finlejs ierunājās. - Pikardam ir tas, kas mums vajadzīgs. Viņš atrada mašīnu.

Es izelpoju un pamāju Rosko.

- Lieliski, Finlej! - uzslavēju detektīvu. - Stāsti!

- Aizejiet pie viņa uz biroju, - viņš ieteica. - Pikards jums visu izstāstīs aci pret aci. Es negribu šeit gari runāt pa telefonu.

Uz brīdi es pievēru acis un sajutu enerģijas pieplūdumu.

- Paldies, Finlej, - es tencināju detektīvu, - parunāsim vēlāk.

- Sarunāts, - viņš atteica. - Sargi sevi, labi?

Tad viņš nolika klausuli; es paliku sēžam smaidīdams, ar klausuli rokā.

- Es jau domāju, ka Finlejs nekad nepiezvanīs, - Rosko smējās. - Tomēr, manuprāt, astoņpadsmit stundas nav slikts rādītājs pat FIB, vai ne?

Atlantas FIB nodaļa bija izvietojusies jaunā federālā celtnē pilsētas centrā. Rosko novietoja mašīnu pie ietves ēkas priekšā. No FIB reģistratūras Rosko piezvanīja uz augšu un viņai pateica, ka īpašais aģents Pikards tūlīt nonāks un satiksies ar mums. Mēs gaidījām viņu vestibilā. Tā bija ļoti liela halle, ar drosmīgiem interjera risinājumiem, tomēr tai joprojām piemita drūmā gaisotne, kas valda visās valdības pakļautības ēkās. Jau pēc trim minūtēm Pikards iznāca no lifta. Viņš lieliem soļiem tuvojās mums. Radās sajūta, ka šis vīrs aizpilda visu lielo halli. Pikards pamāja man un saņēma Rosko roku.

- Esmu daudz dzirdējis par jums no Finleja, - viņš sacīja Rosko.

Pikarda lāča balss dārdēja. Rosko pamāja un pasmaidīja.

- Tātad par auto, ko Finlejs atrada! - Viņš ķērās pie lietas.

- Iznomāts pontiaks. To izīrējis Džo Rīčers Atlantas lidostā, ceturtdien astoņos vakarā.

- Lieliski, Pikard! - es viņu uzslavēju. - Vai ir kādi pavedieni par to, kur viņš varēja apmesties?

- Ne tikai pavedieni, draugs, - Pikards atbildēja. - Viņiem pat bija precīza adrese. Mašīna bija iepriekš pasūtīta, viņi to nogādāja tieši uz viesnīcu, kur viņš bija apmeties.

Pikards pateica mums viesnīcas adresi, tas bija apmēram jūdzi tālāk no tās vietas, kur dzīvojām mēs.

- Paldies, Pikard! - es vēlreiz pateicos. - Esmu tavs parādnieks.

- Nav par ko, draugs, - lielais vīrs attrauca. - Esiet uzmanīgi, labi?

Pikards lieliem soļiem devās uz liftu, bet mēs braucām atpakaļ dienvidu virzienā uz lidostu. Rosko nogriezās uz apvedceļa un, paātrinot braukšanas ātrumu, iejuka satiksmes straumē. Pāri sadalošajai joslai pazibēja melns pikaps. Pilnīgi jauns. Es strauji pagriezos un redzēju, kā tas pazūd aiz smago mašīnu plūsmas. Melns. Pilnīgi jauns. Varbūt nebija pamata uztraukumam. Šajā valsts daļā pārdod vairāk pikapu nekā jebkur citur.

Piegājusi pie reģistrācijas letes viesnīcā, kuru Pikards bija norādījis kā Džo apmešanās vietu ceturtdien, Rosko izvilka žetonu. Administratore noklikšķināja datora taustiņus un paziņoja, ka Džo dzīvojis 621. istabā, sestajā stāvā, koridora otrā galā. Viņa sacīja, ka viesnīcas menedžeris mūs tur sagaidīs. Tā nu mēs devāmies uz liftu un pēc tam pa tumšo koridoru uz otru galu. Apstājāmies pie Džo istabas durvīm un gaidījām menedžeri.

Menedžeris ieradās gandrīz vai tajā pašā brīdī un atvēra istabas durvis ar savu atslēgu. Mēs iegājām iekšā. Istaba bija tukša. Tā bija iztīrīta un sakārtota, šķiet, jau sagatavota jauniem iemītniekiem.

- Kur ir viņa mantas. - es apvaicājos. - Kur tās visas ir?

- Mēs šo istabu sestdien iztīrījām, - menedžeris paskaidroja.

- Tas vīrs ievācās šeit ceturtdienas vakarā un piektdien līdz

vienpadsmitiem ritā viņam bija šī istaba jāatbrīvo. Tādos gadījumos mēs parasti gaidām vēl vienu dienu; tad, ja iemītnieki neparādās, mēs izvācam viņu mantas un iztīrām istabas.

- Tātad viņa mantas ir kaut kur ieslēgtas skapī? - es prasīju.

- Tās ir lejā, - menedžeris atbildēja. - Jums vajadzētu redzēt, kā tik tur visa mums nav. Cilvēki nemitīgi kaut ko atstāj.

- Vai mēs drīkstam tās apskatīt? - es cerīgi pajautāju.

- Tās ir pagrabstāvā, - viņš deva norādes. - Ejiet pa kāpnēm no vestibila uz leju, tur jūs tās atradīsiet.

Menedžeris aizgāja projām. Mēs ar Rosko atkal mērojām ceļu pa tumšo koridoru uz otru galu un nobraucām lejā ar liftu. Atradām dienesta kāpnes un devāmies lejā uz pagrabstāvu. Istabu uzkopšanas servisam bija atvēlēta milzīga halle, pilna ar palagiem un dvieļiem. Redzējām veļas grozus un grozus ar ziepēm, kā arī tos par brīvu izsniedzamos šampūna maisiņus, kas ir visās vannas istabās. Istabenes braukāja šurpu turpu ar uzkopšanas ratiņiem. Vienā no tuvējiem stūriem pamanījām stikla biroja kabīni, tur kāda sieviete sēdēja pie maza galdiņa. Pieejot pie kabīnes, pagrabinājām pa stiklu. Sieviete pacēla acis, un Rosko parādīja žetonu.

- Kā varu jums palīdzēt? - sieviete apjautājās.

- 621. istaba, - Rosko iesāka. - Sestdien no rīta jūs no tās izvācāt dažas personīgās mantas. Vai tās atrodas šeit?

Es atkal aizturēju elpu.

- 621. istaba? - sieviete pārjautāja. - Viņš tām atnāca pakaļ. Mantu šeit vairs nav.

Es izelpoju. Mēs bijām ieradušies par vēlu. No vilšanās sajūtas, kas mani pārņēma, es sastingu.

- Kas tām atnāca pakaļ? - es jautāju. - Kad?

- Tas viesis, - sieviete sacīja, - tas bija šorīt, varbūt ap deviņiem vai pusdesmitiem.

- Kas viņš bija? - es pratināju.

Sieviete paņēma no plaukta mazu grāmatu, nolaizīdama strupo pirkstu, uzšķīra to un norādīja uz aili.

- Džo Rīčers, - viņa paskaidroja. - Viņš parakstījās grāmatā un paņēma mantas.

Viņa pagrieza grāmatu pret mums un paslidināja to mūsu virzienā. Tajā rindiņā varēja redzēt ķeburainu parakstu.

- Kā tad šis Rīčers izskatījās? - es gribēju zināt.

- Ārzemnieks, - sieviete atcerējās. - Latīņamerikāņa tips; varbūt no Kubas? Neliela auguma, tumsnējs, slaids puisis ar patīkamu smaidu. Cik atceros, ļoti pieklājīgs jauneklis.

- Vai jums ir šo mantu saraksts? - es tincināju.

Viņa paslidināja strupo pirkstu tālāk pa rindiņu. Ciešā rokrakstā aizpildītā ailītē bija rakstīts: ceļasoma, astoņi apģērba gabali. Tualetes piederumu somiņa, četras kurpes. Pēdējais ieraksts: viens portfelis.

Mēs gājām prom no turienes un sameklējām kāpnes, kas veda atpakaļ uz vestibilu. Izgājām ārā jaukajā rīta saulē. Tagad šī diena nemaz vairs nelikās jauka.

Mēs piegājām pie mašinas un atbalstījāmies pie tās spārna. Es savā prātā izsvēru, vai Džo būtu bijis tikpat gudrs un piesardzīgs un izdarījis to, ko šādā situācijā darītu es? Cerēju, ka tā bija. Mans brālis pietiekami ilgu laiku bija pavadījis gudru un piesardzīgu cilvēku vidē.

- Rosko? - es ierunājos. - Ja tu būtu tā puiša vietā, kas izgāja ārā ar Džo mantām, ko tu darītu?

Viņa apstājās pie atvērtajām mašīnas durvīm un kādu brīdi padomāja.

- Es būtu paturējusi portfeli, - viņa atbildēja, - un aizvedusi to tur, kur man tas būtu jāaizved. Kas attiecas uz pārējām mantām, es būtu no tām atbrīvojusies.

- Tieši tā arī es pats būtu darījis, - piekritu. - Kur tu būtu no tām atbrīvojusies?

- Domāju, pirmajā vietā, ko ieraudzītu, - Rosko prātoja.

Starp šo viesnīcu un nākamo, kas atradās tai blakus, bija

apkalpojošām mašīnām paredzēts piebraucamais ceļš. Tas aizvijās aiz viesnīcas un tad iznāca uz apvedceļa. Divdesmit jardu garumā bija redzamas atkritumu urnas. Es uz tām norādīju.

- Varbūt mums vajadzētu braukt pa to ceļu? - ierosināju.

- Var būt, ka viņš apstājies pie kādas no šim urnām un iemetis tur drēbju maisu?

- Taču būs paturējis portfeli, vai ne? - Rosko uzminēja.

- Varbūt mums nemaz nav jāmeklē portfelis? - es turpināju. - Vakar es nobraucu jūdzēm tālu līdz tam koku pudurim, taču paslēpos laukā. Tā ir maldināšana, saproti? Tas ir ieradums. Var būt, ka Džo piemīt tas pats ieradums. Var būt, ka viņam bija līdzi portfelis, bet pašu svarīgāko viņš tomēr glabājis ceļasomā.

Rosko paraustīja plecus, bet nebija par to tik pārliecināta. Sākām iet uz piebraucamā ceļa pusi. Tuvumā urnas izskatījās milzīgas. Pie katras urnas malas man bija jāpievelkas uz rokām, lai ieskatītos tajā iekšā. Pirmā bija tukša. Tajā nebija pilnīgi nekā, tikai virtuves ēdienu paliekas urnas dibenā, kas jau gadiem ilgi bija tur krājušās. Otrā urna bija pilna. Es redzēju tajā cementa gabalus no kādas nojauktas sienas un paurķējos tajos. Neko neatradu. Nolaidos lejā un devos pie nākamās.

Tajā atradās ceļasoma, kas gulēja augšpusē, tieši virs vecām kartona kastēm. Es to izmakšķerēju ar koka gabalu un izvilku ārā. Nometis somu zemē pie Rosko kājām, pats nolēcu tai blakus. Tā bija apbružāta, nolietota ceļojumu soma - apdilusi un noskrāpēta. Uz tās bija salīmētas daudzu aviokompāniju uzlīmes. Pie roktura piestiprināta birka ar vārdu, kas atgādināja mazas zelta kredītkartes formu. Uz tās rakstīts: Rīčers.

- Nu tā, Džo, - es pie sevis noteicu. - Paskatīsimies, vai tu esi bijis gudrs puisis.

Es meklēju kurpes. Tās atradās somas ārējā kabatā. Divi pāri kurpju. Četras kurpes - tieši tā, kā bija teikts atrasto mantu sarakstā. Visām kurpēm pēc kārtas es noplēsu zoli. Zem trešās zoles atradu pavisam mazītiņu maciņu ar rāvējslēdzēju. Iekšā bija salocīta datora izdruka.

- Ak, Džo! Tu nu gan esi bijis viens gudrs ziķeris! - es pie sevis noteicu un pasmējos.

20. NODAĻA

Mēs ar Rosko dejojām pa viesnīcas dienesta mašīnu piebraucamo ceļu kā beisbola spēlētāji uz rezervistu soliņa, kas redzējuši, kā izšķirošais uzvaras skrējiens pagaist no redzesloka. Tad mēs aizsteidzāmies pie ševroleta un nobraucām to jūdzi līdz mūsu viesnīcai. Ieskrējām vestibilā un drāzāmies uz liftu. Atslēdzām mūsu istabu un iebrukām iekšā. Zvanīja telefons. Finlejs - atkal no Mārgreivas. Viņš izklausījās tikpat satraukts kā mēs.

- Tikko zvanīja Mollija Beta Gordone, - viņš paziņoja. - Viņa ir to paveikusi! Viņa dabūjusi failus, kas mums nepieciešami. Šobrid viņa jau ir lidmašīnā. Mollija man pastāstīja, ka atradusi pārsteidzošas lietas. Izklausījās satriecoši! Viņa ierodas Atlantā pulksten divos. Tiksimies tur. Tā būs Delta aviolīnija no Vašingtonas. Vai Pikards jums kaut ko iedeva?

- Jā, iedeva gan, - es apstiprināju. - Tas tik ir viens zellis! Šķiet, ka dabūju noplēstās datora izdrukas atlikušo daļu.

- Tev tā šķiet? - Finlejs pārprasīja. - Vai tad tu skaidri nezini?

- Mēs tikai nupat ienācām pa durvīm, - es skaidroju, - neesam vēl paspējuši paskatīties.

- Tad, Dieva dēļ, paskatieties! - viņš iesaucās. - Tas taču ir tik svarīgi, vai tu tā nedomā?

- Tiksimies vēlāk, Hārvardas puisi! - es beidzu sarunu.

Mēs apsēdāmies pie galda, kas stāvēja blakus logam. Attaisījām mazā plastmasas maciņa rāvējslēdzēju un izvilkām ārā papīra gabaliņu. Uzmanīgi to atlocījām. Tā bija datora izdruka.

Augšējais stūris bija norauts. Puse no rakstītā bija saglabājusies. Tur bija rakstīts: Operācija E Unum.

- Operācija E Unum Pluribus, - Rosko konstatēja.

Zem šī uzraksta varēja redzēt sarakstu - trīs slejās - ar iniciāļiem un telefona numuriem tiem pretī. Pirmie iniciāļi bija P. H., bet telefona numurs bija noplēsts.

- Pols Habls, - Rosko sacīja. - Tieši to arī Finlejs atrada -viņa telefona numuru un pusi no operācijas nosaukuma.

Es pamāju. Sarakstā atradās vēl četri iniciāļi. Pirmie divi bija V. B. un K. K. Arī tiem pretī atradās telefona numuri. Pretī iniciālim K. K. ieraudzīju Ņujorkas kodu. Taču V. B. rajona kods man būs vēl jāsameklē. Trešais iniciālis bija Dž. S. Telefona kods - 504, tātad Ņūorleāna. Pirms nepilna mēneša es tur biju. Ceturtais iniciālis vēstīja: M. B. G„ un telefona numurs sākās ar kodu 202. Es norādīju Rosko, lai viņa pievērš tam uzmanību.

- Mollija Beta Gordone, - viņa noteica. - Vašingtona.

Es atkal pamāju. Šis nebija tas telefona numurs, pa kuru es zvanīju no palisandra kabineta. Varbūt tas bija viņas mājas telefons. Pēdējie divi stabiņi uz noplēstās papīra lapas nebija iniciāļi un arī neatbilda telefona numuriem. Priekšpēdējais uzraksts vēstīja: Stoleru garāža. Pēdējais uzraksts sastāvēja no trim vārdiem: Grejs - Klainera mape. Es paskatījos uz glīti uzrakstītajiem lielajiem burtiem un gandrīz vai sajutu sava mirušā brāļa kārtīgo, pedantisko dabu, kas strāvoja no šīs papīra lapas.

Par Polu Hablu viss bija skaidrs. Viņš bija miris. Arī par Molliju Betu Gordoni bija skaidrs. Viņa būs šeit pulksten divos. Mēs bijām apskatījuši Šermana Stolera garāžu viņa mājās, kas atradās pie golfa laukuma. Tajā neatradām neko citu, tikai divas tukšas kastes. Tātad vajadzēja atšifrēt virsrakstu, trīs iniciāļus ar telefona numuriem un trīs vārdus: Grejs - Klainera mape. Paskatījos pulkstenī, tas rādīja pāri divpadsmitiem. Vēl bija pārāk agrs, lai dotos sagaidīt Molliju Betu. Es izdomāju, ka mums jāsāk rīkoties.

- Vispirms mums jāpadomā par virsrakstu, - es ierosināju.

- E Unum Pluribus.

Rosko paraustīja plecus.

- Tas ir ASV moto, vai ne? - viņa sacīja. - Latīņu valodā.

- Nē! - es nepiekritu. - Tas ir uzrakstīts otrādi. Šis virsraksts nozīmē - no viena rodas vairāki, nevis - no vairākiem rodas viens.

- Vai, to pierakstīdams, Džo būtu kļūdījies? - Rosko jautāja.

Es noraidoši pašūpoju galvu.

- Šaubos, - teicu. - Nedomāju, ka Džo būtu pieļāvis tādu kļūdu. Tas droši vien kaut ko nozīmē.

Rosko atkal paraustīja plecus.

- Man tas neko neizsaka, - viņa noteica. - Kas vēl?

- Grejs - Klainera mape, - es turpināju. - Vai Grejs bija savācis mapi ar informāciju par Klaineru?

- Iespējams, - Rosko apstiprināja. - Viņam bija savāktas mapes ar informāciju gandrīz vai par visiem. Kāds nospļāvās uz trotuāra, un Grejs iekārtoja par viņu mapi.

Es pamāju. Aizgāju līdz gultai un pacēlu klausuli. Piezvanīju Finlejam uz Mārgreivu. Beikers man pateica, ka Finlejs jau esot aizbraucis. Tad es piezvanīju uz pārējiem numuriem no Džo izdrukas. V. B. telefona numurs bija Ņūdžersijā, Prinstonas Universitātē Modernās vēstures fakultātē. Es uzreiz noliku klausuli. Nespēju saskatīt nekādu sakarību. K. K. telefona numurs bija Ņujorkā, Kolumbijas Universitātē, arī Modernās vēstures fakultātē Es atkal noliku klausuli. Tad zvanīju Dž. S. uz Ņūorle-ānu. Izdzirdēju signālu un aizņemta cilvēka balsi, kas sacīja:

- Piecpadsmitā nodaļa, detektīvi.

- Detektīvi? - es pārprasīju. - Vai esmu piezvanījis uz Ņūor-leānas policijas iecirkni?

- Jā, piecpadsmito nodaļu, - balss apstiprināja. - Kā varu jums palīdzēt?

- Vai pie jums strādā kāds ar iniciāļiem Dž. S.? - es painteresējos.

- Dž. S.? - balss pārjautāja. - Tādu mums ir trīs. Kuru no viņiem jums vajag?

- Nezinu, - atbildēju. - Vai Džo Rīčera vārds jums kaut ko izsaka?

- Ko, pie velna, tas nozīmē? - balss gānījās. - Vai uzdosiet divdesmit jautājumu un uz tiem visiem vajadzēs atbildēt?

- Lūdzu, pajautājiet viņiem, labi? - es lūdzu. - Esiet tik laipns un pajautājiet katram Dž. S., vai viņš pazīst Džo Rīčeru. Vai jūs to, lūdzu, izdarīsiet? Es piezvanīšu vēlāk, labi?

Tur, Ņūorleānā, piecpadsmitās noda|as dežūrpolicists noņurdēja un nolika klausuli. Es paraustīju plecus Rosko virzienā un noliku telefona klausuli atpakaļ uz naktsgaldiņa.

- Vai mēs sagaidīsim Molliju? - viņa jautāja.

Es pamāju. Biju nedaudz uztraucies par gaidāmo tikšanos ar Molliju. Jutos tā, it kā man būtu jātiekas ar spoku, kas saistīts ar kādu citu spoku.

Mēs gaidījām, sēžot viesnīcas istabā pie šaurā galda, un vērojām pa logu, kā saule lēnām slīd lejup no pusdienas laika augstākā punkta. īsinājām laiku, padodot viens otram Džo datora izdruku. Es skatījos uz virsrakstu E Unum Pluribus. No viena rodas vairāki. Trijos vārdos, kas izteica Džo Rīčera būtību, - kaut kas ļoti svarīgs, apslēpts greizā, lakoniskā vārdu spēlē.

- Nu tad braucami - Rosko mudināja.

Mēs izbraucām agri, jo bijām nemiera pilni. Savācām savas mantas, ar liftu nobraucām uz vestibilu un sarunājām, ka administrators pierakstīs, kas mums zvanījis. Tad piegājām pie Rosko ševroleta un devāmies ceļā uz lidostas sagaidītāju zonu. Tas nebija viegli, jo lidostas viesnīcu plānojums ir tāds, ka cilvēki tajās ierodas no atbraukšanas zonas un dodas prom no izlidošanas zonas. Neviens nebija padomājis par tādiem kā mēs, kam jāveic ačgārns ceļš.

- Mēs taču nezinām, kā Mollija izskatās, - Rosko ieminējās.

- Taču viņa zina, kā izskatos es, - atbildēju. - Esmu līdzīgs Džo.

Lidosta bija patiesi milzīga. Kamēr mēs tikām līdz vajadzīgajam terminālim, bijām jau apskatījuši tās lielāko daļu. Lidosta bija daudz lielāka nekā tās, kurās līdz šim man nācies pabūt. Mēs noriņķojām pa to vairākas jūdzes. Beidzot atradām pareizo termināli. Pabraucām garām joslai, kas veda uz īstermiņa stāvvietu. Vēlreiz atbraucām atpakaļ un nostājāmies rindā pie barjeras. Rosko pagrāba biļeti un iebrauca stāvlaukumā.

- Brauc pa kreisi! - es norādīju.

Stāvlaukums bija pārpildīts. Izstiepis kaklu, skatījos pēc kādas brīvas vietas. Pēkšņi es ieraudzīju neskaidru, melnu kontūru, kas paslīdēja man garām labās puses joslā. Es to pamanīju ar acs kaktiņu.

- Brauc pa labi, pa labi! - es komandēju.

Man šķita, ka biju redzējis pilnīgi jauna, melna pikapa aizmugures spārnu, tas nobrauca garām mums labajā pusē. Rosko sagrieza stūri, un mēs ieslīdējām blakus esošajā joslā. Manījām, kā melnas krāsas metāla karkasā uzzib sarkanas bremžu ugunis, un pikaps pazuda no mūsu redzesloka. Bremzēm kaucot, Rosko ar pūlēm izbrauca līkumu.

Nākamā josla bija tukša. Nekādas kustības. Tikai automobiļu rindas, kas klusi gozējās saulē. Tas pats arī nākamajā joslā. Nekas nekustējās. Ne miņas no melnā pikapa. Tā mēs izbraukājām visu stāvlaukumu un zaudējām ilgu laiku. Mūs aizkavēja mašīnas, kas brauca iekšā un ārā. Tomēr mēs pārlūkojām visu laukumu - melnā pikapa nekur nebija.

Lai nu kā, mēs tomēr ieraudzījām Finleju. Nolikuši mašīnu kādā brīvā vietā, uzsākām garo ceļu uz termināli. Finlejs bija atstājis mašīnu citā stāvlaukumā un pa diagonāli devās uz termināli. Atlikušo ceļa gabalu mēs veicām kopā.

Terminālis bija milzīgs un zems, cilvēki tajā mudžēt mudžēja. Ja šīs ēkas tilpumu izplātu horizontāli, tie būtu daudzi akri teritorijas. Visa būve bija cilvēku pārpildīta. Augstu vīrs galvas mirgojoši ekrāni ziņoja par lidmašīnu nosēšanos. Pulksten divos nosēdās Deltas reiss no Vašingtonas un virzījās uz izkāpšanas termināli. Mēs devāmies pie sagaidītāju celiņa.

Šķiet, bija jānoiet vismaz pusjūdze. Vajadzēja soļot pa garu koridoru, kuram bija rievota gumijas grīda. Pa koridora centru virzījās pāris eskalatora celiņu. Labajā pusē pie sienas stiepās nebeidzama spilgtu, bezgaumīgu reklāmas plakātu rinda par ASV dienvidu valdzinājumu. Šīs reklāmas piedāvāja visu - gan biznesu, gan atpūtu. Kreisajā pusē no grīdas līdz pat griestiem stiepās stikla siena, uz tās acu augstumā bija uzkrāsota matēta, balta svītra, lai cilvēki nemēģinātu iziet tai cauri.

Aiz stikla sienas atradās izejas uz lidmašīnām. To bija ļoti daudz - cieši blakus, cita līdzās citai. Pasažieri izkāpa no lidmašīnām un gāja pa otru stikla sienas pusi. Puse no atbraucējiem pazuda sānejās, bagāžas saņemšanas vietās. Tad atkal iznāca ārā un atrada izejas durvis stikla sadalošajā sienā, tās izveda viņus galvenajā koridorā. Otra pasažieru daļa bija tuvo reisu pasažieri, kuriem nevajadzēja stāvēt rindās pēc bagāžas. Tie devās tieši uz izeju. Pie visām durvīm bija sastājies liels sagaidītāju un sveicēju pūlis. Pienākuši klāt, mēs izlauzāmies šim pūlim cauri.

Pasažieri nāca ārā pa visām izejām, ik pēc trīsdesmit jardiem. Draugi un radinieki virzījās pretim atbraucējiem, un abas šīs cilvēku plūsmas grūdās viena otrai virsū. Mums nācās izspiesties cauri astoņiem atsevišķiem ļaužu bariņiem, līdz nokļuvām pie pareizajām durvīm. Es vienkārši lauzos cauri cilvēku pūlim. Biju satraucies. Melnais pikaps, kuru pamanīju stāvlaukumā, bija izsitis mani no sliedēm.

Mēs sasniedzām pareizās durvis. Gājām pa savu stikla sienas pusi garām durvīm. Nostājāmies tieši pretī lidmašīnas izejai. Cilvēki jau kāpa ārā no lidmašīnas. Vēroju, kā tie sadalās: daži pagriezās uz bagāžas saņemšanas vietu, citi nāca tieši uz izeju. Turklāt ari mūsu sienas pusē ļaudis virzījās pa gaiteni uz priekšu, pie citu lidmašīnu sagaidīšanas izejām. Ejot garām, viņi spiedās mums virsū un grūstīja. Mūs grūstīja šurpu turpu pa koridoru, sajūta bija tāda, it kā peldētu pa bangojošu jūru. Visu laiku nācās kāpties atpakaļ, lai mūs neizšķirtu.

Aiz stikla sienas parādījās cilvēku plūsma. Es ieraudzīju ienākam sievieti, kas varēja būt Mollija. Viņa bija aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca, labi ģērbusies, lietišķā kostīmā, sieviete nesa portfeli un ceļasomu. Tā es tur stāvēju, cenzdamies pievērst viņas uzmanību, taču sieviete pamanīja kādu citu, pamāja un klusi iekliedzās aiz stikla, sūtīdama gaisa skūpstu kādam puisim, kas stāvēja desmit jardus tālāk no manis. Viņš atmuguriski izlauzās līdz durvīm un apstājās tur, gaidīdams savu sievieti.

Tad pēkšņi man likās, ka jebkura atbraucēja varētu būt Mol-lija. Tur varēja būt kādi pāris duči kandidāšu - gan blondīnes, gan brunetes, garas un mazas, skaistas un neglītas. Visas ģērbušās lietišķos kostīmos, visām pie rokas biznesa portfeļi, visas virzījās uz priekšu nogurušā, mērķtiecīgā gaitā - kā pārstrādājušās vadošas darbinieces darba dienas vidū. Es vēroju viņas. Visas plūda cilvēku straumē aiz stiklotās sienas, dažas no viņām meklēja sagaidītāju pūlī savu vīru, mīļāko, šoferi, biznesa partneri; citas vienkārši gāja, skatīdamās taisni uz priekšu. Visas šīs sievietes nesa uz priekšu spietojošais pūlis.

Vienai no atbraucējām bija burgundieša krāsas saskanīgas ādas ceļasomas - vienā rokā smags portfelis, otrā rokā viņa stūma ceļasomu uz ritentiņiem, ar garu rokturi. Sieviete bija maza auguma, blonda un satraukusies. Iznākusi pa izejas durvīm, pie stikla sienas sieviete palēnināja gaitu un nopētīja pūli. Viņas acis pārbrauca man pāri, bet tad skatiens atgriezās pie manis. Sieviete skatījās tieši man virsū un apstājās. Viņai aiz muguras sāka krāties cilvēku pūlis, kas stūma atbraucēju uz priekšu. Viņa lauzās cauri pūlim pie stikla sienas. Es piegāju tuvāk sienai. Viņa cieši skatījās manī un smaidīja, ar acīm sveikdama sava mirušā mīļākā brāli.

- Mollij? - cauri stikla sienai es ar lūpām mēmi izrunāju viņas vārdu.

Viņa kā trofeju pacēla smago portrfeli un pamāja, norādīdama uz to. Mollijas sejā staroja liels, plats triumfa smaids. Molliju pagrūda no muguras, pūlis viņu stūma uz izeju. Sieviete atskatījās, lai redzētu, vai es viņai sekoju. Rosko, Finlejs un es spiedāmies cauri pūlim pie Mollijas.

Mollijas pusē pūlis viņu nesa uz izeju. Mums bija jālaužas pretim pūļa plūsmai, kas mūs izšķīra divtik lielā ātrumā. Tieši virsū nāca blīvs bariņš ar skolas bērniem, kas gribēja tikt tālāk prom no izejas. Tie bija drukni, labi baroti un trokšņaini bērni ar traucējošu bagāžu. Mūs visus trīs atgrūda atpakaļ vismaz piecus jardus. Cauri stikla sienai varēju redzēt, ka Mollija jau bija aizstumta labu gabalu tālāk, viņas blondā galva pazuda manam skatam. Es izlauzos sānis un uzlēcu uz kustīgās eskalatora lentes. Tā brauca pretējā virzienā. Pirms paspēju pārlēkt kustīgās lentes pretējā virzienā un pieķerties pie roktura, mani aiznesa vēl piecus jardus tālāk.

Tagad es slīdēju pareizajā virzienā, taču uz eskalatora stāvēja nekustīgu cilvēku masa, kas ļāvās, lai tos nes. Kustīgā, gumijotā grida savā ierastajā gliemeža gaitā visus veda uz priekšu. Cilvēki stāvēja līdzās pa trim. Nebija nekādu iespēju izlauzties viņiem cauri. Es uzkāpu uz šaurās, slīdošās roktura lentes un kā pa stingri novilktu virvi mēģināju pa to tikt uz priekšu. Biju spiests līst rāpus, jo nespēju noturēt līdzsvaru. Smagi atsitos uz labajiem sāniem un nokritu lejā. Pirms paspēju pierausties kājās, mani atkal aiznesa nepareizā virzienā veselus piecus jardus. Panikā skatījos apkārt. Cauri stiklam redzēju, ka Molliju pūlis ienesa bagāžas saņemšanas vietā. Vēl pamanīju, ka Rosko un Finlejs bija labu gabalu atpalikuši. Mani lēnām nesa uz otru pusi.

Es negribēju, ka Mollija nonāk bagāžas saņemšanas vietā. Viņa bija lielā steigā atlidojusi uz šejieni ar svarīgiem jaunumiem. Nevarēja būt, ka viņa būtu paspējusi piekraut lielu čemodānu. Nevarēja būt, ka viņa bija nodevusi bagāžu. Viņai nevajadzēja iet bagāžas saņemšanas vietā. Es noliecu galvu un skrēju uz priekšu, pa ceļam uz visām pusēm izgrūstīdams cilvēkus. Skrēju pa eskalatora lenti pretējā virzienā. Gumijas grida ķērās manās kurpēs. Katra sadursme man prasīja laiku. Sadusmotie cilvēki kliedza. Man bija vienalga. Es triecos cauri un notriecu tos no kājām. Nolēcu no eskalatora un lauzos cauri pūlim uz izejas durvīm.

Bagāžas saņemšanas zāle bija plaša un zema telpa, kuru apgaismoja dzelteni blāva elektriskā gaisma. Es lauzos cauri izejas durvīm, visur meklēdams Molliju, taču nevarēju viņu atrast. Zāle bija pilna ar cilvēkiem. Ap slīdošo lenti, pa kuru nāca ārā bagāža, trijās rindās stāvēja kādi simts pasažieri. Lente, gausi čirkstēdama zem smagās somu nastas, slīdēja uz priekšu. Pie sienas stāvēja nekārtīga bagāžas ratiņu rinda. Cilvēki drūzmējās rindā, lai ieliktu ratiņos divdesmit piecu centu monētas un atbrīvotu tos, pēc tam tie tika stumti cauri pūlim uz priekšu. Ratiņi sadūrās un saķērās. Cilvēki spiedās un grūstījās.

Es iejuku pūlī un, lauzdams ceļu un grūstīdams cilvēkus, meklēju Molliju. Biju redzējis, kā viņa ienāk šeit iekšā. Taču tagad viņas te vairs nebija. Es, pārbaudot katru seju, izlauzos cauri visai zālei. Pēc tam ļāvu, lai nežēlīgā plūsma iznes mani ārā. Cīnījos, lai tiktu uz priekšu, uz izejas durvīm. Rosko cieši turējās pie durvju stenderes, cīnīdamās ar pūli, kas spiedās virsū.

- Vai viņa iznāca ārā? - es pajautāju.

- Nē, - Rosko atbildēja. - Finlejs aizgāja uz koridora otru galu. Viņš gaida tur. Es paliku šeit.

Tā mēs tur stāvējām, un cilvēki spiedās mums garām. Tad pēkšņi pūlis, kas nāca ārā pa izejas durvīm, kļuva mazāks. Visi lidmašīnas pasažieri jau gandrīz bija aizgājuši. Mums garām vēl gāja pēdējie pasažieri. Lidostas darbinieks no lidmašīnas ejas izstūma pavecāku sievieti ratiņkrēslā. Puisim bija jāapstājas un jāapbrauc apkārt kaut kam, kas gulēja pie bagāžas saņemšanas zāles ieejas. Tur gulēja burgundieša krāsas ādas čemodāns uz ritentiņiem. Nokritis uz sāniem. Garais rokturis joprojām bija izvilkts. No piecpadsmit pēdu attāluma uz čemodāna priekšpuses es varēju salasīt elegantu zelta monogrammu. lūr bija rakstīts M. B. G.

Mēs ar Rosko ieskrējām atpakaļ bagāžas saņemšanas zālē. Pēc pāris minūtēm es jau biju ārā no turienes, zālē gandrīz vai nebija palicis neviens cilvēks. Tikai kāds ducis pasažieru vēl vilka savas somas uz ritentiņiem un devās ārā no zāles, kamēr mēs steidzāmies iekšā. Pēc minūtes zāle jau bija pilnīgi tukša. Bagāžas konveijera lente griezās bez nevienas somas. Tad ari tā apstājās. Zālē iestājās klusums. Mēs ar Rosko pēkšņajā klusumā skatījāmies viens uz otru.

Zālei bija četras sienas, griesti un grīda, ieejas un izejas durvis. Gandrīz pa visu telpu stiepās bagāžas izsniegšanas slīdlente, kas pa jardu platu atveri sienā nāca ārā un pa tādu pašu atveri pretējā pusē gāja iekšā. Abas atveres aizklāja melni gumijas gabali, sagriezti dažu collu platās sloksnēs. Blakus slīdlentei atradās kravas nodalījuma durvis. No šīs puses durvis bija baltas, bez roktura un aizslēgtas.

Rosko aizdrāzās atpakaļ, paķēra Mollijas Betas somu un atvēra to. Tajā bija drēbju kārta, tualetes piederumu somiņa un 8 x 10 formāta fotogrāfija misiņa ietvarā. Tā bija Džo fotogrāfija. Viņš izskatījās gluži kā es, tikai nedaudz tievāks, ar noskūtu un nosauļotu galvu, greizu, bet jautru smaidu.

Zālē atskanēja brīdinājuma sirēnas spalgais kauciens. Kādu brīdi tā turpināja skanēt, un bagāžas lente atkal sāka slīdēt. Mēs skatījāmies uz to. Lūkojāmies uz aizklāto atveri sienā, pa kuru lente slīdēja ārā. Gumijas aizkari piepūtās, un ārā izslīdēja portfelis. Tas bija no burgundieša krāsas ādas. Siksnas bija pārgrieztas, tas bija atvērts un tukšs.

Portfelis mehāniski kustējās mūsu virzienā, mēs nespējām no tā novērst skatienu un blenzām uz pārgrieztajām siksnām. Tās bija pāršķeltas ar ļoti asu nazi. Kāds bija tik mežonīgi steidzies, ka laika trūkumā nespēja attaisīt portfeļa slēdžus.

Es uzlēcu uz slīdošās lentes. Atkal skrēju pretējā virzienā pa grīļīgo slīdlenti un kā peldētājs ar galvu pa priekšu ieniru caur melnajām gumijas sloksnēm jardu platajā atverē. Smagi nokritu, un slīdlente sāka mani vilkt atpakaļ. Kā bērns rāpos un kārpījos uz rokām un ceļgaliem, novēlos un pielēcu kājās. Atrados kravas nodalījumā. Tas bija tukšs. Ārā spoži spīdēja pēcpusdienas saule. Iekšā varēja sajust petrolejas un dīzeļdegvielas smārdu, tas nāca no bagāžas izvadātāju ratiņiem, kas pa asfaltu veda bagāžu no lidmašīnām.

Man visapkārt slējās augstas kaudzes ar pamestu bagāžu un aizmirstiem čemodāniem. Tas viss bija sakrauts trispusīgās bagāžas nišās. Gumijas grīda bija piemētāta ar vecām uzlīmēm un gareniem svītrkodiem. Šī vieta izskatījās pēc piedrazota jucekļa. Es piecēlos kājās un skraidīju apkārt, bezcerīgi meklēdams Molliju. Izložņāju visas lielās kaudzes - citu pēc citas, vienu nišu pēc nākamās. Pieķeroties pie metāla statnēm, ar rokām izvilkos pa tik šaurām ejām, kur citādi nespētu tikt cauri. Izmisīgi skatījos visapkārt, neviena nekur nebija. Klupdams krizdams turpināju skriet pa piegružoto grīdu.

Atradu Mollijas kreiso kurpi. Tā gulēja uz sāniem pie kādas tumšas nišas ieejas. Es ieniru tumsā, tur nekā nebija. Pārbaudīju nākamo nišu. Nekā. Turēdamies pie plauktiem, smagi elpoju. Man bija jāveic sistemātiska meklēšana. Aizskrēju uz koridora pašu otru galu. Pēc kārtas pārbaudīju katru nišu. Pa kreisi, pa labi, pa kreisi, pa labi; skriedams, cik ātri vien spēju, izmisumā aizelsies līkumoju gar plauktiem.

Trešajā nišā no beigām atradu Mollijas labo kurpi. Tad, pie nākamās nišas ieejas es ieraudzīju asinis, tās bija lipīgas un, sakrājušās peļķē uz grīdas, lēni plūda tālāk. Mollija gulēja uz muguras nišas otrā galā, tumsā, iespiesta starp divām redeļu kastu grēdām. Viņa gulēja uz gumijas grīdas, un no viņas strūklā tecēja asinis. Mollijai bija uzšķērsts vēders. Kāds bija iegrūdis viņā nazi un mežonīgi to rāvis zem ribām uz augšu.

Tomēr Mollija vēl bija dzīva. Viņas bālā roka nodrebēja. Lūpas klāja spilgti asins burbuļi. Mollijas galva gulēja mierīgi, bet skatiens klīda apkārt. Es pieskrēju pie viņas. Saņēmu rokās Mollijas seju, viņa paskatījās uz mani un ar grūtībām čukstēdama izrunāja vārdus:

- Jāpaspēj iekļūt tur iekšā līdz svētdienai...

Tad viņa nomira manās rokās.

21. NODAĻA

Ķīmiju es mācījos vismaz septiņās dažādās vidusskolās. Tomēr nekas daudz tā arī manā galvā neuzkavējās, apguvu tikai galvenos pamatus. Piemēram, ja stikla mēģenē ieber kaut vai nedaudz nepareizā pulverīša, viss ar lielu troksni var uziet gaisā. Tikai nedaudz pulverīša, un rezultātā būs blīkšķis, pavisam ne tas, kam vajadzēja būt.

Tieši tā es jutos, domājot par to, kas noticis ar Molliju. Nekad iepriekš nebiju viņu ne redzējis, ne ari dzirdējis par viņu. Es biju tik ļoti saniknots, ka dusmās vienkārši vārījos. Par Molliju es jutos vēl vairāk satriekts nekā par Džo nāvi. Tas, kas notika ar Džo, bija saistīts ar viņa darba pienākumiem, un brālis vienmēr zināja, ar ko riskē, un atbalstīja pamatotu risku. Mēs ar Džo no pašas bērnības, vēl tad, kad vispār neko citu nemācējām, bijām iepazinuši risku un pienākumu. Taču ar Molliju bija citādi.

Ir vēl kas, ko atceros no ķīmijas laboratorijas darbiem, -spiediens. Spiediena iedarbības rezultātā ogles var pārvērsties par dimantiem. Spiediens var paveikt daudz ko. Arī mani tas bija ietekmējis. Es biju nikns, un man bija maz laika. Prātā vēl aizvien redzēju, kā, steigdamās pretim, Mollija iznāk ārā no lidmašīnas ejas, apņēmusies atrast Džo brāli un palīdzēt viņam. Viņa smaidīja platu, triumfējošu smaidu, turēdama rokā portfeli ar failiem, kurus viņai nebūtu vajadzējis pārkopēt. Mollija bija ļoti riskējusi manis un Džo dēļ. Šis tēls manā prātā izauga arvien lielāks, tāpat liels spiediens iedarbojās uz kādu senu ģeoloģisku starpslāni. Man bija jāizlemj, kā šo spiedienu izmantot, jāizlemj - vai tas mani saārdīs vai pārvērtīs par dimantu.

Mēs joprojām atradāmies lidostas īstermiņa stāvvietā, klusēdami un satriekti, atspiedušies pret Rosko mašīnas priekšējo bamperi. Bija trešdiena, trīs pēcpusdienā. Finlejs bija uzlicis man savu roku. Viņš bija gribējis palikt termināļa iekšpusē un iesaistīties izmeklēšanā, jo uzskatīja, ka tas ir viņa pienākums. Biju sakliedzis uz detektīvu, ka mums nav laika, un ar spēku izvilcis viņu ārā no termināļa. Atvedu viņu tieši uz mašīnu, jo zināju, ka dažu nākamo brīžu rīcība izšķirs to - vai mēs zaudēsim vai uzvarēsim.

- Mums ir jāsameklē Greja mape. - Es biju izlēmis, kā rīkoties. - Tā var daudz ko atklāt.

Finlejs paraustīja plecus un vairs necīnījās.

- Tas ir vienīgais, kas mums ir, - viņš noteica.

Rosko pamāja.

- Nu tad braucam! - viņa ierosināja.

Mēs abi ar Rosko paņēmām viņas mašīnu. Finlejs visu ceļu brauca mums pa priekšu. Mēs nebildām viens otram ne vārda. Taču Finlejs visu ceļu sarunājās pats ar sevi. Viņš kliedza un lādējās. Redzēju, kā viņa galva priekšā braucošajā mašīnā mētājas šurpu turpu. Viņš lādējās, kliedza un lamāja savu vējstiklu.

Tīls gaidīja iekšpusē, tieši pie policijas iecirkņa durvīm, pagriezies ar muguru pret reģistrācijas leti, spieķi sagrābis savā vecajā, plankumainajā rokā. Ieraudzījis, ka mēs visi trīs ienākam iekšā, viņš aizkliboja uz policistu kopējo darba telpu un apsēdās pie tā galda, kas atradās vistuvāk lietu arhīva durvīm.

Mēs pagājām viņam garām un iegājām palisandra kabinetā. Apsēdāmies un nogaidījām. Es izvilku no kabatas Džo noplēsto datora izdruku un pastūmu pāri galdam. Finlejs to apskatīja.

- Nekā daudz jau mums nav, vai ne? - viņš konstatēja. - Ko nozīmē tas virsraksts? E Unum Pluribus? Tas ir uzrakstīts no otra gala, vai ne tā?

Es pamāju.

- No viena rodas vairāki, - es paskaidroju. - Galīgi nav skaidrs, ko tas nozīmē.

Viņš paraustīja plecus un turpināja lasīt. Vēroju, kā viņš pēta izdruku. Pēkšņi kāds skaļi pieklauvēja pie kabineta durvīm un iekšā ienāca Beikers.

- Tīls dodas prom no šejienes, - viņš paziņoja.

- Pašlaik viņš stāvlaukumā sarunājas ar Stīvensonu. Vai jums kaut kas vajadzīgs?

Finlejs pasniedza viņam noplēstu izdruku.

- Vai nokopēsi man šo lapu? - viņš lūdza.

Beikers izgāja ārā, lai izpildītu prasīto, un Finlejs sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

- Kā iniciāļi tie ir? - detektīvs jautāja.

- Mēs pazīstam tikai mirušos, - es iesāku. - Hablu un Mol-liju Betu. Divi no pārējiem ir koledžu telefona numuri - Prin-stonas un Kolumbijas Universitāte. Pēdējais ir kāda Ņūorleānas detektīva numurs.

- Un Stolera garāža? - viņš tincināja. - Vai to apskatījāt?

- Tur nekā nav, - es informēju. - Tikai pāris tukšas kastes no gaisa kondicionētājiem, kas palikušas no pagājušā gada, kad Stolers veda uz Floridu kondicionētājus un dažas kastes nozaga.

Finlejs kaut ko noņurdēja; kabinetā ienāca Beikers, pasniegdams man Džo izdruku un tās kopiju. Es paturēju oriģinālu, bet kopiju atdevu Finlejam.

- Tīls ir prom, - Beikers apstiprināja.

Mēs izdrāzāmies ārā no kabineta un redzējām, kā baltais kadiljaks izbrauc no stāvlaukuma. Atvērām lietu arhīva durvis.

Mārgreiva bija maza pilsētele nekurienes vidū, tomēr Grejs bija pavadījis divdesmit piecus gadus, aizpildīdams šo arhivu ar dokumentiem. Tur bija vesels kalns papīru, es neatminējos tādu daudzumu vispār redzējis. Pie visām četrām sienām no grīdas līdz griestiem stiepās skapji, to durvis bija nokrāsotas

ar spoži baltu emalju. Mēs atvērām visu skapju durvis. Katrā bija rindās saliktas lietas. Kopumā tur varēja būt kāds tūkstotis vēstuļu izmēra kastīšu. Tas bija reljefa koka kastītes ar uzlīmēm uz muguriņām, zem uzlīmēm pierīkotas nelielas cilpiņas, lai nepieciešamības gadījumā kastītes varētu ērti izvilkt. Pa kreisi no durvīm augšējā plauktā atradās A burts. Pa labi, apakšējā plauktā, pēdējais alfabēta burts Z. K burts atradās pie sienas, pretī durvīm, acu augstumā.

Atradām kastīti ar uzrakstu “Klainers”. Tā bija tieši pa vidu kastītēm ar uzrakstu “Klans” un “Klipspringers pret Džordžijas pavalsti”. Es ieliku pirkstu mazajā cilpiņā un izvilku kastīti ārā. Tā bija smaga. Pasniedzu to Finlejam. Mēs skrējām atpakaļ uz palisandra kabinetu un nolikām kastīti uz palisandra galda. Atvērām to. Tā bija pilna ar veciem, nodzeltējušiem papīriem.

Taču tie nebija pareizie papīri. Tiem nebija nekādas saistības ar Klaineru. Absolūti nekādas. Tā bija trīs collu bieza kaudzīte ar veciem policijas iecirkņa dienesta materiāliem. Operatīvā informācija. Papīri, kurus jau pirms desmit gadiem vajadzēja izmest ārā. Vēstures liecības un instrukcijas par to, kā rīkoties, ja Padomju Savienība nomērķē raķeti uz Atlantu. Rīcības plāns par to, ko iesākt, ja melnais cilvēks grib sēdēt autobusa priekšpusē. Vesels blāķis ar nederīgiem papīriem. Taču nekas no visa tā nesākās ar burtu K. Neviena vārda saistībā ar Klaineru. Es skatījos uz trīs collu biezo papīru kaudzīti un jutu, kā manī pieaug spriedze.

- Kāds mūs ir apsteidzis, - Rosko konstatēja. - Viņi izņēmuši Klainera lietu un tās vietā ielikuši šo makulatūru.

Finlejs pamāja, bet es pašūpoju galvu.

- Nē, - es nepiekritu, - tur nav nekādas loģikas. Tādā gadījumā viņi būtu izņēmuši visu kastīti un iemetuši to atkritumu urnā. To izdarījis Grejs pats. Viņam vajadzēja šo lietu paslēpt, taču viņš nespēja sevi piespiest un sabojāt secību arhīva skapjos. Tāpēc viņš izņēma lietu no kastītes un tās vietā ielika šo veco makulatūru. Visam bija jābūt nevainojamā kārtībā. Tu taču teici, ka viņš bijis īsts pedants, vai ne?

Rosko paraustīja plecus.

- Tu domā, ka Grejs to noslēpis? - viņa pajautāja. - Viņš to mierīgi varēja izdarīt. Grejs paslēpa ieroci manā galdā. Viņam patika slēpt dažādas lietas.

Es paskatījos uz Rosko. Kaut kas viņas vārdos lika man brīdinoši saausīties.

- Kad viņš tev iedeva to ieroci? - es prasīju.

- Pēc Ziemassvētkiem, - viņa atbildēja. - Neilgi pirms savas nāves.

- Tur kaut kas nav kārtībā, - es secināju. - Tas vīrs bija detektīvs ar divdesmit piecu gadu stāžu, vai ne tā? Labs detektīvs. Vecāks un cienījams vīrs. Kāpēc gan tādam vīram vajadzēja domāt, ka viņa izvēlētais privātais ierocis būtu slēpjams? Ne jau ierocis bija viņa problēma. Viņš iedeva tev to kasti, jo tajā bija paslēpts kaut kas tāds, ko tiešām vajadzētu paslēpt.

- Viņš slēpa ieroci, - Rosko vēlreiz apstiprināja. - Es jau tev stāstīju.

- Nē, - es nepiekritu. - Es tam neticu. Ierocis bija māneklis, lai Grejs būtu drošs, ka tu glabāsi kasti slēgtā atvilktnē. Ierocis viņam nebija jāslēpj. Tādam vīram kā viņš ārpus darba laika varēja piederēt kaut vai atombumbas kodolgalviņa, ja vien viņš pats to vēlējās. Ne jau ierocis bija tas noslēpums. Lielais noslēpums ir tas, kas vēl atrodas tajā kastē.

- Bet tajā kastē vairāk nekā nav, - Rosko strīdējās pretī.

- Katrā ziņā ne jau nu mape par Klaineru.

Kādu sekundi mēs palikām mierā. Tad skrējām uz durvīm. Izdrāzāmies cauri darba telpai un traucāmies uz Rosko šev-roletu, kas bija atstāts stāvlaukumā. Izņēmām no bagāžnieka Greja ieroča kasti un to atvērām. Es pasniedzu Finlejam Desert Eagle un pārbaudīju ložu kastīti. Tur nekā nebija. Kaste bija tukša. Es to pakratīju un pārbaudīju vāku. Nekā. Tad pārplēsu kasti uz pusēm, attaisīju salīmētās malas un iztaisnoju kartonu. Nekā. Pēc tam pārplēsu kastes vāku uz pusēm. Zem stūra atloka bija paslēpta atslēga. Tā bija pabāzta zem vāka iekšējās atlocītās malas, kur nekad mūžā neviens to neatrastu. Mirušais vīrs to bija paslēpis ļoti rūpīgi.

Mēs nezinājām, kam ši atslēga domāta. Katrā ziņā jau nu nekam, kas atrodas policijas iecirkni vai Greja mājā. Nodomājām, ka šo vietu izvēle būtu pārāk primitīva tik piesardzīgam vīram kā Grejs. Es lūkojos uz atslēgu un jutu, kā mans sasprindzinājums pieaug. Aizvēru acis un iztēlojos, kā Grejs attaisa vāka stūri un pabāž zem tā atslēgu, pēc tam nodod kasti savai draudzenei Rosko, vēro, kā viņa to ieliek atvilktnē, aizbīda ciet un aizslēdz. Nomierinoši. Es skatījos uz šiem notikumiem kā filmā un divreiz domās tos attinu atpakaļ, pirms tie man pateica priekšā, kam šī atslēga domāta.

- Tam, ko meklējam, ir jābūt frizētavā! - es izsaucos.

Es pakampu Finlejam no rokām Desert Eagle un iestūmu viņus abus ar Rosko mašīnā. Rosko sēdēja pie stūres. Viņa iedarbināja mašīnu, izgriezās ārā no stāvlaukuma un sāka braukt dienvidu virzienā uz pilsētas centru.

- Kāpēc? - Rosko nesaprata.

- Grejs tur mēdza iegriezties, - es sacīju. - Trīs vai četras reizes nedēļā. Vecais frizieris man to pastāstīja. Viņš bija vienīgais baltais, kas jebkad tur nācis. Vecajam detektīvam tā šķita droša teritorija, prom no Tīla, Klainera un visiem pārējiem. Turklāt viņam nebija nekādas vajadzības iet uz frizētavu, vai ne? Tu taču pati sacīji, ka tavam vecajam draugam bijusi gara, spuraina bārda, bet uz galvas vispār ne matiņa. Grejs negāja uz turieni, lai sakoptu savu bārdu, bet gan tādēļ, ka viņam patika abi vecie viri. Viņš palūdza frizieriem paslēpt kādu lietu.

Rosko apturēja ševroletu uz ielas, pie frizētavas, mēs izlēcām no mašīnas un ieskrējām iekšā. Tur, kā jau parasti, nebija neviena klienta. Abi vecie vīri sēdēja savos krēslos un nedarīja neko. Es pastiepu atslēgu.

- Esam atnākuši pēc Greja mantām, - es paziņoju.

Jaunākais no abiem pašūpoja galvu.

- Draugs, es nevaru tev atdot tās mantas, - viņš sacīja.

Viņš panācās uz priekšu un paņēma no manis atslēgu. Pēc

tam piegāja pie Rosko un iespieda to viņai plaukstā.

- Tagad varu, - viņš teica. - Vecais Greja kungs piekodināja mums neatdot viņa mantas nevienam citam kā tikai Rosko jaunkundzei.

Viņš atkal paņēma atslēgu no Rosko. Vecais virs pagāja uz priekšu līdz izlietnei un noliecās, lai atslēgtu šauru sarkankoka atvilktni, kas bija iebūvēta zem izlietnes. Viņš izvilka trīs mapes. Tās bija biezas, katru no tām klāja vecs, dzeltenbrūna papīra apvākojums. Frizieris tās izdalīja - vienu pasniedza man, otru - Rosko, bet trešo - Finlejam. Tad viņš pamāja savam partnerim un abi, atstājot mūs, iegāja palīgtelpā. Rosko apsēdās uz polsterētā krēsla, kas bija novietots loga ailā. Mēs ar Finleju iekārtojāmies abos frizieru krēslos un, uzlikuši kājas uz hromētajiem statņiem, sākām lasīt.

Mana mape sastāvēja no biezas kaudzes ar policijas ziņojumiem, kas bija neskaidri izplūdušas kopijas vai faksa lapas. Taču es spēju salasīt. Lietu bija savācis detektīvs Džeimss Spi-renca no Ņūorleānas policijas departamenta piecpadsmitās -slepkavību izmeklēšanas - nodaļas. Pirms astoņiem gadiem Spirencam tika uzdots izmeklēt slepkavību, vēlāk uzdotas vēl septiņas slepkavību lietas. Galu galā viņa izmeklējamā lieta sastāvēja no astoņām slepkavībām. Detektīvs nebija atklājis nevienu no tām. Absolūti nevienu. Tā bija totāla izgāšanās.

Tomēr Spirenca bija ļoti pūlējies tās atklāt. Viņa izmeklēšana bijusi pedantiska un ļoti rūpīga. Pirmais upuris bijis tekstilrūpnīcas īpašnieks, speciālists, kas bijis iesaistīts kāda jauna kokvilnas ķīmiskā procesa izstrādē. Otrs upuris bijis tekstilrūpnīcas meistars. Viņš bija atstājis darbu pie rūpnīcas īpašnieka un centies savākt starta kapitālu, lai uzsāktu pats savu biznesu.

Pārējie seši upuri bija valdības ierēdņi - Dabas aizsardzības aģentūras darbinieki. Viņi bija pētījuši šo lietu no sava Ņūorleānas biroja. Lieta tika ierosināta par Misisipi deltas piesārņošanu. Upē gāja bojā zivis. Cēlonis zivju bojāejai tika atrasts divsimt piecdesmit jūdzes augšup pa upi. Tekstilapstrādes rūpnīca, kas atradās Misisipi pavalsti, noplūdināja upē ķimikālijas - nātrija hidroksīdu, nātrija hipohlorītu un hloru -, visām šīm ķimikālijām sajaucoties ar upes ūdeni, izveidojās nāvējošs kokteilis.

Visi astoņi upuri bija miruši vienādi - ar diviem šāvieniem galvā no automātiskās pistoles ar klusinātāju. 22. kalibrs. Tīri un bezkaislīgi. Spirenca bija uzskatījis, ka tie bijuši profesionāli šāvieni. Viņš meklējis šāvēju ar divējādām metodēm: izmantojot dažāda veida palīdzību, kāda vien bija pieejama, un sadalot uzdevumus padotajiem. Mūsu zemē nav nemaz tik daudz profesionālu slepkavu. Spirenca un viņa puiši bija runājuši ar visiem iespējamiem izpildītājiem - neviens neko nav zinājis.

Otra metode bijusi klasiskā: izskaitļot, kurš no tā būs ieguvējs. Spirenca ātri salika visus mozaīkas gabaliņus kopā. Visticamākais labuma guvējs bija Misisipi pavalstī esošās tekstil-rūpnīcas īpašnieks. Visi astoņi mirušie bija viņu kritizējuši un uzbrukuši viņam. Divi no astoņiem viņu apdraudēja komerciāli. Pārējie seši draudēja ar rūpnīcas slēgšanu. Spirenca tekstil-rūpnieku nopratināja un izķidāja pa vīlītēm. Izmeklēšana bija vilkusies gada garumā, un manās rokās nonākušie dokumenti bija paveiktā darba pierādījums. Spirenca bija vērsies pēc palīdzības FIB un IRS. Lai atrastu nenotveramo šāvēju, viņi bija pārbaudījuši katru centu katrā rūpnieka rēķinā, kā arī visus neskaidros naudas maksājumus.

Amatpersonas veselu gadu bija veikušas pārbaudes un neko nebija atradušas. Taču viņi uzraka daudz nepatīkamu lietu. Spirenca bija pārliecināts, ka rūpnieks nogalinājis savu sievu. Detektīva slēdziens bija šāds: sievas piekaušana līdz nāvei. Pēc tam rūpnieks bija apprecējies vēlreiz, un Spirenca nosūtīja faksu ar brīdinājumu vietējam policijas iecirknim. Aizdomās turamā vienīgais dēls bija psihopāts. Pēc Spirencas domām -vēl sliktāks par savu tēvu, bezkaislīgs psihopāts. Tekstilrūp-nieks bija sargājis katru dēla soli, piesedzis viņu, ar naudu atpircies no dēla sastrādātajām nepatikšanām. Par šo puisi dažādās iestādēs bija savāktas divpadsmit lietas.

Tomēr neko neizdevās pierādīt. Ņūorleānas FIB nodaļa sāka zaudēt interesi. Spirenca bija spiests šo lietu slēgt un aizmirst par to, līdz kādu dienu pavecāks detektīvs no nezināmas Džordžijas nomales bija atsūtījis viņam faksu, lūdzot informāciju par Klaineru ģimeni.

Finlejs aizvēra izlasīto lietu un pagriezās frizieru krēslā pret mani.

- Klainera fonds ir fiktīvs, - viņš paziņoja. - Absolūti fiktīvs. Ar šo fondu tiek piesegts kaut kas pavisam cits, tieši par to ir savākta informācija šajā mapē. Grejs to ir plaši aprakstījis un pārbaudījis krustām šķērsām. Fonds katru gadu tērē miljoniem dolāru, taču auditā atklājās, ka tā ienākumi ir līdzvērtīgi nullei. Absolūtai nullei.

Finlejs paņēma kādu lapu no savas mapes, paliecās un pasniedza to man. Tā bija bilance, kurā bija redzami fonda tēriņi.

- Vai redzi? - viņš jautāja. - Tas ir neaptverami. Viņu tēriņi ir prātam neaptverami.

Es paskatījos uz bilanci. Tur bija redzams milzīgs skaitlis. Es pamāju.

- Var būt, ka patiesībā iztērētā nauda ir vēl lielāka? - es prātoju. - Esmu šeit tikai piecas dienas, vai ne? Pirms tam es apceļoju Ameriku un pabiju daudz dažādās vietās. Un vēl pirms tam esmu apceļojis visu pasauli. Taču Mārgreiva ir tīrākā, koptākā un labāk uzturētā vieta, ko man jebkur pasaulē nācies redzēt. Tā ir sakoptāka par Pentagonu vai Balto namu. Varat man ticēt, jo esmu pabijis arī tur. Viss, ko var redzēt Mārgreivā, ir vai nu pilnīgi jauns, vai ari tikko kā restaurēts, nevainojams un pat biedējoši perfekts. Tas viss maksā pamatīgu naudiņu.

Finlejs piekrītoši pamāja.

- Un Mārgreiva ir ļoti dīvaina vieta, - es turpināju. - Lielākoties tā ir pilnīgi tukša pilsēta. Te nav dzīvības. Visā pilsētā nenotiek nekāda komerciāla darbība. Te nekad nekas nenotiek. Neviens šeit nepelna naudu.

Finlejs izskatījās apstulbis un nesaprata, ko es tur runāju.

- Padomā par to, - es mudināju. - Piemēram, Eno ieskrie-tuve. Pilnīgi jauna vieta. Spodra, eleganta ēstuve. Taču viņiem gandrīz nekad nav neviena apmeklētāja. Esmu tur bijis pāris reižu un neesmu redzējis vairāk par diviem apmeklētājiem. Viesmīļu ir vairāk nekā pusdienotāju. Tātad - kā Eno nomaksā rēķinus, papildu izdevumus, hipotēku? Tas pats notiek visā pilsētā. Vai esat kādreiz redzējuši pircēju barus steidzamies iekšā un ārā no veikaliem?

Finlejs kādu bridi padomāja un pašūpoja galvu.

- Tas pats notiek šajā frizētavā, - es apgalvoju. - Es biju šeit svētdien un otrdien no rīta. Vecais frizieris man stāstīja, ka starp maniem apmeklējumiem nav bijis neviena cita klienta. Četrdesmit astoņu stundu laikā neviena klienta!

Tad es apklusu. Es atcerējos, ko vēl mezglainais, vecais virs bija man stāstījis. Pēkšņi es visu redzēju jaunā gaismā.

- Vecais frizieris man kaut ko pastāstīja, - es ieminējos.

- Tas izklausījās diezgan dīvaini, un sākumā es nodomāju, ka šis nav pie pilna prāta. Kad apjautājos, kā viņi pelna iztiku bez klientiem, viņš atbildēja, ka viņiem nevajag klientus, lai nopelnītu iztiku, jo saņem naudu no Klainera fonda. Tad es prasīju, cik tad liela tā nauda ir? Vecais vīrs pastāstīja, ka tūkstoš dolāru. Viņš paskaidroja, ka tādu naudu saņem visi tirgotāji. Es biju sapratis, ka frizieris runā par tādu kā biznesa veicināšanas prēmiju - tūkstoš dolāriem gadā.

Finlejs pamāja, viņam tas šķita pieņemami.

- Toreiz es tikai pļāpāju, - turpināju, - arī tu tā darītu, sēdēdams friziera krēslā. Es atzinu, ka tūkstoš dolāru gadā ir normāli, bet tas jau neglābs no trūkuma, kaut ko tādā garā. Vai zini, ko viņš uz to atbildēja?

Finlejs pašūpoja galvu un gaidīja. Es koncentrējos, lai precīzi citētu vecā vira vārdus. Gribēju redzēt, vai Finlejs tos uztvers tāpat, kā toreiz es.

- Vecais vīrs man to uzticēja kā lielu noslēpumu, - es sacīju,

- it kā, tikai pieminot to, jau būtu apdraudēts. Frizieris man to iečukstēja ausī, piebilzdams, ka īstenībā jau nevajadzētu stāstīt, bet viņš to tomēr darīs, jo es pazīstot viņa māsu.

- Tu pazīsti viņa māsu? - Finlejs brīnījās.

- Nē, nepazīstu vis, - es atzinos. - Vecais zēns bija kaut ko sajaucis. Svētdien izvaicāju viņu par Aklo Bleiku, tu jau zini, to veco ģitāristu, un frizieris man atklāja, ka pirms sešdesmit gadiem viņa māsa esot pazinusi to puisi. Kopš tā brīža viņam galvā kaut kas sajucis, droši vien vecais nodomāja, ka es pazīstu viņa māsu.

- Kāds tad bija tas lielais noslēpums? - Finlejs atgādināja.

- Vecais teica, ka tie neesot nekādi tūkstoš dolāru gadā, - es teicu, - bet gan nedēļā.

- Tūkstoš dolāru nedēļā? - Finlejs iesaucās. - Nedēļā? Vai tas maz ir iespējams?

- Es nezinu, - atbildēju. - Toreiz nodomāju, ka vecais ir prātu izkūkojis. Taču tagad man šķiet, ka viņš ir stāstījis taisnību.

- Tūkstoš dolāru nedēļā? - Finlejs atkārtoja. - Tā nu gan ir pieklājīga biznesa veicināšanas prēmija! Tas iznāk piecdesmit divi tūkstoši dolāru gadā. Rīčer! Tā taču ir ellīgi liela nauda!

Es jau par to biju domājis un norādīju uz Greja audita kopsummu.

- Fondam vajag tērēt tādas naudas summas, - es turpināju.

- Ja šī ir īstā summa, ko viņi tērē, tad viņiem ir vajadzīgi tādi izdevumi, lai to visu norakstītu.

Finlejs dziļdomīgi visu pārlika prātā.

- Viņi ir nopirkuši visu pilsētu, - detektīvs atzina, - ļoti klusi un nemanāmi. Viņi ir nopirkuši visu šo pilsēteli par tūkstoti nedēļā, dāvādami to pa labi un pa kreisi.

- Tā ir, - es piekritu. - Klainera fonds ir kļuvis par zosi, kas dēj zelta oliņas. Neviens neriskēs to aiztikt. Visi turēs muti ciet un griezīs galvu uz otru pusi, lai kas arī notiktu.

- Tev taisnība, - es atzinu. - Pat par slepkavību Klaineri varētu tikt cauri ar veselu ādu.

- Ko tad mēs iesāksim? - Finlejs pajautāja.

- Vispirms precīzi noskaidrosim, ar ko viņi, ellē ratā, nodarbojas, - es ierosināju.

Viņš pavērās manī, it kā es pats būtu izkūkojis prātu.

- Mēs taču zinām, ar ko viņi nodarbojas, vai ne? - Fin-lejs prasīja. - Tajā noliktavā to sasodīto naudu drukā veselām čupām.

Es noraidoši pakratīju galvu.

- Nē, nedrukā vis! - nepiekritu. - ASV nav nevienas nopietnas ražotnes, kur drukātu viltoto naudu. Džo to visu jau bija apturējis. Tas notiek vienīgi ārzemēs.

- Bet ar ko tad nodarbojas šeit? - Finlejs nesaprata. - Manuprāt, tas viss ir saistīts ar viltoto naudu. Kāpēc gan Džo būtu te iesaistījies?

Rosko paskatījās uz mums no palodzes, uz kuras sēdēja.

- Jā, te patiešām ir runa par viltotu naudu, - viņa piekrita.

- Es precīzi zinu, kā tas viss notiek, tagad es saprotu katru vismazāko detaļu.

Viņa pasvārstīja Greja mapi vienā rokā.

- Daļa no atbildēm atrodas šeit, - Rosko apgalvoja.

Tad ar otru roku viņa paņēma frizieru lasīto dienas avīzi.

- Un pārējā atbilžu daļa meklējama šeit, - viņa piebilda. Mēs abi ar Finleju apsēdāmies blakus Rosko un pētījām lietu,

ko viņa bija lasījusi. Tas bija novērošanas ziņojums. Grejs slēpnī zem maģistrāles krustojuma bija novērojis smago mašīnu plūsmu no noliktavām un uz tām. To viņš bija darījis trīsdesmit divas dienas. Visi rezultāti tika rūpīgi raksturoti trijās daļās. Pirmajos vienpadsmit gadījumos viņš redzējis vienu smago mašīnu ierodamies no dienvidu puses, agri no rīta. Izejošās mašīnas vecais detektīvs bija redzējis visas dienas garumā; tās devušās gan ziemeļu, gan rietumu virzienā. Viņš bija uzskaitījis aizbraucošās mašīnas pēc to numura zīmju pavalsts piederības. Grejs droši vien bija licis lietā armijas tālskati. Numura zīmes bija visdažādākās - no daudzām pavalstīm. Pilns komplekts

- no Kalifomijas līdz pat Masačūsetsai. Pirmajās vienpadsmit dienās Grejs bija reģistrējis vienpadsmit ienākošās mašīnas un sešdesmit septiņas izejošās. Tātad vidēji viena ienākošā mašīna dienā un apmēram sešas izejošās, mazas kravas mašīnas, kas pārvadā apmēram tonnu kravas nedēļā.

Pirmā sadaļa Greja pierakstos attiecās uz pirmo kalendāro gadu. Viņš bija sēdējis slēpnī deviņas dienas dažādā laikā un redzējis piecdesmit trīs izejošās mašīnas, tāpat kā iepriekš -sešas dienā, ar līdzīgām pavalstu numura zīmēm. Taču ienākošo mašīnu uzskaitījums bija atšķirīgs. Pirmajā pusgadā, tāpat kā iepriekš, dienā iebrauca viena mašina, bet otrajā pusgadā piegādes palielinājās. Tās pieauga līdz divām ienākošajām mašīnām dienā.

Pēdējās divpadsmit novērošanas dienas atkal deva atšķirīgus rezultātus. Tās bija veiktas Greja dzīves pēdējo piecu mēnešu laikā - laikā starp pagājušo rudeni un februāri. Detektīvs joprojām bija piereģistrējis apmēram sešas izejošās mašīnas dienā, kas devušās uz dažādām pavalstīm, lāču vairs nebija pierakstīta neviena ienākošā mašīna. Neviena pati. Sākot no pagājušā rudens, kaut kas tika izvests, bet nekas vairs netika ievests.

- Un tātad? - Finlejs pajautāja Rosko.

Viņa atlaidās atpakaļ un pasmaidīja, jo bija jau visu izdomājusi.

- Tas taču ir skaidrs kā diena, vai ne? - Rosko ierunājās.

- Viņi ieved mūsu valstī viltotu naudu. Tā tiek drukāta Venecuēlā, kaut kur tuvumā tai vietai, kur Klainers nodibināja savu ķīmisko uzņēmumu. Tā tiek ievesta ar kuģi, un no Floridas ar smagajām mašīnām viņi to pārved uz Mārgreivu. Pēc tam transportē tālāk uz ziemeļiem un rietumiem, uz lielajām pilsētām, tādām kā Losandželosa, Čikāga, Detroita, Ņujorka un Bostona. Tur, lielajās pilsētās, viņi naudu ielaiž apritē. Tas ir starptautisks naudas viltotāju izplatīšanas tīkls. Tas taču ir tik skaidrs, vai ne, Finlej?

- Vai tiešām? - detektīvs pārjautāja.

- Skaidrs kā diena, - Rosko turpināja. - Piemēram, Šermans Stolers. Viņš braukāja turpu šurpu uz Floridu, lai Džeksonvilas ostā sagaidītu ienākošo kuģi. Toreiz, kad policija viņu uz tilta aizturēja par ātruma pārsniegšanu, Stolers bija ceļā uz ostu, lai sagaidītu kuģi. Tieši tāpēc viņš tik ļoti nervozēja. Tieši tāpēc viņš zibenīgi ātri dabūja sev tik augstas klases advokātu.

Finlejs pamāja.

- Viss saskan, - Rosko stāstīja. - Paskatieties, piemēram, Amerikas karti. Nauda tiek drukāta Dienvidamerikā un nogādāta šeit ar kuģi, kas pienāk Floridā. Pēc tam to transportē uz dienvidaustrumiem un šeit, Mārgreivā, atkal sadala vešanai tālāk. Tā aizplūst rietumu virzienā uz Losandželosu, valsts vidienē uz Čikāgu un austrumu virzienā uz Ņujorku un Bostonu. Tie ir dažādi atzari, vai ne? Izskatās pēc kandelabra vai menoras. Vai zini, kas ir menora?

- Protams, - Finlejs attrauca. - Septiņu žuburu svečturis, ko lieto ebreji.

- Pareizi, - Rosko piekrita. - Tieši tā naudas ceļš ari izskatās kartē. No Floridas uz Mārgreivu ir lielā svečtura kāja, tad dažādi atzari ved no šejienes uz lielajām pilsētām - no Losan-dželosas līdz Čikāgai un Bostonai. Tas ir iespaidīgs tīkls, Finlej!

Rosko bija ļoti palīdzējusi Finlejam. Viņas rokas gaisā zīmēja menoras aprises. Ģeogrāfiskais izvietojums man likās pieņemams. Tam bija sava loģika. Tiešām labi izdomāta shēma -viltotā nauda no Floridas smagajās mašīnās plūda tālāk uz ziemeļiem. Šai shēmai bija nepieciešams izmantot lielo maģistrāļu sazarojumu pie Atlantas, lai tālāk tiktu uz ziemeļiem un rietumiem. Menoras ideja bija patiesi laba. Kreisais svečtura sazarojums būtu jānoliec horizontāli - tas simbolizēja Losandželosu. Izskatījās tā, it kā šis svečturis būtu nokritis zemē un kāds netīšām uz tā uzkāpis. Tomēr pati ideja bija ļoti loģiska. Gandrīz vai noteikti Mārgreivā atradās šīs shēmas centrā. Tikpat skaidrs bija tas, ka noliktava bija īstenais sadales centrs. Ģeogrāfiski pareizi izvēlēta vieta - kāda dusoša pilsētele nekurienes vidienē - Mārgreivā kā sadales vieta bija ļoti gudra izvēle. Tādējādi blēžiem radās liels skaidras naudas daudzums. Tiktāl bija saprotams. Tā bija viltota nauda, taču to varēja tērēt. Milzīgs daudzums viltotas naudasl Viņi ieveda apmēram tonnu nedēļā. Patiesi - milzīga rūpnieciska apjoma operācija! Tieši tā varēja izskaidrot Klainera fonda milzīgos tēriņus. Ja kādreiz naudas aptrūkās, to varēja nodrukāt vēl. Tomēr Finlejs vēl joprojām nebija par to pārliecināts.

- Kā tad ar pēdējiem divpadsmit mēnešiem? - viņš neatlaidās. - Ievešanas plūsma ir apstājusies. Paskatieties uz Greja piezīmēm. Piegādājošās mašīnas vairs neienāca. Tieši pirms gada tās vairs nav reģistrētas. Šermans Stolers tika atlaists, vai ne? Veselu gadu šeit nekas vairs netika ievests. Tomēr viņi joprojām vēl kaut ko izved. Dienā no šejienes izbrauc sešas smagās mašīnas. Nekas netiek ievests, taču veselas sešas mašīnas katru dienu dodas no šejienes ceļā? Ko tas nozīmē? Vai to var uzskatīt par importa plūsmu?

Rosko viņam veltīja platu smaidu un paņēma avīzi.

- Uz to atbilde ir šeit. - viņa sacīja. - Avīzes par to raksta jau kopš piektdienas. Krasta apsardze. Pagājušajā septembrī viņi uzsāka lielu kontrabandas apkarošanas operāciju. Tai tika pievērsta īpaša uzmanība. Klainers par to droši vien bijis lietas kursā. Tāpēc viņš izveidoja uzkrājumus priekšdienām. Vai redzi Greja piezīmes? Sešus mēnešus pirms pagājušā gada septembra viņš dubultoja ienākošās kravas. Tādējādi Klainers savā noliktavā izveidoja uzkrājumus. Visu šo gadu viņš turpināja sadalīt šos uzkrājumus. Tieši tāpēc viņi krīt panikā par to, ka kaut kas varētu atklāties. Jau veselu gadu viņi sēž uz viltotas naudas čupas. Tagad krasta apsardze grasās izbeigt savu kontrabandas apkarošanas operāciju, vai ne? Tāpēc viņi var atkal atsākt viltotās naudas ievešanu kā parasti. Tieši tas ari svētdien notiks. Tieši to arī nabaga Mollija bija domājusi, kad teica, ka mums jāpasteidzas līdz svētdienai un jāiekļūst tur iekšā. Mums ir jāiekļūst noliktavā, kamēr tur vēl atrodas vismaz pēdējā naudas kaudze.

22. NODAĻA

Finlejs pamāja un pasmaidīja. Beidzot viņš bija pārliecināts. Detektīvs piecēlās kājās no loga nišas un, satvēris Rosko roku, ļoti oficiāli to paspieda.

- Labi pastrādāts! - viņš uzslavēja. - Teicama analīze! Es allaž esmu teicis, ka tu, Rosko, esi gudra sieviete. Vai ne, Rīčer? Vai neesmu tev teicis, ka viņa ir labākais, kas mums šeit ir?

Es pasmaidīdams pamāju, un Rosko nosarka. Ari Finlejs smaidīdams turpināja turēt Rosko roku. Taču es redzēju, ka viņš pārdomā Rosko teoriju no viena gala līdz otram, meklēdams vājās vietas. Finlejs atrada tikai divas.

- Un kā tad paliek ar Hablu? - viņš iejautājās. - Kur viņš iederas šajā shēmā? Viņi taču nealgotu baņķieri, lai tas piekrauj mašīnas, vai ne?

Es pašūpoju galvu.

- Habls strādāja par naudas apgrozības menedžeri, - skaidroju. - Viņš palīdzēja atbrīvoties no viltotās naudas, laizdams to apgrozībā. Habls ļoti labi zināja, kur to noplūdināt, kur tā bija vajadzīga. Tas bija tas pats darbs, ko viņš darīja bankā, tikai apgrieztā secībā.

Finlejs piekrītoši pamāja.

- Kāpēc gaisa kondicionētāji? - viņš neatlaidās. - Šermans Stolers tos veda uz Floridu. Tā stāstīja viņa sieviete. Mēs zinām, ka tā ir taisnība, jo jūs viņa garāžā redzējāt divas tukšas kastes. Turklāt viņa mašīna bija pilna ar tādām kastēm, kad Džekson-vilas policija to pārmeklēja. Kā tas viss iederas šajā shēmā?

- Domāju, ka tas ir likumīgs bizness, - es atbildēju. - Tas bija kā aizsegs šīs shēmas nelikumīgajai daļai un izskaidro mašīnas maršrutu uz Floridu un atpakaļ. Citādi viņiem vajadzētu tukšā dzenāt mašīnu turpceļā uz dienvidiem.

Finlejs atkal pamāja.

- Manuprāt, gudrs gājiens, - viņš apstiprināja. - Nav jābrauc tukšā. Loģiski. Pārdodot dažus gaisa kondicionētājus, nauda nāk no abiem virzieniem, vai ne?

Detektīvs atkal pamāja un palaida vaļā Rosko roku.

- Mums ir nepieciešami šīs naudas paraugi, - viņš paziņoja.

Es uzsmaidīju viņam, jo pēkšņi man kaut kas bija ienācis prātā.

- Man ir paraugi, - es atzinos, ielikdams roku kabatā un izvilkdams ārā pabiezu žūksnīti ar simtniekiem. Izvilku ārā vienu naudas zīmi no paciņas augšas un otru no apakšas un atdevu abas banknotes Finlejam.

- Vai šie ir viņu viltojumi? - viņš pajautāja.

- Tā tam vajadzētu būt, - es apstiprināju. - Čārlija Habla iedeva man šo naudu izdevumiem. Viņa droši vien to dabūjusi no Habla. Vēl es paņēmu simt dolāru no otra žūksnīša, ko pievācu otrdien no tiem puišiem, kas man sekoja.

- Tātad šī ir viltota nauda? - Finlejs uzstājīgi prasīja. - Kāpēc?

- Tikai padomā par to, - es turpināju. - Klaineram nepieciešama nauda dažādām izmaksām, kāpēc viņam vajadzētu izmantot īsto naudu? Varu saderēt, ka arī ar Hablu viņš norēķinājās ar viltotu naudu. Un varu saderēt, ka arī Džeksonvilas puišu tēriņiem Klainers deva viltotu naudu.

Finlejs pacēla abus simtniekus pie loga spilgtās gaismas. Mēs ar Rosko piegājām viņam klāt, lai arī apskatītos.

- Vai esi pārliecināts? - Rosko vaicāja. - Izskatās, ka šī nauda ir īsta.

- Tas ir viltojums, - es apgalvoju. - Tā tam jābūt, tas ir pats par sevi saprotams, vai ne? Naudas viltotāju mīļākā naudas zīme ir simts dolāri, to viņiem patīk drukāt. Lielāku naudas zīmi ir sarežģīti realizēt, bet mazākas dēļ nav vērts pūlēties.

Un, kāpēc gan viņiem vajadzētu tērēt isto naudu, ja paši veselām mašīnām pārvadā viltoto?

Mēs kārtīgi izpētījām šīs naudas zīmes. Aplūkojām, aptaustījām, pasmaržojām un paberzējām starp pirkstiem. Finlejs attaisīja savu kabatas portfeli un izņēma no tā simtnieku. Mēs salīdzinājām visas trīs naudas zīmes. Padevām tās no rokas rokā, taču nespējām pamanīt nekādu atšķirību.

- Ja tie ir viltojumi, tad sasodīti labi nostrādāti, - Finlejs atzina. - Bet tas, ko tu teici, skan loģiski. Iespējams, ka viss Klainera fonds darbojas tikai ar viltotu naudu, katru gadu iztērēdams miljonus.

Finlejs ielika savu simtnieku atpakaļ kabatas portfelī un viltojumus ielika kabatā.

- Es došos atpakaļ uz iecirkni, - viņš paziņoja. - Jūs abi nāciet rit, tā ap pusdienlaiku. Tīls būs devies pusdienot. Mēs visu izdarīsim no turienes.

Mēs ar Rosko devāmies uz Meikonu, kas atradās piecdesmit jūdzes uz dienvidiem. Nedrīkstēja pārtraukt pārvietošanos. Tas ir pirmais drošības likums - visu laiku atrasties kustībā. Mēs izvēlējāmies kādu kartē nenorādītu moteli pilsētas dienvidaustrumu malā. Tā nu bijām nonākuši Meikonā, ne īpaši tālu no Mārgreivas, šī pilsētiņa atdalīja mūs no maniem ienaidniekiem. Vecais mērs Tīls bija ieteicis apmesties Meikonas motelī, jo tas man būtu piemērots. Šovakar viņam bija taisnība.

Nomazgājušies aukstā dušā, mēs iekritām gultā un iegrimām nemierīgā miegā. Istaba bija silta. Miegā mēs drudžaini grozījāmies nakts lielāko daļu. Tad atmetām bezjēdzīgajai snaudai ar roku un piecēlāmies jau agrā rītausmā. Stāvēdami krēslainajā istabā, mēs žāvājāmies. Bija pienācis ceturtdienas rīts. Sajūta bija tāda, it kā nemaz nebūtu gulējuši. Gramstīdamies pa tumsu, mēs apģērbāmies. Rosko uzvilka formas tērpu. Es -savas vecās drēbes. Nodomāju, ka vajadzētu nopirkt jaunas. Es to izdarīšu par Klainera viltoto naudu.

- Ko mēs darīsim? - Rosko ievaicājās.

Es neatbildēju, jo domāju par kaut ko citu.

- Ričer? - viņa atkārtoti iesaucās. - Ko mēs darīsim ar visu šo lietu?

- Ko Grejs ar to darīja? - es atjautāju.

- Viņš pakārās, - Rosko atbildēja.

Es atkal iegrimu pārdomās.

- Vai patiešām? - es apšaubīju.

Iestājās klusums.

- Ak Jēziņ! - Rosko izdvesa. - Vai domā, ka par to ir jāšaubās?

- Varbūt, - atteicu. - Padomā, ja nu Grejs ar kādu no viņiem bija saticies? Varbūt kāds atklāja, ka Grejs okšķerējis tur, kur viņam to nevajadzēja darīt?

- Tu domā, ka Greju nogalināja? - Rosko pavaicāja, un viņas balsī ieskanējās panika.

- Varbūt, - es atkārtoju. - Manuprāt, viņi nogalināja Džo, Stoleru, Morisonus, Hablu un Molliju Betu Gordoni. Centās nogalināt arī mani un tevi. Ja kāds viņus apdraud, tas tiek nogalināts. Tieši tā Klainers darbojas.

Rosko kādu bridi klusēja, domādama par savu bijušo kolēģi Greju - drūmo un pacietīgo detektīvu, kas divdesmit piecus gadus pedantiski veicis savus pienākumus. Tāds vīrs kā Grejs varēja apdraudēt šos blēžus. Tāds vīrs, kas trīsdesmit divas dienas pacietīgi vācis pierādījumus, varēja būt drauds. Rosko pacēla galvu un pamāja.

- Viņš droši vien izdarīja kādu nepareizu gājienu, - viņa atzina.

Es piekrītoši un maigi atmāju pretim.

- Viņi nolinčoja Greju, - es sacīju, - un izdarīja tā, lai tas izskatītos pēc pašnāvības.

- Es nespēju tam noticēt, - Rosko iebilda.

- Vai viņam izdarīja autopsiju? - es painteresējos.

- Manuprāt, jā, - viņa apstiprināja.

- Tas jāpārbauda, - es ierosināju. - Mums vēlreiz būs jārunā ar patologanatomu Jelouspringsā.

- Bet viņš taču būtu ko teicis, vai ne tā? - viņa man jautāja.

- Ja ārstam būtu bijušas kādas šaubas, vai tad viņš nebūtu ziņojis par tām laikus?

- Viņš būtu ziņojis par savām šaubām Morisonam, - es atgādināju.

- Savukārt Morisons tās ignorētu, jo tas varēja būt viņa rikļurāvēju roku darbs. Mums pašiem tas ir jāpārbauda.

Rosko nodrebinājās.

- Es biju Greja bērēs, - viņa atcerējās. - Mēs visi tur bijām. Šefs Morisons teica runu mauriņā pie baznicas. Mērs Tīls ari runāja. Viņi atzina, ka Grejs bijis izcils policists, pats labākais Mārgreivā. Taču iznāk, ka viņu pašu cilvēki nogalinājuši Greju.

Rosko to stāstīja ļoti emocionāli. Viņai bija patikusi Mārgrei-vas dzīve. Viņas ģimene jau paaudzēm ilgi bija lējusi sviedrus Mārgreivā. Te bija Rosko saknes. Viņai patika pašas darbs un sajūta, ka spēj palīdzēt cilvēkiem. Taču sabiedrība, kurai Rosko bija kalpojusi, izrādījās morāli pagrimusi. Tā bija nekrietna un korumpēta sabiedrība, iegrimusi netīrajā naudas un asins purvā. Es sēdēju un vēroju, kā sabrūk Rosko ilūziju pasaule.

Mēs braucām ziemeļu virzienā pa ceļu, kas savienoja Mei-konu ar Mārgreivu. Pusceļā uz mājām Rosko nogriezās pa labi uz kāda lauku ceļa, mēs devāmies uz Jelouspringsas slimnīcu. Es jutos izsalcis, nebijām ēduši brokastis. Tas nu nebija labākais stāvoklis, lai vēlreiz dotos uz morgu. Iebraucām slimnīcas teritorijā, lēnām pārvilkāmies pāri “gulošajiem policistiem” un nonācām pie ēkas otras puses. Nolikām mašīnu netālu no lielajām metāla paceļamajām durvīm.

Izkāpuši no mašīnas, izlocījām kājas un piegājām pie ēkas durvīm. Saule jau sāka iesildīt šo dienu. Būtu bijis tik jauki, ja varētu uzturēties ārā. Taču mēs iegājām iekšā un devāmies meklēt ārstu. Atradām viņu sēžam tajā pašā noplukušajā kabinetā pie apdauzītā galda. Ārsts joprojām izskatījās noguris, un viņam mugurā bija tas pats baltais uzsvārcis. Viņš pacēla acis un pamāja mums, aicinot iekšā.

- Labrīt! - viņš sveicināja. - Kā varu palīdzēt?

Mēs apsēdāmies tajos pašos krēslos, kuros bijām sēdējuši otrdien. Es turējos pa gabalu no faksa aparāta. Ļāvu, lai Rosko runā. Tas šķita pareizāk, jo man taču nebija nekādu oficiālu pilnvaru.

- Šī gada februāri, - Rosko iesāka, - mans kolēģis, Mārgrei-vas policijas iecirkņa vecākais detektīvs, izdarīja pašnāvību. Vai jūs to atceraties?

- Vai tas bija vīrs, vārdā Grejs? - ārsts pajautāja.

Rosko pamāja, ārsts piecēlās kājās, piegāja pie arhīva skapja un vilka ārā atvilktni. Tā bija cieši ieķērusies un nāca čīkstēdama. Ārsts ar pirkstu šķīra lietas pretējā virzienā.

- Februāris, - viņš noteica. - Grejs.

Patologanatoms izvilka lietu, aiznesa to atpakaļ pie galda

un nometa uz reģistrācijas grāmatas, pēc tam smagi nosēdās krēslā un atvēra mapi. Mapīte bija plāna, tajā bija pavisam maz papīru.

- Grejs, - dakteris atkārtoja. - Jā, es atceros to viru. Viņš pakārās, vai ne? Pirmo reizi trīsdesmit gadu laikā mums uzradās kāda lieta no Mārgreivas. Mani izsauca pie viņa uz mājām. Ja pareizi atceros, tas bija noticis garāžā. Pie spāres?

- Jā, - Rosko apstiprināja un apklusa.

- Tātad - kā varu jums palīdzēt? - ārsts apjautājās.

- Vai tur nebija nekā mīklaina, neizprotama? - viņa pratināja.

Ārsts ieskatījās mapē un pāršķīra lapu.

- Cilvēks pakāries, tādos gadījumos vienmēr ir kaut kas neizprotams un noslēpumains, - viņš izvairījās.

- Varbūt bija kas īpašs? - es iesaistījos sarunā.

Ārsts pavērsa savu nogurušo skatienu no Rosko uz mani.

- Jūs domājat - aizdomīgs?

Viņš smaidīja to pašu nemanāmo smaidu, ko biju pamanijis jau otrdien.

- Vai tajā lietā nebija nekā aizdomīga? - es pārformulēju savu jautājumu.

Viņš pašūpoja galvu.

- Nē, - ārsts atbildēja. - Pašnāviba pakaroties. Ši lieta nebija no sarežģītajām. Viņš to izdarījis savā garāžā uz virtuves taburetes. Pats uztaisījis cilpu un nolēcis no taburetes. Viss atbilda patiesībai. Mums bija ari vietējo iedzīvotāju liecības. Es tur neredzēju nekā aizdomīga.

- Kas tās bija par liecībām? - Rosko interesējās.

Ārsts atkal pievērsās viņai un uzmeta acis lietai.

- Grejam bija depresija, - viņš skaidroja, - jau krietni ilgu laiku. Tajā naktī, kad tas notika, viņš bija aizgājis iedzert kopā ar savu šefu Morisonu, kas ari nupat kā pabija te - pie mums, un vēl ar pilsētas mēru - ar Tīļu. Visi trīs slīcināja bēdas par kādu lietu, ko Grejs bija salaidis grīstē. Viņš bija piedzēries līdz nemaņai, tāpēc abiem pārējiem vīriem bija jānogādā Grejs mājās. Viņi aizveda Greju mājās un atstāja. Droši vien Grejs bija ļoti slikti juties, tāpēc devās uz garāžu un pakārās.

- Vai tāda bija tā liecība? - Rosko brīnījās.

- Morisons to parakstījis, - ārsts apstiprināja. - Viņš patiešām bija apbēdināts un jutās vainīgs, viņš domāja, ka vajadzējis Greja labā darīt kaut ko vairāk, varbūt palikt pie viņa.

- Vai jums tas izklausījās ticami? - Rosko pajautāja.

- Es Greju vispār nepazinu, - ārsts turpināja. - Šī iestāde sastrādājas vismaz ar duci policijas iecirkņu. Es agrāk nebiju saticis nevienu no Mārgreivas. Tā nu reiz bija klusa vietiņa, vai ne? Vismaz kādreiz. Taču tas, kā rīkojās šis virs, pilnībā saskan ar to, kas parasti notiek šādos gadījumos. Dzeršana atbrīvo cilvēka uzvedību.

- Vai ir kādi fiziski pierādījumi? - es apjautājos.

Patologs atkal ieskatījās mapē un pēc tam pievērsās man.

- Līķis smirdēja pēc viskija, - viņš lasija. - Bija konstatēti svaigi nobrāzumi uz augšdelmiem un apakšdelmiem. Tie atbilst tam, ka divi vīri veduši viņu uz mājām, bet pats Grejs bijis apskurbis. Es neredzu neko aizdomīgu.

- Vai jūs izdarījāt līķa sekciju? - Rosko pajautāja.

Ārsts pakratīja galvu.

- Tas nebija nepieciešams, - viņš skaidroja. - Lieta nebija no sarežģītajām, un mēs toreiz bijām ļoti noslogoti. Kā jau teicu, mums toreiz bija daudz nopietnākas slepkavību lietas nekā pašnāvība Mārgreivā. Februārī visos policijas iecirkņos bija ļoti daudz izmeklēšanas lietu. Mums bija darba pilnas rokas, un ari jūsu šefs Morisons sakarā ar šo lietu negribēja sacelt ažiotāžu. Man pat liekas, ka viņš atsūtīja mums vēstuli, kurā bija teikts, ka šī ir delikāta lieta. Morisons negribēja, lai Greja ģimene uzzinātu, ka vīrs bijis galīgā ķēmā. Viņš gribēja saglabāt Greja labo slavu. Mani tas ļoti iepriecināja, jo es neredzēju neko aizdomīgu, un mums, kā jau teicu, bija ļoti daudz darba, tāpēc nekavējoties nodevu līķi kremēšanai.

Mēs ar Rosko saskatījāmies. Ārsts piegāja pie skapja un nolika lietu atpakaļ, atvilktne čīkstēdama aizvērās.

- Vai viss kārtībā, kolēģi? - viņš apjautājās. - Atvainojiet mani, man ir jāķeras pie darba.

Mēs pamājām un pateicāmies par mums veltīto laiku. Tad atstājām šauro kabinetu un izgājām ārā siltajā rudens saulē. Uz bridi, mirkšķinādami acis, apstājāmies, nesakot ne vārda. Rosko bija satriekta. Viņa tikko bija uzzinājusi, ka viņas senais draugs ticis noslepkavots.

- Man ļoti žēl, - izteicu līdzjūtību.

- Tas stāsts ir nepatiess no sākuma līdz pat beigām, - viņa sacīja. - Grejs nevienu lietu nebija salaidis grīstē. Viņš nekad nevienu lietu nesalaida grīstē. Un arī depresijā viņš nebija. Turklāt Grejs nelietoja alkoholu, viņš nekad nebija to lietojis. Tāpēc jau nu noteikti nevarēja tā piedzerties. Ari ar Morisonu vai ar to nolādēto mēru viņš nekad nav biedrojies. Tā viņš vienkārši nemēdza darīt. Grejam viņi nepatika. Nekad mūžā viņš nebūtu pavadījis draudzīgu vakaru kopā ar tiem abiem. Turklāt Grejam nebija ģimenes. Tāpēc visa tā pasaciņa par viņa ģimeni, delikāto lietu un cieņas saglabāšanu ir pilnīgas blēņas. Viņi nogalināja Greju un izdomāja to pasaciņu patologanato-mam, lai tas pārāk cītīgi nepētītu līķi.

Es sēdēju mašīnā un ļāvu, lai Rosko izgāž visu sakrājušos naidu. Tad viņa apklusa un nomierinājās. Rosko jau prātoja, kā viņi nogalinājuši Greju.

- Vai domā, ka to izdarīja Morisons un Tīls? - viņa man pajautāja.

- Un vēl kāds, - es piebildu. - Tur bija iesaistīti trīs viri. Es pieļauju, ka visi trīs bija aizgājuši pie viņa uz mājām un pieklauvējuši pie durvīm. Grejs atvēra durvis, un Tīls izvilka ieroci. Morisons un tas trešais sagrāba viņu un turēja aiz rokām. Tā var izskaidrot nobrāzumus uz rokām. Iespējams, ka Tīls ielējis Grejam rīklē pudeli viskija vai vismaz izšļakstījis to viņam uz drēbēm. Pēc tam viņi aizvilka Greju uz garāžu un pakāra.

Rosko iedarbināja mašīnu un izbrauca no slimnicas teritorijas. Viņa lēnām pārslīdēja pāri “gulošajiem policistiem”, tad pagrieza stūri un aiznesās pa ceļu prom Mārgreivas virzienā.

- Viņi nogalināja Greju! - Rosko atkārtoja. Tas bija vienkāršs apgalvojums. - Tāpat kā viņi nogalināja Džo. Domāju, ka saprotu, kā tu jūties.

Es pamāju.

- Viņi par to samaksās! - es apgalvoju. - Samaksās par abiem diviem!

- Varu saderēt, ka tā būs, - Rosko piekrita.

Klusēdami braucām kādu bridi ziemeļu virzienā, tad izbraucām uz šosejas. Līdz Mārgreivai bija atlicis divpadsmit jūdžu brauciens pa taisnu šoseju.

- Nabaga vecais Grejs, - Rosko ierunājās. - Es nespēju tam noticēt! Viņš bija tik gudrs un tik piesardzīgs.

- Izrādās, ka nepietiekami gudrs, - es piebildu, - un arī nepiesardzīgs. Tas ir jāpatur prātā. Tu taču zini noteikumus, vai ne? Iegaumē - nekad neko nedari pati uz savu galvu! Ja redzi kādu nākam, skrien prom, ko kājas nes, vai ari nošauj to nelieti. Ja vari, turies kopā ar Finleju, labi?

Rosko nenolaida acis no ceļa. Domādama par Finleju, viņa trakā ātrumā joņoja pa taisno šoseju.

- Finlejs, - Rosko noteica. - Vai zini, ko es nespēju saprast?

- Ko tad? - es painteresējos.

- Viņi ir divi, - Rosko iesāka. - Tīls un Morisons. Viņi pārvalda šo pilsētu Klainera interesēs. Viņi ari vada policijas iecirkni, faktiski visu pārvalda divatā. Viņu vecākais detektīvs ir Grejs - vīrs gados, ar gudru galvu, apsviedīgs un ietiepīgs. Viņš jau ir nostrādājis šeit divdesmit piecus gadus, krietnu laiku, vēl pirms visi šie mēsli sākās. Viņi saņēma Greju mantojumā un nespēja tikt no viņa vaļā. Tāpēc bija pilnīgi skaidrs, ka kādā jaukā dienā apsviedīgais un ietiepīgais detektīvs viņus atmaskos. Grejs ir atklājis, ka notiek kaut kas nelikumīgs, tāpēc viņi detektīvu novāc. Viņi to noslepkavo, lai pašu mahinācijas būtu drošībā. Bet ko viņi dara tālāk?

- Turpini, - es mudināju.

- Viņi pieņem darbā aizstājēju, - Rosko turpināja. - Finleju no Bostonas. Tādu vīru, kas ir vēl apsviedīgāks un ietiepīgāks, nekā bija Grejs. Kāda velna pēc viņiem tā vajadzēja darīt? Ja jau Grejs bija viņiem bīstams, tad Finlejs ir divtik bīstams. Kāpēc viņi tā izdarīja? Kāpēc viņi pieņēma darbā tādu cilvēku, kas ir vēl apsviedīgāks par savu priekšgājēju?

- To nav grūti saprast, - es atbildēju. - Viņi domāja, ka Finlejs ir īsts nejēga.

- Nejēga? - viņa pārjautāja. - Kāda velna pēc viņiem tā vajadzētu domāt?

Tā nu es viņai izstāstīju to pašu stāstu, ko Finlejs man pavēstīja pie diennakts veikala letes, ēdot virtuļus. Par viņa šķiršanos un tā laika garīgo noskaņojumu. Kā viņš toreiz man teica? Esot bijis kā nervu kamols, absolūts idiots, kas nespēj salikt kopā divus sakarīgus vārdus.

- Viņu intervēja šefs Morisons un mērs Tīls, - es pastāstīju. - Finlejs domājis, ka tā bijusi briesmīgākā darba intervija visā cilvēces vēsturē. Viņaprāt, viņš esot izturējies kā pēdējais idiots, tāpēc bijis ļoti pārsteigts, ka šo darbu dabūjis. Tagad es saprotu, kāpēc viņi pieņēma Finleju. Toreiz viņi patiešām meklēja pilnīgu idiotu.

Rosko smējās, tas man uzlaboja omu.

- Ak Dievs! - viņa noteica. - Tā nu gan ir likteņa ironija! Viņi droši vien jau visu bija izplānojuši. Viņuprāt, Grejs bija problēma, tāpēc labāk viņu aizstāt ar kādu pamuļķīti. Tieši tāpēc viņi nosprieda, ka jāizvēlas sliktākais no visiem kandidātiem, kas pieteicies uz šo amatu.

- Tā ir, - es piekritu. - Un tā viņi arī izdarīja. Viņi izvēlējās kādu kontuzētu idiotu no Bostonas. Taču līdz tam laikam, kad Finlejam bija jāsāk strādāt, viņš jau bija nomierinājies un atkal kļuvis par to foršo un gudro puisi, kāds allažiņ ir bijis.

Rosko par to smaidija visu ceļu divu jūdžu garumā. Tad mēs uzbraucām nelielā uzkalnā un uzsākām garo nobraucienu uz Mārgreivu. Mūsu nervi bija nospriegoti kā stīgas, jutāmies tā, it kā atgrieztos kara zonā, no kuras uz kādu bridi bijām izrāvušies. Atgriežoties tur, nebija nekāda labā sajūta. Biju cerējis, ka viss šķitīs labāk, kad būšu apzinājis savus pretiniekus. Bet nenotika tā, kā biju cerējis, - ne jau es spēlēju pret viņiem neitrālā laukumā, jo nekāda neitrālā laukuma īstenībā nav. Pats neitrālais laukums ir mans pretinieks. Tā ir visa pilsēta. Visa pilsēta ir nopirkta, un visiem tiek maksāts. Neviens nav neitrāls. Mēs traucāmies lejup pa nogāzi ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā pretim bīstamam nezināmajam. Daudz bīstamākam, nekā biju gaidījis.

Pie pilsētas robežas Rosko samazināja ātrumu. Lielais šev-rolets ieslīdēja Mārgreivas melnā asfalta spogulī. Ceļā redzētās magnolijas un kizila krūmus tagad nomainīja samtains mauriņš un dekoratīvie ķiršu koki. Tie bija koki ar gludu, spīdīgu stumbru, it kā to miza būtu nopulēta ar roku. Var būt, ka Mārgreivā tā arī bija. Klainera fonds droši vien kādam maksāja krietnu summiņu, lai šo darbu paveiktu.

Mēs pabraucām garām blīvajai veikalu rindai, tie visi stāvēja tukši, bet likās, ka tajos valda apmierinātība un saskaņa; nebija grūti turēties uz ūdens ar nenopelnīto tūkstoti nedēļā. Ar slaidu loku apbraucām apkārt pilsētas zaļajai zonai un Kaspara Tīla statujai, pēc tam garām Rosko mājai ar salauztajām durvīm, garām kafejnīcai un soliņiem, kas stāvēja zem elegantajiem sauljumiem, garām parkam, kur kādreiz - tajos laikos, kad Mārgreiva vēl bija godīga pilsēta, - darbojās bāri un mēbelētās istabas, un pēc tam prom uz policijas iecirkni. Mēs iebraucām stāvlaukumā un novietojām mašīnu. Čārlijas Hablas bentlijs stāvēja turpat, kur biju to atstājis.

Rosko noslāpēja motoru; kādu brīdi pasēdējām tāpat, negribējās kāpt ārā no mašīnas. Sadevāmies rokās - Rosko labā roka savijās ar manu kreiso. Šis žests izteica cerību, ka viss būs labi. Pēc tam izkāpām no mašīnas un devāmies kaujā.

* * *

Policijas iecirknis bija vēss un pamests, tikai Beikers sēdēja pie sava galda un Finlejs nāca ārā no palisandra kabineta. Mūs ieraudzījis, viņš piesteidzās klāt.

- Tīls atgriezisies pēc desmit minūtēm, - detektīvs paziņoja.

- Un mums ir neliela problēma.

Finlejs mūs iegrūda atpakaļ kabinetā. Iegājām iekšā, un viņš aiztaisīja durvis.

- Zvanīja Pikards, - Finlejs paziņoja.

- Nu kāda tad ir tā problēma? - es gribēju zināt.

- Tā māja, kurā slēpjas Čārlija ar bērniem, ir droša, - detektīvs sacīja. - Visai šai lietai jāpaliek neoficiālai, labi?

- Pikards jau man to teica, - es atzinos. - Viņš nedrīkst pieļaut, ka viņa vadība kaut ko uzzina.

- Tieši tā, - Finlejs piekrita. - Tā ari ir tā problēma. Pikards nevar dabūt cilvēkus mājas apsargāšanai. Viņam ir vajadzīgs kāds, kas paliek tur pie Čārlijas. Pikardam pašam ir jābūt darbā, viņš nespēj pārrauties uz pusēm un nedrīkst ņemt brīvdienas. Turklāt Pikards tur jūtas neomulīgi. Čārlija ir sieviete, un tur ir arī mazā meitene. Bērni no viņa baidās.

Finlejs paskatījās uz Rosko, viņa saprata, uz kuru pusi saruna sliecas.

- Vai viņš grib, lai es dodos uz turieni? - Rosko pajautāja.

- Tikai uz divdesmit četrām stundām, - Finlejs apstiprināja. - Tieši to Pikards man lūdza. Vai izpildīsi viņa lūgumu?

Rosko paraustīja plecus un pasmaidīja.

- Protams! - viņa piekrita. - Nav nekādu problēmu, varu tam atlicināt šo dienu. Ja vien tu apsoli mani atsaukt no turienes, tiklīdz šeit sāksies jampadracis. Sarunāts?

- Pats par sevi saprotams, - Finlejs apsolīja. - Nekāda jautrība nevar sākties, līdz mēs noskaidrosim visas detaļas; tiklīdz mēs tās noskaidrosim, Pikards pasludinās šo lietu par oficiālu, nosūtīs savus aģentus apsargāt to māju un tu atgriezīsies šeit.

- Sarunāts! - Rosko bija ar mieru. - Kad man jābrauc?

- Nekavējoties, - Finlejs atbildēja. - Pikards būs klāt kuru katru minūti.

Rosko uzsmaidīja detektīvam.

- Tātad tu jau droši vien zināji, ka es tam piekritīšu? - viņa vaicāja.

Viņš atsmaidīja un sacīja:

- Kā jau es teicu Rīčeram, tu esi labākais, kas mums ir.

Mēs ar Rosko izgājām cauri policistu darba telpai un pa

stikla durvīm ārā no ēkas. Rosko izņēma no ševroleta savu ceļasomu un nolika to zemē.

- Tad tiksimies rīt! - viņa atvadījās.

- Vai ar tevi viss būs kārtībā? - apvaicājos.

- Neuztraucies, - Rosko mani mierināja. - Ar mani nekas nenotiks. Nekur nevar būt drošāk kā FIB uzraudzītā mājā. Tomēr, zini ko, Rīčer, man tevis pietrūks. Es vēl nebiju plānojusi tik ātri no tevis šķirties.

Es paspiedu iņas roku. Rosko mani noskūpstīja uz vaiga, vienkārši pastiepās, lai uzspiestu ātru skūpstu. Finlejs atvēra iecirkņa durvis. Es dzirdēju gumijas apmales būkšķi. Detektīvs izbāza galvu pa durvīm un pasauca Rosko.

- Izstāsti Pikardam pēdējos jaunumus, labi? - viņš palūdza.

Rosko pamāja, un mēs palikām gaidot saulē. Ilgi nebija jāgaida. Pēc pāris minūtēm Pikarda zilais sedans ieripoja stāvlaukumā un apstājās mums tieši blakus. Lielais milzis izlocījās

no mašīnas un nostājās uz zemes, gandrīz vai aizsegdams sauli.

- Liels paldies, Rosko! - viņš sacīja. - Es to māku novērtēt, tu patiešām man izlīdzēsi.

- Nav par ko, - Rosko atteica. - Jūs taču ari mums palīdzat, vai ne? Kur ir tā vieta, uz kurieni es došos?

Pikards izmocīja vārgu smaidu un pamāja manā virzienā.

- Nedrīkstu to teikt, - viņš atrunājās. - Ne civilpersonu klātbūtnē, saproti? Es jau tā pārkāpju protokolu. Un vēl man būs jālūdz arī pēc tam viņam neatklāt, kur šī vieta atrodas, sarunāts? Un, kas attiecas uz tevi, Rīčer, nekad nemēģini to uzzināt no Rosko vai Čārlijas. Sarunāts?

- Sarunāts! - es piekritu. - Es viņai nejautāšu, jo viņa pati vienalga man to pastāstīs.

- Tad jau viss kārtībā, - Pikards nosmēja.

Viņš steidzīgi ar galvas mājienu atvadījās no manis, paņēma Rosko somu un nometa to uz aizmugurējā sēdekļa. Tad abi iekāpa zilajā sedanā un aizbrauca. Mašīna izslīdēja no stāvlaukuma un uzņēma virzienu uz ziemeļiem. Es māju ar roku, līdz mašīna izzuda manam skatienam.

23. NODAĻA

Detaļas. Liecību vākšana. Novērošana. Tas ir visa pamatā. Tev ir jāieņem pozīcija, pacietīgi, ilgi un grūti jānovēro, lai iegūtu vajadzīgo informāciju. Kamēr Rosko gatavoja kafiju Čārlijai Hablai un Finlejs sēdēja palisandra kabinetā, es grasījos novērot noliktavas darbību. Tas būs samērā ilgs un smags darbs, līdz es pa īstam sapratīšu, kā viņi to dara. Tas varbūt aizņems pilnas divdesmit četras stundas. Iespējams, Rosko atgriezīsies ātrāk par mani.

Es iesēdos bentlijā un nobraucu tās četrpadsmit jūdzes līdz krustojumam ar maģistrāli. Braucot garām noliktavām, samazināju ātrumu. Man vajadzēja nolūkot izdevīgu vietu novērošanai. Ziemeļpuses nobrauktuve pagāja apakšā zem dienvidpuses uzbrauktuves. Tur izveidojās tāds kā zems viadukts. Ceļu balstīja īsi, plati betona stabi. Izdomāju, ka es varētu nostāties aiz viena no šiem stabiem. Es pats būtu labi paslēpies tumsā, un nelielais pacēlums ļautu man netraucēti pārskatīt visu noliktavas teritoriju. Tā būs mana vieta.

Es atkal sāku braukt ātrāk, nokļuvu uz maģistrāles un turpināju doties ziemeļu virzienā uz Atlantu. Brauciens ilga vienu stundu. Centos savākt kopā savas niecīgās ģeogrāfijas zināšanas. Gribēju atrast lēto veikalu rajonu, tas man arī diezgan viegli izdevās. Ieraudzīju ielu, kuru biju meklējis. Automašīnu pārdevēji, biljarda galdu vairumtirgotāji, lietotu biroja mēbeļu pārdotavas. Es novietoju mašīnu veikalu kvartāla priekšā. Tieši pretī man atradās divi veikali, kas tirgoja preces izdzīvošanai brīvā dabā. Es izvēlējos to pa kreisi un iegāju iekšā.

Nozvanīja durvju zvaniņš. Pārdevējs aiz letes pacēla galvu. Viņš bija parasts vīrs, baltais, ar melnu bārdu, maskēšanās tipa darba drēbēs un zābakos. Vienā ausī viņam karājās liela zelta stīpa. Vīrs izskatījās pēc pirāta, varētu būt arī veterāns vai cilvēks, kas gribētu tāds izskatīties. Pārdevējs pamāja man ar galvu.

Viņa veikalā bija viss, kas man vajadzīgs. Es izvēlējos olīvkrāsas maskēšanās bikses un kreklu, atradu arī maskēšanās jaku, kas bija pietiekami liela un man derēja. Uzmanīgi izpētīju jakas kabatas. Man tur bija jāatrod vieta Desert Eagle. Tad atradu arī ūdens blašķi un dažas pieklājīgas, āra apstākļiem domātas glāzes. Uzmetu visas lietas uz letes pie kases un sakrāvu kaudzē. Izvilku savu žūksni ar simtniekiem. Bārdainais vīrs skatījās uz mani.

- Man noderētu arī steks, - es piebildu.

Pārdevējs paskatījās uz mani un simtnieku žūksnīti. Tad viņš panira zem letes un izvilka kādu kasti. H izskatījās smaga. Es izvēlējos resnu, apmēram deviņas collas garu steku. Tas bija izgatavots no ādas, vienā galā iespiests, lai varētu satvert. Iekšpusē atradās santehnikas spirāle - to viņi ieliek caurulēs, pirms tās saliec. Tai apkārt vēl uzkausē svina kārtu. Superie-rocis! Es pamāju, samaksāju par visu un gāju prom. Atgrūžot durvis, atkal nozvanīja zvaniņš.

Pabraucu bentliju vēl metrus simts uz priekšu un noliku to pie pirmā autoveikala, kas reklamēja logu stiklu tonēšanu. Pasignalizēju un izkāpu no mašīnas, lai satiktu puisi, kas nāca ārā pa veikala durvīm.

- Vai varat notonēt šīs automašīnas stiklus? - es apjautājos.

- Šai te? - puisis pārjautāja. - Skaidra lieta! Varu notonēt absolūti visu.

- Cik ilgā laikā? - es interesējos.

Puisis piegāja pie auto un ar pirkstu nobrauca pa zīdaino mašīnas virsmu.

- Jūs droši vien gribēsiet pirmklasīgu kvalitāti, - viņš klāstīja. - Tas man aizņems pāris dienu, varbūt trīs.

- Cik tas maksās? - pavaicāju.

Viņš turpināja taustīt mašīnas krāsojumu un ievilka gaisu caur zobiem, kā visi automehāniķi, kad viņiem prasa, cik tas maksās.

- Pāris simtu, - viņš noteica maksu. - Tas būs par pirmklasīgu kvalitāti, un uz šādas mašīnas nedrīkst likt neko sliktāku.

- Došu tev divsimt piecdesmit, - es piedāvāju. - Vairāk, nekā tu prasi par pirmklasīgu darbu, bet tu man aizdosi savu mašīnu uz divām vai trim dienām, cik nu tev vajadzēs laika, lai šo darbu paveiktu, sarunāts?

Puisis vēlreiz ievilka gaisu caur zobiem, viegli uzsita uz bentlija pārsega un sacīja:

- Sarunāts, draugs.

Es noņēmu bentlija atslēgu no Čārlijas atslēgu riņķa un apmainīju savu auto pret astoņgadīgu kadiljaku iepuvuša avokado krāsā. Šķita, ka mašīna ripo tīri labi, un tā bija tik nepamanāma, cik vien to varēja vēlēties. Bentlijs bija jauks automobilis, bet tas nebija tas, kas man vajadzīgs, ja nāksies kādam sekot. Bentlijs tādam darbiņam bija pārāk uzkrītošs.

Es nolūkoju pilsētas dienvidu robežu un apstājos, lai uzpildītu benzīnu. Pielēju vecā kadiljaka lielo benzlnbāku, nopirku saldās tāfelītes, riekstus un ūdens pudeles. Tad iegāju benzīntanka tualetes kabīnē un pārģērbos. Uzvilku mugurā maskēšanās drēbes un vecās izmetu atkritumu tvertnē, pēc tam devos atpakaļ pie mašīnas. Ieliku DesertEagle lielajā jakas iekškabatā. Pārbaudīju aizslēgu. Pārējās lodes saliku ārējā augšējā kabatā. Morisona atsperu nazim atradās vieta kreisajā sānu kabatā, bet labajā kabatā es ieliku steku.

Pārējās kabatās saliku saldās tāfelītes un riekstus. Ielēju blašķē ūdeni un devos savā misijā. Pagāja vēl vesela stunda, lai nokļūtu atpakaļ Mārgreivā. Es stūrēju veco kadiljaku tieši apkārt krustojumam, augšā pa uzbrauktuvi ziemeļu virzienā. Tad atpakaļgaitā nobraucu kādus simts jardus pa apmali un apstājos nevienam nepiederošā zemes gabalā - starp uzbrauktuvi un nobrauktuvi. Šeit neviens nebrauks garām, lai tiktu prom no maģistrāles vai nonāktu uz tās. Neviens neredzēs mašīnu, izņemot tos cilvēkus, kas pa maģistrāli dosies garām Mārgreivai. Taču tiem būs vienalga.

Pacēlu motora pārsegu un nostiprināju, lai tas stāvētu vaļā. Aizslēdzu kadiljaku un atstāju mašīnu. Tā šis auto nepiesaistīs uzmanību - vienkārši salūzis, vecs sedans, kas atstāts uz apmales. Skats bija tik parasts, ka nevienam tas neliksies dīvains. Tad es pārrāpos pāri zemajai betona sienai apmales pusē, rāpus nolīdu pa augsto malu, pēc tam skriešus devos dienvidu virzienā un pārskrēju pāri uzbrauktuvei. Turpināju skriet uz priekšu, lai sasniegtu slēpni zemajā viaduktā. Zem maģistrāles platās joslas paskrēju uz otru galu un paslēpos aiz platā staba. Virs manas galvas rībināja smagās mašīnas, braucot lejā no maģistrāles uz šoseju. Tur tās tika pārslēgtas pareizajā ātrumā un devās tieši uz noliktavām.

Iekārtojos ērtāk aiz staba. Man bija izcils novērošanas punkts. Tas atradās kādus divsimt jardus no noliktavām, varbūt pēdas trīsdesmit virs paaugstinājuma. Visa apkārtne bija izklāta man priekšā kā uz delnas. Nopirktais armijas tālskatis bija lielisks. Ieraudzīju, ka patiesībā noliktavu teritorijā atradās četri atsevišķi angāri. Tie bija pilnīgi vienādi, novietoti precizā līnijā un stiepās projām no manis šaurā leņķī. Visa teritorija bija apjozta ar pamatīgu žogu, pašā augšā tam piestiprinātas asas dzeloņstieples. Visiem četriem angāriem bija ari iekšējais žogs ar vārtiem. Ārējā žogā uz ceļa pusi bija lielie vārti. Visā teritorijā notika aktīva rosība.

Pirmā nožogotā teritorija bija pilnīgi nevainojama. Lielās paceļamās durvis stāvēja vaļā. Redzēju vietējo lauku tehniku, rībinām iekšā un ārā no angāra. Ļaudis atklāti un neslēpdamies kaut ko iekrāva un izkrāva. Tie bija pamatīgi rupja audekla maisi, piebāzti ar šo un to. Var būt, ka tā bija lauksaimniecības produkcija - sēklas vai mēslojums jebkas, ko lieto lauksaimnieki. Man par to nebija nekādas saprašanas. Taču tur nebija nekā slēpjama un noslēpumaina. Kravas pārvadāja vietējās mašīnas, uz tām bija Džordžijas numura zīmes. Neviena automašīna nenāca no kādas citas pavalsts. Nebija nekā tik ievērojama, lai to pārvadātu no valsts dienvidiem uz ziemeļiem. Pirmajā noliktavas angārā nenotika nekas nelegāls, par to varēja nešaubīties.

Tas pats attiecās uz otro un trešo angāru. Vārti stāvēja vaļā, un durvis bija paceltas. Dzīva rosība notika priekšējos pagalmos. Arī tur nebija nekā slēpjama. Viss bija skaidri pārredzams. Mašīnas ari bija vietējās. Nevarēja redzēt, ko tās pārvadā. Iespējams, vairumtirdzniecības preces maziem lauku veikaliņiem. Varbūt rūpnieciski ražotas preces, kuras vajadzēja transportēt. Trešajā angārā varēja saskatīt kaut ko līdzīgu naftas tvertnēm, taču nekā tāda, kas izraisītu īpašu interesi.

Mani interesēja tieši ceturtais angārs. Tas angāru rindā bija pēdējais. Nebija nekādu šaubu, ka vieta izvēlēta gudri un loģiski - aiz pirmo triju angāru pagalmu haotiskās drūzmas. Tā kā tas bija pēdējais, nevienam no vietējiem fermeriem vai tirgotājiem nebija nekādas vajadzības tam braukt garām. Neviens par to neinteresējās. Vieta bija izvēlēta ļoti gudri. Šis angārs noteikti bija īstais. Aiz tā, apmēram septiņdesmit piecus jardus tālāk - klajā laukā -, stāvēja zibens saspertais koks. Tas, kuru Rosko bija pazinusi Stolera, Habla un dzeltenās automašīnas fotogrāfijā. Fotografēts tika no pagalma, tagad es varēju redzēt, ka kamera iekļauj kadrā arī koku turpat pie ēkas tālākā stūra. Šī bija īstā vieta, par to nebija nekādu šaubu.

Lielās paceļamās durvis angāra priekšā bija ciet, ari vārti aizvērti. Divi sargi grozījās pa angāra pagalmu. Pat no divsimt jardu attāluma tālskatī varēja redzēt viņu vērīgos skatienus un saspringto gaitu. Viņiem noteikti bija atvēlēta drošības dienesta loma. Kādu brīdi es viņus vēroju. Sargi staigāja pa pagalmu, taču nekas nenotika. Tāpēc es sāku novērot ceļu, gaidīdams smagās mašīnas, kas ieradīsies ceturtajā angārā.

Gaidīt vajadzēja krietni ilgi. Biju satraukts, ka laiks skrien tik ātri, tāpēc sāku pie sevis dungot. Nodungoju visas versijas.

ko zināju dziesmai Rambling on My Mind. Šo dziesmu izpildīja daudzi mūziķi, un katram bija sava versija. Tā vienmēr tikusi uzskatīta par tradicionālu dziesmu, un neviens nezina, kas to sarakstījis un no kurienes tā cēlusies. Varbūt tā nāk no tāltā-liem laikiem. Šī ir to cilvēku dziesma, kuri nespēj ilgi uzturēties vienā vietā, pat ne tad, ja tam ir kāds pamatots iemesls. Es cilvēkiem patīku. Esmu pabijis Mārgreivā gandrīz jau veselu nedēļu. Tas ir ilgākais laiks, kādu jebkad esmu brīvprātīgi pavadījis kādā vietā. Te es varētu palikt uz visiem laikiem, kopā ar Rosko, jo man ar viņu ir ļoti labi. Sāku jau iztēloties nākotni kopā ar šo sievieti, tā likās jauka.

Taču Mārgreivu gaida problēmas. Kad Klainera netīrā nauda tiks konfiscēta, pilsēta vienkārši sabruks. Nebūs vairs neviena vieta, kur varētu palikt. Un man vajadzēs klīst tālāk. Tieši tāpat kā tajā dziesmā, ko es dungoju savā galvā. Būs jāturpina klaiņot. Dziesmā teiktais atkārtojās. H varētu būt sacerēta tieši man. Dziļi sirdī ticēju, ka šo dziesmu sarakstījis Aklais Bleiks. Viņš bija klaidonis. Viņš bija gājis garām tieši šai vietai vēl tad, kad betona stabu vietā šeit stāvēja veci, ēnaini koki. Pirms sešdesmit gadiem viņš bija gājis pa šo pašu ceļu, kuru es tagad vēroju, varbūt pat dziedādams to pašu dziesmu, ko tagad dungoju es.

Mēs ar Džo mēdzām dziedāt šo veco dziesmu. H skanēja kā ironisks komentārs mūsu ģimenes dzīvei armijas daļās. Parasti izkāpām no lidmašīnas nezināmā vietā un braucām tālāk uz kādu smacīgu, tukšu armijas bāzes māju. Divdesmit minūtes pēc ievākšanās mēs parasti sākām dziedāt šo dziesmu. It kā jau gana ilgi būtu uzkavējušies tajā vietā un atkal būtu gatavi doties tālāk. Tā nu es atbalstijos pret betona stabu un dziedāju šo dziesmu savam brālim un ari pats sev.

Pagāja trīsdesmit piecas minūtes, līdz es nodziedāju visas šīs dziesmas versijas - vienu sev un nākamo Džo. Pa šo laiku es redzēju kādas sešas mašīnas, kas iebrauca noliktavas teritorijā. Tie bija vietējie vīri, kas brauca ar mazām, putekļainām Džordžijas kravas mašīnām. Neviena no tām nebija kļuvusi dubļaina gara pārbrauciena laikā. Neviena no tām nebrauca uz ceturto angāru. Es klusām dungoju trīsdesmit piecas minūtes un pa šo laiku nebiju ieguvis nekādu informāciju.

Taču biju izpelnījies aplausus. Pabeidzis dziedāt pēdējo versiju, izdzirdēju lēnus, ironiskus aplausus, kas nāca no tumsas kaut kur aiz manis. Es apmetos apkārt platajam betona stabam un skatījos tumsā. Aplausi bija rimušies, un es saklausīju šļūcošu troksni. Saskatīju neskaidru vīrieša kontūru, kas rāpoja uz manu pusi. Kontūra noskaidrojās. Tas bija kāds klaidonis. Vīram bija gari, sirmi, sapinkājušies mati un mugurā vairākas drēbju kārtas. Spožas acis dega grumbainajā un netīrajā sejā. Vīrs apstājās pa gabalu no manis.

- Kas tu, pie velna, tāds esi? - es viņam jautāju.

Vīrs atmeta uz sāniem garās matu pinkas un uzsmaidīja man.

- Bet kas tu, ellē ratā, tāds esi? - arī viņš gribēja zināt.

- Ieņēmis manu vietu un tā auro!

- Šī ir tava vieta? - es vaicāju. - Tu šeit apakšā dzīvo?

Virs apsēdās un paraustīja plecus.

- Pagaidām jā, - viņš atbildēja. - Esmu šeit jau mēnesi. Vai tevi kaut kas neapmierina?

Pašūpoju galvu. Man pret šo vīru nebija nekādu pretenziju, viņam taču kaut kur bija jādzivo.

- Piedod, ka iztraucēju tevi, - es atvainojos. - Šonakt man vajadzēs palikt šeit.

Līdz manām nāsīm atplūda vīra smaka, tā nebija patīkama. Šis vīrs smirdēja tā, it kā visu mūžu būtu pavadījis tikai ceļā.

- Paliec, cik ilgi vēlies, - viņš laipni atļāva. - Mēs tikko kā izlēmām pārvākties. Mēs atbrīvojam šīs telpas.

- Mēs? - es satraucos. - Vai šeit ir vēl kāds?

Vīrs uz mani savādi paskatījās, pagriezās un norādīja uz tukšo gaisu sev blakus. Tur neviena nebija. Manas acis jau bija pieradušas pie tumsas. Es spēju saskatit visu ceļa gabalu līdz pat betona konsolei, kas slējās zem maģistrāles pacēluma. Tur neviena nebija, tikai tukšums.

- Mana ģimene, - vīrs turpināja. - Mēs priecājamies ar tevi iepazīties. Taču mums ir jāiet. Pienācis laiks pārcelties.

Vīrs pasniedzās un no tumsas izvilka brezenta mugursomu. Armijas mantu maiss. Uz tā bija pabalējis trafarets. Armijas pulks, sērijas numurs un nodaļa. Viņš piespieda maisu cieši klāt un šļūca projām.

- Pagaidi! - uzsaucu. - Vai tu biji šeit pagājušajā nedēļā? Ceturtdien?

Vīrs apstājās un nedaudz pagriezās pret mani.

- Esmu šeit jau veselu mēnesi, - viņš atbildēja. - Pagājušajā ceturtdienā es neko neredzēju.

Es paskatījos uz vīru un viņa armijas mugursomu. Karavīrs. Karavīri nekad brīvprātīgi nekur neiejaucas. Tas ir galvenais likums. Es atstāju betona stabu, izvilku no kabatas saldo tāfelīti un, ietinis to simts dolāru naudas zīmē, pametu viņam. Vīrs to noķēra un, ielicis kabatā, klusēdams man pamāja.

- Tātad - ko tu neredzēji pagājušajā ceturtdienā? - vēlreiz pajautāju.

Viņš paraustīja plecus.

- Es neko neredzēju, - klaidonis sacīja. - Tā ir pilnīga patiesība. Taču mana sieva gan redzēja, viņa daudz ko redzēja.

- Labi, - es lēnām noteicu. - Vai pajautāsi, ko viņa redzēja?

Vīrs pamāja. Pagriezās un čukstus sarunājās ar tukšo gaisu sev blakus. Pēc tam atkal pagriezās uz manu pusi.

- Viņa redzējusi citplanētiešus, - vīrs iesāka. - Ienaidnieka zvaigžņu kuģi, kas bija nomaskēts par melnu, spīdīgu mašīnu. Tajā sēdēja divi citplanētieši, maskējušies par parastiem šīs planētas vīriem. Viņa redzējusi gaismas debesīs. Dūmus. Nosēžas kosmosa kuģis, pārvēršas par lielu mašīnu, no tās izkāpj zvaigžņu flotes komandieris, kas ģērbies kā parasts policists, maza auguma, resns vīrs. Tad no maģistrāles puses atbrauc balta mašīna, taču īstenībā tā ir zvaigžņu kareivju nolaišanās, tajā ir divi vīri, tie ir no mūsu planētas - pilots un otrais pilots. Viņi visi sāk dejot tieši tur pie vārtiem, jo ieradušies no citas galaktikas. Mana sieva teica, ka tas bijis aizraujošs skats. Viņai tādas lietas ļoti patik. Viņa tās redz visur, kurp vien dodas.

Klaidonis to visu klāstīja pavisam nopietni.

- Es gan no tā neko neredzēju, - viņš turpināja, pamādams uz gaisu sev blakus. - Bērnam bija vajadzīga vanna. Taču mana sieva redzēja tieši to, viņai tādas lietas patīk.

- Vai viņa ari kaut ko dzirdēja? - es tincināju.

Vīrs prasīja sievai. Saņemdams atbildi, viņš pašūpoja galvu, it kā es būtu galigi jucis.

- Būtnes no kosmosa neizdod nekādas skaņas, - viņš skaidroja. - Taču zvaigžņu kareivju otrais pilots tika sašauts ar lāzera ieročiem, vēlāk viņš atrāpoja uz šejieni. Viņš noasiņoja līdz nāvei tieši tajā vietā, kur tu tagad sēdi. Mēs gribējām viņu glābt, taču, ja šauts ar lāzera ieročiem, tur vairs neko nevar līdzēt, vai ne? Mediķi viņu savāca svētdien.

Es pamāju. Virs aizrāpoja, vilkdams sev līdzi armijas mugursomu. Vēroju viņu aizejam, pēc tam atkal pieslējos pie staba un vēroju ceļu. Pārdomāju viņa sievas stāstu. Tā bija aculiecinieka liecība. Šis virs nebūtu pārliecinājis Augstāko tiesu, taču pavisam noteikti bija pārliecinājis mani, jo tas, kurš bija atlidojis zvaigžņu kuģi un dejojis pie noliktavas vārtiem, nebija brālis Augstākajai tiesai...

Pagāja vēl kāda stunda. Es biju apēdis saldo tāfellti un izdzēris gandrīz vai visu ūdeni. Sēdēju un gaidīju. Paliels piegādes furgons nobrauca no maģistrāles un devās dienvidu virzienā. Pie noliktavām tas samazināja ātrumu. Caur tālskati saskatīju Ņujorkas sērijveida numura zīmes - netīrus, baltus taisnstūrus. Mašīna nogriezās iebrauktuvē pie noliktavām un, pa asfaltēto ceļu aizbraukusi līdz ceturtā angāra vārtiem, apstājās. Apsargi atvēra vārtus un rādīja, lai šoferis stūrē iekšā. Tur mašīna atkal apstājās, un apsargi aiztaisīja vārtus. Tad šoferis piebrauca mašīnas aizmuguri pie angāra durvīm, apstājās un izkāpa ārā. Viens no vārtu sargiem ierāpās mašīnā, bet otrs nozuda noliktavas sānu durvīs un iedarbināja durvju pacēlāju.

Mašīna iebrauca noliktavas tumsā un durvis atkal nolaidās. Ņujorkas šoferis tika atstāts pagalmā, kur viņš gozējās saulītē. Tas arī viss. No darbības sākuma līdz beigām bija pagājušas apmēram trīsdesmit sekundes. Vairāk nekas nebija redzams.

Gaidīju un vēroju. Mašīna nostāvēja astoņpadsmit minūtes. Tad durvis atkal pacēlās un vārtu sargs izbrauca mašīnu pagalmā. Tiklidz tā bija izbraukusi ārā, durvis tika nolaistas un vārtu sargs izlēca ārā no mašīnas. Ņujorkas šoferis ierausās atpakaļ savā vietā, un vārtu sargs, paskrējis uz priekšu, atvēra vārtus. Mašīna izbrauca pa tiem un rībēdama atgriezās uz šosejas. Tā pagriezās uz ziemeļiem un divdesmit jardu attālumā pabrauca garām vietai, kur biju paslēpies aiz viadukta betona staba. Mašīna līgodamās virzījās uz uzbrauktuvi un, motoram ierēcoties, pievienojās ziemeļu virzienā braucošajai mašīnu plūsmai.

Gandrīz vai tūlīt pēc tam kāda cita mašīna rībēdama brauca lejā pa nobrauktuvi, pamezdama satiksmes plūsmu, kas nāca no ziemeļiem. Tā bija līdzīga pirmajai. Tāda pati mašīnas marka, tas pats lielums, tādi paši lielceļa dubļi. Otrā mašīna dārdēdama ieripoja noliktavas ceļā. Es paskatijos tālskatī, tai bija Ilinoisas numura zīmes. Mašīna veica to pašu rituālu -apstājās pie vārtiem, ar aizmuguri piebrauca pie angāra durvīm, šoferi nomainīja vārtu sargs. Durvis pacēlās tieši uz tik ilgu laiku, lai mašīna paspētu iebraukt tumšajā angārā. Ātri un prasmīgi. No sākuma līdz beigām pagāja trīsdesmit sekundes. Par konspirāciju gādāja tas, ka tālbraucējiem šoferiem netika atļauts ieiet noliktavā. Viņiem bija jāgaida ārpusē.

Ilinoisas mašīna izbrauca ārā ātrāk - sešpadsmit minūtēs. Šoferis ieņēma vietu pie stūres un devās projām, atpakaļ uz maģistrāli. Divdesmit jardu attālumā es vēroju, kā tā pabrauc man garām.

Pēc mūsu teorijas, abas mašīnas tika piekrautas ar uzkrātajām rezervēm un mēroja ceļu tālāk uz ziemeļiem. Tās dārdēdamas traucās atpakaļ uz lielajām pilsētām, kur tika gaidītas, lai izkrautu. Līdz šim mūsu teorija likās pareiza. Nespēju tajā atrast nevienu kļūdu.

Nākamajā stundā nekas nenotika. Ceturtais angārs palika cieši noslēgts. Man jau sāka kļūt garlaicīgi. Gandrīz vai vēlējos, kaut klaidonis nebūtu aizgājis. Mēs būtu varējuši kādu brīdi aprunāties. Tad ieraudzīju šodienas trešo mašīnu virzāmies šurp. Pacēlu tālskati un ieraudzīju Kalifomijas numura zīmes. Tāda pati mašīna netīri sarkanā krāsā rībēdama brauca nost no maģistrāles un devās uz tālāko angāru. Šoreiz procedūra atšķīrās no pirmajām divām. Mašīna izbrauca cauri vārtiem, taču šoferu maiņa nenotika. Auto vienkārši atpakaļgaitā iebrauca pa atvērtajām durvīm. Acīmredzot šim vīram bija tiesības redzēt to, kas notika angāra iekšienē. Gāja laiks, veselas divdesmit divas minūtes. Durvis pacēlās, un mašīna izbrauca atpakaļ pagalmā, tad cauri vārtiem un devās tieši maģistrāles virzienā.

Es ātri pieņēmu lēmumu. Bija pienācis laiks rīkoties. Man gribējās ieskatīties, kas atrodas iekšā vienā no šīm mašīnām. Tāpēc pierausos kājās, paķēru tālskati un ūdens blašķi. Paskrēju zem ziemeļpuses viadukta. Uzkārpījos augšup pa stāvo sienu un, pārlēcis pāri betona nožogojumam, skrēju uz veco kadiljaku. Aizvēris motora pārsegu, iekāpu iekšā. Iedarbināju mašīnu un izbraucu atpakaļ uz šaurās apmales. Pagaidīju, kad parādīsies brīva vieta mašīnu rindā, un piedevu gāzi jaudīgajam motoram, pagriezu stūri un uzņēmu ātrumu ziemeļu virzienā.

Aprēķināju, ka sarkanā mašīna varētu būt man priekšā ne vairāk kā trīs vai četras minūtes. Es apdzinu vairākus auto, uzspiedu uz vecā, jaudīgā kadiljaka gāzes pedāļa un pārslēdzu to ātrākajā pārnesumā. Aprēķināju, ka drīz vien man vajadzētu atgūt nokavēto laiku. Pēc dažām jūdzēm pamanīju sarkano mašīnu. Nomierinājos un iesēdos tai astē trīssimt jardus iepakaļ. Turējos tā, lai starp mums pastāvīgi atrastos kādas sešas mašīnas. Iekārtojos ērtāk un atslābinājos. Saskaņā ar Rosko menoras teoriju mēs braucām uz Losandželosu.

Lēnām devāmies ziemeļu virzienā, ne ātrāk par piecdesmit jūdzēm stundā. Kadiljaka benzīnbāka bija vēl gandriz pilna. Man varētu pietikt vēl trīssimt, varbūt trīssimt piecdesmit jūdzēm. Braucot tik lēni, varbūt pat vairāk. Palielinot ātrumu, benzīna patēriņš būtu milzīgs. Nolietotajam, astoņus gadus vecajam V-8 tipa dzinējam benzīns lītu iekšā ātrāk nekā kafija no kannas. Taču vienmērīgā ātrumā šī mašīna varētu uzrādīt tīri labu nobraukumu. Varbūt pat izspiest kādas četrsimt jūdzes. Ar to vajadzētu pietikt, lai nokļūtu lidz rietumu pavalstīm, varbūt pat līdz Memfisai.

Mēs turpinājām ceļu. Netīrā, sarkanā mašīna - liela un labi pamanāma - vēl arvien brauca man trīssimt jardus pa priekšu. Tā apbrauca apkārt Atlantai pa dienvidu pusi, uzņemdama kursu uz rietumiem, pāri visai valstij. Sadales teorija izskatījās pareiza. Es samazināju ātrumu un nedaudz atpaliku pie apļveida ceļa. Negribēju, lai šoferim rastos aizdomas, ka viņam seko. Taču, redzot, kā šoferis maina braukšanas joslas, sapratu, ka šis vīrs daudz neņem galvā atpakaļskata spoguli. Es piebraucu mazliet tuvāk.

Sarkanā mašīna turpināja doties uz priekšu. Es saglabāju distanci, starp mums bija astoņas mašīnas. Laiks ritēja. Bija jau vēla pēcpusdiena, varētu pat teikt, agra novakare. Braucot ieturēju pusdienas - apēdu saldo tāfelīti un iemalkoju ūdeni. Nemācēju ieslēgt radio, tas bija kāds modems japāņu modelis. Droši vien autoveikala puisis bija to nomainījis. Var būt, ka radio nemaz nedarbojās. Prātoju, kā gan puisim veicas ar bentlija stiklu tonēšanu. Nezināju, ko Čārlija man sacīs, kad atdošu viņas mašīnu ar tumšiem stikliem. Kaut ari, manuprāt, tā varētu būt mazākā bēda no tām, kas viņu piemeklējušas. Mēs turpinājām doties uz priekšu.

Tā mēs pieveicām gandrīz vai četrsimt jūdzes. Astoņas stundas. Izbraucām ārā no Džordžijas, cauri Alabamai un nonācām Misisipi pavalsts ziemeļaustrumu malā. Jau bija sabiezējusi piķa melna tumsa. Rudens saule mūsu priekšā sen bija norietējusi. Šoferi bija ieslēguši gaismas. Vairākas stundas mēs braucām cauri tumsai. Jutos tā, it kā visu mūžu būtu sekojis šim vīram. Kad jau tuvojās pusnakts, sarkanā mašīna samazināja ātrumu. Pusjūdzi tālāk es redzēju, ka tā apstājas smago mašīnu stāvvietā, nekurienes vidū. Tas bija netālu no vietas, ko sauca Mairtla. Varbūt sešas jūdzes no TenesI pavalsts robežas - apmēram septiņdesmit jūdzes vēl bija atlikušas lidz Memfisai. Arī es, sekodams sarkanajai mašīnai, iebraucu stāvlaukumā un noliku savu braucamo labu gabalu tālāk. '

Redzēju, kā šoferis izkāpj ārā. Tas bija gara auguma, plecīgs puisis ar resnu kaklu un platiem, spēcīgiem pleciem, tumšiem matiem, apmēram trīsdesmit gadus vecs, ar garām rokām kā pērtiķim. Es šo puisi pazinu. Tas bija Klainera dēls, bezjūtīgais psihopāts. Vēroju viņu. Klainers juniors izstaipījās un, stāvēdams tumsā pie savas mašīnas, nožāvājās. Skatījos uz viņu un iztēlojos Klaineru junioru dejojam ceturtdienas naktī pie noliktavas vārtiem.

Klainers juniors aizslēdza mašīnu un vieglā solī devās uz ēku pusi. Kādu bridi pagaidīju un sekoju viņam. Apsvēru, ka viņš varētu doties tieši uz tualeti, tāpēc uzkavējos pie avīžu kioska spilgtajā neona gaismā un vēroju durvis. Redzēju, kā juniors iznāk ārā un vieglā solī ieiet bufetē. Viņš apsēdās pie galdiņa, atkal izstaipījās un paņēma ēdienkarti ar bagāta vīra žestu, kas nekur nesteidzas. Juniors bija šeit ieradies uz vēlām vakariņām. Aprēķināju, ka viņš varētu bufetē pavadīt vismaz divdesmit piecas minūtes, varbūt pusstundu.

Devos atpakaļ uz stāvlaukumu. Gribēju ielauzties sarkanajā mašīnā un apskatīties, kas tajā iekšā. Taču redzēju, ka stāvlaukumā to nebūs iespējams izdarīt. Tur visu laiku apgrozījās cilvēki un patrulēja arī pāris policijas mašīnu. Viss laukums bija spoži izgaismots. Būs vien jāpagaida, līdz varēs ielauzties Klainera mašīnā.

Devos atpakaļ uz ēkām, iespiedos telefona būdā un uzgriezu Mārgreivas policijas iecirkņa telefona numuru. Finlejs nekavējoties pacēla klausuli. Sadzirdēju viņa labi nostādīto Hārvardas balss toni. Viņš bija sēdējis pie telefona, gaidīdams, kad es piezvanīšu.

- Kur tu esi? - viņš vaicāja.

- Netālu no Memfisas, - es ziņoju. - Novēroju, kā piekrauj mašīnu, un tagad tai sekošu, līdz radīsies iespēja ieskatīties, kas tur ir iekšā. Šoferis ir Klainers juniors.

- Skaidrs, - Finlejs noteica. - Zvanīja Pikards. Rosko ir pie vietas, drošībā. Ja viņa ir tik gudra, kā izskatās, tad jau sen būs aizgājusi gulēt. Viņš teica, ka Rosko sūtot tev sveicienus.

- Ja tev rodas izdevība, pasveicini arī viņu no manis, - es atbildēju. - Paliec sveiks, Hārvardas puisi!

- Arī tu paliec sveiks! - Finlejs atvadījās un nolika klausuli.

Es devos atpakaļ pie kadiljaka. Iekāpu un gaidīju. Pagāja pusstunda, un Klainers juniors atkal iznāca ārā. Redzēju viņu ejam sarkanās mašīnas virzienā un slaukām muti ar plaukstas virspusi. Izskatījās, ka viņš krietni pavakariņojis. Katrā ziņā tas bija prasījis ilgu laiku. Viņš pazuda no mana skatpunkta. Pēc brīža mašīna parībināja garām un izgrīļojās uz pievad-ceļa. Tomēr Klainers juniors nebrauca ārā uz maģistrāles. Viņš nogriezās pa kreisi, uz apkalpojošo mašīnu apvedceļa, tātad -grasījās braukt uz moteli, jo nolēmis šeit pārnakšņot.

Klainers juniors piebrauca tieši pie moteļa mājiņu rindas un nolika sarkano mašīnu pie otrās mājiņas no gala, tieši lielās lampas gaismā. Juniors izkāpa no mašīnas un aizslēdza to, tad izņēma atslēgu no kabatas un atslēdza mājiņu. Iegājis iekšā, aizslēdza durvis. Redzēju, kā mājiņā iedegas gaisma un nolaižas žalūzija. Tātad viņam šīs mājas atslēga jau bija kabatā. Klaineram junioram nemaz nebija jāiet uz ofisu; kamēr pusdienoja, viņš jau bija mājiņu pasūtījis un apmaksājis. Tāpēc ari viņš bija tik ilgi uzkavējies bufetē.

Tas man radīja problēmas. Man vajadzēja ieskatīties mašīnas iekšpusē un dabūt pierādījumus. Man bija jāzina, ka nekļūdos. Un to visu vajadzēja noskaidrot labi drīz. Līdz svētdienai bija palikušas četrdesmit astoņas stundas. Vēl daudz ko jāpaspēj izdarīt līdz svētdienai. Patiešām daudz ko. Es biju apņēmies ielauzties mašīnā tieši tur, kur tā stāvēja, - spilgtajā apgaismojumā, kamēr psihopāts Klainers juniors atrodas desmit pēdu attālumā - savā moteļa mājiņā. Tā, protams, nebija pati drošākā operācija uz pasaules. Man būs jānogaida, lidz varēšu to īstenot, kad puikiņš būs saldi aizmidzis un nedzirdēs būkšķus un skrāpēšanos, kas, iespējams, radīsies manas operācijas laikā.

Pagāja pusstunda. Ilgāk vairs nevarēju gaidīt. Iedarbināju veco kadiljaku un vadīju to cauri visapkārt valdošajam klusumam. Motora pirksti bija izgājuši no ierindas, un virzuļi klabēja. Nakts klusumā motors ellīgi trokšņoja. Es apstādināju kadiljaku cieši blakus sarkanajai mašīnai - ar priekšpusi pret juniora moteļa istabas durvīm. Izkāpu ārā pa pasažiera puses durvīm. Apstājos un ieklausījos. Nekas nebija dzirdams.

No jakas kabatas izņēmu Morisona atsperu nazi un uzkāpu uz kadiljaka priekšējā spārna, pēc tam uz motora pārsega, tālāk pa vējstiklu uz jumta. Augšā apstājos un uzmanīgi ieklausījos. Nekas nebija dzirdams. Es pieliecos pie sarkanā furgona un ar rokām uzvilkos augšā uz mašīnas jumta.

Šādām piegādes mašīnām ir caurredzams jumts. Tas izgatavots no stiklplasta plāksnēm. Vai nu jumts, vai vismaz jumta lūka, ja pārējais ir no metāla. Lūka ir domāta, lai kravas nodalījumā ieplūstu kaut vai vāja gaisma, kas nepieciešama, iekraujot un izkraujot preci. Var būt, ka svara ziņā iznāk vieglāk un lētāk. Ražotāji ir gatavi uz visu, lai tikai ietaupītu kādu dolāru. Jumts ir labākā vieta, pa kurieni ieskatīties šādās mašīnās.

Mana ķermeņa augšdaļa bija pieplakusi pie stiklplasta paneļa un kājas raustījās pa kadiljaka jumtu. Es pastiepos uz priekšu, cik tālu vien varēju, un izšāvu atsperu nazi. Dūru to cauri plastmasas panelim, tieši jumta pašā vidū. Ar asmeni izzāģēju apmēram desmit collas garu un astoņpadsmit collas platu caurumu. Es varēju to iespiest iekšā un palūrēt kravas kastē. Iznāca tāda skatīšanās caur šauru lūku.

Pēkšņi moteļa istabā iedegās gaisma. Pacēlās žalūzija, un uz kadiljaka atspīdēja dzeltens gaismas kvadrāts. Tas spīdēja arī uz sarkanās mašīnas sāniem un manām kājām. Es ieņurdējos un, uzvilcies augšā, izstiepos uz mašīnas jumta. Gulēju, pieplacis pie jumta, nekustīgs, elpu aizturējis.

Atvērās moteļa istabas durvis. Pa tām iznāca ārā Klainers juniors. Viņš nopētīja kadiljaku, apstājās un ielūkojās tajā iekšā. Apgājis apkārt, puisis pārbaudīja savu mašīnu. Apskatīja kabīnes durvis, paraustīja rokturus. Mašīna zem manis šūpojās un līgojās. Klainers piegāja pie furgona aizmugures un pārbaudīja durvis. Paraustīja rokturus. Dzirdēju, kā noklab durvju atslēgas.

Juniors apgāja riņķi apkārt mašīnai. Es gulēju uz viņa mašīnas jumta un klausījos soļu skaņās, kas nāca no apakšas. Viņš vēlreiz pārbaudija kadiljaku. Tad iegāja atpakaļ mājiņā. Istabas durvis aizcirtās. Gaisma nodzisa, dzeltenais gaismas kvadrāts pazuda.

Es nogaidīju piecas minūtes. Vienkārši gulēju uz jumta un gaidīju. Tad pacēlos uz elkoņiem un pastiepos līdz atverei stiklplastā, kuru tikko kā biju iegriezis. Izspiedu plastmasas gabalu un iekabināju savus pirkstus caurumā. Pievilkos tuvāk un ieskatījos iekšā.

Mašīna bija tukša. Pavisam tukša. Tajā nebija pilnīgi nekā.

24. NODAĻA

Līdz Mārgreivas policijas iecirknim bija jābrauc vairāk nekā četrsimt jūdžu. Es traucos, cik ātri vien spēju. Bija jāsatiek Finlejs un jāizstāsta viņam jaunās ziņas. Iebraucu kadiljaku tieši blakus Tila jaunajai mašīnai. Iegājis iekšā, pamāju dežūr-policistam. Viņš atmāja pretim.

- Vai Finlejs ir te? - es apjautājos.

- Kabinetā, - viņš atbildēja. - Pie viņa ir mērs.

Apgāju apkārt reģistrācijas barjerai un, izskrējis cauri policijas darba telpai, devos uz palisandra kabinetu. Finlejs tur sēdēja kopā ar Tīļu. Finlejam bija slikti jaunumi, es redzēju viņa sagumušos plecus. Tīls pārsteigts manī paskatījās.

- Rīčera kungs, vai esat atgriezies armijā? - viņš jautāja.

Man bija vajadzīga tikai sekunde, lai atjēgtos un atbildētu.

Mērs runāja par manām armijas biksēm un maskēšanās jaku. Es nopētīju viņu no galvas līdz kājām. Tīlam mugurā bija spīdīgs, pelēks uzvalks ar rakstu, aukliņveida kaklasaite ar sudraba sprādzi.

- Neuzdrošinies runāt ar mani par apģērbu! Tu, kretīn! -es nolamājos.

Pārsteigtais Tīls pavērās uz savām drēbēm un notrauca pūciņu, kuras tur nemaz nebija. Dusmīgi manī skatīdamies, viņš paziņoja:

- Par tādu valodu es varu likt tevi arestēt!

- Un es varu noraut tev galvu! - arī es nebiju uz mutes kritis. - Un pēc tam iespraust to tavā vecajā ēzeļa pakaļā!

Mēs stāvējām, un šķita, ka veselu mūžību skatījāmies viens uz otru. Tīls sagrāba savu smago spieķi, it kā gribētu to pacelt un iesist man. Redzēju, kā viņa roka sažņaudzas ap rokturi un skatiens šaudās manas galvas virzienā. Tomēr beigās viņš vienkārši izgāja no kabineta un aizcirta durvis. Es tās pavēru mazā spraudziņā un noskatījos viņam pakaļ. Policistu kopējā darba telpā Tīls pacēla telefona klausuli. Viņš grasījās zvanīt Klai-neram un apjautāties, kad noliktavu īpašnieks beidzot noliks mani pie vietas. Aizvēru durvis un pagriezos pret Finleju.

- Kas noticis? - jautāju.

- Nopietnas nepatikšanas, - viņš atzinās. - Vai tev izdevās ieskatīties mašīnā?

- Pēc mirkļa izstāstīšu, - attraucu. - Stāsti, kas šeit noticis?

- Vai sākt ar mazajām vai lielajām nepatikšanām? - Finlejs prasīja.

- Vispirms ar mazajām, - es pieprasīju.

- Pikards paturēs Rosko vēl vienu dienu, nav citas iespējas, -detektīvs paziņoja.

- Sasodīts! - Man tas nepatika. - Gribēju viņu satikt. Vai Rosko pati tam piekrīt?

- Pēc Pikarda sacītā, piekrīt gan, - Finlejs apstiprināja.

- Nolādēts! - Man tas nepatika vēl vairāk. - Nu stāsti! Kādas ir lielās nepatikšanas?

- Kāds mūs apsteidz, - Finlejs čukstēja.

- Apsteidz mūs? - es brīnījos. - Kā tu to domā?

- Vai atceries sava brāļa datora izdruku? - viņš iesāka.

- Par iniciāļiem un piezīmi par Šermana Stolera garāžu? Šorīt no rita pienāca fakss no Atlantas policijas iecirkņa. Naktī nodegusi Stolera māja. Vai atceries - tā pie golfa laukuma, kur jūs bijāt kopā ar Rosko? Viss pilnīgi iznīcināts: gan garāža, gan viss pārējais. Nosvilināta līdz pamatiem. Kāds tur visu aplējis ar benzīnu.

- Ak Jēziņ! - es izsaucos. - Un kā ar Džūdiju?

- Kaimiņi saka, ka otrdienas vakarā viņa esot aizbraukusi, -Finlejs turpināja. - Tieši pēc tam, kad jūs tur bijāt, un vairs nav atgriezusies. Māja bija tukša.

Es pamāju.

- Džūdija ir gudra sieviete, - piebildu. - Taču šis fakts nenozīmē to, ka viņi mūs apsteiguši. Mēs taču jau bijām apskatījuši garāžu no iekšpuses. Ja viņi cenšas kaut ko noslēpt, ir jau par vēlu. Tāpat jau tur nav nekā, ko slēpt, vai ne tā?

- Un tagad par iniciāļiem, - Finlejs neatlaidās. - Vai atceries par koledžām? Šorīt es identificēju to vīru no Prinstonas Universitātes. Iniciālis V. B. pieder profesoram Valteram Bārto-lomjū. Pagājušajā nakti viņš ir nogalināts pie paša mājas.

- Sasodīts! - Es nerimos. - Kā viņu nogalināja?

- Nodūra, - detektīvs mani informēja. - Džersijas policija klasificē to kā aplaupīšanu. Taču mēs gan tā nedomājam, vai ne?

- Vai ir vēl kāda laba ziņa? - es ironiski apvaicājos.

Finlejs pašūpoja galvu.

- Kļūst arvien sliktāk, - viņš konstatēja. - Bārtolomjū kaut ko zināja. Viņi tika profesoram klāt, pirms vēl mēs paspējām ar viņu aprunāties. Rīčer, viņi mūs apsteidz!

- Vai viņš kaut ko zināja? - es nesapratu. - Ko tad?

- Tas man nav skaidrs, - Finlejs neslēpa. - Kad zvanīju pa to numuru, man atbildēja zinātniskais līdzstrādnieks, kas strādā pie Bārtolomjū. Šķita, ka profesors bijis par kaut ko satraukts un ieintriģēts, viņš vakar ilgi palicis darbā. Līdzstrādniekam bija jāpiegādā Bārtolomjū kaut kādi arhīva dokumenti. Profesors tos pārbaudījis. Vēlu vakarā viņš darbu beidzis, nosūtījis e-pasta vēstuli uz Džo datoru un devies mājās. Pa ceļam viņam uzbrucis laupītājs. Tā, lūk, tas bija.

- Kas bija rakstīts e-pasta vēstulē? - es interesējos.

- Lai Džo no rīta gaida viņa zvanu, - Finlejs teica. - Līdzstrādnieks sacīja, ka Bārtolomjū izskatījies tā, it kā būtu atklājis kaut ko ļoti svarīgu.

- Nolādēts! Un kā tad paliek ar tiem Ņujorkas iniciāļiem? K. K.?

- Vēl neko nezinu, - Finlejs atbildēja. - Manuprāt, tas ir vēl kāds profesors. Ja vien viņi nav dabūjuši rokā arī to.

- Skaidrs, - es sariju. - Tad es dodos uz Ņujorku viņu meklēt.

- Kāpēc celt tādu paniku? - Finlejs nesaprata. - Vai ar to furgonu radās kāda problēma?

- Bija viena problēma, un tā bija liela, - es atklāju. - Furgons bija tukšs.

Kabinetā iestājās ilgstošs klusums.

- Tas devās atpakaļ tukšā? - Finlejs brinljās.

- Man iznāca tajā ieskatīties tieši pēc tam, kad piezvanīju tev, - es stāstīju. - Furgons bija tukšs. Tajā nebija pilnīgi nekā. Tikai tukšs gaiss.

- Jēziņ! - Finlejs izsaucās.

Viņš izskatījās satriekts un nespēja tam noticēt. Finlejam ļoti patika Rosko sadales teorija. Viņš pat bija Rosko ar to apsveicis un paspiedis viņai roku. Menoras teorija. Teorija bija laba. Tik laba, ka Finlejs nespēja noticēt, ka tā nav pareiza.

- Šai teorijai jābūt pareizai, - detektīvs neatlaidās. - Tā ir tik loģiska. Vai atceries, ko Rosko teica? Atceries par karti un Greja aprēķiniem? Tas viss saskan. Tas ir tik skaidrs, es to vienkārši jūtu un izprotu. Tā ir naudas sadale, kurā tiek izmantota mašīnu plūsma. Cita nekā tur nevar būt. Esmu to pārskatījis vairākas reizes.

- Rosko bija taisnība, - es atzinu. - Un tas, ko tu pats tikko teici, ari ir taisnība. Menoras teorija ir pareiza. Mārgreiva ir operācijas centrs. Tā patiešām ir sadales vieta, un mašīnu plūsmu patiešām izmanto. Mēs tikai kļūdījāmies vienā nelielā detaļā.

- Kādā detaļā? - Finlejs gribēja zināt.

- Mēs nepareizi izskaitļojām virzienus, - es skaidroju. - Mēs tos izskaitļojām otrādi. Plūsma notiek pretējā virzienā. Tā pati shēma, tikai visa nauda plūst uz šejieni, nevis prom no šejienes.

Finlejs pamāja, viņš bija to sapratis.

- Tātad to neiekrauj šeit, - viņš atkārtoja. - Šeit to izkrauj. Viņi nesamazina krājumus, bet gan tos palielina. Tas viss notiek tieši šeit - Mārgreivā. Bet kādus krājumus? Vai esi pārliecināts, ka viņi kaut kur nedrukā naudu un neved to uz šejieni?

Es pakratīju galvu.

- Tas nav loģiski, - izteicu savas domas. - Mollija apgalvoja, ka ASV robežās naudas drukāšana nenotiek. Džo bija to likvidējis.

- Tad, ko gan, ellē ratā, viņi ved uz šejieni? - Finlejs gribēja zināt.

- Mums tas ir jāatklāj, - es sacīju. - Tomēr mēs zinām, ka tā daudzums ir tonna nedēļā, vēl mēs zinām, ka to var salikt gaisa kondicionētāju kastēs.

- Ak, mēs to zinām? - Finlejs ironizēja.

- Tieši tas pagājušajā gadā mainījās, - es turpināju. - Pirms pagājušā septembra viņi to kontrabandas ceļā veda ārā no valsts. Tieši ar to nodarbojās Šermans Stolers. Gaisa kondicionētāju pārvadājumi nebija viltus aizsegs. Tā pati par sevi bija īsta operācija. Viņi eksportēja kaut ko, kas bija iesaiņots gaisa kondicionētāju kastēs. Šermans Stolers šo kaut ko katru dienu veda uz Floridu, lai nogādātu kastes uz kuģa. Tieši tāpēc viņš bija tik ļoti satraucies, kad tika aizturēts par ātruma pārsniegšanu. Tieši tāpēc toreiz nekavējoties ieradās tas slavenais advokāts. Ne jau tāpēc, ka Šermans brauca pēc kravas, bet veda kravu prom. Viņš baidījās, ka Džeksonvilas policija pēc piecdesmit piecām minūtēm atklās viņa pilno kravu.

- Kādu pilno kravu? Ar ko? - Finlejs prasīja.

- To es nezinu, - atzinos. - Policistiem neienāca prātā to pārbaudīt. Viņi redzēja aizzīmogotas gaisa kondicionētāju kastes, kas bija pilnīgi jaunas, ar sērijas numuriem un visu pārējo, tāpēc nodomāja, ka tās ir īstas. Gaisa kondicionētāju kastes bija sasodīti labs aizsegs. Ļoti reāla un ticama prece, ko pārvadāt uz dienvidiem. Nevienam taču nerastos nekādas aizdomas par to, ka uz dienvidiem tiek vestas kastes ar pilnīgi jauniem gaisa kondicionētājiem, vai ne?

- Tomēr pirms gada tas viss beidzās? - Finlejs uztvēra domu.

- Tā ir, - es piekritu. - Viņi zināja, ka tiks sākta krasta apsardzes operācija, tāpēc vēl centās izvest tik daudz, cik vien bija iespējams. Vai atceries, ka Greja pierakstos bija atzīmēts dubultreisu skaits? Tad, tieši pirms gada, viņi to visu pārtrauca. Tāpēc, ka kontrabandas izvešana garām krasta apsardzes kuģiem bija kļuvusi tikpat bīstama kā tad, ja kaut kas nelegāli tiktu ievests.

Finlejs pamāja un izskatījās neapmierināts pats ar sevi.

- To mēs palaidām garām, - viņš atzina.

- Mēs esam palaiduši garām daudzas lietas, - es piekritu. -Viņi nošāva Šermanu Stoleru, jo šis puisis viņiem vairs nebija vajadzīgs. Viņi nolēma sēdēt uz saviem krājumiem un nogaidīt, līdz krasta apsardzes aktivitātes beigsies. Tieši tāpēc viņi ir tik viegli ievainojami. Zini, Finlej, tieši tāpēc viņi tagad krīt panikā. Tie nav pēdējie pārpalikumi no uzkrājumiem, kas viņiem būs līdz svētdienai. Tā ir visa šī sasodītā manta kopumā.

Finlejs stāvēja sardzē pie kabineta durvīm. Es apsēdos pie palisandra galda un zvanīju uz Kolumbijas Universitāti Ņujorkā. Atsaucās Modernās vēstures katedra. Sarunas sākums bija pavisam viegls. Pie telefona pienāca kāda izpalīdzīga sieviete no administrācijas. Es pajautāju, vai pie viņiem strādā profesors, kura iniciāļi ir K. K. Sieviete nekavējoties nosauca vārdu Kel-vins Kelsteins. Izklausījās, ka šis vīrs ir ļoti populārs. Pēc tam radās šķēršļi. Es palūdzu, vai Kelsteina kungs varētu pienākt pie telefona. Sieviete atbildēja, ka diemžēl nevarot vis. Viņš esot ļoti aizņemts un nedrīkstot viņu vēlreiz traucēt.

- Vēlreiz? - es pārjautāju. - Vai tad kāds jau viņu traucējis?

- Divi detektīvi no Atlantas, Džordžijas pavalsts, - viņa mani informēja.

- Kad tas bija? - es neatlaidos.

- Šorīt, - sieviete sacīja. - Viņi ieradās šeit un meklēja Kelsteina kungu, viņi bija ļoti uzstājīgi un noteikti gribēja tikties ar profesoru.

- Vai varat pastāstīt, kā izskatījās tie divi vīrieši? - es palūdzu.

Iestājās pauze, sieviete centās atsaukt atmiņā redzēto.

- Viņi bija latīņamerikāņu izcelsmes, - viņa stāstīja. - Neko vairāk diemžēl neatceros. Tas, kurš runāja, bija ļoti kārtīgs un pieklājīgs. Diemžēl nekas cits man nav palicis prātā.

- Vai viņi jau satikās ar Kelsteina kungu? - es tincināju.

- Viņi sarunāja tikšanos pulksten vienos, - sieviete paziņoja.

- Manuprāt, viņi sarunāja doties pusdienās kaut kur ārpusē.

Es ciešāk sažņaudzu telefona klausuli.

- Labi, tagad paklausieties! Tas ir ļoti svarīgi, - es teicu.

- Vai viņi nosauca profesoru vārdā vai zināja tikai iniciāļus K. K.? Tieši tāpat kā es pirms brītiņa?

- Viņi uzdeva tieši tādu pašu jautājumu kā jūs, - sieviete atzinās. - Viņi jautāja, vai pie mums strādā pasniedzējs ar tādiem iniciāļiem.

- Tagad paklausieties, - es sacīju. - Klausieties ļoti uzmanīgi. Gribu, lai jūs nekavējoties dodaties pie profesora Kelsteina. Nekavējoties! Atraujiet viņu no darba, lai ko viņš arī darītu. Pasakiet viņam, ka šis ir dzīvības un nāves jautājums. Sakiet, ka tie Atlantas detektīvi ir viltvārži. Pagājušajā naktī viņi jau pabija Prinstonā un nogalināja profesoru Valteru Bārtolomjū.

- Vai jūs jokojat? - sieviete gandrīz vai iekliedzās.

- Nē, tā ir taisnība, - es apstiprināju. - Mani sauc Džeks Rīčers. Es zinu, ka Kelsteins ir ticies ar manu brāli Džo Rīčeru no Finanšu ministrijas. Pasakiet viņam, ka ari mans brālis ir noslepkavots.

Sieviete atkal ieturēja pauzi, norija siekalas, tad nomierinājusies atsāka sarunu.

- Ko lai saku profesoram Kelsteinam? Kas viņam jādara? -viņa jautāja.

- Divas lietas, - es piekodināju. - Pirmkārt, viņš nedrīkst -es atkārtoju - nedrīkst tikties ar tiem latīņamerikāņiem no Atlantas. Nekādā gadījumā! Vai saprotat?

- Jā, - viņa atbildēja.

- Labi, - es turpināju. - Otrkārt, viņam nekavējoties jādodas uz universitātes drošības dienesta kabinetu. Nekavējoties! Sapratāt? Tur viņam jāsagaida mani. Es ieradīšos apmēram pēc trijām stundām. Kelsteinam jāsēž drošības dienesta kabinetā, blakus apsargam, kamēr es ieradīšos. Vai jūs apsolāt parūpēties, lai viņš visu izdara tieši tā?

- Jā, - sieviete apstiprināja.

- Pasakiet, lai viņš no drošības dienesta kabineta piezvana uz Prinstonu, - es devu padomu. - Sakiet, lai vaicā pēc Bārto-lomjū. Tam vajadzētu viņu pārliecināt.

- Jā, - sieviete vēlreiz apstiprināja. - Es gādāšu, lai viņš izdara tieši tā, kā jūs teicāt.

- Pasakiet manu vārdu ari savam drošības dienestam, - es piekodināju. - Negribētu, lai man rastos problēmas, kad ieradīšos. Profesors Kelsteins mani pazīs. Pasakiet viņam, ka esmu līdzīgs savam brālim.

Es noliku klausuli un pāri istabai uzsaucu Finlejam:

- Viņi ir dabūjuši rokā Džo sarakstu. Ņujorkā jau ieradušies divi viņu puiši. Viens no tiem ir tas pats latīņamerikānis, kas savāca Džo portfeli. Kārtīgs un pieklājīgs. Viņi ir dabūjuši sarakstu.

- Bet kādā veidā? - Finlejs nesaprata. - Saraksts taču nebija portfelī.

Pēkšņi es sapratu. Es zināju, kā tas noticis. Viss bija kā uz delnas.

- Beikers, - es sacīju. - Ari Beikers ir tajā bandā. Viņš mums nokopēja to izdruku. Tu pats viņu aizsūtīji nokopēt Džo sarakstu. Viņš uztaisīja divas kopijas un otru nodeva Tllam.

- Ak Dievs! - Finlejs elsa. - Vai esi par to pārliecināts?

Es pamāju.

- Ir vēl citas norādes, - es turpināju. - Tīls mūs ir maldinājis. Mēs domājām, ka visi pārējie šeit, iecirknī, nav iesaistīti. Tomēr viņš vienkārši bija pārējos nomaskējis. Tāpēc tagad mēs nezinām, kurš no viņiem ir iesaistīts un kurš nav. Mums nekavējoties jātiek projām no šejienes. Ejam!

Izskrējām no kabineta un cauri darba telpai, cauri lielajām stikla durvim nokļuvām pie Finleja mašinas.

- Uz kurieni tagad?

- Uz Atlantu, - es norādīju. - Uz lidostu. Man jātiek uz Ņujorku.

Finlejs iedarbināja mašīnu un pa šoseju devās prom ziemeļu virzienā.

- Beikers bija tur iesaistīts jau no paša sākuma, - skaidroju.

- Tas tagad ir pilnigi skaidrs.

Braucot mēs visu pārrunājām, izgājām cauri visam soli pa solim. Pagājušajā piektdienā biju palicis vienatnē ar Beikeru mazajā, baltajā nopratināšanas telpā policijas iecirkni. Biju pastiepis Beikeram pretī rokas, lai viņš noņemtu man roku dzelžus. Viņš bija noņēmis roku dzelžus vīram, kuru viņam vajadzēja uzskatīt par slepkavu. Par tādu slepkavu, kas bija samalis miltos sava upura ķermeni. Viņam nebija nekādu iebildumu uzturēties divatā vienā istabā ar tādu vīru. Vēlāk es Beikeru pasaucu, lai viņš pavada mani uz tualeti. Darot to, šis policists bija nolaidīgs un neuzmanīgs, radot man lielisku iespēju viņu atbruņot un aizbēgt. Es biju uzskatījis to par zīmi, ka Beikers noklausījies manas atbildes uz Finleja uzdotajiem jautājumiem un lēnām sāk pārliecināties, ka neesmu vainīgs.

Taču izrādās, ka viņš jau no sākta gala zinājis, ka neesmu vainīgs. Viņš ļoti labi zināja, kurš ir vainīgs un kurš tāds nav. Tieši tāpēc viņš izturējās tik pavirši. Beikers zināja, ka esmu izdevīgs grēkāzis, jo īstenībā biju tikai nejaušs garāmgājējs. Kāpēc gan būtu jāuztraucas, noņemot roku dzelžus no nevainīga garāmgājēja? Kāpēc gan būtu jāievēro piesardzības pasākumi, pavadot nejaušu garāmgājēju uz tualeti?

Un tieši viņš atveda Hablu uz nopratināšanu. Es pamanīju Beikera nodevīgo izturēšanos, viņa ķermeņa valodu. Viņš bija satraucies pēc konflikta ar Hablu. Toreiz nodomāju, ka Beikers jūtas neērti sakarā ar to, ka Habls ir Stīvensona čoms un radinieks no sievas puses. Taču tas tā nebija. Viņš lēca no biksēm ārā tāpēc, ka bija iedzīts lamatās. Beikers zināja, ka Habla atvešana uz šejieni nozīmē katastrofu. Tomēr viņš nedrīkstēja nepaklausīt Finlejam, neradot detektīva aizdomas. Viņš bija iedzīts lamatās. Puisim nebija kur sprukt - sūdi būs, ja to izdarīs, bet vēl lielāki, ja neizdarīs.

Turklāt viņi arī apzināti mēģināja noslēpt Džo identitāti. Beikers tīšām bija salaidis dēlī pirkstu nospiedumus datorā, lai netiktu atklāts, ka mirušais ir Džo Rīčers. Viņš zināja, ka Džo ir valdības izmeklētājs un ka Vašingtonas datu bāzē Džo pirkstu nospiedumi būs atrodami. Tāpēc viņš sasodīti centās, lai nesaņemtu pozitīvu atbildi. Taču, paziņojot negatīvu rezultātu, viņš bija atklājies pārāk agri. Beikeram trūka pieredzes. Agrāk viņš vienmēr bija atstājis tehnisko darbu Rosko rokās un tāpēc nepārzināja sistēmu. Turklāt es biju nepareizi novērtējis apstākļus un pārāk aizrāvies, kad, otrreiz mēģinot atrast pirkstu nospiedumus, noskaidrojās mana brāļa vārds.

Kopš tā laika Beikers urķējās un okšķerēja, cenzdamies piekļūt tuvāk mūsu slepenajai izmeklēšanai. Viņš gribēja iesaistīties un tēloja labvēlīgo palīgu. Finlejs bija nolicis viņu novērošanas postenī. Un visu šo laiku Beikers bija skraidījis pie Tīla ar tām informācijas druskām, ko salasīja no mums.

Finlejs velnišķīgā ātrumā traucās uz ziemeļiem. Viņš iedrāzās ar savu ševroletu krustojumā un piespieda pedāli. Lielā mašīna nesās uz priekšu pa maģistrāli.

- Varbūt mums vajadzētu sazināties ar krasta apsardzi? -viņš iejautājās. Pierunāt, lai apsardze atbalsta mūs līdz svētdienai, kad viņi sāks izvest kravu? Iznāktu tāda kā papildu patruļa.

- Tu joko? - es nepiekritu. - Tā ir politiska spēle, ko uzņēmies pats prezidents. Viņš jau nu pirmajā dienā neatcels savu pavēli tikai tāpēc, ka tu viņam to palūgsi.

- Ko tad lai mēs iesākam? - Finlejs bija izmisumā.

- Piezvani vēlreiz uz Prinstonu, - es devu padomu. - Sazinies vēlreiz ar to zinātnisko līdzstrādnieku. Var būt, ka viņš spēs salikt kopā to, ko Bārtolomjū vakarvakarā bija atklājis. Pats noslēpies kādā drošā vietā un sāc darboties.

Finlejs smējās.

- Ellē ratā! Tu tikai man pasaki, kur tagad ir tā drošā vieta?

Es ierosināju viņam izmantot to Alabamas moteli, kur mēs ar Rosko bijām apmetušies pirmdien. Tas atradās nekurienes vidū un bija tik drošs, cik vien šobrīd vispār bija iespējams. Teicu, ka meklēšu viņu tur, kad atgriezīšos. Palūdzu atvest bentliju uz lidostu un atstāt atslēgu un stāvvietas biļeti pie ielidošanas informācijas biroja. Viņš atkārtoja visu, lai pārliecinātos, ka neko nav aizmirsis. Finlejs brauca ar ātrumu, kas pārsniedza deviņdesmit jūdzes stundā, taču ikreiz, kad man kaut ko teica, grieza galvu pret mani.

- Skaties uz ceļu, Finlej! - es aizrādīju. - Nevienam nebūs nekāda labuma, ja tu mūs abus nogalināsi kopā ar šo sasodīto mašīnu.

Viņš pasmaidīja un pagrieza galvu prom, vēl stiprāk uzspiezdams uz gāzes pedāļa. Lielā policijas ševroleta ātrums pārsniedza simts jūdzes stundā. Tad Finlejs vēlreiz pagriezās pret mani un apmēram trīssimt jardus skatījās man tieši acīs.

- Zaķapastala! - viņš noteica.

25. NODAĻA

Nav iespējams iziet lidostas drošības kontroli ar steku, nazi un lielu metāla stroķi kabatā, tāpēc es atstāju maskēšanās jaku Finleja mašīnā un palūdzu viņu pārlikt to bentlijā. Viņš kopā ar mani ienāca izlidošanas zālē un noņēma no savas kredītkartes septiņsimt dolārus, lai nopirktu man biļeti turp un atpakaļ uz Ņujorku ar Delta aviolīnijām. Tad Finlejs gāja prom, lai sameklētu Alabamas moteli, bet es devos cauri izejai uz lidmašīnu, kas nogādās mani Lagvārdijas lidostā.

Pavadīju gaisā vairāk nekā divas stundas un vēl trīsdesmit piecas minūtes taksometrā. Ierados Manhetenā tieši puspiecos pēcpusdienā. Pēdējo reizi biju šeit maijā, un toreiz te izskatījās tāpat kā tagad - septembrī. Vasaras karstums bija beidzies, un pilsēta bija atgriezusies pie darba. Taksometrs pārveda mani pāri Triboro tiltam un tad devās uz rietumiem pa 116. ielu, apbrauca apkārt Morningsaidas parkam un izlaida mani tieši pie Kolumbijas Universitātes galvenās ieejas. Es iegāju iekšā un sameklēju drošības dienesta kabinetu. Pieklauvēju pie stikla durvīm. Universitātes drošības dienesta policists pārbaudīja reģistrācijas žurnālu un ielaida mani iekšā. Tad izveda mani cauri uz otru telpu dziļumā un norādīja uz profesoru Kelvinu Kelsteinu. Es ieraudzīju sīka auguma, ļoti vecu un izkaltušu vīru, kas dižojās ar kuplu, baltu matu cekulu. Viņš izskatījās uz mata tāpat kā apkopējs Vārburtonas cietuma trešajā stāvā, vienīgi šis virs bija baltais.

- Vai tie divi latīņamerikāņu puiši viņu te nemeklēja? - es pajautāju koledžas policistam.

Viņš nošūpoja galvu.

- Neesmu viņus redzējis, - sargs stāstīja. - Vecā vira sekretāre pateica viņiem, ka pusdienu plāni tiek atcelti. Varbūt viņi devušies projām?

- Es tā ceru, - noteicu. - Tikmēr jums kādu laiciņu būs šis virs jāapsargā. Teiksim tā - līdz svētdienai.

- Kāpēc? - policists nesaprata. - Kas šeit notiek?

- Vēl isti nezinu, - atbildēju. - Ceru, ka profesora kungs man to pastāstīs.

Apsargs pavadīja mani uz Kelsteina biroju un atstāja mūs divatā. Birojs bija maza un netīra istaba, līdz griestiem piebāzta ar grāmatām un bieziem žurnāliem. Kelsteins apsēdās vecā atpūtas krēslā un pamāja man, aicinot ieņemt vietu viņam pretim.

- Kas notika ar Bārtolomjū? - viņš jautāja.

- Precīzi nevaru atbildēt, - sacīju. - Džersijas policija apgalvo, ka viņš nodurts laupīšanas uzbrukumā pie savām mājām.

- Taču jūs tam neticat? - Kelsteins pavaicāja.

- Manam brālim bija kontaktpersonu saraksts, - es skaidroju. -Jūs šobrīd esat vienīgais no visiem sarakstā minētajiem, kas ir palicis dzīvs.

- Vai jūsu brālis bija Džo Rīčera kungs? - profesors apvaicājās.

Es pamāju un turpināju:

- Viņu nogalināja pagājušo ceturtdien. Es cenšos noskaidrot, kāpēc.

Kelsteins pielieca galvu un skatījās ārā pa aizkvēpušo logu.

- Esmu pārliecināts, ka zināt, kāpēc, - viņš iesāka. - Džo bija izmeklētājs. Skaidrs ir tas, ka viņu nogalināja izmeklēšanas laikā. Jums ir jāuzzina, kādu lietu izmeklēja jūsu brālis.

- Vai jūs man nevarat pastāstīt, kas tas bija? - es lūdzu.

Vecais profesors pašūpoja galvu.

- Tikai pašos galvenajos vilcienos. Nevarēšu jums palīdzēt konkrēti un detalizēti.

- Vai tad viņš jums neko nestāstīja? - nezaudēju cerības.

- Viņš mani izmantoja kā diskusiju partneri, - profesors skaidroja. - Mēs abi kopā prātojām. Man tas Joti patika. Jūsu brālis Džo bija iedvesmojošs kompanjons. Viņam bija ass prāts un pievilcigi preciza izteikšanās maniere. Bija patikami ar viņu sastrādāties.

- Vai jūs neapspriedāt detaļas? - es pārjautāju.

Kelsteins salika plaukstas kopā, it kā turētu tajās trauku.

- Mēs pārrunājām visu, - viņš atbildēja. - Taču nenonācām pie kādiem secinājumiem.

- Skaidrs, - es sacīju. - Vai varam sākt no gala? Jūs diskutējāt par naudas viltošanu, vai ne?

Kelsteins pielieca lielo galvu uz vienu pusi un izskatījās uzjautrināts.

- Protams, - viņš apstiprināja. - Ko gan citu mēs ar Džo Rīčera kungu vēl būtu apsprieduši?

- Kāpēc tieši ar jums? - es strupi pajautāju.

Vecais profesors pieticīgi pasmaidīja, viņa smaids izgaisa sarauktajā pierē, pēc tam sejā parādījās ironisks smīns.

- Es esmu lielākais naudas viltotājs visā cilvēces vēsturē, -viņš atzinās. - Es gan gribētu piebilst, ka viens no diviem lielākajiem, taču pēc pagājušās nakts skumjajiem Prinstonas notikumiem jāatzīst, esmu palicis vienīgais.

- Jūs un Bārtolomjū? - es brīnījos. - Jūs abi bijāt naudas viltotāji?

Vecais vīrs atkal pasmaidīja.

- Tā nebija mūsu pašu izvēle, - vecais vīrs stāstīja. - Otrā pasaules kara laikā tādiem vīriem kā man un Valteram nācās veikt visādus dīvainus darbus. Mēs abi tikām uzskatīti par daudz noderīgākiem izlūkdienestā, nevis kaujas laukā. Mēs tikām iesaukti SIS, kas, kā jau jūs zināt, ir CIP pirmssākums. Citiem cilvēkiem bija jāuzbrūk ienaidniekam ar ieročiem un bumbām, turpretim mums tika uzdots likt lietā ekonomiskas sviras. Mēs izgudrojām shēmu, kā sagraut nacistu ekonomiku, apdraudot viņu papīrnaudas vērtību. Pēc mūsu projekta tika saražots simtiem miljonu viltotu reihsmarku. Ar rezerves bumbvedējiem tās tika izkaisītas virs Vācijas teritorijas. Tās krita no gaisa kā konfeti.

- Vai tas deva rezultātu? - gribēju zināt.

-Jā un nē, - profesors turpināja. - Skaidrs, ka nacistu ekonomika tika iedragāta. Viņu nauda drīz vien kļuva nevērtīga. Taču bija jāņem vērā vēl viens apstāklis: toreizējā Vācija, ražojot preces, plaši izmantoja vergu darbaspēku. Vergus nekādā gadījumā absolūti neinteresē tas, vai kāda cita algā saņemtais naudas žūksnis ir ko vērts. Protams, tika ieviesta ari altemativā nauda - tāda kā šokolāde, cigaretes. Kopumā ņemot, mūsu veiksme bija tikai daļēja. Tomēr mēs ar Valteru kļuvām par lielākajiem naudas viltotājiem visā cilvēces vēsturē. Tas ir-ja jūs mērisiet pēc kopējā apjoma. Es nevaru pretendēt uz izcilnieka titulu šī melnummelnā darba procesa beigās.

- Tātad Džo izmantoja jūsu smadzenes? - es secināju.

- Mēs abi ar Valteru kļuvām kā apsēsti, - Kelsteins atzinās.

- Sākām studēt naudas viltošanas vēsturi, jo papīra naudu sāka viltot jau nākamajā dienā pēc tās izgudrošanas, un šis process nekad nav apstājies. Mēs kļuvām par ekspertiem. Ari pēc kara turpinājām interesēties par to un piedāvājām savas zināšanas ari valdībai. Līdz beidzot, pirms dažiem gadiem. Senāta apakškomisija uzdeva mums sagatavot ziņojumu. Nelieloties varu apgalvot - mūsu ziņojums kļuva par Bībeli Finanšu ministrijas nodaļai, kas cīnās pret naudas viltošanu. Protams, arī jūsu brālis bija ar to iepazinies. Tieši tāpēc viņš sāka runāt ar mani un Valteru.

- Par ko viņš ar jums runāja?

- Džo bija jauna slota, kas tīri slauka, - Kelsteins turpināja.

- Viņš bija pieņemts darbā, lai atrisinātu problēmas. Patiesībā viņš bija ļoti talantīgs cilvēks. Viņa darbs bija izskaust naudas viltošanu. Mūsdienās tas nav iespējams. Mēs ar Valteru to viņam paskaidrojām. Tomēr jūsu brālim tas gandrīz jau izdevās. Viņš visu cītīgi izdomāja un lika lietā ļoti vienkāršas metodes. Džo gandrīz vai darīja galu visai nelegālajai naudas drukāšanai Savienoto Valstu teritorijā.

Es sēdēju vecā vīra līdz griestiem piekrautajā kabinetā un klausījos viņa stāstījumā. Kelsteins bija pazinis Džo daudz labāk par mani. Viņš bija dalījies Džo cerībās un plānos, svinējis ar viņu kopā uzvaras, jutis līdzi neveiksmēm. Viņi bija ilgi runājušies, risinājuši spraigas diskusijas, viens otru iedvesmojuši. Pēdējoreiz es aci pret aci biju runājis ar Džo pēc mātes bērēm. Toreiz es viņam nepajautāju, ar ko viņš nodarbojas. Biju viņu uztvēris tikai kā savu vecāko brāli - vienkārši Džo. Nebiju saskatījis vecākā brāļa aģenta dzīves realitāti, to, ka viņam bija pakļauti simtiem cilvēku, ka Baltais nams viņam uzticēja risināt nopietnas problēmas, ka viņš bija spējīgs atstāt labu iespaidu uz tādu vecu kraukli kā Kelsteins. Tā nu es tur sēdēju tajā vecajā atpūtas krēslā un nejutos diez cik labi. Biju cietis zaudējumu un īstenībā nebiju pat apzinājies, ka zaudētais man vispār ir piederējis.

- Viņa shēmas bija izcilas, - Kelsteins piebilda. - Džo veiktās analīzes bija pārliecinošas. Viņš apkaroja tās tintes un papīra izplatīšanu un iegādi, kas nepieciešams naudas drukāšanai. Galu galā viss vienmēr reducējas uz tinti un papīru, vai ne? Ja kāds iegūtu tinti un papīru, ko varētu izmantot naudas drukāšanā, Džo cilvēki par to uzzinātu jau pēc pāris stundām. Viņš šādus cilvēkus atmaskoja dažu dienu laikā. Mūsu valsts iekšienē Džo samazināja naudas viltotāju aktivitātes par deviņdesmit procentiem. Un atlikušos desmit procentus viņš izsekoja tik enerģiski, ka gandrīz visus dabūja rokā, pirms tie vēl bija sākuši izplatīt viltoto naudu. Džo atstāja uz mani ļoti labu iespaidu.

- Tad kas radīja problēmu? - es pajautāju.

Kelsteins izdarīja dažas nervozas kustības ar savām mazajām, baltajām rokām, it kā noliktu malā vienu scenāriju un ķertos pie nākamā.

- Problēma bija ārzemēs, - viņš sacīja. - Ārpus Savienotajām Valstīm. Tur situācija ir pilnīgi atšķirīga. Vai jūs zināt, ka ārpus ASV ir divreiz vairāk dolāru nekā mūsu valstī?

Es pamāju un atsaucu atmiņā, ko Mollija bija stāstījusi par naudas krājumiem ārzemēs. Uzticība un ticība. Bailes no tā, ka pēkšņi varētu mazināties pieprasījums pēc dolāriem. Kelsteins māja ar galvu, it kā es būtu viņa students un viņam patiktu manas tēzes.

- Tieši tā, - viņš piekrita. - Tā drīzāk ir politika, ne tikai noziegums. Galu galā valdības galvenais uzdevums ir aizsargāt savas naudas vērtību un prestižu. Mums ir divsimt sešdesmit miljardi dolāru ārzemēs. Dolārs ir vairāku valstu neoficiālā nauda. Piemēram, jaunajā Krievijā apgrozījumā ir vairāk dolāru nekā rubļu. Iznāk tā, it kā Vašingtona būtu paņēmusi pamatīgu aizņēmumu ārzemēs. Šim aizņēmumam uzkrājoties parastā veidā, tas mums izmaksātu divdesmit sešus miljardus dolāru gadā tikai procentu nomaksai vien. Taču šādā veidā tas mums nemaksā neko - tikai to, ko mēs iztērējam par mirušu politiķu ģīmetņu drukāšanu uz papīra gabaliņiem. Par to ari ir šis stāsts, Rīčera kungs. Naudas drukāšana ārzemniekiem ir labākais rekets pret savu valdību. Džo darbs īstenībā mūsu valstij ietaupija divdesmit sešus miljardus gadā. Un viņš to darīja ar tādu enerģiju, kas atbilda šai augstajai likmei.

- Kur tad bija problēma? - es tomēr gribēju saprast. - Vai ģeogrāfiskajā ziņā?

- Ir divas galvenās vietas, - Kelsteins turpināja skaidrot.

- Pirmkārt, Tuvie Austrumi. Džo domāja, ka Beka ielejā atrodas naudas ražotne, kas drukā viltotus simtniekus. Šie viltojumi ir lieliski. Taču attiecībā uz šo vietu viņš neko daudz nevarēja ietekmēt. Vai esat tur bijis?

Es noliedzoši pašūpoju galvu. Kādu bridi biju dislocēts Beirūtā. Pazinu dažus cilvēkus, kas tādu vai citādu iemeslu dēļ bija devušies uz Beka ieleju, taču daudzi no viņiem tā ari nekad neatgriezās.

- Tā atrodas Sīrijas kontrolētajā Libānā, - Kelsteins paskaidroja. - Džo to sauca par Bēdu ieleju. Tur viņi dara, ko grib. Tur atrodas pasaules teroristu apmācību nometnes, narkotiku pārstrādes laboratorijas un kas tik vēl ne. Pat tādas iestādes kā mūsu pašu Iespieddarbu un gravēšanas biroja labs atdarinājums.

Es kavējos atmiņās par laiku, ko tur biju pavadījis.

- Kas to atbalsta? - painteresējos.

Kelsteins atkal man uzsmaidīja un pamāja.

- Trāpīgs jautājums, - viņš atzina. - Jūs instinktīvi nojaušat: ja šāda mēroga operācija ir tik acīmredzama un sarežģīta, tai noteikti ir jābūt sponsorētai. Džo uzskatīja, ka to atbalsta Sirijas valdība un tā varbūt ari pieder šai valdībai. Tāpēc viņa iespējas iejaukties bija minimālas. Jūsu brāļa slēdziens bija tāds, ka atrisinājumu varētu panākt vienīgi diplomātiskā ceļā. To viņš nevarēja nodrošināt, tādēļ uzskatīja, ka ražotnei jādod trieciens no gaisa. Varbūt mēs nodzīvosim tik ilgi, lai kādu dienu piedzīvotu šī atrisinājuma īstenošanu.

- Un otra vieta? - es jautāju.

Kelsteins ar pirkstu norādīja uz sava kabineta netiro logu, mērķēdams uz dienvidiem, Amsterdamas avēnijas virzienā.

- Dienvidamerika, - viņš paziņoja. - Otra vieta ir Venecuēla. Džo bija to atklājis. Tieši pie tā viņš ari strādāja. Tieši no Venecuēlas nāk perfekti viltotas simt dolāru naudas zīmes. Tas ir kāds privātuzņēmums. Nav nekādas norādes uz to, ka varētu būt iesaistīta valdība.

Es pamāju.

- Tik daudz arī mēs esam atklājuši, - es informēju. - To viru sauc Klainers, viņš dzīvo Džordžijā - tajā vietā, kur nogalināja Džo.

- Tieši tā, - arī Kelsteins to apstiprināja. - Ģeniālais Klainera kungs. Tā ir viņa operācija. Tieši viņš vada to visu. To mēs droši zinājām. Kā viņam klājas?

- Viņš ir panikā, - es sacīju, - un nogalina cilvēkus.

Kelsteins skumji pamāja.

- Mēs jau domājām, ka Klainers kritīs panikā, - profesors piekrita. - Viņš vada izcili izstrādātu operāciju - labāko, kādu es jebkad esmu pieredzējis.

- Labāko? - es pārjautāju.

Kelsteins enerģiski pamāja.

- Izcili izstrādātu, - viņš atkārtoja. - Cik daudz jūs zināt par naudas viltošanu?

Es paraustīju plecus.

- Tagad zinu vairāk, nekā zināju pagājušajā nedēļā, - atzinos. - Taču ne pietiekami daudz.

Kelsteins pamāja un pašļūca ar savu trauslo augumu krēslā uz priekšu. Viņa acis iedegās. Vecais vīrs gatavojās sākt lekciju par savu mīļāko tematu.

- Eksistē divi naudas viltotāju tipi, - viņš iesāka. - Labie zēni un sliktie zēni. Labie zēni to dara, kā pienākas. Vai zināt atšķirību starp litogrāfiju un dobspiedi?

Es paraustīju plecus un pašūpoju galvu. Kelsteins paņēma no kaudzes žurnālu un pasniedza to man. Tas bija ceturkšņa ziņotājs no Vēstures biedrības.

- Atveriet to! - viņš nokomandēja. - Jebkuru lapu. Ar pirkstiem pārbrauciet pa papīru. Tas ir gluds, vai ne? Tas ir litogrā-fiskais izdevums. Faktiski tā arī viss tiek iespiests - grāmatas, žurnāli, avīzes un viss pārējais. Tintes rullītis pārbrauc pāri baltai papīra lapai. Bet gravējuma tehnika ir atšķirīga.

Pēkšņi viņš sasita plaukstas. Es palēcos. Šajā klusajā kabinetā skaņa atbalsojās ar ļoti labu akustiku.

- Tā ir dobspiede, - viņš skaidroja. - Metāla plāksne ar diezgan lielu spēku tiek ietriekta papīrā. Produktā var sataustīt izteiktu reljefu. Iespiestais attēls šķiet trisdimensionāls. Nav iespējams sajaukt ne ar ko citu.

Kelsteins atslāba un no bikšu kabatas izvilka savu kabatas portfeli. No tā viņš izņēma desmit dolāru naudas zīmi un pasniedza to man.

- Vai jūs to jūtat? - viņš painteresējās. - Metāla plāksnes izgatavo no niķeļa un hromē. Smalkās linijas ir iegravētas un piepildītas ar tinti. Plāksne atsitas pret papīru, un tinte uzdrukājas uz virsējā slāņa. Vai saprotat? Tinte atrodas plāksnē iegravētajās līnijās, un tā iespiežas papīra gropēs. Dobspiede ir vienīgais veids, ar ko var panākt šo izcelto attēlu. Tas ir vienīgais variants, ar kuru viltojums izskatīsies īsts. Tieši tā tiek drukāta ari īstā nauda.

- Un kā tad ar tinti? - es apjautājos.

- Lieto trīs tintes krāsas, - Kelsteins turpināja. - Melnu un divus zaļos toņus. Vispirms ar tumši zaļo krāsu tiek drukāta naudas zīmes otra puse. Tad papīram ļauj nožūt, un nākamajā dienā ar melnu tinti drukā naudas zīmes pirmo pusi. Tā nožūst, un tiek drukāts vēlreiz, šoreiz ar gaišāku zaļo tinti. To visu var redzēt šeit, priekšpusē, tajā skaitā arī sērijas numuru. Taču gaiši zaļā krāsa tiek drukāta citā tehnikā, ko sauc par augstspiedi. Tā arī ir marķēšanas darbība, tikai iekrāsoti tiek iespiežamie, augstākie laukumi.

Es pamāju un aplūkoju desmit dolāru naudas zīmes abas puses. Uzmanīgi ar pirkstu aptaustīju papīru. Patiesībā nekad agrāk to nebiju pētījis.

- Naudas drukāšanā ir četras problēmas, - Kelsteins uzskaitīja. - Proti, iespiedmašīna, plāksnes, dažādas tintes un papīrs. Iespiedmašīnu var nopirkt jebkur visā pasaulē - vai nu jaunu, vai lietotu. Ir simtiem dažādu iespēju. Vairums valstu ar tādām drukā naudu, vērtspapīrus un obligācijas. Tātad iespiedmašīnu var nopirkt ārzemēs. Tās pat var būt pārtaisītas un pielāgotas. Džo atklāja dobspiedes darbnīcu Taizemē, kur izmantoja pārtaisītu kalmāru apstrādes mašīnu. Viņu drukātie simtnieki bija pati pilnība.

- Un kā ar plāksnēm? - es pajautāju.

- Plāksnes ir otra problēma, - Kelsteins atklāja. - Tomēr tas ir arī talanta jautājums. Pasaulē ir tādi cilvēki, kas var viltot vecmeistaru gleznas, un ir ari tādi, kas nospēlēs Mocarta klavierkoncertu pēc dzirdes, tikai vienreiz to noklausoties. Un, protams, ir arī gravieri, kas var atveidot banknotes. Tas ir pilnīgi loģisks spriedums, vai ne? Ja kāds cilvēks Vašingtonā var iegravēt oriģinālu, noteikti kaut kur citur atradīsies cits cilvēks, kas spēs to nokopēt. Taču tādi cilvēki ir retums. Labi kopētāji ir liels retums. Daži dzīvo Armēnijā. Taizemiešu operācijā, kur izmantoja kalmāru pārstrādes mašīnu, plates taisīja malaizietis.

- Skaidrs, - es noteicu. - Tātad Klainers ir nopircis iespiedmašīnu un atradis gravieri. Un kā tad ar tintēm?

- Tintes ir trešā problēma, - atzina Kelsteins. - ASV nevar nopirkt nevienu kaut cik lidzigu tinti tai, kādu lieto naudas drukāšanā. Džo par to parūpējās, taču ārzemēs tā ir nopērkama. Kā jau es stāstīju, faktiski katrai pasaules valstij ir sava banknošu drukāšanas industrija. Un acīmredzot Džo nespēja ieviest savu pretdarbības sistēmu visās pasaules valstīs. Tāpēc tintes var nopirkt diezgan brīvi. Ar zaļajām tintēm problēma ir tikai krāsas toni. Viņi tintes sajauc un eksperimentē, līdz panāk vajadzīgo toni. Melnajai tintei piemīt magnētiskas īpašības, vai jūs to zinājāt?

Es vēlreiz pašūpoju galvu un tuvāk papētīju desmit dolāru banknoti. Kelsteins pasmaidīja.

- To jūs neieraudzīsiet, - viņš piebilda. - Dzelzs ķīmiskais šķīdums ir sajaukts ar melno tinti. Pēc šī principa strādā elektroniskās naudas skaitīšanas mašīnas. Tas skenē gravējumu portreta centrā, un mašīna nolasa signālu, tāpat kā magnetofona galviņa nolasa mūzikas kasetes skaņas.

- Vai tad viltotāji var dabūt ari to tinti? - es pajautāju.

- To var nopirkt jebkur pasaulē, - Kelsteins atbildēja. - Visi to lieto. Šajā ziņā mēs atpaliekam no citām valstīm, jo negribam atzīt, ka uztraucamies par naudas viltošanu.

Atcerējos, ko Mollija bija stāstījusi. Uzticība un paļāvība. Es pamāju.

- Naudai jāizskatās stabilai, - Kelsteins turpināja. - Tieši tāpēc mēs tik ļoti nevēlamies to mainīt. Tai jāizskatās uzticamai, stabilai, nemainīgai. Paskatieties desmitniekam otrā pusē.

Es skatījos uz zaļo attēlu desmitnieka otrā pusē. Tur varēja redzēt Finanšu ministrijas ēku pavisam tukšā ielā, kurā brauca tikai viena mašīna. T modeļa fords.

- Kopš 1929. gada gandrīz nekas nav mainījies, - Kelsteins sacīja. - Psiholoģiskajā aspektā tas ir ļoti svarīgi. Uzticamība ir svarīgāka par drošību. Tas ļoti sarežģīja Džo darbu.

Es atkal pamāju.

- Skaidrs, - es teicu. - Tātad mēs esam runājuši par iespiedmašīnām, plāksnēm un dažādām tintēm, paliek vēl papīrs.

Kelsteins atplauka un sažņaudza savas mazās rociņas, it kā mēs būtu nonākuši pie pašas interesantākās daļas.

- Papīrs ir ceturtā problēma, - viņš atzina. - Kaut gan īstenībā to vajadzētu dēvēt par pašu pirmo problēmu. Tā ir daudzkārt sarežģītāka lieta par pārējām trim. Tieši šo posmu Klainera operācijā mēs abi ar Džo nespējām saprast.

- Kāpēc nespējāt? - es nesapratu.

- Tāpēc, ka viņu papīrs ir nevainojams, - Kelsteins turpināja. - Tas ir bez vainas, simtprocentīgi perfekts. Papīrs ir labāks par iespiešanas kvalitāti. Un kaut ko tādu es neesmu pieredzējis.

Viņš sāka šūpot savu lielo, balto galvu, it kā apbrīnotu Klainera sasniegumu. Tā mēs tur sēdējām viens otram pretim vecajos atpūtas krēslos un klusējām.

- Nevainojams? - es mudināju Kelsteinu nepārtraukt stāstu.

Viņš pamāja un turpināja savu lekciju:

- Tas tiešām ir kaut kas nepieredzēts. Papīrs ir visa šī procesa sarežģītākā daļa. Neaizmirstiet, ka mēs šeit nerunājam par kādu amatieru pasākumu, bet gan par rūpnieciska mēroga operāciju. Gadā viņi nodrukā četrus miljardus naudas zīmju. Tam ir nepieciešams milzīgs daudzums papīra. Vai zināt, Rīčera kungs? Vajadzīgais papīra daudzums vienkārši nav prātam aptverams. Un viņu papīrs ir nevainojams.

- Kāds papīrs viņiem ir nepieciešams? - es jautāju.

Viņš pasniedzās un paņēma no manis desmit dolāru banknoti, saburzīja to, parāva un saplēsa.

- Tas ir dažādu šķiedru kopums, - skaidroja profesors. - Ļoti gudri un pilnīgi unikāli izgatavots. Apmēram astoņdesmit procentu kokvilnas un divdesmit procentu linaudekla. Šajā papīrā vispār nav kokšķiedru. Tas vairāk līdzinās kreklam, kas jums mugurā, nevis avīzei. Papīrā ir ļoti gudri iestrādāta ķīmiskā krāsviela, lai tam piešķirtu unikālo krēmkrāsas tonējumu. Turklāt tajā ir sasmalcināti dažādi sarkani un zili polimēra pavedieni, kas ir tik smalki kā zīds. Naudas zīmes izgatavo no īsta brinumpapīra. Tas ir izturīgs, kalpo gadiem ilgi, nesadalās ne karstā laikā, ne ziemā, ne aukstumā. Tam ir precīza absorbēšanas spēja, un tas spēj uzņemt vissmalkāko gravējumu, kādu vien plāksnes izgatavotāji var panākt.

- Tātad šādu papīru būtu grūti atdarināt? - es pajautāju.

- Faktiski neiespējami, - Kelsteins piekrita. - Savā ziņā to ir tik grūti atdarināt, ka pat oficiālais valdības piegādātājuzņē-mums to nespētu. Viņiem nav viegli to uzturēt visām prasībām atbilstošu un panākt, lai visas partijas būtu vienādas, kaut ari viņi ir pieredzes bagātākie un paši labākie papīra ražotāji visā pasaulē.

Es pārdomāju to visu: iespiedmašīnas, plāksnes, tintes un papirs.

- Tātad īstenībā atrisinājums visam ir papīra piegāde? - es minēju.

Kelsteins skumji pamāja.

- Tāds bija mūsu secinājums, - viņš atzina. - Mēs sapratām, ka papīra piegāde ir pati svarīgākā, un nonācām pie secinājuma, ka nespējam izskaidrot, kā viņiem tas izdodas. Tieši tāpēc es nevaru jums palīdzēt. Es nevarēju palīdzēt Džo un nevaru palīdzēt ari jums. Man ļoti žēl.

Es paskatījos uz veco profesoru.

- Viņiem ir noliktava, kas ir pilna ar kaut ko, - dalījos informācijā. - Vai tas varētu būt papīrs?

Kelsteins izsmejoši nosprauslājās un pagrieza savu lielo galvu pret mani, sacīdams:

- Vai tad jūs neklausāties? Naudas zīmju papīru nekur nevar dabūt. Tas ir pilnīgi neiespējami. Nevar dabūt pat četrdesmit lokšņu šī izcilā papīra, kur nu vēl četrdesmit miljonus! Visa šī lieta ir pilnīga mistika. Džo, Valters un es veselu gadu lauzījām galvu par šo problēmu un tā arī neko neizdomājām.

- Manuprāt, Bārtolomjū kaut ko būs atklājis, - es paziņoju.

Kelsteins skumji pamāja. Profesors lēnām pieslējās no krēsla un piegāja pie galda, nospieda automātiskā atbildētāja atkārtošanas pogu. Istabā iepīkstējās elektroniskais signāls un sāka skanēt mirušā vīra balss.

- Kelstein? - viņš sacīja. - Te Bārtolomjū. Ir jau pavisam vēls vakars. Es tev piezvanīšu rit no paša rīta un pateikšu atbildi. Zinu, ka būšu tevi apsteidzis. Arlabunakti, veco zēn!

Balsī bija dzirdams satraukums. Kelsteins stāvēja pie telefona un skatījās augšup, it kā Bārtolomjū gars atrastos tepat klusajā istabā. Profesors izskatījās apbēdināts. Nevarēju pateikt, vai tas bija tāpēc, ka viņa vecais kolēģis bija miris, vai arī tāpēc, ka Bārtolomjū bija apsteidzis Kelsteinu un atradis atbildi.

- Nabaga Valters! - noteica profesors. - Es pazinu viņu piecdesmit sešus gadus.

Kādu bridi sēdēju klusēdams, tad ari es piecēlos kājās.

- Es to atklāšu, - apsolīju.

Kelsteins pielieca galvu un nikni manī paskatījās.

- Vai jūs tiešām domājat, ka jums tas izdosies? - viņš neticīgi jautāja. - Pat Džo to nespēja!

Es paraustīju plecus.

- Varbūt Džo tas izdevās, - es minēju. - Mēs nezinām, ko viņš bija atklājis, pirms viņu nogalināja. Nu labi, tagad es atgriezīšos Džordžijā. Bet jūs turpiniet meklēt atbildi.

Kelsteins pamāja un nopūtās, izskatīdamies sanervozējies.

- Lai jums veicas, Rīčera kungs! - viņš sacīja. - Es ceru, ka jūs pabeigsiet sava brāļa iesākto lietu. Varbūt jums izdosies. Brālis bieži par jums runāja. Jūs taču zināt, ka viņš jūs mīlēja?

- Džo runāja par mani? - es brīnījos.

- Bieži, - vecais vīrs atkārtoja. - Viņš jūs ļoti mīlēja. Džo bija žēl, ka darba dēļ jūs bijāt tik tālu projām.

Kādu bridi es nespēju parunāt, jutos vainīgs līdz sirds dziļumiem. Gadiem ilgi es par Džo nebiju pat iedomājies. Bet viņš bija atcerējies par mani?

- Viņš bija vecāks, taču jūs viņu pieskatījāt, - Kelsteins atminējās Džo vārdus. - Tieši tā man jūsu brālis stāstīja. Pēc viņa vārdiem, jūs esot bijis ļoti nevaldāms un nepakļāvīgs.

Manuprāt, ja Džo gribētu, lai kāds noved lidz galam Klaineru lietu, viņš būtu nosaucis jūsu kandidatūru.

Es pamāju.

- Es nu došos prom, - atvadījos.

Paspiedu vecā vīra trauslo roku un atstāju viņu pie policistiem drošības dienesta telpās.

Es centos izdomāt, kur Klainers varēja dabūt savu nevainojamo papīru, un prātoju - ja pasteigšos, vai paspēšu uz lidmašīnu, kas izlido pulksten sešos uz Atlantu. Vēl es centos nedomāt par Kelsteina vārdiem - par to mīļumu, ar kādu Džo bija runājis par mani. Ielas bija pilnas ar mašīnām, es intensīvi apcerēju visu dzirdēto, turklāt vēl centos noķert taksometru, tāpēc nemaz nepamanīju, ka man tuvojas divi latīņamerikāņu izcelsmes puiši. Tomēr es pamanīju ieroci, ko man parādīja galvenais no viņiem. Maza roka turēja nelielu automātisko ieroci, kas bija paslēpts zem haki krāsas lietusmēteļa, kādus ņujorkieši parasti septembrī nēsā līdzi, pārmestus pār roku.

Puisis parādīja man ieroci, un viņa partneris pamāja mašīnai, kas gaidīja pie ietves divdesmit jardus tālāk. Automašīna piebrauca klāt. un otrs latīņamerikānis pielēca pie durvīm tā, kā to dara šveicari cilindros, dežurē pie dārgu dzīvojamo māju parādes durvīm. Es skatījos uz stroķi un mašīnu, domādams -ko izvēlēties?

- Kāp mašīnā! - puisis ar ieroci klusām pavēlēja. - Vai ari es tevi nošaušu!

Tā nu es tur stāvēju un vienīgais, par ko spēju domāt, -vai nenokavēšu savu lidmašīnu? Centos atcerēties, cikos izlido nākamais tiešais reiss. Šķiet, ka septiņos.

- Kāp mašīnā! - latīņamerikānis atkārtoja.

Varēju būt gandrīz vai drošs par to, ka uz ielas viņš nešaus. Tas bija mazs ierocis, taču bez klusinātāja. Šaujamais saceltu lielu troksni, un iela bija ļaužu pilna. Otram puisim rokas bija tukšas. Iespējams, ka viņa stroķis atradās kabatā. Mašīnā bija tikai šoferis. Varbūt šoferis šaujamo turēja aiz muguras, uz

sēdekļa. Mana jaka ar steku, nazi un Desert Eagle atradās astoņsimt jūdžu attālumā - Atlantā. Kādas bija manas iespējas?

Es izvēlējos nekāpt mašīnā un vienkārši turpināju stāvēt uz ielas, likdams uz spēles savu dzīvību un paļaudamies, ka puisis sabiedriskā vietā nešaus. Arī viņš nekustējās, pavērsis roku ar lietusmēteli pret mani. Mašīna stāvēja tieši mums blakus. Viņa partneris atradās man otrā pusē. Abi bija maza auguma latīņamerikāņi, kas pat abi kopā nevarētu tikt galā ar mani vienu pašu. Mašīna gaidīja, kavēdamās pie ietves. Neviens nekustējās. Mēs visi stāvējām sastinguši kā manekeni veikala skatlogā, demonstrēdami jauno rudens modi - vecu armijas maskēšanās tērpu kopā ar Burberry lietusmēteļiem.

Tā bija abu puišu problēma. Šādā situācijā draudus var īstenot jebkurā mirklī. Ja tu saki, ka šausi, ir jāšauj. Ja to nedari, nekam neesi derīgs. Tu esi blefojis. Ja nešauj, tu vairs neesi nekas. Un šis puisis nešāva. Viņš vienkārši stāvēja, nespēdams izlemt. Cilvēki pa pārpildīto ietvi plūda mums garām. Mašīnas signalizēja viņu automobilim, kas bija apstājies ielas malā un traucēja satiksmi.

Tie bija apķērīgi puiši. Tik gudri, lai nenošautu mani uz ļaužu pilnas Ņujorkas ielas. Tik gudri, lai zinātu, ka esmu atmaskojis viņu blefošanu. Tik gudri, lai nekad vairs neizteiktu draudus, ko nespēj īstenot. Tomēr ne tik gudri, lai dotos projām. Viņi palika stāvam.

Tad es pagriezos sāņus, it kā grasītos spert soli projām. Zem lietusmēteļa paslēptais šaujamais sekoja man. Es pavadīju ar acīm šo kustību un ar kreiso roku sagrābu mazākā puiša rokas locītavu. Pagriezu šaujamo prom no sevis un cieši satvēru viņu aiz pleciem ar labo roku. Izskatījās, ka mēs dejotu valsi vai apkamptos kā divi mīlnieki dzelzceļa stacijā. Tad es gāzos uz priekšu un triecu viņu pret mašīnu, visu laiku spiezdams puiša locītavu, cik stipri vien spēju, ar nagiem iecirzdamies tajā. Kaut arī spiedu ar kreiso roku, viņam ļoti sāpēja. Ar visu svaru uzkritu viņam tā, ka šim bija grūti elpot.

Otrs joprojām turēja roku uz mašīnas durvīm. Viņa skatiens šaudījās šurpu turpu. Tad roka ieslīdēja kabatā. Es gāzos ar

visu svaru atpakaļ, izvairījos no pirmā puiša rokas ar ieroci un grūdu viņu pret mašīnu. Pēc tam metos bēgt, ko kājas nes. Pēc dažiem soļiem jau biju iejucis pūlī, locījos un spiedos cauri cilvēku masai, ienirdams un iznirdams pa dažādām durvīm, skriedams pāri ielai, kur taurēja skaļā Ņujorkas satiksme. Abi puiši kādu brīdi centās tikt man līdzi, taču galu galā satiksme viņus apturēja. Viņi nevēlējās riskēt tik ļoti, cik riskēju es.

Astoņus kvartālus tālāk no tās vietas, kur biju uzsācis savu skrējienu, iekāpu taksometrā un paspēju uz lidmašīnu, kas izlidoja pulksten sešos no Lagvārdijas lidostas uz Atlantu. Atpakaļceļš dažu iemeslu dēļ šķita garāks. Es pavadīju lidmašīnā divas ar pusi stundas. Visu laiku, lidodams gaisa telpā virs Džersijas, Merilendas un Virdžīnijas, domāju par Džo. Lidodams pāri Karolīnai un Džordžijai, atsaucu atmiņā Rosko. Man ļoti viņas pietrūka; gribēju, lai viņa atgriežas.

Mūsu lidmašīna nosēdās cauri desmit jūdžu garai, biezai negaisa mākoņu joslai. Šo negaisa mākoņu dēļ Atlantas vakara krēsla bija pārvērtusies par piķa melnu tumsu. Likās, ka no kaut kurienes šurp virzās milzīgas gaisa masas. Kad izkāpām no lidmašīnas, gaiss mazajā izejas tunelī bija biezs un smags, tas smaržoja ne tikai pēc petrolejas, bet ari pēc vētras.

Ielidošanas zālē es savācu bentlija atslēgas no informācijas letes. Tās bija ieliktas aploksnē kopā ar stāvvietas biļeti. Devos ārā meklēt mašīnu. No ziemeļiem pūta maigs vējiņš. Vētra būs pamatīga. Es sajutu spriedzi, kas parasti rodas pirms zibens. Atradu savu mašīnu īstermiņa stāvvietā. Aizmugurējie logi bija ietonēti tumšā krāsā. Puisis nebija aizticis priekšējo stiklu. Tonējums mašīnu padarīja līdzīgu karalisko personu limuzīnam. Šādas personas parasti vadā šoferis. Mana jaka bija ielikta bagāžniekā. Es uzvilku to mugurā un atkal sajutu ieroča nomierinošo tuvumu. Apsēdos šofera sēdeklī, izbraucu no stāvlaukuma un tumsā pa šoseju devos prom dienvidu virzienā. Bija piektdienas vakars, pulkstenis rādīja deviņi. Vai tiešām bija palikušas trīsdesmit sešas stundas līdz tam, kad viņi svētdien sāks nosūtīt krājumus?

Kad nokļuvu Mārgreivā, pulkstenis bija desmit vakarā. Bija palikušas trīsdesmit piecas stundas. Veselu stundu biju pārdomājis to, ko bijām mācījušies personālsastāva koledžā. Apguvām militāro filozofiju - pārsvarā to, ko bija sacerējuši tie vecie friči, kam šī lieta bija patikusi. Es nebiju šim priekšmetam pievērsis lielu uzmanību, taču atceros dažas galvenās tēzes, kas teica, ka agrāk vai vēlāk ir jānonāk saskarē ar ienaidnieka galveno spēku. Nevar uzvarēt karā, ja neesi šo spēku iepazinis. Agrāk vai vēlāk ir jāatrod ienaidnieka galvenais spēks, tas jāiepazīst un jāiznīcina.

Zināju, ka manu ienaidnieku galvenais spēks sastāv no desmit cilvēkiem. To man pastāstīja Habls. Tagad palikuši deviņi, jo viņi paši bija nozūmējuši Morisonu. Es zināju par abiem Klaineriem, Tīļu un Beikeru. Tātad vajadzēja atrast piecus pārējos. Es sevī pasmaidīju un, nobraukdams no šosejas, piestāju Eno ēstuves grantētajā stāvlaukumā. Atstāju mašīnu laukuma tālākajā galā. Izkāpis no mašīnas tumšajā naktī, izstaipījos un nožāvājos. Vētra vēl nebija sākusies, tā vēl brieda. Gaiss joprojām bija biezs un smacīgs. Es atkal sajutu mākoņos virmojošo spriedzi un silto vēju, kas sitās man mugurā. Iekāpu mašīnas aizmugures sēdeklī, izstiepos uz ādas sēdekļa un devos pie miera. Gribēju pagulēt kādu stundiņu vai pusotras.

Sāku sapņot par Džo Lī Hukeru. Vēl par tām senajām dienām, kad viņš nebija kļuvis slavens. Viņam bija veca ģitāra ar tērauda stīgām, kuru viņš spēlēja, sēdēdams uz zema soliņa. Soliņš bija nolikts uz dēļu laukuma. Viņš mēdza pie kurpju zolēm piestiprināt alus pudeļu korķus, lai padarītu tās skaļākas, tās viņam bija tādas kā paštaisītas stepa kurpes. Tā viņš sēdēja uz soliņa un savā pārdrošajā un juceklīgajā stilā spēlēja ģitāru, visu laiku ar skanīgajām kurpēm sizdams pa dēļu grīdu. Es sapņoju, kā Hukers ar savām kurpēm sit ritmu pa veco dēļu grīdu.

Tomēr tās nebija Džo Lī kurpes, kas taisīja troksni. Tas bija kāds, kas sita pie bentlija priekšējā stikla. Es pēkšņi pamodos un apsēdos. Uz mani skatījās seržants Beikers. Lielais, hromētais pulkstenis uz mēraparātu paneļa rādija desmit un trīsdesmit minūtes. Biju gulējis pusstundu. Tik vien man izdevās nosnausties.

Es tūlīt mainīju savu plānu. Tieši šobrīd man rokās bija iekritis daudz labāks plāns. Senilie friči to būtu novērtējuši atzinīgi. Viņi atbalstīja elastīgu taktikas maiņu. Iebāzu roku kabatā un noņēmu drošinātāju no Desert Eagle. Tad pa pretējām durvīm izkāpu ārā un pāri mašīnas jumtam skatījos uz Bei-keru. Viņš bija uzlicis savu draudzīgo smaidiņu, kurā vizuļoja zelta zobs.

- Kā klājas? - seržants apjautājās. - Par gulēšanu publiskā vietā jūs var arestēt par klaidonību.

Tikpat draudzīgi atsmaidīju viņam pretim.

- Es tikai raizējos par satiksmes drošību, - paskaidroju.

- Nevajagot braukt, ja cilvēks ir noguris, tādā gadījumā jāpiestāj malā un jānosnaužas, vai ne tā?

- Ienāciet iekšā, un es jums izmaksāšu tasīti kafijas, - viņš ierosināja. - Ja gribat pamosties, Eno kafija lieti noderēs.

Es aizslēdzu mašīnu, tomēr roku no kabatas neizņēmu. Mēs devāmies pa grants celiņu uz priekšu un iegājām ēstuvē. Apsēdāmies pie pēdējā galdiņa. Briļļainā viesmīle atnesa kafiju. Mēs pat vēl nebijām to lūguši, šķita, ka viņa pati nojauta, kas vajadzīgs.

- Nu kā tad jums iet? - Beikers apvaicājās. - Vai vēl pārdzīvojat par brāļa nāvi?

Es paraustīju plecus un pacēlu kafijas tasīti ar kreiso roku, jo labā roka kabatā cieši sažņaudza Desert Eagle.

- Mēs nebijām pārāk tuvi, - es atzinos.

Beikers pamāja.

- Vai Rosko joprojām palīdz FIB? - viņš ievaicājās.

- liekas, ka jā, - atbildēju.

- Un kur tad šovakar ir vecais zēns Finlejs? - Beikers mani izvaicāja.

- Džeksonvilā, - es sacīju. - Viņam bija darīšanas Floridā, kaut kas jāpārbauda.

- Džeksonvilā? - Beikers brīnījās. - Kas tad viņam jāpārbauda Džeksonvilā?

Malkodams kafiju, es vēlreiz paraustīju plecus.

- Nav ne jausmas, - es turpināju. - Viņš man neko nestāsta. Es neesmu štata darbinieks, esmu tikai izsūtāmais. Tagad viņš man liek braukt uz Habla māju, lai kaut ko viņam sagādātu.

- Habla mājā? - Beikers pārvaicāja. - Kas jums no turienes jāpaņem?

- Daži veci papīri, - es attraucu. - Domāju: viss, ko varēšu sameklēt.

- Un ko pēc tam? - interesējās Beikers. - Vai jūs arī brauksiet uz Floridu?

Es pašūpoju galvu un iedzēru vēl malciņu kafijas.

- Finlejs man uzdeva tos papīrus aizsūtīt pa pastu, - es turpināju blefot. - Uz kādu Vašingtonas adresi. Šonakt es pārgulēšu Habla mājā un nosūtīšu tos papīrus rīt no rīta.

Beikers lēnām pamāja un atkal nozibināja savu draudzīgo smaidiņu. Taču šoreiz tas bija uzspēlēts. Mēs beidzām dzert kafiju, Beikers nometa uz galda pāris dolāru. Piecēlāmies un devāmies prom. Viņš iekāpa savā patruļmašīnā, pamāja man un aizbrauca projām. Ļāvu viņam aizbraukt pirmajam un pa grants celiņu soļoju pie bentlija. Devos dienvidu virzienā līdz mazās, tumšās pilsētiņas galam un nogriezos pa labi uz Bek-mena aleju.

26. NODAĻA

Man ļoti uzmanīgi bija jāizdomā, kur atstāt bentliju. Gribēju, lai tas izskatās kā nejauši pamests, bet lai neviens tam netiktu garām. Kādu bridi es pabraukāju šurpu turpu, pēc tam pametu mašīnu uz Habla mājceļa ar priekšgalu uz ēkas pusi. Izskatījās, ka es būtu piebraucis lielā steigā un uz brītiņu apstājies.

Gribēju, lai izskatās tā, it kā es būtu mājā iekšā. Nekas nav uzkrītošāks par tukšu māju. Tās klusais, pamestais skats ir nodevīga zīme. Mājā valda klusums, nav nekādu cilvēka klātbūtnes pazīmju. Tā nu es atvēru mājas durvis ar atslēgu no lielā saišķa, kuru Čārlija bija man atstājusi. Iegāju iekšā un ieslēdzu dažas gaismas. Citā istabā ieslēdzu televizoru un atstāju to klusi skanam. To pašu izdarīju ar radio virtuvē. Atvilku dažus aizkarus un izgāju ārā novērtēt savu darbu. Izskatījās diezgan labi, nebija nekādu šaubu, ka tur iekšā kāds varētu būt.

Pēc tam devos pie skapja, kas atradās lielajā gaitenī. Es meklēju cimdus. Pašos Amerikas dienvidos tos nemaz nebija viegli atrast. Pēc tiem šeit nebija nekādas vajadzības. Tomēr Hablam bija cimdi, veseli divi pāri, tie gulēja kārtīgi nolikti uz plaukta. Viens pāris bija slēpošanas cimdi laima zaļā un ceriņu krāsā. Tie man nederēja, es gribēju kaut ko tumšu. Toties otrs pāris bija tieši tas, kas vajadzīgs. Tie bija eleganti, no plānas, melnas ādas. Baņķiera cimdi, ļoti mīksti, tie piegūla rokām kā otra āda.

Slēpošanas cimdi mani pamudināja sameklēt ari cepuri. Ja jau Habli bija braukuši slēpot uz Kolorādo, viņiem vajadzēja būt visam slēpošanas ekipējumam. Atradu kasti ar cepurēm. Tajā bija pieguloša sintētiska materiāla cepure, tās augšējo daļu varēja nolocit kā ausu silditājus. Cepure bija tumši zaļā krāsā, tā man derēja.

Tad es devos uz saimnieku guļamistabu. Tur atradu Čārli-jas tualetes galdiņu. Tas bija lielāks pat par dažu labu istabu, kurā man nācies dzīvot. Habla kundzei bija milzum daudz kosmētikas un visa kā. Es paņēmu ūdensizturīgo skropstu tušu un vannas istabā izsmērēju to sev pa visu seju. Tad aiztaisīju jaku, uzliku cepuri un uzvilku cimdus. Iegājis atpakaļ guļamistabā pie spoguļa, kas atradās skapja durvīs, apskatīju sevi visā augumā - pārbaudīju rezultātu. Nebija slikti. Tieši tas, kas vajadzīgs nakts darbam.

Izgāju ārpus mājas un aizslēdzu ieejas durvis. Virs galvas jutu savelkamies milzīgus negaisa mākoņus. Bija ļoti tumšs. Apstājos pie ārdurvīm un pārbaudīju savu ekipējumu. Pistoli ieliku jakas iekškabatā. Atvilku rāvējslēdzēju un pārbaudīju aptveri. Viss bija kārtībā. Ierocis bija pielādēts, drošinātājs uzvilkts. Rezerves patronas atradās augšējā labajā jakas kabatā. Atsperu nazis kreisajā sānu kabatā. Steks labajā kabatā. Kurpju auklas cieši sasietas.

Gāju prom pa piebraucamo ceļu - tālāk no mājas - garām atstātajam bentlijam, vēl kādus divpadsmit vai piecpadsmit jardus tālāk. Izlauzos cauri apstādījumiem un iekārtojos vietā, no kuras varēju pārredzēt visu piebraucamo ceļu. Es sēdēju uz aukstās zemes un biju gatavs gaidīt. Ar gaidīšanu slēpnī var uzvarēt šādā kaujā. Ja tas, kuru gaidu, būs piesardzīgs, agri vai vēlu viņš ieradīsies. Viņš nāks tad, kad domās, ka viņu negaida. Tāpēc, lai cik ātri viņš ierastos, vienmēr ir jābūt gatavam vēl ātrāk par viņu. Lai cik vēlu viņš ietu prom, ir jānogaida. Gaidot ir jābūt tādā kā transa stāvoklī un jābruņojas ar bezgalīgu pacietību. Nav jēgas raizēties vai uztraukties - ir tikai jāgaida. Neko nedrīkst ne darīt, ne domāt, lai netērētu enerģiju. Pēc tam būs jārīkojas veikli. Tas var notikt pēc stundas, pēc piecām stundām, pēc dienas vai nedēļas. Gaidīšana ir tāda pati māksla kā viss pārējais.

Bija bez ceturkšņa pusnakts, kad sāku gaidīt. Jutu, kā virs galvas briest vētra. Gaiss bija kā zupa. Valdīja piķa melna tumsa. Ap pusnakti vētra bija klāt. Visapkārt uz lapām sāka krist smagas lietus lāses, tik lielas kā divdesmit piecu centu monēta. Pāris sekunžu laikā tās pārvērtās lietusgāzē. Jutos tā, it kā sēdētu zem dušas. Visapkārt skanēja iespaidīgi pērkona dārdi. Tie skaldīja un rībēja, pie debesim plaiksnīja zibens uzliesmojumi. Ik pa laikam uz pāris sekundēm dārzs man apkārt kļuva gaišs kā dienā. Es sēdēju lietus straumēs un gaidīju. Pagāja desmit minūtes. Piecpadsmit...

Viņi ieradās pēc manis divdesmit minūtes pāri pusnaktij. Lietus joprojām gāza, pērkons dunēja un rībēja. Nebiju dzirdējis, kā piebrauca viņu furgons, līdz mirklim, kad tas iebrauca mājceļā. Dzirdēju to ripojam pa šņirkstošo granti kādus četrdesmit soļus no manis. Tas bija tumši zaļš piegādes furgons, uz tā sāniem ar zelta burtiem bija uzrakstīts: Klainera fonds, tieši tāds pats, kādu otrdienas vakarā biju redzējis pie Rosko mājas. Tas paripoja man garām sešu pēdu attālumā. Platas riepas uz grants celiņa. Tieši tādas Finlejs bija pamanījis pie Morisonu mājas. Nospiedumi granti, ko atstājušas platas riepas.

Furgons apstājās dažus jardus man priekšā. Tas bija spiests bremzēt tieši aiz bentlija, jo netika tam garām. Furgons apstājās tieši tur, kur biju paredzējis. Dzirdēju, kā motors apklust un tiek novilkta rokas bremze.

Pirmais izkāpa šoferis. Viņam mugurā bija balts neilona kombinezons. Cieši ap seju sasieta kapuce. Pāri mutei un degunam pārsieta ķirurga maska. Rokās plāni gumijas cimdi, kājās gumijotas galošas. Viņš izlēca no šofera sēdekļa un piegāja pie furgona aizmugures durvīm. Šo gaitu es pazinu, ari garais, smagnējais augums likās pazīstams, biju redzējis ari garās, spēcīgās rokas. Klainers juniors! Pats Klainera dēls bija ieradies mani nogalināt.

Viņš piesita ar plaukstu pie aizmugurējām durvīm, tās dobji nodunēja. Tad viņš pagrieza rokturi un atvēra durvis. Izkāpa četri viri. Visi ģērbušies tāpat kā viņš - baltos neilona kombinezonos, cieši savilktām kapucēm, maskās, cimdos, gumijotās galošās. Divi no viņiem nesa somas. Diviem pārējiem bija pamatīgi gari stroķi. Kopā pieci vīri. Es biju gaidījis četrus. Ar pieciem klāsies grūtāk, taču rezultāts būs iespaidīgāks.

Arī pār viņiem gāzās lietus šaltis. Sadzirdēju vieglus šļakstus, kad lāses atsitās pret vīru stīvajiem neilona kombinezoniem. Dzirdēju arī metālisku šķindoņu, smagajām lāsēm atsitoties pret furgona jumtu. Redzēju, kā zibens izgaismo furgonu. Viņi izskatijās pēc spokiem, kuru vaidi pareģo nāvi; pēc tādiem, kas izmukuši no elles. Tas bija briesmīgs skats. Es pat sāku šaubīties, vai pirmdienas naktī būtu ticis ar viņiem galā. Tomēr šonakt es viņus piebeigšu. Pārsteiguma efekts būs mana priekšrocība. Es būšu neredzams kā lietuvēns, kas brīvi riņķos starp viņiem.

Klainers juniors visus izrīkoja. Viņš pasniedzās furgona kravas kastē un izvilka lauzni. Norādīja uz trim no saviem ierindniekiem un cauri lietusgāzei devās uz māju. Piektais palika gaidot pie furgona. Tā kā tik ļoti lija, viņš grasījās kāpt atpakaļ mašīnā. Redzēju, kā viņš pavērās melnajās debesīs un tad paskatījās uz šofera vietu furgonā. Es izvilku steku un cauri krūmiem virzījos uz viņa pusi. Vīrs mani nedzirdēja, jo ausīs viņam skanēja lietus rībināšana.

Vīrs pagrieza muguru un paspēra soli šofera durvju virzienā. Uz sekundi es aizvēru acis un redzēju Džo bez sejas guļam uz morga plāksnes. Redzēju Rosko drebam no bailēm, skatoties uz pēdu nospiedumiem savā koridorā. Tad es iznācu ārā no krūmiem, izlēcu vīram aiz muguras un triecu ar steku pa viņa pakausi. Tas bija pamatīgs steks, un es situ ar to no visa spēka. Jutu, kā no trieciena sasprāgst vīra galvaskauss. Viņš nogāzās uz grantētā celiņa kā nozāģēts koks. Viņš gulēja ar seju grantī, un lietus pakšķēja uz neilona kombinezona. Ar vienu spēcīgu sitienu es pārlauzu viņam kaklu. Viens bija novākts.

Vilku nedzīvo ķermeni pa grantēto celiņu un atstāju to pie mašīnas aizmugurējām durvīm. Apgāju apkārt furgonam un izņēmu atslēgas no aizdedzes, pēc tam lidu uz mājas pusi. Ieliku steku atpakaļ kabatā, atšāvu atsperu nazi un turēju to labajā rokā. Negribēju lietot šaujamo, mājā troksnis būtu pārāk liels, to nevarētu nomākt pat pērkona dārdi. Apstājos iekšpusē pie ārdurvīm. To atslēga bija salauzta, un durvju stendere sašķaidīta skaidās. Uz priekšnama grīdas pamanīju nomesto lauzni.

Hablu māja bija liela. Viņiem būs vajadzīgs laiks, lai to kārtīgi pārmeklētu. Manuprāt, visi četri turēsies kopā un apsekos māju. Tad viņi sadalīsies grupās. Varēju dzirdēt, kā svešie smagiem soļiem slāj pa augšstāvu. Atkāpos ārpusē, lai sagaidītu pirmo no viņiem - to, kurš nāks lejā uz priekšnamu. Es gaidīju, piespiedies pie sienas, blakus salauztajām durvīm. Mani slēpa jumta pārkare. Lietus joprojām gāza kā ar spaiņiem. Jutos tā, it kā būtu iekļuvis tropu vētrā.

Nācās gaidīt apmēram piecas minūtes, līdz pirmais iebrucējs nokāpa lejā. Izdzirdēju priekšnamā viņa soļus un durvju čīkstoņu, kad viņš attaisīja virsdrēbju skapi. Es iegāju mājā. Vīrs stāvēja pret mani ar muguru. Šis bija viens no tiem, kam bija šaujamais, vīrs bija garš, taču vieglāks par mani. Es piezagos no muguras, ar kreiso roku pasniedzos viņam virs galvas un iebāzu pirkstus viņam acīs. Vīrs nometa šaujamo, tas ar būkšķi nokrita uz paklāja. Es vilku viņu atpakaļ, pagriezu un izmetu ārā pa durvīm lietusgāzē. Tur iedūru pirkstus vēl dziļāk viņa acīs, atvilku viņa galvu atpakaļ un pārgriezu rīkli. To parasti nevar izdarīt ar vienu elegantu vēzienu, kā rāda filmās, neviens nazis nav tik ass. Cilvēka rīklē ir visādi cieti skrimšļi. Tāpēc ir jāzāģē ar nazi turpu šurpu. Tas prasa lielu spēku un zināmu laiku. Taču tas ir iedarbīgi, un rezultāts ir garantēts. Kad esi iezāģējis līdz kaulam, cilvēks ir jau miris. Šis vīrs nebija nekāds izņēmums. Viņa asinis izšļācās ārā un sajaucās ar lietu. Viņš saļima zem mana tvēriena. Otrs novākts!

Aiz kapuces aizvilku mirušā ķermeni tālāk mauriņā; nedrīkstēja šo stiept aiz ceļiem vai pleciem, jo viņa galva varētu nokrist pavisam. Atstāju vīru guļam zālē un ieskrēju atpakaļ mājā. Pacēlu šaujamo un novaikstījos. Tās bija nopietns stroķis, Ithaca Mag-10. Biju tādus redzējis armijā. Tie šauj ar milzīgām lodēm. Zinātāji tos sauc par ceļu bloķētājiem. Tiem ir tik milzīgs spēks, ka var nogalināt pat caur mīkstākiem automašīnas bleķiem. Ja ar šādu stroķi satiekas aci pret aci - rezultāts ir nāvējošs. Tajā ir tikai trīs lodes, bet mēs kādreiz mēdzām sacīt: iekams tās tiks izšautas, ari cīņa noteikti būs beigusies.

Es turēju rokā nazi, biju to izvēlējies, jo šis ierocis nesacēla troksni. Tomēr mirušā stroķis būtu labāks rezerves variants nekā Desert Eagle. Ar manu šaujamo ir viena problēma: tēmēšana prasa laiku, un tas šādos apstākļos ir greznība. Pat ja Mag-10 ir tikai aptuveni notēmēts pareizā virzienā, ar šī ieroča milzīgajām lodēm vienmēr var trāpīt.

Es atkāpos atpakaļ un izgāju pa sašķaidītajām durvīm, atkal piespiezdamies pie sienas un tādā veidā izvairīdamies no lietusgāzes. Sāku gaidīt. Biju pārliecināts, ka viņi nāks ārā no mājas, jo neatradis mani tur un nevarēs sagaidīt vīru, kuru tikko novācu. Viņi noteikti nāks ārā. Tas bija neizbēgami. Nevarēja taču mūžīgi palikt tajā mājā. Es gaidīju, pagāja desmit minūtes. Iekšpusē sadzirdēju iečīkstamies grīdu. Es nesatraucos, jo zināju - agri vai vēlu viņiem tā vai tā būs jānāk ārā.

Viņi iznāca. Divi vīri kopā - pāris. Nedaudz vilcinājos: vajadzēja mainīt rīcības plānu. Es dzirdēju, kā lietus sāk rībēt, atsitoties pret vīru neilona kapucēm. Atkal izvilku steku un paņēmu to labajā rokā. Pirmais nokrita tūlīt. Es trāpīju viņam ar smago steku pa pakausi tā, ka vīra galva gandrīz vai noripoja no pleciem. Taču otrs paspēja noreaģēt un izvairījās, tāpēc mans sitiens netrāpīja tik precīzi. Steks tikai sadragāja vīra atslēgas kaulu, un viņš noslīga uz ceļiem. Ar kreisās rokas pirkstiem iedūru viņam sejā un izslējos, lai vēlreiz trāpītu ar steku. Man vajadzēja vēl divus sitienus, lai pārlauztu viņa kaklu. Šis bija muskuļains vecis, taču nebija cīnītājs. Novākti četri.

Pātagojošā lietus gāzienos aizvilku abus līķus līdz mauriņam un atstāju grantētā celiņa malā. Sakrāvu tos kaudzē kopā ar to, kurš jau tur gulēja. Biju ticis galā ar četriem un ieguvis šaujamo. Furgona atslēgas atradās manā kabatā. Klainers juniors ar stroķi joprojām klīda pa māju.

Es nevarēju viņu atrast, nezināju, kur viņš vandās. Iegāju mājā, prom no trakās lietusgāzes, un ieklausījos. Nedzirdēju absolūti neko. Lietus rībināšana pa mājas jumtu un grantēto celiņu bija pārāk spēcīga. Šis troksnis apslāpēja visas pārējās skaņas. Ja puika būs piesardzīgs un līdīs uz vēdera, es viņu nedzirdēšu. Tas varētu radīt problēmas.

Es ielīdu dārza terasē. Lietus bungoja pa jumtu. Apstājos un uzmanīgi ieklausījos. Dzirdēju juniora soļus priekšnamā. Viņš devās ārā pa durvīm. Ja puisis pagriezīsies pa labi, tad paklups pār saviem trim mirušajiem biedriem, kas sakrauti mauriņā. Taču Klainers pagriezās pa kreisi un pagāja garām dārza terases logiem. Juniors devās pāri piemirkušajam mauriņam uz lieveni. Vēroju, kā viņš stiprajā lietusgāzē paiet man garām apmēram astoņu pēdu attālumā. Viņš izskatījās kā īsts elles izdzimums, kā lietuvēns, kas turēja sev priekšā, garu, melnu šaujamo.

Man kabatā bija dārza terases atslēga, uzvērta uz tā paša riņķīša, uz kura karājās bentlija atslēgas. Atslēdzu durvis un izgāju ārā. Lietus ietriecās sejā kā ūdens strūkla no ugunsdzēsēju šļūtenes. Zagos mājai apkārt uz lieveni. Tur jau stāvēja Klainers juniors, lūkodamies lielajā peldbaseinā. Es notupos un vēroju viņu. Pat divdesmit pēdu attālumā dzirdēju, kā lietus lāses sitas pret viņa balto kombinezonu. Zibens plaiksnīja debesīs, un pērkons nemitējās dārdēt.

Es negribēju viņu nogalināt ar Mag-10, ko turēju rokās. Vajadzēja tikt vaļā no līķiem. Man bija jāatstāj neziņā vecais Klainers, lai viņš palauza galvu, kas noticis un kur pazudis viņa dēls. Tas veco izsitīs no līdzsvara un turklāt būs ļoti svarīgi manai drošībai. Es nedrīkstēju atstāt kaut vai mazāko pierādījumu. Nogalinot junioru ar lielo Ithaca, rastos baigā ķēpa un būtu grūti savākt viņa līķi. Man nevajadzēja šīs problēmas, es izlēmu nogaidīt.

Juniors pa garo, lēzeno mauriņu devās lejup uz baseinu. Es viņam sekoju, mezdams cilpas, gandrīz līdz zemei pieplacis pie slapjās zāles. Viņš gāja lēnām un bija uztraucies. Juniors bija palicis viens pats, un bija grūti kaut ko saskatīt. Cieši ap galvu nosietā kapuce ierobežoja redzeslauku. Nemitīgi grozīdams galvu uz stivā kakla, viņš izskatījās kā robots. Pie baseina malas Klainers apstājās. Es atrados pavisam netālu viņam aiz muguras. Liecos pa kreisi un pa labi, tad vēlreiz pa kreisi un pa labi, lai viņš mani neieraudzītu, kad grozija galvu no vienas puses uz otru. Viņa iespaidīgais ierocis horizontālā leņķi tēmēja uz salijušo baseinu gan pa labi, gan pa kreisi.

Kā jau rakstīts grāmatās, kuras nācies lasīt, vai redzēts filmās, - man vajadzētu viņu piebeigt cienīgi un efektīgi. Atrados šeit, lai atriebtos par savu brāli. Un nelietis, kas saspārdīja mana brāļa ķermeni kā lupatu maisu, stāvēja tieši man priekšā. Mums vajadzēja nokārtot rēķinus aci pret aci. Junioram bija jāuzzina, kas ir viņa pretinieks. Viņam bija jāzina, kāpēc viņš mirst. Tai vajadzēja būt cienījamai īstu vīru cīņai - aci pret aci, zobu pret zobu. Taču reālajā dzīvē tā parasti nenotiek. Džo būtu pasmējies par šādiem smalkumiem.

Ar visu spēku triecu ar steku pa juniora galvu tieši tajā mirklī, kad viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz māju. Steks noslīdēja no slidenā neilona un smagās, ar svinu pildītās caurules inerce neglābjami nogāza mani no kājām. Nokritu augšpēdus kā uz ledus. Juniors apmetās riņķi, pacēla bisi un, uzvilkdams aizslēgu, iebīdīja lodi stobrā. Pasviedu roku gaisā un pasitu stobru sānis. Bise novirzījās uz labo pusi, viņš nospieda gaili, un atskanēja apdullinošs troksnis, kas pārspēja visskaļākos pērkona dārdus. Šāviens aizskrēja kokos, pāri mūsu galvām, dzirdēju, kā birstot švīkst lapas.

Spēcīgs bises atsitiens atsvieda junioru atpakaļ, taču viņš jau iebīdīja stobrā otro lodi. Saklausīju mehānisma draudīgo dubultklikšķi. Es gulēju atmuguriski uz baseina flīzētā celiņa, taču spēju mesties uz priekšu un sagrābu bisi ar abām rokām. Ar spēku pavērsu stobru uz augšu, tāpēc juniors vēlreiz izšāva gaisā. Atskanēja vēl viens apdullinošs šāviena troksnis. Šoreiz mans rāviens izdevās kopā ar bises atsitienu un šaujamais izslīdēja viņam no rokām. Parāvu to augšup un ietriecu ieroča laidni viņam sejā. Sitiens sanāca vājš, jo Ithaca laidnei bija biezs gumijas polsterējums. Tas aizsargā šāvēja plecu no stiprā atsitiena. Šobrīd tas pasargāja juniora galvu no mana sitiena. Viņš nedaudz atliecās atpakaļ. Es metos viņam kājās un nogāzu augšpēdus, tad, iezveldams pa kājām, iegrūdu viņu baseinā. Juniors uz muguras iegāzās ūdenī. Es uzlēcu viņam virsū.

Mēs atradāmies baseina dziļajā galā, cīkstēdamies, kurš izrādīsies spēcīgāks. Lietus kapāja baseina virsmu. Hlorētais ūdens koda man acīs un degunā. Es uzbruku, līdz piekļuvu pie viņa rīkles, noplēsu neilona kapuci un apliku rokas viņam ap kaklu, sažņaudzu savas rokas un pagrūdu juniora galvu dziļi zem ūdens. Spiedu viņa kaklu no visa spēka. Āriešu rokeris Vār-burtonas cietumā bija domājis, ka viņš tāpat izrīkojas ar mani, taču salīdzinājumā ar to, ko es tagad darīju ar Klaineru junioru, toreiz tie bija tikai mīlnieka glāsti. Es plēsu nost viņa galvu. Es to spiedu un griezu, turēdams veselu jardu zem ūdens, līdz puisis nomira. Tam nemaz nevajadzēja ilgu laiku. Šādās situācijās tā mēdz būt. Tas, kurš pirmais pakļūst zem ūdens, tur arī paliek. Tikpat labi viņa vietā varēju būt es.

Mīcījos pa ūdeni, vilkdams plaušās gaisu ar hlora izgarojumiem. Lietus kapāja ūdens virsmu. Bija neiespējami noteikt, kur beidzas ūdens un kur sākas gaiss. Atstāju līķi peldam baseinā un īros malā. Pieķēros baseina malai un ievilku elpu. Laikapstākļi bija patiesi murgainas šausmas. Pērkons rībināja nepārtraukti, un zibens plaiksnīja, cik tālu vien varēja saskatīt. Lietus gāza nežēlīgām straumēm. Paliekot baseinā, es noteikti būtu bijis sausāks. Taču man vēl bija jāizdara dažas lietas.

Aizpeldēju atpakaļ, lai paņemtu juniora līķi. Tas peldēja kādu jardu tālāk no manis. Sāniski vilku to malā un pats izkāpu no baseina. Satvēru abām rokām neilona apģērbu un vilku slīkoni ārā uz savu pusi. Līķis bija vismaz tonnu smags. Tas gulēja uz baseina malas, un ūdens šļācās ārā no kombinezona pie potītēm un roku locītavām. Es atstāju junioru tur guļam un streipuļoju uz garāžas pusi.

Iešana nebija viegla, drēbes bija izmirkušas līdz pēdējai vīlītei, un bija ļoti auksts. Likās, ka eju, tērpies bruņukreklā. Taču es tiku līdz garāžai un atradu atslēgu. Atslēdzu durvis un nospiedu gaismas slēdzi. Garāža bija domāta trijām mašīnām. Tagad tur stāvēja tikai otrs bentlijs. Tā bija paša Habla mašīna, tāds pats antīks automobilis kā Čārlijai. Lieliskā tumši zaļā krāsā, kārtīgi nopulēts, tas spīdēja kā jauns. Iedams tam garām, mašīnas sānos varēju saskatīt savu atspulgu. Es meklēju ķerru, dārza traktoru vai kaut ko tamlīdzīgu, ko lieto dārznieki. Garāža bija pilna ar dārzkopības inventāru: tur atradās pļaujmašīna, šļūtenes un visādi rīki. Tālākajā stūrī es ieraudzīju kaut ko līdzīgu ķerrai: ar lieliem, spieķotiem riteņiem kā velosipēdam.

Es izstūmu to ārā vētrā un virzījos uz baseina pusi. Pie baseina pagrābstījos apkārt un atradu divus šaujamos un slapjo steku. Iemetu stroķus ķerrā un steku ieliku atpakaļ kabatā. Pārbaudīju, vai juniora līķim joprojām kājās ir galošas, un iecēlu to ķerrā. Stūmu ķerru atpakaļ uz māju un lejup pa piebraucamo ceļu. Pa šauru spraugu izbraucu garām bentlijam un pieripināju ķerru pie furgona aizmugurējām durvīm. Pēc tam atvēru kravas nodalījuma durvis un iecēlu līķi iekšā. Pats ari ierausos mašīnā un kārtīgi ievilku tur junioru. Pa jumtu rībināja lietus lāses. Tad pacēlu pirmā puiša līķi un ari to ievilku iekšā, nolikdams blakus Klaineram junioram. Stroķus uzmetu viņiem virsū. Divi iekrauti.

Tad ripināju ķerru atpakaļ pie tās vietas, kur biju atstājis kaudzi ar trim līķiem. Tie bija izpletušies pa piemirkušo mauriņu, un lietus grabēja pa viņu derdzīgajiem kombinezoniem. Aizstūmu visus pie furgona un iekrāvu iekšā ari tos. Nu visi pieci gulēja furgona kravas kastē.

Tad pa visu lietu es aizstūmu ķerru atpakaļ uz garāžu. Noliku to tajā pašā stūri, kur biju paņēmis. No darbgalda pievācu lukturīti. Es gribēju labāk apskatīt tos četrus vīrus, kurus Klainers juniors bija paņēmis sev līdzi. Lietū skrēju atpakaļ uz furgonu un iekāpu iekšā. Iededzināju lukturīti un pierāpoju pie iekrauto līķu rindas.

Klaineru junioru es pazinu. Pārējiem četriem noņēmu kapuci un noplēsu masku no sejas, lespidināju lukturīša gaismu viņu sejās. Divi no tiem bija vārtu sargi no Klainera noliktavas. Ceturtdien biju vērojis viņus tālskatī un varēju būt par to pilnīgi pārliecināts. Varbūt es kara tiesā nebūtu zvērējis, ka tie tiešām ir sargi, taču šonakt mani neinteresēja šī juridiskā procedūra.

Pārējos divus es pazinu ļoti labi. Par to nebija nekādu šaubu. Tie bija policisti no palīgspēku komandas, kas piektdien bija saņēmuši mani ciet. Viņi kopā ar Beikeru un Stīvensonu bija ieradušies ēstuvē, lai mani arestētu. Vēl pāris reižu biju redzējis viņus arī policijas iecirknī. Tātad bandā bija iesaistīti arī viņi -vēl daži no mēra Tīla slepenajiem zaldātiņiem.

Vēlreiz izrāpos no furgona un aiznesu lukturīti atpakaļ uz garāžu. Aizslēdzu garāžas durvis un skriešus devos atpakaļ uz māju, tur paķēru abas somas, ko slepkavas bija paņēmuši līdzi. Nometu tās Habla priekšnama vidū un ieslēdzu gaismu. Izpētīju somu saturu. Tur atradās rezerves cimdu pāri un maskas, kaste ar 10. kalibra lodēm, āmurs, kastīte ar sešcollīgajām naglām, četri naži un vēl daži medicīnas instrumenti. Skatoties vien uz visu šo arsenālu, cilvēks varēja nomirt.

Es pacēlu lauzni no tās vietas, kur viņi bija to pametuši pēc durvju uzlaušanas, un ieliku to somā. Aiznesu somas atpakaļ uz furgonu un uzliku tās virsū pieciem līķiem. Tad es aizvēru un aizslēdzu furgona aizmugurējās durvis un vēlreiz pa neganto lietu skrēju atpakaļ uz māju.

Izskrēju cauri mājai un aizslēdzu dārza terases durvis, pēc tam skrēju atpakaļ uz virtuvi. Atvēru cepeškrāsns durvis un iztukšoju savu kabatu saturu. Saliku visu mantību uz grīdas. Blakus atvilktnē atradu cepamā papīra loksnes. Izjaucu Desert Eagle un akurāti saliku tā daļas uz pannas. Blakus noliku rezerves lodes. Uz pannas noliku arī nazi, steku, bentlija atslēgas, naudu un papīrus. Ieliku pannu cepeškrāsnī un uzgriezu vismazāko siltuma režīmu.

Izgāju mājas priekšā un aizvēru salauztās durvis, cik vien cieši bija iespējams. Paskrēju garām bentlijam un iekāpu

Klainera fonda furgonā. Paķimerējos ar nepazīstamo atslēgu un iedarbināju mašīnu. Uzmanīgi izbraucu no mājceļa un devos atpakaļ pa Bekmena aleju. Nobraucu lejup pa nogāzi un pagriezos pilsētas virzienā. Stikla tīrītāji nikni cīnījās ar lietus šaltīm. Apliecu slaidu loku apkārt lielajam baznīcas skvēram. Tā galā nogriezos pa labi un braucu dienvidu virzienā. Visa pilsētiņa bija kā izmirusi. Neviena cita uz ceļa neredzēju.

Pēc trīssimt jardiem dienvidu virzienā no pilsētas parka es iebraucu Morisona mājas ceļā. Aizvadīju furgonu līdz pašai mājai un atstāju to blakus pamestajam linkolnam. Aizslēdzu furgona durvis un, aizskrējis līdz pagalma sētai, iemetu atslēgas tālu laukā. Tad cieši sajozu jaku un lietū sāku iet atpakaļ uz Habla māju, visu ceļu intensīvi domādams.

Sestdiena bija sākusies jau pirms stundas, tāpēc līdz svētdienai bija atlicis mazāk par vienu diennakti. Lietas būtība bija skaidra. Vismaz trīs fakti bija zināmi pilnīgi droši. Pirmkārt, Klaineram bija nepieciešams īpašs papīrs. Otrkārt, tas nebija nopērkams mūsu valstī. Un,'treškārt, noliktava bija piekrauta pilna ar kaut ko.

Mani uztrauca ari uzraksts uz gaisa kondicionētāju kastēm. Ne jau uzdrukātais nosaukums Island Air-conditioning, Inc. Bet gan otra lieta: sēriju numuri. Uz tām kastēm, kuras es biju redzējis, bija ar roku uzrakstīti sēriju numuri drukātos taisnstūros. Biju tos redzējis pilnīgi skaidri. Džeksonvilas policisti bija rakstījuši, ka tieši tādus sērijas numurus redzējuši Stolera mašīnā, kad viņš tika aizturēts par ātruma pārsniegšanu. Tie bija gari, ar roku rakstīti sēriju numuri. Bet kāpēc vajadzēja numurus? Kastes pašas par sevi bija labs aizsegs. Laba maskēšanās bija jau pārvadājumi uz Floridu, turklāt gaisa kondicionētāju kastēs, - tas bija gudrs gājiens. Neviens cits produkts, ko vestu uz turieni pārdošanai, nebūtu bijis pārliecinošāks. Kastes apmānīja Džeksonvilas policistus. Viņi nebija tās kārtīgi pārbaudījuši. Taču mani uztrauca sēriju numuri. Ja kastēs neatradās elektriskās ierīces, kāpēc uz tām vajadzēja rakstīt sēriju numurus? Tā būtu pagalam absurda maskēšanās. Tad ko gan, ellē ratā, šie sēriju numuri nozīmēja? Un, kas pie velna, bijis tajās nolādētajās kastēs?

Tieši šo jautājumu es uzdevu pats sev. Galu galā tas bija Džo, kas uz to atbildēja manā vietā. H nu es gāju lietū, domādams par to, ko Kelsteins man bija stāstījis par precizitāti. Profesors bija teicis, ka Džo ļoti precīzi mācējis formulēt savas domas. To es zināju. Tagad es domāju par mazo, akurāto sarakstu, ko viņš bija izprintējis sev: lepnais virsraksts ar lielajiem burtiem, iniciāļu rindas, telefona numuru stabiņš, divas piezīmes apakšā - Stoleru garāža un Greja savāktās Klainera mapes. Man vajadzēja vēlreiz pārbaudīt sarakstu. Pēkšņi pār mani atausa apskaidrība. Džo man gribēja pateikt: ja es vēlos uzzināt, ko Klainers liek tajās kastēs, varbūt ir vērts doties uz Stoleru garāžu un tās apskatīt?

27. NODAĻA

Atgriezies Habla mājā, es tūlīt parakņājos Čārlijas dārgajā virtuvē un sameklēju kafiju. Ieslēdzu kafijas automātu, lai tas sāk burbuļot. Tad atvēru cepeškrāsni un izņēmu savas mantas. Tās bija sildījušās gandrīz vai stundu un tagad bija izžuvušas pilnīgi sausas. Āda uz steka roktura un atslēgu riņķlša bija kļuvusi nedaudz cietāka. Nekādi citi bojājumi nebija nodarīti. Paņēmu ieroci, saliku to kopā un pielādēju no jauna un pārbaudīju aizslēgu, pēc tam atstāju to uz virtuves galda.

Cerot apstiprināt savas domas, es pārbaudīju Džo datora izdruku. Taču bija radusies problēma. Liela problēma. Papīrs bija pārāk izkaltis un trausls, un viss rakstītais teksts - pazudis. Papīrs bija pilnīgi balts. Peldbaseina ūdens no tā bija nomazgājis visu tinti. Palikuši tikai daži neskaidri, izplūduši smērējumi, taču vārdus nevarēja salasīt. Paraustīju plecus. Biju lasījis to simtiem reižu, tāpēc nāksies paļauties uz savu atmiņu un atcerēties, kas tur bija rakstīts.

Tālāk devos uz pagrabstāvu, paķimerējos ap kurtuvi, līdz iedegās uguns. Tad izģērbos un sabāzu visas drēbes Čārlijas elektriskajā žāvētājā. Noregulēju to, lai drēbes žāvētos tieši stundu. Man nebija ne jausmas, kā jārīkojas ar šādu tehniku. Armijā manu veļu bija mazgājis kāds kaprālis: tā tika savākta un atnesta atpakaļ tīra un salocīta. Kopš aizgāju no armijas, visu laiku pirku lētu apģērbu un pēc tam to vienkārši izmetu.

Kails uzkāpu augšstāvā un iegāju Hablu vannas istabā. Ilgi stāvēju karstā dušā un kārtīgi nomazgāju no sejas melno krāsu, letiņos dvielī un gāju lejā dzert kafiju.

Šonakt es nevarēju braukt uz Atlantu. Nevarēju tur rādīties vismaz līdz pusčetriem no rīta. Nebija piemērots laiks, lai stāstītu savu versiju. Man nebija ne identitātes, ne atbilstoša statusa. Nakts apmeklējums varētu radīt problēmas. Man to vajadzēs atlikt uz rītdienu, un ar to es sākšu savu dienu. Citas iespējas nebija.

Es domāju par naktsmieru. Izslēdzu virtuvē radio un apstaigāju Hablu māju. Izslēdzu televizoru. Pavēros apkārt. Es stāvēju tumšā, mājīgā istabā: koka paneļu apšuvums, lieli ādas krēsli, blakus televizoram stereoiekārta - japāņu ražojumi. Kompaktdisku un kasešu rindas. Daudz bītlu mūzikas. Habls man bija stāstījis, ka viņš interesējas par Džonu Lenonu. Viņš esot bijis Ņujorkā Dakotas mājā un Anglijā Liverpūlē. Viņam bija gandrīz vai visa bītlu kolekcija: visi albumi, daži neizdotie studijas ieraksti, singlu kompaktdisku kolekcija koka kastītē.

Virs galda bija piekārts grāmatu plaukts, piebāzts ar profesionālās periodikas grēdām, biezu grāmatu rindu, speciālajiem banku žurnāliem un pārskatiem. Profesionālā literatūra aizņēma pāris pēdu šajā grāmatplauktā. Izskatījās diezgan garlaicīgi. Tur bija daži Banking Journal izdevumi, daži respektablā žurnāla Bank Management izdevumi, vēl Banker, Banker’s Magazine, Banker’s Monthly, Business Journal, Business Week, Cash Management Bulletin, The Economist, The Financial Post. Izdevumi bija sakārtoti alfabētiskā secībā, un katrs izdevums arī izdošanas datumu secībā. Saglabāti bija pāris pēdējo gadu eksemplāri. Rindas galā stāvēja daži ASV Finanšu ministrijas ziņojumi un pāris World of Banking izdevumi. Tā bija dīvaina izlase, šķiet, ļoti rūpīgi izvēlēta. Varbūt īpaši svarīgas tēmas, par kurām Habls bija lasījis tad, kad nespēja aizmigt.

Man gan nebūs nekādu problēmu ar miegu. Es jau devos ārā no istabas, lai atrastu gultu, kur nosnausties, kad pēkšņi man kaut kas ienāca prātā. Atgriezos pie galda un uzmanīgi aplūkoju grāmatplauktu. Ar pirkstu braucu līdzi žurnālu un citu izdevumu rindām. Pārbaudīju datumus, kas bija nodrukāti uz to muguriņām zem pompozajiem nosaukumiem. Bija daži jaunākie izdevumi. Nevienmērīgā secība turpinājās lidz pat pēdējiem pāris izdevumiem. Vairāk nekā divpadsmit no tiem bija šā gada izdevumi. Trīs no tiem pilnīgi noteikti bija izdoti pēc tam, kad Habls jau bija aizgājis no darba bankā; pēc tam kad viņu atlaida. Šie izdevumi bija domāti baņķieriem, taču tajā laikā Habls jau vairs nebija baņķieris. Tomēr viņš joprojām turpināja pasūtīt šos profesionālos žurnālus un turpināja tos saņemt, viņš joprojām lasīja visu šo specifisko literatūru. Kāpēc?

Es izvilku ārā vairākus no periodiskajiem izdevumiem un apskatīju vākus. Tie bija biezi, spīdīgi žurnāli. Turēju tos rokā, ar pirkstiem aptvēris žurnālu muguriņas no augšas un apakšas. Tie atvērās tajās lappusēs, kuras Habls bija lasījis. Apskatīju šīs lappuses un vilku ārā izdevumus citu pēc cita. Ļāvu tiem atvērties. Pēc tam apsēdos Habla ādas krēslā. Tā es tur sēdēju, satinies viņa dvielī un lasīdams. Izrakos cauri visam plauktam no kreisās uz labo pusi, no sākuma līdz beigām. Izlasīju visus periodiskos izdevumus, tas man aizņēma veselu stundu.

Tad ķēros pie grāmatām. Ar pirkstu braucu pa putekļaino grāmatu rindu. Uz brīdi pārsteigumā apstājos, ieraugot pāris pazīstamu uzvārdu: Kelsteins un Bārtolomjū. Liels, vecs sējums, iesiets sarkanos ādas vākos. Tas bija viņu ziņojums Senāta apakškomitejai. Izņēmu to ārā un sāku pārlapot. Ļoti pārsteidzoša publikācija. Kelsteins bija to pieticīgi nodēvējis par Bībeli cīņai pret naudas viltotājiem. Tāda tā ari bija. Viņš pat bijis pārāk pieticīgs. Te nu bija pilnīgi izsmeļoša, rūpīgi apkopota vēsture par jebkuru zināmo naudas viltošanas tehniku. Bagātīgi piemēri un gadījumi par jebkuru atklāto viltošanas gadījumu. Es iecēlu smago sējumu klēpī un lasīju to vēl veselu stundu.

Vispirms es koncentrējos uz papīra problēmām. Kelsteins bija stāstījis, ka papīrs ir pats galvenais. Viņš un Bārtolomjū bija uzrakstījuši veselu grāmatas pielikumu tikai par papīra problēmām. Tas bija daudz plašāks, nekā profesors bija man stāstījis mūsu sarunā aci pret aci. Kokvilnas un linaudekla šķiedras, ķīmiskās krāsvielas, sarkanās un zilās polimēra šķiedras ieviešana. Papīru ražoja Daltonā, Masačūsetsas pavalstī; firmā, kuru sauca Crane and Company. Es pats sev piekrītoši pamāju. Biju par viņiem dzirdējis. Šķiet, ka reiz nopirku Ziemassvētku kartītes, ko bija ražojusi šī kompānija. Atcerējos biezo, bagātīgo kartīti un krēmkrāsas papīra aploksnes. Man tās patika. Kopš 1879. gada kompānija ražoja naudas banknošu papīru Valsts kasei. Jau vairāk nekā gadsimtu tas stingras apsardzes pavadībā tiek bruņumašīnās vests uz Vašingtonu. Nekad neviena krava nav nozagta. Neviena pati loksne. Tad es aizšķīru pielikumu un sāku pētīt grāmatas tekstu. Sakrāvu Habla mazo bibliotēku kaudzē uz galda un vēlreiz to pārskatīju. Dažas vietas izlasīju divas vai pat trīs reizes. Arvien no jauna pāršķirstīju nekārtīgo biezo rakstu un ziņojumu kaudzi. Pārbaudīju to, pāršķirstīju norādes un centos izprast mistisko valodu. Nemitīgi atgriezos pie lielā, sarkanā Senāta ziņojuma. Trīs rindkopas es pārlasīju atkal un atkal. Pirmā no tām stāstīja par kādu senu naudas viltotāju bandu Bogotā Kolumbijā. Otrā bija rakstīts par pavisam nesenu operāciju Libānā. Pilsoņu kara laikā kristiešu falangisti bija sadarbojušies ar armēņu gravētā-jiem. Trešajā bija aprakstītas dažas galvenās lietas par ķīmijas tēmu. Tur bija dotas daudzas sarežģītas formulas, un dažas no tām es atcerējos. Ik pa laikam pārlasīju tās trīs rindkopas. Aizgāju uz virtuvi, paņēmu Džo tukšo datora izdruku un ilgi uz to skatījos. Pēc tam devos atpaka) uz tumšo un kluso istabu un, apsēdies gaismā, domāju un lasīju pusi nakts.

Lasīšana mani neiemidzināja, bet radīja tieši pretēju efektu. Tā mani atmodināja un pamatīgi satrieca; es trīcēju no šoka un satraukuma. Tad, kad biju beidzis lasīt, man bija pilnīgi skaidrs, kā viņi iegūst papīru. Pilnīgi droši zināju, no kurienes viņi to ņem. Zināju arī to, kas pagājušajā gadā bija tajās gaisa kondicionētāju kastēs. Vairs nebija jābrauc uz Atlantu un jāskatās. Es to zināju. Es sapratu, ko Klainers glabā savā noliktavā. Zināju, ko pieved visas šīs mašīnas katru dienu. Tagad zināju ari to.

ko nozīmēja Džo izdrukā rakstītais virsraksts. E Unum Pluribus. Zināju, kāpēc viņš šo moto bija uzrakstījis no otra gala. Man jau viss bija skaidrs divdesmit četras stundas pirms galvenā notikuma, viss - no sākuma līdz pat beigām, no augšas līdz apakšai, no iekšpuses uz ārpusi. Tā bija ellīgi gudra operācija. Vecais profesors Kelsteins bija sacījis, ka papīru nekur nevar dabūt. Tomēr Klainers bija pierādījis, ka profesoram nav taisnība. Klainers bija atradis veidu, kā to iegūt. Ļoti vienkāršu veidu.

Es pielēcu kājās un skrēju lejā uz pagrabstāvu. Atvēru žāvētāja durvis un izvilku savas drēbes. Apģērbos, uz betona grīdas lēkādams no vienas kājas uz otru. Dvieli atstāju tur, kur tas bija nokritis, un metos atpakaļ uz virtuvi. Pielādēju savu jaku ar visām lietām, kas man būs vajadzīgas. Izmetos ārā no mājas, atstādams salauztās durvis virās šūpojamies. Aizskrēju pa grantēto celiņu līdz bentlijam. Iedarbināju to un atpakaļgaitā pa piebraucamo ceļu izkļuvu uz Bekmena alejas, piedevu gāzi un, riepām kaucot, izbraucu uz Galvenās ielas. Izšāvos cauri dusošajai pilsētiņai, pabraucu garām ēstuvei. Motoram rēcot, vēlreiz nogriezos pa kreisi uz Vārburtonas ceļa un liku vecajai, majestātiskajai mašīnai traukties uz priekšu tik ātri, cik man nebija bail riskēt.

Bentlija priekšējās gaismas bija blāvas un nespodras kā jau divdesmit gadus vecam modelim. Nakts tumsa bija nevienmērīga. Līdz rītausmai vēl vajadzēja gaidīt dažas stundas; pēdējie, klīstošie vētras mākoņi traucās garām mēnesim. Šoseja nemaz nebija tik taisna. Ceļa izliekums bija nobraukts, virsma nelīdzena pēc lietus un slidena. Vecā mašīna slīdēja un zvāļojās. Tāpēc samazināju ātrumu, jo apsvēru, ka gudrāk būs, ja ceļā pavadīšu desmit minūtes vairāk nekā, nobraucot no šosejas, ar riteņiem uzaršu lauku. Negribēju pievienoties Džo. Negribēju būt otrs Rīčeru brālis, kas visu zināja, bet bija miris.

Pabraucu garām koku pudurim. Tas izskatījās kā tumšāks plankums pret tumšajām debesīm. Jau pa lielu gabalu, jūdzēm tālu, saskatīju cietuma teritorijas apgaismojumu, kas mirdzēja

pār naksnīgo ainavu. Tiku garām arī tam. Pēc tam vēl jūdzēm tālu atpakaļskata spogulī redzēju aiz sevis mirgojam cietuma gaismas. Tad šķērsoju tiltu, tālāk cauri Franklinai un, ticis ārā no Džordžijas, iebraucu Alabamā. Pabraucu garām vecajam ceļmalas krogam, kurā mēs ar Rosko reiz dejojām. Dzirdītava. Tas bija tumšs un slēgts. Vēl jūdze, un jau bija klāt motelis. Atstāju motoru ieslēgtu un iemetos iekšā, lai uzmodinātu nakts administratoru.

- Vai pie jums ir apmeties viesis, vārdā Finlejs? - es pajautāju viņam.

Viņš izberzēja acis un paskatījās reģistrācijas žurnālā.

- Vienpadsmitajā namiņā, - administrators atbildēja.

Viss motelis bija iegrimis naktsmierā, kluss un aizmidzis.

Atradu Finleja namiņu. Vienpadsmitais numurs. Viņa policijas ševrolets bija nolikts tieši pie mājiņas. Klauvēdams pie durvīm, sacēlu lielu troksni. Man bija jādauzās labu bridi. Tad izdzirdēju aizkaitinātu brēcienu, taču vārdus nesapratu. Turpināju klauvēt.

- Nu atver tās sasodītās durvis, Finlej! - saucu.

- Kas tur ir? - dzirdēju viņu atkliedzam.

- Rīčers, - atsaucos. - Atver tās nolāpītās durvis!

Iestājās pauze, pēc tam durvis atvērās. Tajās stāvēja Finlejs.

Es biju viņu uzmodinājis. Viņam mugurā bija pelēks sporta krekls un apakšbikses. Biju pārsteigts. Laikam biju gaidījis, ka viņš gulēs savā tvīda uzvalkā ar visu kurmjādas vesti.

- Pie velna, ko tu gribi? - viņš prasīja.

- Kaut ko tev parādīt, - es atbildēju.

Viņš stāvēja žāvādamies un mirkšķinādams acis.

- Pie velna! Cik pulkstenis? - Finlejs burkšķēja.

- Es nezinu, - attraucu. - Pieci, varbūt seši? Ģērbies! Mēs dodamies ceļā!

- Uz kurieni? - viņš nesaprata.

- Uz Atlantu, - es paskaidroju. - Man tev kaut kas jāparāda.

- Kas tad? - viņš tincināja. - Vienkārši pasaki man.

- Ģērbies, Finlej! - es vēlreiz viņu pasteidzināju. - Mums jābrauc!

Viņš kaut ko noņurdēja, tomēr aizgāja ģērbties. Tas prasīja kādu laiku. Varbūt minūtes piecpadsmit. Viņš pazuda vannas istabā, iegāja tur kā normāls džeks, kurš tikko kā pamodināts, bet iznāca ārā kā Finlejs - tvīda uzvalkā, nopietnajā vestē un visā pārējā.

- Nu labi, - viņš noteica. - Vai zini ko, Rīčer? Tam patiesi jābūt kaut kam sasodīti labam!

Izgājām ārā nakts tumsā. Es piegāju pie mašīnas, Finlejs aizslēdza namiņu, pēc tam pievienojās man.

- Vai tad tu sēdēsi pie stūres? - viņš pajautāja.

- Vai tev ir kādi iebildumi?

Viņš izskatījās ellīgi aizkaitināts un dusmīgi paskatījās uz spīdīgo bentliju.

- Man nepatīk, ja kāds cits sēž pie stūres, - Finlejs atzinās.

- Vai ļausi man braukt?

- Man ir pilnīgi vienalga, kurš sēž pie stūres, - atcirtu.

- Vienkārši kāp iekšā tajā sasodītajā mašīnā!

Finlejs apsēdās pie stūres, un es padevu viņam atslēgas. Īstenībā es par to priecājos, jo biju ļoti noguris. Viņš iedarbināja mašīnu un, atpakaļgaitā izbraucis no stāvlaukuma, pagriezās uz austrumiem un devās ceļā. Finlejs brauca ātri, ātrāk, nekā es to biju darījis. Viņš bija sasodīti labs braucējs.

- Nu stāsti! Kas noticis? - viņš ilgāk negribēja gaidīt.

Paskatījos uz detektīvu, mašīnas panelī atspīdēja viņa acis.

- Es visu atklāju! - paziņoju. - Tagad zinu, par ko ir runa.

Finlejs pavērās manī.

- Nu labi! Vai tu man to nepastāstīsi? - viņš prasīja.

- Vai sazvanīji Prinstonu? - es painteresējos.

Finlejs noņurdēja un dusmīgi uzsita pa bentlija stūri.

- Es veselu stundu runāju pa telefonu, - viņš stāstīja. - Tas asistents zināja ellīgi daudz, taču beigās vairs nezināja vispār neko.

- Ko viņš tev pastāstīja? - es jautāju.

- Viņš man apstāstīja visu lietas būtību, - Finlejs iesāka.

- Tas nu gan ir viens gudrs zellis. Vēstures aspirants, strādājis pie Bārtolomjū. Izrādās, ka Bārtolomjū un tas otrs, Kelsteins, bijuši lieli dūži naudas viltošanas pētniecībā. Džo bija viņus izmantojis par informācijas avotiem.

Es pamāju viņa virzienā.

- Es to visu uzzināju no Kelsteina, - atzinos.

Viņš atkal manī šķībi palūrēja, joprojām būdams aizkaitināts.

- Tad kāpēc tu man par to prasi? - Finlejs dusmojās.

- Gribu dzirdēt tavus secinājumus, - paskaidroju. - Gribu dzirdēt, ko esi atklājis.

- Neesmu atklājis absolūti neko, - viņš sūkstījās. - Šie visi tikai runāja un runāja un beigās nolēma, ka Klainers nekādā veidā nevar dabūt tik lielu daudzumu laba papīra.

- Tieši to pašu sacīja ari Kelsteins, - es piekritu. - Bet es atklāju, kā tas ir iespējams.

Pārsteigtais Finlejs vēlreiz uz mani pašķielēja. Jau pa gabalu varēju redzēt Vārburtonas cietuma gaismas.

- Pastāsti ari man, - Finlejs mudināja.

- Zini ko, Hārvardas zēniņ? Mosties augšā un izdomā pats! -es ierosināju.

Joprojām pukodamies, viņš atkal noņurdēja. Mēs braucām tālāk un iedrāzāmies gaismas joslā, kas atspīdēja no cietuma žoga. Pabraucām garām cietuma ieejai. Pēc tam jau nepatīkamais dzeltenais atspīdums palika mums aiz muguras.

- Pasaki man kādu pieturas punktu, labi? - Finlejs lūdzās.

- Došu tev divus pieturas punktus, - piekritu. - Virsraksts, ko Džo bija uzlicis savam sarakstam - E Unum Pluribus. Un vēl padomā - kas ir tas unikālais, kas piemīt amerikāņu naudai?

Finlejs pamāja un sāka domāt, ar saviem slaidajiem pirkstiem bungodams pa mašīnas stūri.

- E Unum Pluribus, - viņš noteica. - Tas ir ASV moto no otra gala. Tātad mēs varam pieņemt, ka no viena iznāk daudzi, vai ne tā?

- Tā gan, - es piekritu. - Un kas ir tik unikāls amerikāņu naudas zīmēm, ja tās salīdzina ar citām valstu banknotēm?

Finlejs bridi domāja. Tas bija kaut kas tik pazīstams, ka viņš nespēja to pamanīt. Mēs braucām tālāk. Patraucāmies garām koku pudurim ceļa kreisajā pusē. Priekšā, austrumos, pavīdēja vārga rītausmas atblāzma.

- Kas tad tas ir? - viņš jautāja.

- Esmu pabijis daudzās vietās visā plašajā pasaulē, - atzinos. - Visos sešos kontinentos, ja pieskaitām īsu bridi Gaisa spēku meteoroloģiskajā postenī. Esmu dzīvojis ļoti daudzās valstīs. Manā kabatā ir pabijušas dažādu valstu naudas zīmes: jenas, vācu markas, liras, peso, mārciņas, franki, šekeļi un rūpijas. Tagad man ir dolāri. Un ko es pamanu?

Finlejs paraustīja plecus.

- Ko tad? - viņš gribēja zināt.

- Visas dolāru banknotes ir vienādā lielumā, - es turpināju, -piecdesmitnieki, simtnieki, desmitnieki, divdesmitnieki, piecinieki un vieninieki. Visi ir vienā lielumā. Nevienā citā valstī neesmu neko tādu pamanījis. Jebkur citur vērtīgākās banknotes ir lielākas nekā zīmes ar mazāku vērtību. Tā ir progresija, vai ne? Jebkur citur vieninieks ir maza banknote, piecinieks ir lielāks, desmitnieks - vēl lielāks utt. Lielās vērtības naudas zīmes parasti ir lieli papīra gabali. Taču amerikāņu dolāru zīmes ir viena lieluma. Simts dolāru zīme ir tikpat liela kā viena dolāra zīme.

- Un? - Finlejs iejautājās.

- Tātad - no kurienes viltotāji iegūst papīru? - es viņu tincināju.

Gaidīju Finleja atbildi. Viņš paskatījās laukā pa logu un novērsās no manis. Detektīvs neizprata problēmu, un tas viņu kaitināja.

- Viņi to iepērk, - es skaidroju. - Viņi iepērk papīru par dolāru loksnē.

Finlejs nopūtās un paskatījās uz mani.

- Dieva dēļ! Viņi to nevar iepirkt, - viņš strīdējās pretī.

- Bārtolomjū to skaidri pateicis. To ražo Daltonā, un visa šī

operācija ir tik precīza, ka neviens tur netiek klāt. Simt divdesmit gadu laikā viņi nav pazaudējuši nevienu loksni. Rīčer, neviens tās nepārdod kādam citam no malas.

- Te tu kļūdies, Finlej, - es nepiekritu. - Tās ir brīvā pārdošanā.

Viņš atkal noņurdēja. Mēs braucām tālāk, bijām nonākuši pie pagrieziena uz šosejas. Finlejs samazināja ātrumu, nogriezās pa kreisi un turpināja braukt ziemeļu virzienā uz maģistrāles pusi. Tagad austošā rīta gaisma atradās mums labajā pusē. Tā jau sāka ņemt virsroku pār nakts melnumu.

- Viņi savāc no visas valsts viena dolāra banknotes, - es paziņoju. - Tieši ar to pirms pusotra gada Habls sāka nodarboties. Skaidrās naudas aprite bija viņa darbs bankā. Viņš zināja, kur iegūt skaidro naudu. Tātad Habls noorganizēja viena dolāra banknošu savākšanu no bankām, tirdzniecības centriem, mazumtirdzniecības uzņēmumiem, lielveikaliem, sacīkšu trasēm, kazino - no visām vietām, kur vien tas bija iespējams. Tas bija pamatīgs darbs. Viņiem vajadzēja daudz. Viņi izmanto banku čekus, naudas pārskaitījumus un viltotos simtniekus, tā viņi pa visu Ameriku uzpērk īstās viena dolāra banknotes, sanāk apmēram tonna nedēļā.

Finlejs skatījās uz mani un pamāja. Viņš sāka to izprast.

- Tonnu nedēļā? - viņš brīnījās. - Cik daudz tas sanāk naudā?

- Tonna viena dolāra banknotēs ir miljons dolāru, - biju sarēķinājis. - Viņiem nepieciešamas četrdesmit tonnas gadā. Četrdesmit miljoni viena dolāra banknotēs.

- Turpini, - Finlejs lūdza.

- Ar smagajām mašīnām tās nogādā Mārgreivā, - turpināju skaidrot. - Tās ved uz noliktavu no visām vietām, kur vien Habls tās sameklējis.

Finlejs pamāja. Viņš sāka aptvert.

- Tad tos atkal ved tālāk gaisa kondicionētāju kastēs, - viņš uztvēra domu.

- Pareizi, - es apstiprināju. - Tā notika līdz pagājušajam gadam, kamēr krasta apsardzes aktivitātes nesāka traucēt. Tās bija jaukas, jaunas, svaigas kastes, iespējams, pasūtītas no tās pašas kartona rūpnīcas divus tūkstošus jūdžu attālumā. Pēc tam viņi naudu sasaiņoja, aizzīmogoja ar līmlenti un sūtīja projām. Taču pirms nosūtīšanas viņi to pārskaitīja.

Viņš atkal pamāja.

- Lai kārtotu uzskaiti, - Finlejs piebalsoja man. - Bet kā tad, ellē ratā, var nedēļā saskaitīt miljonu viena dolāra banknotēs?

- Viņi svēra naudu, - es atklāju. - Katru reizi, kad kaste bija pilna, viņi lika to uz svariem. Viena unce viena dolāra banknotēs ir trīsdesmit dolāru. Viena mārciņa ir četrsimt astoņdesmit dolāru. Par to visu es izlasīju pagājušajā naktī. Viņi naudu nosvēra, aprēķināja vērtību un uzrakstīja to uz kastes sāniem.

- Kā tu to zini? - Finlejs jautāja.

- Sēriju numuri, - es skaidroju, - rādīja, cik daudz naudas ir kastē.

Finlejs skumji pasmaidīja.

- Skaidrs, - viņš teica. - Pēc tam kastes tika aizvestas uz Džeksonvilas ostu, vai tā?

Hs pamāju.

- Un iekrautas kuģī, - es papildināju. - Pēc tam tās veda tālāk uz Venecuēlu.

Mēs apklusām, jo tuvojāmies noliktavu kompleksam vecās šosejas galā. Tā neskaidri iezīmējās kreisajā pusē kā mūsu Visuma centrs. Angāru metāla sienas atmirdzēja blāvajā rītausmā. Finlejs samazināja ātrumu. Mēs nopētījām to vietu. Braucot tai garām, mūsu galvas pagriezās pret to. Tad uzbraucām uz uzbrauktuves un nokļuvām uz maģistrāles. Tālāk mūsu ceļš veda uz ziemeļiem, uz Atlantu. Finlejs uzspieda uz gāzes pedāļa un majestātiskā, vecā mašīna iedūkdamās uzņēma ātrumu.

- Kas atrodas Venecuēlā? - prasīju Finlejam.

Viņš paraustīja plecus.

- Daudz kas, vai ne? - viņš atjautāja.

- Klainera ķīmiskā rūpnīca, - es sacīju. - To pārcēla uz Venecuēlu pēc problēmām ar Dabas aizsardzības aģentūru.

- Un? - Finlejs mudināja mani runāt tālāk.

- Ar ko tā nodarbojas? - es viņam vaicāju. - Kam domāta tā ķīmiskā rūpnīca?

- Tā veic kaut kādas darbības ar kokvilnu, - viņš attrauca.

- Pareizi, - es piekritu, - to skaitā - ar nātrija hidroksīdu, nātrija hipohloridu, hloru un ūdeni. Ko mēs iegūstam, sajaucot visas šīs ķimikālijas kopā?

Finlejs paraustīja plecus. Viņš bija policists, nevis ķīmiķis.

- Balinātāju, - es skaidroju. - Spēcīgas iedarbības balinātāju, kas īpaši domāts kokvilnas šķiedrām.

- Un? - Finlejs atkārtojās.

- Ko tas Bārtolomjū asistents tev stāstīja par naudas papīru? - es prasīju.

Finlejs strauji ievilka elpu, gandrīz vai noelsdamies.

- Ak Dievs! - viņš iesaucās. - Naudas papīra galvenā sastāvdaļa ir kokvilnas šķiedras, kam klāt piejaukts nedaudz linaudekla. Tātad viņi balina dolāra banknotes. Ak Jēziņ, Rīčer! Viņi izbalina tinti. Es nespēju tam noticēt. Viņi izbalina tinti no viena dolāra banknotes un tādējādi iegūst četrdesmit miljonus oriģinālā banknošu papīra, ar ko darboties tālāk.

Es uzsmaidīju viņam, un Finlejs pastiepa labo roku. Mēs sasitām plaukstas un priekā iesaucāmies, lielā ātrumā vieni paši traukdamies pa maģistrāli.

- Nu tagad tu to zini, Hārvardas puikiņ! - es laimē staroju. - Tieši tā viņi to dara. Par to nav nekādu šaubu. Viņi ir izdomājuši ķīmisko formulu un pārtaisa tukšos naudas papī-rišus par simts dolāru banknotēm. Tieši to Džo bija atklājis. E Unum Pluribus. No viena sanāk vairāki. No viena dolāra iznāk simts dolāru.

- Ak Dievs! - Finlejs atkal izsaucās. - Viņi izbalina tinti. Tas nu gan ir vareni, Rīčer! Un vai zini, ko tas nozīmē? Šobrīd tā noliktava līdz pat griestiem ir piebāzta pilna ar četrdesmit tonnām īstu viena dolāra banknošu. Visi šie četrdesmit miljoni

dolāru tagad atrodas noliktavā. Četrdesmit tonnas, sakrautas kaudzēs, gaida, kad krasta apsardze atkāpsies. Esam viņus pieķēruši ar nolaistām biksēm, vai ne?

Es laimīgi iesmējos.

- Tā ir, - piekritu. - Bikses ir zemē līdz pat potītēm, un plikajos dibenos pūš vējš. Tieši tāpēc viņi bija tik ļoti uztraukušies. Tieši tāpēc viņi krita panikā.

Finlejs pašūpoja galvu un uzsmaidīja vējstiklam.

- Kā gan, ellē ratā, tu to atklāji? - viņš interesējās.

Es neatbildēju uzreiz. Mēs braucām tālāk. Maģistrāle veda mūs pretim Atlantas dienvidu robežai. Sāka parādīties arvien vairāk māju. Celtniecība un tirdzniecība apliecināja galējo dienvidu augošo varenību. Ceļamkrāni stāvēja gatavībā, lai nostiprinātu pilsētas dienvidu robežu pret pašreizējo lauku tukšumu.

- Mēs tagad rīkosimies, sperot uz priekšu soļus citu pēc cita, - paziņoju. - Vispirms es to visu pierādīšu tev. Es tev parādīšu gaisa kondicionētāju kastes, piebāztas ar īstām viena dolāra banknotēm.

- Ak tā? - Finlejs brīnījās. - Un kur tas būs?

Es pavēros viņā.

- Stoleru garāžā, - es atklāju viņam.

- Ak Jēziņ, Rīčer! - viņš izsaucās. - Tā taču nodega. Un tajā nebija pilnīgi nekā, vai tu neatceries? Pat ja tur arī kaut kas bija, tagad pa turieni spieto Atlantas policija un ugunsdzēsēji.

- Man nav tādas informācijas, kas apstiprinātu to, ka tā nodegusi, - es viņu šokēju.

- Ko tu tur, ellē ratā, muldi? - viņš lamājās. - Es taču to teicu, tā informācija pienāca pa faksu.

- Kur tu mācījies skolā? - es jautāju.

- Kāds tam ar to sakars? - Finlejs nesaprata.

- Precizitāte, - es turpināju, - ir trenēta prāta spēja. To var attīstīt ar labu izglītību. Tu taču redzēji Džo datora izdruku, vai ne?

Finlejs pamāja.

- Vai atceries priekšpēdējo ierakstu? - es pajautāju viņam.

- Stoleru garāža, - Finlejs teica.

- Pareizi, - es apstiprināju. - Tomēr padomā ari par šī uzvārda rakstību. Ja garāža piederētu vienam cilvēkam, tad šis vārds būtu rakstīts vienskaitlī. Skolā to sauc par vienskaitļa ģenitiva locījumu, vai ne?

- Bet? - Finlejs gribēja zināt tālāk.

- Šis vārds bija rakstīts citādi, - es skaidroju. - Tas bija uzrakstīts daudzskaitļa formā. Tas nozīmē, ka tā ir Stoleru garāža. Daudzskaitļa ģenitīvs. Garāža pieder diviem cilvēkiem, kuru uzvārds ir Stoleri. Taču tajā mājā pie golfa laukuma nedzīvoja divi cilvēki, kam uzvārds būtu Stoleri. Džūdija un Šermans nebija precējušies. Vienīgā vieta, kur mēs atradīsim divus Sto-lerus kopā, ir mazā, vecā māja, kurā dzīvo Šermana vecāki. Un ari viņiem ir garāža.

Finlejs turpināja braukt klusumā, domās aizklīzdams pamatskolas gramatikas kursā.

- Vai tu domā, ka viņš noslēpis kasti pie vecākiem? - Finlejs prasīja.

- Tas ir tikai loģiski, - es turpināju. - Tās kastes, ko mēs redzējām viņa paša garāžā, bija tukšas. Taču Šermans nezināja, ka viņš pagājušajā ceturtdienā nomirs. Tāpēc ir tikai loģiski, ja viņš būs kaut kur noslēpis kādus krājumus. Šermans domāja, ka vairākus gadus varēs dzīvot bez darba.

Mēs jau gandrīz bijām iebraukuši Atlantā. Tuvojās lielais apvedceļa aplis.

- Apbrauc apkārt, garām lidostai, - es devu norādījumus.

Braucot pa augsto betona joslu, mēs izvairījāmies no pilsētas centra. Garām pazibēja lidosta. Es padomāju un atcerējos ceļu uz pilsētas nabadzīgāko rajonu. Bija jau gandrīz pusastoņi. Maigajā rīta gaismā šī vieta izskatījās tīri labi. Austošā saule piešķīra tai mānīgu mirdzumu. Atradu īsto ielu un māju, kas nevainīgi bija paslēpusies aiz sētas, kuru uzbūvēja, lai izvairītos no viesuļvētrām.

Mēs izkāpām no mašīnas, un es sekoju Finlejam cauri stiepļu žoga vārtiņiem. Taisna taciņa veda tieši pie durvīm. Finlejs izvilka žetonu un pieklauvēja. Dzirdējām, kā iečīkstas koridora grīda, nožvadz ķēdes un nograb bultas. Tad durvis atvērās. Tajās stāvēja Šermana Stolera māte. Viņa izskatījās pamodusies, mēs nebijām viņu izcēluši no gultas. Viņa neko neteica, tikai skatījās uz mums.

- Labrīt, Stolera kundzei - es sveicināju. - Vai atceraties mani?

-Jūs esat policists, - viņa sacīja.

Finlejs pastiepa viņai savu žetonu, un sieviete pamāja.

- Labāk nāciet iekšā! - viņa mudināja.

Mēs sekojām sievietei pa koridoru un iegājām pieblīvētajā virtuvē.

- Kā varu jums palīdzēt? - vecā sieviete jautāja.

- Kundze, mēs vēlētos ieskatīties jūsu garāžā, - Finlejs paziņoja. - Mums ir pamats domāt, ka jūsu dēls tajā nolicis zagtas lietas.

Sieviete kādu brīdi stāvēja savā virtuvē klusēdama. Tad viņa pagriezās, paņēma atslēgu, kas karājās uz naglas pie sienas, un, nesacīdama ne vārda, pasniedza to mums. Pēc tam devās prom pa šauro koridoru un pazuda otrā istabā. Finlejs paraustīja plecus, mēs devāmies atpakaļ pa durvīm un apgājām apkārt mājai uz garāžu.

Tā bija maza, gandrīz vai sabrukusi būda, kur tik tikko pietika vietas vienai mašīnai. Finlejs atslēdza durvis un atvēra tās plaši vaļā. Garāža bija tukša, tajā stāvēja tikai divas garas kastes, noliktas viena otrai blakus pie pretējās sienas. Tās bija tieši tādas pašas, kādas biju redzējis Šermana Stolera jaunajā mājā. Island Air-conditioning, Inc. Taču šīs vēl joprojām bija aizzīmogotas ar līmlenti. Uz tām bija uzrakstīti gari sēriju numuri. Es tos kārtīgi nopētīju. Saskaņā ar sēriju numuriem katrā kastē bija simts tūkstoši dolāru.

Skatīdamies uz kastēm, mēs ar Finleju stāvējām garāžā. Vienkārši stāvējām un skatījāmies. Tad es pagāju uz priekšu un paņēmu vienu no kastēm, kas stāvēja pie sienas. Izņēmu Morisona nazi un atšāvu asmeni. Pārgriezu līmlenti un atplēsu vāku. Pacēlu kastes pārlokus un apgāzu to otrādi.

Tā ar putekļainu būkšķi piezemējās uz betona grīdas. No kastes izbira lērums naudas. Banknotes noklājās pa visu grīdu. Milzīgs daudzums papīra naudas. Tūkstošiem un tūkstošiem dolāru banknotes. Vesela gūzma ar viena dolāra naudas zīmēm; dažas no tām bija jaunas, citas saburzītas, vēl citas biezos žūkšņos un lielos klučos, citas pa vienai izklājās uz grīdas. No kastes izbira tās saturs, un naudas plūdi sasniedza Finleja nospodrinātās kurpes. Viņš pieliecās un iegremdēja rokas naudas ezerā. Piegrābis abas saujas ar naudu, detektīvs tās pacēla augšup. Mazajā garāžā bija tumšs. Tikai pa mazu, netīru loga rūti iespīdēja blāvā rīta gaisma. Finlejs palika, pieliecies uz grīdas, lielās rokas bija pilnas ar dolāriem. Mēs skatījāmies uz naudu un viens uz otru.

- Cik daudz te ir? - Finlejs prasīja.

Es paspēru kasti otrādi, lai redzētu ar roku rakstīto numuru. Vēl vairāk naudas izbira ārā un izkaisījās pa grīdu.

- Apmēram simts tūkstoši, - es paziņoju.

- Un tajā otrajā? - viņš apjautājās.

Es paskatījos uz otro kasti un izlasīju garo skaitļu sleju, kas bija uzrakstīta ar roku.

- Simts tūkstoši un vēl mazliet, - es deklarēju. - Var būt, ka tā sasaiņota vēl ciešāk.

Finlejs pašūpoja galvu. Viņš nometa dolāru banknotes un sāka ar rokām rakties cauri naudas kaudzei. Tad piecēlās kājās un sāka spārdīt naudu uz visām pusēm. Tieši tāpat kā bērns spārda lapu kaudzi. Es viņam pievienojos. Mēs smējāmies un spārdījām lielus naudas kumšķus pa visu grīdu. Daudzas naudas zīmes uzvirpuļoja gaisā. Mēs no sajūsmas kliedzām un sitām viens otram pa muguru. Abi sasitām plaukstas kopā un dejojām pa virsu simts tūkstoš dolāriem, kas gulēja uz garāžas grīdas.

Finlejs piedzina bentliju atpakaļgaitā pie garāžas durvīm. Es saspārdīju naudu kaudzēs un sāku to stūķēt atpakaļ gaisa kondicionētāja kastē. TS vairs nesatilpa kastē. Cieši saliktie naudas žūkšņi un lielie kluči bija izjukuši. Bija palicis liels juceklis ar atsevišķām naudas zīmēm. Es pacēlu kasti un, cik vien spēju, sastūķēju tajā naudu, taču tas bija bezcerīgs pasākums. Droši vien vismaz kādi trīsdesmit tūkstoši vēl bija palikuši uz garāžas grīdas.

- Tagad paņemsim aizzīmogoto kasti, - Finlejs ierosināja,

- un pēc pārējā atbrauksim vēlāk.

- Tas ir tikai piliens jūrā, - es atzinu. - Mums vajadzētu otru kasti atstāt Šermana vecākiem - kā pensiju fondu, kā dāvinājumu no viņa dēla.

Finlejs kādu brīdi padomāja. Paraustīja plecus, it kā tā būtu kāda nenozīmīga lieta. Nauda mētājās pa grīdu kā atkritumi. Tās bija tik daudz, ka tas šķita sīkums.

- Labi, - Finlejs piekrita.

Mēs izvilkām aizzīmogoto kasti ārā rīta gaismā un iecēlām to bentlija bagāžniekā. Tas nebija viegli, kaste bija ļoti smaga. Simts tūkstoš dolāru sver apmēram divsimt mārciņu - tas ir apmēram simts kilogramu. Smagi elsodami, uz brīdi atpūtāmies. Tad, atstādami otrus simts tūkstošus dolāru turpat, aizvērām garāžas durvis.

- Es piezvanīšu Pikardam, - Finlejs mani informēja.

Viņš iegāja atpakaļ vecā pāra mājā, lai palūgtu atļauju piezvanīt. Es, atspiedies pret bentlija sasilušo motora pārsegu, izbaudīju rīta sauli. Pēc divām minūtēm Finlejs jau bija atgriezies.

- Mums ir jādodas uz viņa biroju, - viņš sacīja. - Notiks stratēģijas apspriešanas sapulce.

Finlejs atkal sēdās pie stūres un vadīja mašīnu ārā no netīro, mazo ieliņu labirinta uz centra pusi. Viņš pagrieza mašīnas lielo bakelīta stūresratu augsto debesskrāpju virzienā.

- Nu tā, - Finlejs ierunājās. - Man tu esi to pierādījis. Tagad pastāsti, kā tu to atklāji.

Es izliecos lielajā ādas sēdeklī, lai paskatītos viņam sejā.

- Es gribēju pārbaudīt Džo izdruku, - skaidroju. - To gramatikas niansi attiecībā uz Stoleru garāžu. Par nelaimi, lapa bija samirkusi hlorētā ūdenī. Viss rakstītais bija izbalējis.

Viņš paskatījās uz mani.

- Vai tu tomēr kaut ko atšifrēji? - Finlejs pavaicāja.

Es noliedzoši pašūpoju galvu.

- To es sapratu no Senāta atskaites, - turpināju. - Tajā bija dažas īsas rindkopas. Vienā bija stāstīts par kādu vecu naudas viltotāju bandu Bogotā. Otrā - par kādu operāciju, kas tika veikta Libānā pirms vairākiem gadiem. Viņi darīja tieši to pašu: balināja īstās dolāru banknotes, lai varētu pēc tam pārdrukāt tukšu papīru.

Finlejs šķērsoja ielu pie sarkanās gaismas un paskatījās manī.

- Tad jau Klainera ideja nav nemaz tik oriģināla? - viņš jautājoši secināja.

- Absolūti nekā oriģināla, - es apstiprināju. - Taču iepriekšējie darbojās ļoti mazā mērogā, ar maziem apgriezieniem. Klainers ir attīstījis šo operāciju milzīgos apmēros. Izveidojis veselu ražotni. Viņš ir naudas viltošanas Henrijs Fords. Henrijs Fords taču neizgudroja automobili, vai ne? Tomēr viņš noorganizēja tā ražošanu.

Pie nākamā krustojuma Finlejs nobremzēja, jo sānielā bija sastājusies blīva mašīnu plūsma.

- Vai tad par to naudas balināšanu bija rakstīts Senāta ziņojumā? - viņš prasīja. - Kā tad iznāk, ka Bārtolomjū un Kelsteins par to neiedomājās? Viņi taču paši rakstīja to ziņojumu, vai ne?

- Manuprāt, Bārtolomjū beigās to atklāja, - es izteicu savas domas. - Domāju, ka viņa atklājums bija tieši tas. Par to ari bija e-pasta vēstule. Tikko kā atcerējos. Senāta ziņojums bija ļoti garš, tajā bija tūkstošiem lappušu, un tas tika sarakstīts pirms laba laika. Par balināšanu bija rakstīts tikai vienā mazā piezīmē starp milzum daudz citām lietām. Un tā bija minēta kā piemērs un izmantota pavisam sīkā operācijā. Nemaz nevar salīdzināt ar to milzīgā mēroga operāciju, ar kuru tagad nodarbojas Klainers. Mēs nevaram vainot Bārtolomjū vai Kelsteinu. Viņi ir veci vīri un nespēj visu atcerēties.

Finlejs paraustīja plecus un novietoja mašīnu blakus ugunsdzēsēju hidrantam - neatļautā vietā.

28. NODAĻA

Pikards mūs sagaidīja savā drūmajā vestibilā un ieveda kādā nelielā telpā. Mēs izstāstījām visu, ko zinājām. Pikards pamāja, un viņa acis iemirdzējās. Viņš skatījās uz lielo kasti.

- Draugi, jūs esat paveikuši lielisku darbu! - viņš mūs uzslavēja. - Bet ar ko mums tagad ir darīšana? Domāju, varam izdarīt secinājumu, ka visi tie mazie latīņamerikāņu puiši ir tikai palīdzība no ārpuses. Viņi ir algoti izpalīgi. Viņus neslēpj. Bet uz vietas mums joprojām ir pieci no desmit slepenajiem bandas locekļiem. Neesam vēl tos atklājuši. Tas mums varētu sarežģīt dzīvi. Mēs zinām par Morisonu, Tīļu, Beikeru un abiem Klaineriem, vai ne? Bet kas ir tie pārējie pieci? Tas varētu būt jebkurš, vai ne?

Es pašūpoju galvu Pikarda virzienā.

- Mums vēl ir jāatklāj tikai viens, - es sacīju. - Pagājušajā naktī es atklāju vēl četrus. Tā ka mums ir palicis tikai desmitais vīrs, kuru nezinām.

Abi - Pikards un Finlejs - apsēdās.

- Kas ir tie četri? - Pikards interesējās.

- Divi vārtu sargi no noliktavas, - es klāstīju, - un vēl divi policisti - tie, kas bija papildspēku komandā pagājušajā piektdienā.

- Atkal policisti? - Finlejs iesaucās. - Sūdu būšana!

Pikards pamāja un nolika savas milzīgās rokas uz galda, ar

plaukstām uz leju.

- Nu skaidrs, - viņš noteica. - Jūs, puiši, tagad dodieties atpakaļ uz Mārgneivu. Mēģiniet neiekulties nepatikšanās, bet, ja citādi nevar, arestējiet. Tomēr piesargieties no tā desmitā vira. Tas var būt jebkurš. Es jūs piesegšu no muguras. Dodiet man divdesmit minūtes, aizbraukšu pakaļ Rosko un pēc tam tiksimies Mārgreivā.

Mēs visi piecēlāmies kājās. Paspiedām cits citam roku. Pi-kards devās augšā, bet mēs ar Finleju gājām atpakaļ uz bent-liju.

- Kā tas notika? - viņš man pajautāja.

- Tas bija Beikers, - es stāstiju. - Vakarvakarā mēs saskrējāmies. Es sapūtu viņam pīlītes par to, ka došos uz Habla māju meklēt kaut kādus tur dokumentus, pēc tam es tiešām arī devos uz turieni un gaidīju, kas notiks. Ieradās Klainers juniors ar četriem izpalīgiem. Viņi bija ieradušies, lai pienaglotu mani pie Habla guļamistabas sienas.

- Ak Dievs! - Finlejs izsaucās. - Un kas notika?

- Es viņus likvidēju, - paskaidroju.

Braukdams ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā, Finlejs atkal pagrieza galvu pret mani.

- Tu viņus likvidēji? - viņš brīnījās. - Tu novāci Klaineru junioru?

Es pamāju. Kādu brīdi Finlejs klusēja un samazināja ātrumu līdz astoņdesmit piecām jūdzēm.

- Kā tev tas izdevās? - viņš gribēja zināt.

- Es gaidīju viņus slēpnī, - sāku savu stāstu. - Trijiem iesitu pa galvu, vienam pārgriezu rīkli, bet Klaineru junioru noslīcināju baseinā. Tāpēc arī samirka Džo saraksts. No tā pazuda viss rakstītais.

- Ak Dievs! - Finlejs atkal izsaucās. - Tu nogalināji piecus vīrus? Tas nu gan ir ellīgi, Rīčer! Kā tu tagad jūties?

Es paraustīju plecus. Iedomājos par savu brāli Džo, atcerējos viņu kā garu, neveiklu astoņpadsmit gadus vecu puisi, jaunizceptu Vestpointas militārās skolas absolventu. Iedomājos par Molliju BetU Gordoni, kas, turēdama rokās savu smago burgundieša krāsas ādas portfeli, man uzsmaidīja. Pašķielēju uz Finleju un atbildēju ar retorisku jautājumu:

- Un kā tu pats jūties, kad izkaisi tarakānu indi?

Viņš enerģiski papurināja galvu kā suns, kas noskurinās, izkāpdams no auksta ūdens.

- Palikuši tikai četri, - Finlejs konstatēja.

Viņš sāka spaidīt vecās mašīnas stūri, tāpat kā maiznieks mīca kliņģeri. Skatīdamies pa mašīnas priekšējo logu, Finlejs gari nopūtās.

- Vai tev ir kāda nojauta par to desmito puisi? - viņš prasīja.

- Tam nav īpašas nozīmes, kurš tas ir, - atbildēju. - Tagad viņam jābūt noliktavā kopā ar pārējiem trim. Viņiem šobrīd trūkst darbinieku, vai ne? Šonakt viņi visi būs noliktavā un strādās. Rīt ir jāizved krava. Visi četri būs tur.

Es ieslēdzu bentlija lielo, hromēto radio. Tas bija divdesmit gadus vecs angļu ražojums, tomēr darbojās. Tas bija noregulēts uz jauku radiostaciju. Sēdēju, klausīdamies mūziku, un centos neiemigt.

- Kaut kas neticams! - Finlejs ierunājās. - Kā gan, ellē ratā, tādā vietā kā Mārgreiva var notikt tik briesmīgas lietas?

- Kā tas sākās? - es atbildēju ar pretjautājumu. - Tas sākās ar Eizenhaueru. Tā ir viņa vaina.

- Ar Eizenhaueru? - Finlejs brīnījās. - Kāds tad viņam ar to sakars?

- Viņš izveidoja lielās maģistrāles, kas savieno pavalstis, -es skaidroju. - Viņš iznīcināja Mārgreivu. Senāk vecā šoseja bija galvenais ceļš. Itin visiem bija jābrauc cauri Mārgreivai. Šeit bija daudz mēbelētu istabu un bāru, ļaudis caurbraucot tērēja savu naudu. Tad uzbūvēja maģistrāli, ari lidmašīnu biļetes kļuva lētākas, tāpēc pilsētiņa pēkšņi izmira. Tā saruka kartē līdz mazam punktiņam, jo maģistrāle iet tai garām četrpadsmit jūdžu attālumā.

- Tātad tā ir maģistrāles vaina? - Finlejs pārjautāja.

- Tā ir mēra Tīla vaina, - es turpināju. - Pilsēta pārdeva zemi noliktavām, lai iegūtu sev papildu naudu, vai ne? Vecais Tīls noslēdza izdevīgu darījumu. Taču viņam nepietika drosmes pateikt “nē”, kad šī jaunā nauda izrādījās netīra. Klainers to izmantoja, lai izveidotu savas impērijas afēru tīklu, un vecais Tils ar visām četrām ielēca viņa apkampienos.

- Viņš ir politiķis, - Finlejs piebilda. - Tie nekad neatsakās no naudas. Un tur bija ellīgi daudz naudas. Tīls ar šo naudu pārbūvēja visu pilsētu.

- Ar to viņš nogremdēja visu pilsētu, - es apstrīdēju. - Šī vieta ir kloāka, un visi mārgreivieši peld pa to no paša galvenā mēra līdz pat tam strādniekam, kas apkopj ķiršu kociņus.

Mūsu saruna atkal pārtrūka. Es pagrozīju radio pogu uz kādu citu staciju un izdzirdēju, ka Alberts Kings stāsta: ja viņš nebūtu pārdzīvojis visas savas neveiksmes, tad viņam dzīvē vispār nebūtu paveicies.

- Bet kāpēc tieši Mārgreiva? - Finlejs neatlaidās.

Vecais Alberts stāstīja, ka neveiksmes un raizes ir bijušas viņa vienīgie patiesie draugi.

- Ģeogrāfiskā izvietojuma un izdevīguma dēļ, - es atbildēju. - Mārgreiva atrodas pareizajā vietā. Šeit saplūst dažādas maģistrāles, un šeit pa taisno var nokļūt uz Floridas kuģu piestātnēm. Šī ir klusa vieta, un cilvēki, kas vada šo pilsētu, ir alkatīgi nelieši, kas darīs to, ko viņiem liek.

Finlejs apklusa, domādams par dolāru straumēm, kas aizplūst no Mārgreivas gan uz dienvidiem, gan austrumiem kā pa notekcauruli pēc spēcīgas lietusgāzes. Mazs paisuma vilnis. Neliels nomocītu cilvēku bariņš Mārgreivā to uztur pie dzīvības. Pie mazākās aizķeršanās desmitiem tūkstošu dolāru aizplūdīs prom un radīs sastrēgumu kā notekcaurulē. Naudas bija tik daudz, lai noslīcinātu tajā visu pilsētu. Finlejs bungoja ar saviem garajiem pirkstiem pa stūri un pārējo ceļa gabalu nobrauca klusēdams.

Mēs novietojām automobili laukumā pie policijas ēkas durvīm. Mašīna atspoguļojās spoguļstikla durvīs. Mūsu braucamais bija antīks, vecs bentlijs, kas maksāja kādus simts tūkstošus dolāru, un vēl simts tūkstoši atradās tā bagāžniekā. Šis bija vērtīgākais transportlīdzeklis visā Džordžijas pavalstī. Es atvēru bagāžnieka vāku un noliku jaku uz gaisa kondicionētāja kastes. Tad pagaidīju Finleju un mēs kopā devāmies iekšā.

Viss policijas iecirknis bija kā izmiris, tikai pie reģistrācijas letes sēdēja dežūrpolicists. Viņš mums pamāja. Apmetuši līkumu ap reģistrācijas barjeru, izgājām cauri lielajai, klusajai darba telpai un devāmies uz palisandra kabinetu. Iegājuši iekšā, aizvērām durvis. Finlejs izskatījās nervozs.

- Es gribu uzzināt, kurš ir desmitais, - viņš sacīja. - Tas var būt jebkurš, varbūt pat dežūrpolicists. Līdz šim jau četri policisti ir bijuši iesaistīti.

- Tas nav viņš, - es izteicu savas domas. - Viņš nekad neko nedara, tikai noliek savu resno pakaļu uz tā ķebļa. Tomēr tas varētu būt Stīvensons. Viņš bija saistīts ar Hablu.

Finlejs noraidoši pakratīja galvu.

- Nē, - viņš teica. - Kad Tīls kļuva par policijas šefu, viņš atstādināja Stīvensonu no visām lietām. Viņš pats gribēja uzraudzīt, ko Stīvensons dara. Tāpēc tas nav viņš. Manuprāt, tas var būt jebkurš. Varbūt tas pat varētu būt Eno no ēstuves? Viņam ir tāda ļauna daba.

Es pavēros Finlejā.

- Paklau, Finlej, arī tev ir ļauna daba, - es atzinu, - ļauna un kašķīga daba jau nepadara nevienu par noziedznieku.

Ignorēdams manu zobgalību, Finlejs paraustīja plecus.

- Nu tad ko mēs iesāksim? - viņš apjautājās.

- Sagaidīsim Rosko un Pikardu, - es ierosināju, - un tad izdomāsim.

Apsēdos uz lielā palisandra galda malas un sēdēju tur, šūpodams kāju. Finlejs staigāja šurpu turpu pa dārgo paklāju. Mēs jau bijām gaidījuši apmēram divdesmit minūtes, kad durvis atvērās. Tajās stāvēja Pikards. Viņš bija tik milzīgs, ka aizpildīja visu durvju aiļu. Redzēju, ka Finlejs skatījās uz viņu, it kā kaut kas nebūtu kārtībā. Arī es sekoju viņa skatienam.

Patiešām tā bija. Ar Pikardu kaut kas nebija kārtībā. Pirmkārt, viņam nebija līdzi Rosko, un, otrkārt, savā milzīgajā rokā viņš turēja 38. kalibra dienesta ieroci. Pikards turēja ieroci stabili, un tas bija nomērķēts uz Finleju!

29. NODAĻA

- Tu? - Finlejs noelsās.

Pikards viņam vēsi uzsmaidīja.

- Neviens cits! - viņš atbildēja. - Man arī liels prieks, ticiet man. Jūs abi man ļoti daudz palīdzējāt. Ļoti korekti esat mani informējuši par katru savu soli. Atdevāt man Habla ģimeni un policisti Rosko. Es patiešām neko vairāk nevarēju vēlēties.

Finlejs stāvēja sastindzis kā sālsstabs un drebēja.

- Tu? - viņš vēlreiz noelsās.

- Tev, mērgli, to vajadzēja saprast jau trešdien! - Pikards sacīja. - Es aizsūtīju mazo latīņamerikāni uz Džo viesnīcu divas stundas pirms tam, kad tev par to pateicu. Tu liki man vilties. Es cerēju, ka mēs izspēlēsim šo ainu jau daudz agrāk.

Viņš skatījās uz mums un smaidīja. Finlejs pagriezās un noskatījās uz mani. Es nespēju izdomāt neko, ko varētu viņam pateikt. Vienkārši skatījos uz Pikarda milža augumu durvju ailā un biju pilnīgi pārliecināts, ka šī būs manas dzīves pēdējā diena. Šodien visam būs beigas.

- Aizej nostājies tur, - Pikards nokomandēja, - blakus Fin-lejam.

Viņš bija paspēris divus milzīgus soļus iekšā kabinetā un tēmēja uz mani ar stroķi. Es mehāniski pamanīju, ka tas bija jauns 38. kalibra ierocis ar īsu stobru. Automātiski aprēķināju, ka no tik tuva attāluma tas šaus ļoti precīzi. Bet uz 38. kalibru nevarēja paļauties, ka mērķis tiks notriekts uz grīdas. Mēs bijām divi, bet viņš viens pats. Turklāt Finlejam bija ierocis, pakārts plecu siksnā zem tvīda žaketes. Kādu sekundi es apsvēru mūsu izredzes. Tad man nācās savu ieceri atmest, jo pa durvīm ienāca mērs Tīls. Kreisajā rokā viņš turēja smago spieķi, bet labajā - policijas ieroci ārkārtas gadījumiem. Tas bija Ithaca Mag-10. Šim ierocim nebija svarīgi, uz ko tas nomērķēts.

- Aizej nostājies tur! - Pikards man vēlreiz atkārtoja.

- Kur ir Rosko? - es pajautāju.

Viņš pasmējās man acīs. Vienkārši pasmējās un pamāja ar šautenes stobru, ka man ir jānostājas blakus Finlejam. Es pie-slējos no galda un paspēru soli uz priekšu. Man bija tāda sajūta, ka kājas pielietas kā ar svinu. Sakodu lūpas un gāju uz priekšu ar tik drūmu nolemtību kā kroplis, kas cenšas staigāt.

Nostājos blakus Finlejam. Tīls mūs turēja uz savas milzīgās, iznīcinošās bises grauda. Pikards pabāza roku zem Finleja žaketes un izvilka no maksts revolveri. Pēc tam ieslidināja to savas gigantiskās žaketes kabatā. Žakete pavērās no pistoles svara, tā bija apmēram telts izmērā. Pikards pakāpās sānis un pārmeklēja arī mani. Es nebiju bruņots. Mana jaka bija palikusi bentlija bagāžniekā. Tad viņš atkāpās un nostājās blakus Tīlam. Finlejs skatījās uz Pikardu tādām acīm, it kā viņa sirds tūlīt lūztu.

- Ko tas viss nozīmē? - Finlejs prasīja. - Vai mēs atgriežamies tālā pagātnē?

Pikards vienkārši paraustīja plecus.

- Es jau tev ieteicu nebraukt uz šejieni, - viņš sacīja. - Toreiz martā es centos tevi atrunāt no strādāšanas šeit. Es tevi brīdināju. Tā bija, vai ne? Tomēr tu, spītīgais mērgli, neklausījies! Vai ne? Tāpēc atvaino, draugs, tā nu ir sanācis.

Es klausījos Pikarda dārdošajā balsī, un man vairāk bija žēl Finleja, nevis sevis paša. Bet tad pa durvīm ienāca Klainers. Viņa kaulainā, nežēlīgā seja bija savilkta smīnā, bet mežonīgie zobi mirdzēja. Klainera acis bija ieurbušās manī. Arī viņam kreisajā rokā bija vēl viena Ithaca Mag-10 bise, bet labajā rokā viņš turēja ieroci, no kura bija nogalināts Džo. Tas bija notēmēts tieši uz mani.

Tas bija Ruger Mark II. Mazs, zaglīgs 22. kalibra automātiskais ierocis, kam bija uzlikts pamatīgs klusinātājs. īsts slepkavas ierocis - tāda slepkavas, kam patika pieiet savam upurim tuvu klāt. Es skatījos uz to. Pirms deviņām dienām šis klusihātāja gals bija pieskāries mana brāļa deniņiem. Par to vairs nebija nekādu šaubu. Es to vienkārši sajutu.

Pikards un Tīls nostājās aiz galda. Tīls apsēdās krēslā. Pikards stāvēja kā tornis Tīlam aiz pleca. Klainers pamāja, lai mēs ar Finleju apsēžamies. Viņš izmantoja sava šaujamā stobru kā zizli. Ar īsiem un saraustītiem mājieniem Klainers aizvadīja mūs līdz krēsliem. Mēs apsēdāmies. Abi ar Finleju sēdējām plecu pie pleca pie lielā palisandra galda un skatījāmies tieši virsū Tīlam. Klainers aizvēra kabineta durvis un atspiedās pret tām. Viņš turēja bisi vienā rokā, pie gurna, un tā bija notēmēta manas galvas virzienā. 22. kalibra stroķis ar klusinātāju bija pagriezts pret grīdu.

Kārtīgi nopētīju visus trīs pēc kārtas. Vecais Tīls ar savu sažuvušo seju blenza manī, sakopodams visu ienaidu. Viņš drebēja un likās pārdzīvojis pamatīgu stresu. Šķita, ka Tīls ir izmisis un tuvu sabrukumam. Viņš izskatījās par divdesmit gadiem vecāks nekā tas mierīgais, vecais vīrs, ko biju pirmdien saticis. Pikards izskatījās labāk. Viņam piemita izcila sportista miers kā futbola zvaigznei vai olimpiskajam čempionam, kurš apciemo savu bijušo skolu. Tomēr ap acīm Pikardam bija savilkušās grumbas un jūtama spriedze. Ar īkšķi viņš bungoja pa savu cisku. Ari viņā varēja manīt stresu.

Es sāniski palūkojos Klainerā, kārtīgi nopētīju šo vīru, taču viņš savas emocijas neizrādīja. Viņš bija kalsnējs, spēcīgs un sažuvis. Klainers nekustējās un stāvēja pilnīgi mierīgs. Viņa ķermenis un seja neizteica absolūti neko. Šis vīrs bija kā statuja, kas izcirsta no tīkkoka. Toties acis viņam dega ar cietsirdīgu enerģiju. Tās zobojās par mani un no neizteiksmīgās, kaulainās un nežēlīgās sejas skatījās man tieši virsū.

Atvērdams grabošu atvilktni palisandra rakstāmgaldā, Tīls no tās izņēma kasešu magnetofonu, ko Finlejs bija izmantojis, nopratinot mani, un pasniedza to Pikardam, kas stāvēja viņam aiz muguras. Pikards nolika revolveri uz rakstāmgalda un paķimerējās ar stīvajiem vadiem. Pēc tam viņš ielika vadu rozetē. Mikrofonu Pikards neaiztika, acīmredzot nekas netiks ierakstīts. Viņi grasījās mums kaut ko atskaņot. Tīls paliecās uz priekšu un nospieda uz galda stāvošā selektora pogu. H kā visapkārt valdīja klusums, sadzirdēju attālu selektora skaņu, kas atbalsojās policijas darba telpā.

- Beiker? - TIls ierunājās. - Ienāc iekšā!

Klainers atkāpās no durvīm, un Beikers ienāca iekšā. Viņam mugurā bija policista forma, un 38. kalibra ierocis atradās maksti pie sāniem. Nepasmaidīdams viņš paskatījās mani. Beikers ienesa divas kasetes. Tīls tās no viņa paņēma un izvēlējās otro.

- Noklausieties šo kaseti! - viņš ierosināja. - Jūs tā varētu ieinteresēt.

Tīls ielika kaseti magnetofonā, aiztaisīja vāciņu un nospieda atskaņošanas pogu. Motors iedūcās, un skaļruņi iešņācās. Vēl varēja sadzirdēt dunošu skaņu, un tad ierunājās Rosko balss. Tā bija skaļa un panikas pārņemta. Rosko balss piepildīja kluso kabinetu.

“RIčer?” viņa teica. “ŠI ziņa domāta tev. Tā skan šādi: dari to, ko tev liek, vai ari ar mani būs beigas. Ja tu šaubies par to, kā mani nogalinās, aizej uz morgu un paskaties Morisona kundzes autopsijas rezultātus. Tieši tā nogalinās arī mani. Lūdzu, palīdzi man! Labi? Tas ari viss, RIčer.”

Rosko balss izzuda dunošajā šņākoņā. Vēl es sadzirdēju attālu sāpju vaidu, it kā viņu ar varu atrautu prom no mikrofona. Tad Tīls izslēdza magnetofonu. Es skatījos uz viņu. Mana ķermeņa temperatūra bija nokritusies zem minimuma robežas, es vairs nejutos kā cilvēks.

Kūsādami no apmierinājuma, Pikards un Beikers skatījās uz mani, it kā būtu izvilkuši no kāršu kavas uzvaras kārti. Tīls noklikšķināja magnetofona vāciņu, atvēra to, izņēma kaseti un nolika uz galda malas. Pēc tam pacēla otru kaseti, lai es to redzētu, un ari ielika magnetofonā. Atkal noklikšķināja vāciņu un nospieda atskaņošanas pogu.

- Vēl viens ieraksts, - viņš paziņoja. - Noklausieties!

Atskanēja tā pati dunošā skaņa un pēc tam Čārlijas Hab-

las balss. Izklausījās, ka sievietei ir histērija, tāpat kā tas bija pirmdienas rītā, kad viņa stāvēja pie savas mājas uz saules apspīdētā grants piebraucamā ceļa.

“Hab?” Čārlijas balss sacīja. “Te Čārlija. Bērni ir pie manis. Es neesmu mājās, vai saproti, ko tas nozīmē? Man tev ir jānodod ziņa. Ja tu neatgriezīsies, ar bērniem notiks kaut kas slikts. Šie cilvēki saka, ka tu zinot, kas tas varētu būt. Tas būšot tas pats, kas varētu notikt ar tevi un mani, tikai mūsu vietā būšot bērni. Tāpēc tev ir nekavējoties jāatgriežas! Labi?”

Balsī skanēja panika, tad ari tā izzuda dunošajā šņākoņā. Tīls nospieda kasetes apstādināšanas pogu, izņēma kaseti un rūpīgi to nolika uz galda malas tieši man priekšā. Tad Klainers ienāca manā redzeslaukā un ierunājās:

- Tu to ņemsi sev līdzi uz to vietu (lai kur tā ari būtu), kur esi Hablu noslēpis, un viņam to atskaņosi.

Mēs ar Finleju saskatījāmies un pārsteigti vērāmies viens otrā. Tad es atliecos un, skatīdamies uz Klaineru, sacīju:

-Jūs taču esat novākuši Hablu!

Klainers kādu brīdi šaubījās un tad teica:

- Negvelz blēņas! Mēs jau grasījāmies to darīt, bet tu mums iztraucēji un Hablu noslēpi. Čārlija to mums izstāstīja.

- Čārlija to jums izstāstīja? - es brīnījos.

- Mēs prasījām, kur ir viņas vīrs, - Klainers skaidroja. - Viņa mums solīja, ka tu sameklēšot Hablu. Viņa par to bija pārliecināta. Pratinot viņu, mēs turējām nazi starp mazās meitiņas kājām. Čārlija ļoti centās mūs pārliecināt, ka vīrs nav nesasniedzams. Viņa stāstīja, ka tu esot Hablam devis dažādus padomus un norādījumus, tāpēc varēšot viņu atrast. Visu mūsu labā es patiešām ceru, ka viņa nemeloja.

- Jūs viņu nogalinājāt! - es pastāvēju pie sava. - Es par to neko nezinu.

Klainers pamāja, nopūtās un klusā balsī ierunājās:

- Pietiks gvelzt blēņas! Tu viņu slēp, bet mums viņš ir nepieciešams, turklāt nekavējoties. Tā ir ļoti steidzama lieta.

jo mums ir jāturpina bizness. Tāpēc ir vairākas iespējas: varam šo informāciju izsist no tevis ar varu. Esam jau apsprieduši šo iespēju. Tā ir tikai taktikas lieta, vai ne? Taču esam apsvēruši ari tādu iespēju, ka tu vari mūs aizsūtīt pa nepareizām pēdām, bet laika mums nav. Tu, Rīčer, droši vien jau biji izdomājis, ka tā varētu darīt, vai ne?

Klainers gaidīja, ka komentēšu viņa teikto, bet, neko nesagaidījis, turpināja:

-Tāpēc mēs rīkosimies šādi: Pikards brauks kopā ar tevi pēc Habla. Kad sameklēsiet viņu, lai kur tas arī būtu, Pikards man piezvanīs uz mobilo telefonu. Viņš zina manu mobilā telefona numuru. Pēc tam jūs visi trīs atgriezīsieties šeit. Sarunāts?

Es neko neatbildēju.

- Kur viņš ir? - Klainers pēkšņi iejautājās.

Es jau gribēju kaut ko teikt, bet viņš izstiepa roku un mani apklusināja.

- Kā jau teicu, nevajag gvelzt blēņas! - viņš aizrādīja. - Pašlaik, sēžot šeit, tu droši vien savā prātā funktierē, kā Pikardu varētu novākt. Taču to tu nevarēsi izdarīt.

Nesacīdams neko, es paraustīju plecus.

- Tātad tev būs divas problēmas, - Klainers turpināja.

- Diezin vai tu spēsi novākt Pikardu. Šaubos, vai vispār kāds spēj to izdarīt. Neviens nav pat mēģinājis. Turklāt mans mobilā tālruņa numurs nav nekur pierakstīts, Pikards to zina no galvas.

Es vēlreiz paraustīju plecus. Klainers bija gudrs vecis. Baigi slīpēts zellis!

- Piebildīšu vēl pāris lietu, - viņš sacīja. - Mēs precīzi nezinām, cik tālu Habls ir paslēpts. Un tu jau mums tagad taisnību nestāstīsi. Tāpēc klausies, ko mēs tagad darīsim: mēs tev piešķirsim laika limitu.

Viņš pārstāja runāt un piegāja pie Finleja. Finlejs sēdēja. Klainers pacēla 22. kalibra ieroci un pielika tā klusinātāju pie Finleja auss un spēcīgi pagrūda, tā ka Finlejs krēslā noliecās.

- Detektīvs tiks ieslēgts šeit, policijas iecirkņa kamerā, -viņš paziņoja. - Viņu pieslēgs ar roku dzelžiem pie restēm. Ja rit stundu pirms rītausmas Pikards man nepiezvanīs, es notēmēšu savu stroķi uz Finleju un sašķaidīšu viņu gabalos. Pēc tam es likšu jaukajai policistei Rosko ar sūkli notīrīt no sienas Fin-leja zarnas. Pēc tam došu tev vēl vienu stundu laika. Ja Pikards nepiezvanīs līdz saules lēktam, ķeršos klāt pie pašas jaukās Rosko jaunkundzes. Vai zini, Rīčer? Viņa mirs lielās mokās un sāpēs. Taču pirms nāves viņa vēl daudzkārt tiks seksuāli izmantota. Tas notiks daudzas reizes. Vari man ticēt, Rīčer, tā tas būs! Pēc viņas paliks liela ķēpa. Ļoti liela ķēpa. Mēs ar mēru Tīļu pavadījām veselu jauku stundu, precīzi pārspriežot, ko un kā ar viņu darīsim.

Grūzdams automātisko stroķi Finleja ausī, Klainers jau faktiski bija nostūmis viņu no krēsla. Finlejs saknieba lūpas. Klainers noņirdzās uz manu pusi. Es viņam uzsmaidīju. Klainers jau bija mironis. Viņš bija tāds pats mironis kā vīrs, kurš nolēcis no debesskrāpja jumta. Viņš vēl nebija ticis līdz zemei, bet bija jau nolēcis.

- Saprati? - Klainers man prasīja. - Ja Pikards man piezvanīs rīt no rīta sešos - tu būsi izglābis Finleja dzīvību, ja septiņos - tad Rosko. Un nemaz nemēģini novākt Pikardu, neviens cits manu telefona numuru nezina.

Es vēlreiz paraustīju plecus.

- Vai saprati? - Klainers pārprasīja.

- Domāju, ka jā, - atbildēju. - Habls ir aizlāidies, un jūs nezināt, kā viņu atrast, vai ne? Vai to jūs gribat man pateikt?

Neviens neteica ne vārda.

- Jūs nevarat viņu atrast, vai ne? - es turpināju. - Klainer, tu nekam nederi! Tu esi nekam nederīgs sūdabrālis! Domā, ka esi baigi gudrais, bet pats nespēj Hablu atrast. Tu pat nespēsi atrast savu dirsas caurumu, kad iedošu tev spoguli uz kātiņa.

Dzirdēju, ka Finlejs vairs neelpoja. Detektīvs domāja, ka es spēlējos ar viņa dzīvību. Taču vecais Klainers jau bija aizmirsis par viņu. Vecis atkal ienāca manā redzeslaukā un bija bāls kā krīts. Varēju pat saost viņa uztraukumu. Es tikai tagad sāku aprast ar domu, ka Habls vēl joprojām ir dzīvs. Veselu nedēļu biju domājis, ka viņš ir miris, taču nu atkal bija atdzīvojies. Habls bija dzīvs un kaut kur slēpās. Habls bija slēpies visu šo nedēļu, kamēr viņu meklēja. Viņš bēguļoja. Tātad pirmdienas rītā Hablu neizvilka ārā no paša mājas. Viņš bija aizgājis pats. Viņam piezvanīja, lai nekur neiet prom no mājas, Habls bija nojautis nepatikšanas un glābis savu dzīvību. Un viņi nespēja Hablu sameklēt. Pols Habls bija atstājis man šo niecīgo iespēju, un es to varēšu izmantot.

- Kas tad Hablam ir tāds, kas jums tik ļoti nepieciešams? -es apvaicājos.

Klainers paraustīja plecus.

- Viņš ir vienīgais vaļīgais ķēdes posms, - vecais paskaidroja. - Par visu pārējo jau esmu parūpējies. Un es negrasos pārtraukt savu biznesu tikai tāpēc, ka tāds mērglis kā Habls klīst kaut kur apkārt pa pasauli un virina savu stulbo muti. Tāpēc man viņš ir vajadzīgs šeit, mājās, kur ir viņa īstā vieta. Un tu viņu man atvedīsi!

Es paliecos uz priekšu un ieskatījos Klaineram tieši acīs.

- Vai tad tavs dēls nevar viņu atvest? - es klusi pajautāju.

Neviens neko neteica. Es vēl vairāk paliecos uz priekšu.

- Liec savam dēlam viņu atvest, - es neatlaidos.

Klainers klusēja.

- Klainer, kur ir tavs dēls? - nerimos.

Viņš joprojām klusēja.

- Kas ar viņu noticis? - es tincināju. - Vai tu to zini?

Viņš zināja un tai pašā laikā nezināja. To es varēju saprast.

Klainers vēl nebija pieņēmis notikušo. Viņš bija sūtījis savu dēlu mani novākt, taču dēls nebija atgriezies. Tātad viņš to zināja, tikai vēl nebija atzinies sev, ka zina. Klainera nežēlīgā seja atslāba. Viņš ļoti gribēja zināt, tomēr man nevaicāja. Klainers gribēja mani ienīst par to, ka biju nogalinājis viņa dēlu. Taču nespēja izdarīt ari to, jo, ienīstot mani, viņam būtu jāatzīst, ka tā ir taisnība.

Es cieši viņā raudzījos. Klaineram tik ļoti gribējās pacelt savu lielo stroķi un sašķaidīt mani sarkanā kotletē. Bet viņš to nedrīkstēja darīt, jo tieši man vajadzēja atvest Hablu atpakaļ. Iekšēji viņš kūsāja dusmās un nekavējoties gribēja mani nošaut. Tomēr četrdesmit tonnu naudas Klaineram bija svarīgākas par paša dēla dzīvību.

Skatījos šī vīra mirušajās acīs. Acis nepamirkšķinot, vēlreiz klusi ievaicājos:

- Klainer, kur ir tavs dēls?

Kabinetā ilgi valdīja klusums.

- Vediet viņu ārā no šejienes! - Klainers pavēlēja. - Rīčer, ja tu pēc minūtes nebūsi no šejienes aizvācies, es tūlīt pat nošaušu detektīvu!

Es piecēlos kājās un paskatījos uz visiem pieciem. Pēc tam, pamājis Finlejam, izgāju ārā. Pikards man sekoja un klusi aiz sevis aizvēra durvis.

30. NODAĻA

Mēs abi ar Pikardu izgājām cauri policijas darba telpai. Tā bija pamesta un tukša. Ari dežūrpolicistu vairs neredzēju. Tīls droši vien bija aizsūtījis viņu prom. Kafijas automāts bija ieslēgts, to varēja saost. Redzēju Rosko galdu un lielo ziņojumu dēli, uz kura bija rakstīts: Morisona slepkavības izmeklēšana. Dēlis joprojām stāvēja tukšs, nekāds progress nebija panākts. Apgāju apkārt reģistrācijas barjerai, atgrūdu smagās stikla durvis, no trieciena tās atsitās pret cieto gumijas fiksatoru, un izgāju laukā spilgtajā pēcpusdienas gaismā.

Ar resno ieroča stobru Pikards norādīja, ka man jākāpj bent-lijā un jāsēžas pie stūres. Es nepretojos un nestrīdējos pretī, vienkārši devos pāri stāvlaukumam pie mašīnas. Vēl nekad savā dzīvē nebiju jutis, ka panikas lēkme ir tik tuvu. Mana sirds dauzījās, es rāvu krūtīs mazus, īsus elpas vilcienus. Spēru soļus uz priekšu un, sakopodams visus spēkus, kas manī vēl mita, centos sevi kontrolēt. Stāstīju sev, ka, tiklīdz nokļūšu līdz šofera puses durvīm, man jau būs radusies kāda sasodīta ideja par to, ko es, ellē ratā, darīšu turpmāk.

Iekāpis bentlijā, aizbraucu līdz Eno ēstuvei. Parakņājies sēdekļa atzveltnes kabatā, atradu karti. Atkal izkāpu ārā spožajā pēcpusdienas saulē un iegāju ēstuvē. Apsēdies pie brīva galdiņa, pasūtīju olu kulteni un kafiju.

Es iekšēji kliedzu uz sevi un liku sev ieklausīties tajā, ko trīspadsmit gadu laikā biju iemācījies. Jo mazāk laika, jo cītīgāk jādomā ar vēsu prātu. Pat ja ir tikai viena patrona, tā ir jāliek lietā. Nevar atļauties aizšaut garām, jo tā var salaist dēlī visu pasākumu, pat agrās rīta stundās nedrīkst atļauties būt miegains vai nebūt rīcībspējīgs tādēļ, ka asinīs cukura līmenis ir pārāk zems. Tādēļ piespiedu sevi apēst olas un izdzert kafiju. Tad pastūmu malā tukšo krūzi un šķīvi un, izklājis uz galda karti, sāku meklēt Hablu. Viņš varēja būt jebkurā vietā. Taču man vajadzēja Hablu atrast. Man bija dota tikai viena iespēja, nevarēju mētāties no vienas vietas uz nākamo. Vispirms man Habls bija jāatrod savā prātā, jāizdomā, kur viņš ir, un pēc tam pa taisno jābrauc pēc viņa. Tāpēc noliecos pār Eno galdu un ilgi pētīju karti. Pētīju to ļoti ilgi.

Gandrīz vai veselu stundu pavadīju, noliecies pār karti. Tad es to salocīju un noliku uz galda. Paņēmis no šķīvja nazi un dakšiņu, ieliku tos bikšu kabatā. Pavēros apkārt, pie manis nāca viesmīle, tā ar brillēm.

- Vai plāno ceļojumu, dārgumiņ? - viņa man pajautāja.

Paskatījos uz augšu viesmīlē. Redzēju savu attēlu, kas atspoguļojās sievietes brillēs. Redzēju arī Pikarda raženo augumu, sēdēdams aiz manis pie blakusgaldiņa, viņš nikni raudzījās uz mums abiem. Gandrīz vai sajutu, kā Pikarda roka cieši sažņaudzas ap 38. kalibra ieroča spalu. Es pamāju viesmīlei un sacīju:

- Tā ir laba ideja! Tas būs patiesi ellīgs ceļojums mūža garumā.

Viņa nezināja, ko atbildēt.

- Nu tad - lai jums veicas! - sieviete novēlēja.

Es piecēlos un atstāju uz galdiņa vienu no Čārlijas dotajiem simtniekiem. Var būt, ka tas bija īsts, bet var būt, ka ne. Es gribēju viņai atstāt labu dzeramnaudu. Eno katru nedēļu saņēma tūkstoti netīrās naudas, bet es nezināju, vai viņš tajā dalās arī ar citiem. Skatoties uz Eno, radās priekšstats, ka nedalās vis.

- Uz drīzu tikšanos, kungi! - briļļainā viesmīle atvadījās no mums.

- Varbūt, - es attraucu.

Pikards izgrūda mani ārā pa durvīm. Pulkstenis bija četri. Grūstīdamies pa grantēto celiņu, gājām uz mašīnu. Pikards man sekoja, turēdams roku kabatā. Es iekāpu mašīnā, iedarbināju to un, izbraucis ārā no stāvlaukuma, drāzos prom pa veco šoseju uz ziemeļiem. Četrpadsmit jūdzes pieveicu divpadsmit minūtēs.

Pikards bija man licis braukt ar bentliju, nevis ar viņa paša mašīnu. Tur bija jābūt kādam iemeslam - ne jau tikai tāpēc, ka viņš gribēja ērtāk sēdēt, lai būtu vairāk vietas viņa lielajām kājām, bet gan tāpēc, ka šī mašīna ļoti atšķīrās no citām. Tas nozīmēja, ka būs papildu nodrošinājums. Paskatījies atpakaļ-skata spoguli, apmēram simts jardu attālumā ieraudzīju mums sekojam vienkāršu sedanu. Tajā sēdēja divi puiši. Neko neteikdams, paraustīju plecus. Šosejas galā pie noliktavām samazināju ātrumu un paskatījos pa kreisi. Pa uzbrauktuvi aizbraucu līdz krustojumam un nokļuvu uz maģistrāles. Braucu tik ātri, cik spēju, jo laika nebija palicis daudz.

Pēc kāda laika mūsu priekšā pavērās skats uz Atlantas dienvidaustrumu daļu. Izbraucu uz apvedceļa un devos aus-trumu virzienā pa 1-20 maģistrāli. Jūdzi pa jūdzei ceļš ritēja uz priekšu, bet simts jardu attālumā sekoja divi puiši vienkāršajā sedanā.

- Nu kur tad viņš ir? - Pikards iejautājās.

Šī bija pirmā reize, kopš bijām atstājuši policijas iecirkni, kad Pikards vispār ierunājās. Es paskatījos viņā un paraustīju plecus.

- Nav ne jausmas, - attraucu. - Vienīgais, ko varu izdarīt, ir atrast viņa draugu Ogistā.

- Kas tas par draugu? - viņš ieinteresējās.

- Puisis, vārdā Lenons, - es atbildēju.

- Ogistā? - Pikards pārjautāja.

- Ogistā, - es apstiprināju. - Tieši uz turieni mēs ari dodamies.

Pikards kaut ko noņurdēja, un mēs braucām tālāk. Abi puiši sekoja mums aiz muguras.

- Kas tad ir tas puisis Ogistā? - viņš prasīja. - Tas Le-nons?

- Habla draugs, - es apliecināju. - Kā jau sacīju.

- Viņam nav draugu Ogistā, - Pikards nepiekrita manai teorijai. - Vai tad tu domā, ka mēs nepārbaudām tādas lietas?

Es tikai paraustīju plecus un neko neatbildēju.

- Draudziņ, - Pikards ierunājās, - labāk nespraud man banānus ausīs! Klaineram tas nepatiks. Sievietei tikai būs vēl sliktāk. Klainerā mājo neizmērojama cietsirdība. Vari man ticēt, jo esmu viņu redzējis darbojamies.

- Kad tad? - gribēju zināt.

- Daudzas reizes, - viņš apstiprināja. - Piemēram, trešdien lidostā, ar to sievieti Molliju Betu. Tā nu gan bija spiedzēja, Klaineram tas patīk. Vēl arī svētdien - pie Morisoniem.

- Tātad arī Klainers tur svētdien bija? - es jautāju.

- O! Viņam tas sagādāja lielu baudu, - Pikards turpināja.

- Viņam un viņa sasodītajam dēliņam. Novākdams šo no kātiem, tu izdarīji pasaulei lielu pakalpojumu. Tev vajadzēja redzēt, kā viņš svētdien plosījās. Tiem diviem policistiem mēs bijām iedevuši brīvdienu. Šķita, ka nebūtu pareizi, ja viņi piebeigtu paši savu priekšnieki!. Mēs ar abiem Klaineriem viņus aizvietojām. Vecajam Klaineram katra minūte sagādāja baudu. Viņam ir bezgala cietsirdīga daba, kā jau iepriekš teicu. Labāk parūpējies, lai piezvanu laikus, vai arī tavai draudzenei būs beigas.

Uz bridi pieklusu. Atceros, ka svētdien biju redzējis Klaineru junioru. Viņš bija atbraucis pretī savai pamātei uz kafejnīcu. Tas bija aptuveni pusvienpadsmitos no rīta. Viņš vēl toreiz blenza uz mani. Tātad juniors torit bija atceļā no Morisonu mājas, kur tos abus bija saraustījis gabalos.

- Vai manu brāli nošāva vecais Klainers? - jautāju Pikar-dam.

- Ceturtdienas naktī? - viņš atjautāja. - Protams. Tas ir viņa ierocis - 22. kalibra ar klusinātāju.

- Un pēc tam juniors manu brāli saspārdija? - es izteicu pieņēmumu.

Pikards paraustīja plecus.

- Juniors uzvedās kā psihopāts, - viņš atzina. - Viņam ar galvu nav kaut kas kārtībā.

- Un tad Morisonam viss bija jāsatīra? - turpināju taujāt.

- Bija gan, - Pikards apstiprināja. - Tam mērglim vajadzēja mašīnā sadedzināt abus līķus. Taču nejēga nevarēja atrast Stolera līķi. Tāpēc viņš tos abus atstāja gu|am.

- Un vēl Klainers nogalināja astoņus cilvēkus Luiziānā, vai ne? - es prasīju.

Pikards smējās.

- Astoņi ir tikai tie, par kuriem ir zināms, - Pikards paziņoja. - Tas mērglis Spirenca veselu gadu mina viņam uz papēžiem, meklēdams naudu, ko samaksāja šāvējam. Taču tāda šāvēja nekad nav bijis. Klainers to izdarīja pats. Tas viņam ir tāds kā hobijs, saproti?

- Tad jau tu pazini Klaineru vēl no tiem laikiem? - es gribēju zināt.

- Esmu vienmēr pazinis Klaineru, - Pikards apgalvoja. - Panācu, lai mani ieceļ par Spirencas biroja koordinatoru. Turēju visas lietas vēlamajā kārtībā.

Kādu jūdzi vai divas braucām klusēdami. Abi puiši sedanā turpināja mums sekot simts jardu attālumā no bentlija. Tad Pikards paskatījās manī un iejautājās:

- Vai tas puisis, Lenons, nav vēl viens nolādēts Finanšu ministrijas spiegs, kas strādā tava brāļa labā?

- Tas ir Habla draugs, - es palaboju.

- Ne velna! - Pikards nepiekrita. - Mēs pārbaudījām, viņam nav draugu Ogistā. Un vispār - Hablam nav neviena drauga. Viņš domāja, ka Klainers viņam ir baigais draugs, jo piedāvāja viņam darbu un visu pārējo.

Sēdēdams pasažiera vietā, Pikards sāka pie sevis smieties. Viņa milzīgais augums no jautrības trīsuļoja.

- Tāpat kā Finlejs domāja, ka tu esi viņa draugs, vai ne? -es iedzēlu.

Pikards paraustīja plecus.

- Es centos viņu pasargāt, - viņš sacīja. - Brīdināt. Ko tad man vajadzēja darīt? Ļaut, lai Finleja dēļ ari mani nogalina?

Es neko neatbildēju. Klusēdami turpinājām braukt uz priekšu. Neuzkrītošais sedans stabili turējās simts jardu attālumā aiz mums.

- Mums jāielej benzīns, - es informēju.

Pikards izstiepa kaklu un paskatījās uz degvielas rādītāju. Tas tuvojās sarkanajai atzīmei.

- Piestāj pie nākamā benzīntanka! - viņš pavēlēja.

Ieraudzīju benzīntanka norādi, tas atradās netālu no vietas,

ko sauca Medisona. Iebraucu degvielas uzpildes stacijā un, pie-stūrējis pie attālākā benzīna sūkņa, apstājos.

- Vai uzpildīsi benzīnu? - pajautāju Pikardam.

Viņš pārsteigti manī paskatījās.

- Nē, - viņš nepiekrita. - Ko gan tu iedomājies, kas es tāds esmu? Vai kāds sasodīts benzīna sūknētājs? Pats vari to izdarīt!

Tieši tādu atbildi arī biju gaidījis. Es izkāpu no mašīnas. Pikards izrausās pa otru pusi. Ari sedans piebrauca cieši aizmugurē, un abi puiši izkāpa ārā. Es viņus nopētīju. Tie bija tie paši divi latīņamerikāņi, ar kuriem saplēsos Ņujorkā uz ļaužu pilnās ietves pie Kelsteina koledžas. Mazākajam mugurā bija tas pats haki krāsas lietusmētelis. Es draudzīgi pamāju abiem puišiem. Aprēķināju, ka viņiem palikusi mazāk nekā stunda, ko dzīvot. Latīņamerikāņi pienāca klāt un nostājās blakus Pikardam. Es atāķēju šļūteni un iebāzu to bentlija benzīnbākā.

Bentlijam bija ļoti liela benzīnbākā, tajā sagāja vairāk nekā divdesmit galoni benzīna. Es bremzēju ar pirkstu benzīnpisto-les mēlīti, lai automāts nesūknētu degvielu pārāk ātri. Turēju šļūteni, kā jau parasti visi to dara, un, atspiedies pret mašīnu, pilināju bākā iekšā benzīnu. Prātoju, ka varbūt vajadzētu uzsvilpot. Pikards un abi latīņamerikāņi zaudēja par mani jebkādu interesi. Uzpūta viegls vējiņš, tie visi trīs mīņājās vieglajā vakara dzestrumā.

Es izslidināju no kabatas Eno ēstuvē iegūtos galda piederumus un iespiedu naža galu riepas protektorā pie mana labā ceļgala. Cerēju, ka no tās vietas, kur stāvēja Pikards, izskatījās, ka kasu savu kāju. Tad paņēmu dakšiņu un, atliecis vienu tās žuburu uz āru, iespiedu to iegriezumā, ko biju uztaisījis, un atlauzu nost. Apmēram puscollas dakšiņas žubura palika riepā. Tad beidzu sūknēt degvielu un novietoju šļūteni atpakaļ pie benzīntanka automāta.

- Vai samaksāsi? - uzsaucu Pikardam.

Viņš paskatījās apkārt, paraustīja plecus un izņēma no kabatas naudas žūksni. Tad, paņēmis vienu naudas zīmi, aizsūtīja puisi lietusmētelī samaksāt par benzīnu. Pēc tam mēs iekāpām atpakaļ mašīnā.

- Pagaidi! - Pikards noteica.

Pagaidīju, līdz mums sekojošais sedans tika uzstartēts un divreiz paspīdināja tālās gaismas. Izbraucu no benzīntanka, lēnām atgriezos uz maģistrāles un atsāku ceļu tajā pašā stabilajā ātrumā. Braucām uz priekšu, mums garām pazibēja ceļa norādes: Ogista 70 jūdzes, Ogista 60 jūdzes, 40 jūdzes... Vecais bentlijs dūkdams traucās uz priekšu un vienmērīgi šūpojās. Abi puiši neatlaidīgi sekoja. Atpakaļskata spogulī vēroju, kā noriet sarkana saule. Horizonts priekšā bija pilnīgi melns. Tālu virs Atlantijas okeāna jau bija iestājusies nakts. Mēs turpinājām doties uz priekšu.

Mašīnas aizmugurējā riepa izlaida gaisu apmēram divdesmit jūdzes no Ogistas. Pulkstenis jau bija pusastoņi, sāka satumst. Mēs abi jutām riteņa klaboņu, un mašīnu bija grūti novadīt taisni.

- Sasodīts! - es iebrēcos. - Caura riepa!

- Piestāj malā! - Pikards nokomandēja.

Piestāju malā diezgan tālu no ceļa apmales. Neuzkrītošais sedans arī apstājās tieši aiz mums. Visi četri izkāpām ārā. Vieglā vēja pūsma bija pārvērtusies aukstā austrumu vējā. Es nodrebinājos un atvēru bagāžnieku. Paņēmu savu jaku, uzvilku to mugurā, it kā mana vienīgā vēlēšanās būtu tās sniegtais siltums.

- Rezerves ritenis ir zem bagāžnieka grīdas, - es paziņoju Pikardam. - Varbūt palīdzēsi man nocelt to kasti?

Pikards pienāca klāt un skatījās uz kasti ar viena dolāra banknotēm.

- Mēs nodedzinājām nepareizo māju, - to sacīdams, viņš iesmējās.

Pa abiem mēs izcēlām smago kasti ārā no bagāžnieka un nolikām to uz sāniem uz maģistrālā ceļa apmales. Tad Pikards izvilka šaujamo un parādīja to man. Viņa milzīgā žakete plīvoja vējā.

- Ļausim, lai mazie latīņamerikāņi nomaina riteni, - viņš izlēma. - Bet tu pats stāvi mierīgs tieši šeit, blakus kastei.

Pikards pamāja abiem latīņamerikāņiem pienākt tuvāk un pastāstīja, kas viņiem jādara. Puiši atrada domkratu un uzgriežņu atslēgu, pacēla mašīnu un noņēma riteni. Tad paņēma rezerves riteni un, rūpīgi pieskrūvēdami, uzlika to vietā. Es stāvēju blakus naudas kastei, drebinādamies aukstajā vējā un cieši tīstīdamies jakā. Iebāzis rokas dziļi kabatās, mīņājos no vienas kājas uz otru, pūlēdamies izskatīties pēc tāda, kam kļūst auksti, stāvot dīkā.

Pagaidīju, līdz Pikards apiet apkārt mašīnai un pārbauda, vai skrūves ir cieši pievilktas. Ar visu savu iespaidīgo svaru viņš uzgūlās svirai, un es dzirdēju, kā nošņirkst metāls. Atvāzu Morisona atsperu nazi un pārgriezu gaisa kondicionētāja kastes vienu sānu, tad ari augšpusi, pēc tam otru sānu līdz pašai lejai. Pirms Pikards paspēja pacelt savu stroķi, kaste atvērās kā kuģa šahta un simts tūkstoši viena dolāra banknošu kā sniegputenis uzvirpuļoja vējā pa visu maģistrāli.

Tad es pārlēcu pāri ceļmalas betona sienai, noripoju lejā pa lēzeno nogāzi un izvilku Desert Eagle. Vispirms iešāvu lietusmētelī ģērbtajam puisim, kas bija pienācis pie betona sienas, lai dzītos man pakaļ, taču netrāpīju precīzi, un lode tikai norāva puisim kāju. Aiz puiša muguras redzēju, kā smagā mašīna, kam viss vējstikls aplipis ar dolāru banknotēm, nobrauc no ceļa un ietriecas sedanā, kas stāvēja aiz bentlija. Pikards gaiņāja prom naudas sniegavētru un tenterēdams pienāca pie sienas. Es dzirdēju, kā uz maģistrāles nokauc mašīnu riepas, mēģinot nobremzēt un izvairīties no avarējušās smagās mašīnas. Pavēlos tālāk un, precizi notēmēdams, nošāvu otru latīņamerikāni. Lode trāpīja puisim tieši krūtīs, un viņš sabruka zemē netālu no manis. Pirmais, aizšautais, lietusmētelī vāļājās pa nogāzes augšpusi kliegdams un, sagrābis savu sašķaidīto kāju, tajā pašā laikā mēģināja tikt klāt pie mazā automātiskā ieroča, kuru bija man rādījis Ņujorkā. Es šāvu trešo reizi, un lode trāpīja viņam galvā. Redzēju, ka Pikards nomērķējis savu 38. kalibra ieroci uz mani. Visu šo laiku turpināja gaudot vējš un mašīnas uz maģistrāles stājās malā. Vēroju, kā šoferi kāpj ārā no mašīnām un lēkājot cenšas satvert gaisā virpuļojošo naudu. Valdīja pilnīgs haoss.

- Nešauj uz mani, Pikard! - es kliedzu. - TU nedabūsi Hablu, ja šausi!

Pikards to zināja un saprata ari to, ja neatvedīs Hablu, tad pašam būs beigas. Klainers šo neveiksmi neciestu. Tā nu viņš tur stāvēja, notēmējis savu 38. kalibra stroķi uz manu galvu, tomēr nešāva. Es uzskrēju augšā pa nogāzi, apskrēju apkārt mašīnai un, mērķēdams uz Pikardu ar Desert Eagle, liku viņam iziet uz maģistrāles pie mašīnām.

- Ari tu nešauj uz mani! - Pikards kliedza. - Mans telefona zvans ir vienīgā iespēja, kā tu vari izglābt savu sievieti. Tā tas ir, tev man jātic!

- Es to zinu, Pikard! - kliedzu pretī. - Es to zinu. Es nešaušu. Vai tu šausi uz mani?

Pāri 38. kalibra ierocim Pikards papurināja galvu.

- Es nešaušu uz tevi, Rīčer, - viņš atkliedza.

Izskatījās, ka situācija nonākusi strupceļā. Mēs riņķojām

ap bentliju, turēdami pirkstus uz ieroča gaiļa, pārliecinādami viens otru, ka nešausim.

Pikards runāja taisnību, taču es to nedarīju. Pagaidīju, iekams viņš nostājas pie smagās mašīnas vraka un es pats nokļūstu blakus bentlijam. Tad nospiedu gaili. 44. kalibra lode trāpīja Pikardam un atmuguriski atmeta viņa milzīgo ķermeni sašķaidītajā metālu kaudzē. Es negaidīju, lai izdarītu otro šāvienu, bet aizcirtu bagāžnieka vāku, ielēcu bentlijā pie stūres un, iedarbinādams mašīnu, riepām kaucot, no ceļa apmales nobraucu uz maģistrāles un, izvairīdamies, lai nesaspiestu cilvēkus, kas skrēja pakaļ dolāru banknotēm, devos projām. Uzspiedis uz gāzes pedāļa, aiztraucos austrumu virzienā.

Līdz Ogistai bija palikušas vēl divdesmit jūdzes, tās es veicu divdesmit minūtēs. No adrenalīna elsodams un trīcēdams, piespiedu sirdi pukstēt rāmāk un ieelpoju lielus gaisa malkus. Pēc tam, izkliedzis skaļu uzvaras saucienu, pilnā balsī brēcu un klaigāju no sajūsmas. Pikards bija dabūts pie malas!

31. NODAĻA

Kad sasniedzu nomaļās Ogistas priekšpilsētu, bija jau tumšs. Tikko sāka parādīties arvien vairāk lielo māju, es nobraucu no maģistrāles. Pilsētā apstājos pie pirmā moteļa, ko ieraudzīju. Aizslēdzis bentliju, iegāju moteļa kantorī un devos pie letes. Administrators pacēla galvu.

- Vai jums ir brīva istaba? - pavaicāju.

- Trīsdesmit seši dolāri, - puisis atbildēja.

- Vai istabā ir telefons? - interesējos.

- Protams, - viņš attrauca, - ir ari gaisa kondicionētājs un kabeļtelevīzija.

- Vai istabā ir Dzeltenās lapas*? - gribēju zināt.

Puisis pamāja.

- Vai jums ir Ogistas karte? - prasīju.

Viņš iegrūda īkšķi plauktā, kas atradās blakus cigarešu automātam. Tas bija piebāzts pilns ar kartēm un brošūrām. No naudas žūkšņa, ko izņēmu no bikšu kabatas, noskaitīju trīsdesmit sešus dolārus. Nometis naudu uz letes, piereģistrējos grāmatā ar vārdu Rosko Finlejs.

- Divpadsmitā istaba. - Puisis man paslidināja atslēgu. Paņēmis karti, steidzīgi devos projām, aizskrēju gar istabu

rindu līdz divpadsmitajam numuram. Atslēdzu durvis un iegāju iekšā, pat neapskatījies istabu, sameklēju telefonu un Dzeltenās lapas. Gulēdams gultā, izklāju karti un atvēru Dzeltenās lapas pie burta V, lai sameklētu viesnīcas.

■ Dzeltenās lapas - telefona abonentu grāmata.

Saraksts bija pamatīgi garš. Ogistā bija simtiem vietu, kur varēja samaksāt par gultu un palikt pa nakti. Patiešām simtiem šādu vietu, vairākas lappuses Dzeltenajās lapās bija pilnas ar tām. Tāpēc es ieskatijos kartē un koncentrējos uz pusjūdzi garu un četrus kvartālus lielu rajonu abpus galvenajam ceļam no rietumu puses. Te bija mans izraudzītais mērķis. Samazināju viesnīcu skaitu, kas bija tieši uz galvenās ielas, un pievērsos tām, kas atradās vienu vai divus kvartālus nost no galvenās ielas. Pirmkārt, apzināju vietas ceturtdaļjūdzes vai pusjūdzes attālumā, tā izveidojās kvadrāts, kas bija ceturtdaļjūdzi garš un tikpat plats. Noliku karti blakus telefonu grāmatai un uztaisīju sarakstu.

Astoņpadsmit viesnīcas. Viena bija tā, kurā pašreiz atrados. Tāpēc pacēlu klausuli un uzgriezu nulli, lai sazvanītu administratoru. Viņš pacēla klausuli.

- Vai pie jums ir reģistrējies vīrietis, vārdā Pols Lenons? -es pajautāju.

Iestājās klusums, kamēr administrators pāršķirstīja reģistrācijas žurnālu.

- Lenons? - viņš pārjautāja. - Nē, kungs, tāda nav!

- Paldies, - pateicos un noliku klausuli.

Ievilku dziļu elpu un sāku no saraksta augšgala; zvanīju pirmajai viesnīcai.

- Vai pie jums ir reģistrējies Pols Lenons? - pajautāju vīrietim, kas pacēla klausuli.

Atkal iestājās pauze.

- Nē, kungs, nav gan, - viņš atbildēja.

la es apguvu visu sarakstu, zvanīju visām viesnīcām, citai pēc citas.

- Vai pie jums ir reģistrējies Pols Lenons? - vaicāju visiem administratoriem pēc kārtas.

Vienmēr bija jāgaida, kamēr viņi pārbaudīja reģistrācijas grāmatas. Dažkārt dzirdēju, kā tiek pāršķirtas lappuses, citiem bija datori, tad varēja saklausīt taustiņu klaboņu.

- Nē, kungs, tāda nav, - cits pēc cita viņi atbildēja.

Es gulēju gultā, turēdams telefonu uz krūtīm. Biju nonācis līdz trīspadsmitajam numuram astoņpadsmit viesnīcu garajā sarakstā.

- Vai pie jums ir reģistrējies vīrs, vārdā Pols Lenons? - jau kārtējo reizi pajautāju.

Atkal pauze, tika šķirstītas lappuses.

- Nē, kungs, - ari trīspadsmitais administrators atbildēja noraidoši.

- Paldies, - sacīju un noliku klausuli.

Vēlreiz pacēlu klausuli un piezvanīju četrpadsmitajai viesnīcai. Numurs bija aizņemts, tāpēc zvanīju nākamajai, piecpadsmitajai viesnīcai.

- Vai pie jums ir reģistrējies Pols Lenons? - atkal vaicāju.

Klusums un pauze.

- Simt divdesmitā istaba, - piecpadsmitais administrators atbildēja.

- Paldies, - pateicos un noliku klausuli.

Paliku guļam, aizvēru acis un izelpoju. Noliku telefonu atpakaļ uz naktsgaldiņa un ieskatījos kartē. Piecpadsmitā viesnīca atradās trīs kvartālu attālumā no šejienes, uz ziemeļiem no galvenās ielas. Atstājis istabas atslēgas uz gultas, devos ārā pie mašīnas. Motors vēl joprojām bija silts. Biju pavadījis moteļa istabā apmēram divdesmit piecas minūtes.

Pirms drīkstēja izdarīt kreiso pagriezienu, man bija jānobrauc trīs kvartāli austrumu virzienā, tad vēl trīs kvartāli uz ziemeļiem. Izbraucu kaut ko līdzīgu robotai spirālei. Beidzot atradu piecpadsmito viesnīcu un noliku mašīnu pie tās durvīm. Iegājis vestibilā, konstatēju, ka tā ir samērā nošņurkusi vieta -netīra un slikti apgaismota, tā līdzinājās alai.

- Kā varu jums palīdzēt? - administrators pajautāja.

- Paldies, nekā, - attraucu.

Ejot uz priekšu, sekoju bultai, kas veda cauri koridoru labirintam, un atradu simt divdesmito istabu. Pieklauvējis pie durvīm, dzirdēju, kā nograb durvju ķēde. Paliku stāvam pie durvīm, kad tās atvērās.

- Sveiks, Ričer! - mani sveicināja.

- Sveiks, Habl! - es atbildēju.

Habls mani apbēra ar jautājumiem, taču es tikai vedināju viņu ārā uz mašīnu. Mums vēl bija jāpavada četras stundas ceļā, tāpēc vajadzēja pasteigties. Es biju apsteidzis savu grafiku par divām stundām; gribēju, lai tā tas arī paliek, lai šīs divas stundas ir rezervē, varbūt vēlāk man tās būs vajadzīgas.

Habls labi izskatījās. Viņš nebija sabrucis, vien slapstīdamies slēpies sešas dienas; kā izrādās, tas bija nācis viņam tikai par labu. No Habla sejas bija pazudusi tā pašapmierinātā izteiksme, kas viņu raksturoja iepriekš, tagad viņš izskatījās pārliecināts un neprognozējams, ari nedaudz nepakļāvīgāks -vairāk līdzīgs man. Mugurā viņam bija lētas drēbes, pirktas parastā veikalā, ari brilles, ko viņš tagad nēsāja, bija vecas, izgatavotas no nerūsējošā tērauda. Septiņus dolārus vērts ciparu rokas pulkstenis piesedza bālo ādas joslu, kur reiz bija atradies Rolex pulkstenis. Habls izskatījās pēc santehniķa vai čaļa, kam tepat netālu pieder kaut kādu dzelžu tirgotava.

Viņam nebija nekādu somu, Habls ceļoja bez bagāžas. Viņš vienkārši paskatījās uz savu istabu un iznāca ārā kopā ar mani, it kā neticēdams, ka klejotāja dzīvei pienācis gals, it kā zināmā mērā tās varētu viņam pietrūkt. Mēs izgājām cauri tumšajam vestibilam un tad ārā no viesnīcas, nakti. Habls apstājās, ieraudzījis mašīnu pie durvīm.

- Tu atbrauci Čārlijas mašīnā? - viņš brīnījās.

- Viņa par tevi uztraucas, - es paskaidroju. - Viņa lūdza tevi sameklēt.

Habls pamāja un izskatījās samulsis.

- Kas tie par tonētajiem stikliem? - Habls nesaprata.

Es pasmaidīju un paraustīju plecus.

- Labāk neprasi, tas ir garš stāsts, - atbildēju.

Iedarbināju mašīnu un braucu prom no viesnīcas. Hablam

būtu vajadzējis uzreiz pajautāt, kā klājas Čārlijai, taču kaut kas viņu satrauca. Biju ievērojis, ka bridi, kad Habls aizcirta viesnīcas istabas durvis, viņu bija pārņēmusi liela atvieglojuma izjūta. Tomēr viņš bija arī nedaudz noslēdzies sevī un atturīgs. Viņa lepnums likās iedragāts. Kā tad tā? Viņš bija bēdzis, slēpies un slapstījies, domādams, ka dara to izcili labi, bet, kā izrādās, tā tomēr nebija, jo es biju viņu atradis. Habls pašreiz tieši par to ari domāja. Viņš jutās vienlaikus gan atvieglots, gan vīlies.

- Kā gan, ellē ratā, tu mani atradi? - viņš gribēja zināt.

Es vēlreiz paraustīju plecus.

- Elementāri, - paskaidroju. - Man ir bijusi liela prakse, esmu atradis daudzus puišus, gadiem ilgi esmu nodarbojies ar armijas dezertieru meklēšanu.

Līkumodams pa pilsētas ielām, es centos atrast ceļu uz mums vajadzīgo maģistrāli. Redzēju, kā mašīnu ugunis dodas rietumu virzienā, taču uzbrauktuve uz maģistrāles bija kā balva, kas atradās pašā labirinta centrā. Tagad es devos pretējā virzienā pa to pašu roboto spirāli, kuru jau biju spiests veikt, iebraucot šajā pilsētā.

- Bet tomēr, kā tev tas izdevās? - Habls neatlaidās. - Es taču varēju būt jebkurā vietā.

- Nē, nevareji vis! - es apgalvoju. - Šī bija īstā vieta, tieši tāpēc tas bija tik viegli. Tev nebija ne kredītkartes, ne vadītāja apliecības, ne personu apliecinošu dokumentu. Vienīgi skaidra nauda. Tieši tāpēc tu nevarēji izmantot ne lidmašīnas, ne īrētu mašīnu. Atlika pārvietoties vienīgi ar autobusu.

Beidzot biju atradis uzbrauktuvi uz maģistrāles, tāpēc koncentrējos uz joslu maiņu un pagriezu stūri, pēc tam uz maģistrāles iekļāvos automašīnu plūsmā, kas devās atpakaļ uz Atlantu.

- Tieši tā ari sāku tevi meklēt, - turpināju skaidrot. - Es iedomājos sevi tavā vietā. Tu biji nobijies par savu ģimeni, tāpēc bija skaidrs, ka nekur tālu no Mārgreivas nebrauksi. Apzināti vai neapzināti tu tomēr vēlējies sajust, ka joprojām esi ar viņiem saistīts. Ar taksometru tu aizbrauci līdz Atlantas autoostai, vai ne?

- Pareizi, - Habls apstiprināja. - Pirmais autobuss no Atlan-tas gāja uz Memfisu, bet es sagaidīju nākamo. Memfisa bija pārāk tālu. Es negribēju braukt tik tālu prom.

- Tieši tāpēc man arī bija tik viegli, - es piebildu. - Tu riņķoji ap Mārgreivu, ne pārāk tuvu un ari ne pārāk tālu. Ja cilvēkiem dod brīvu va|u, viņi vienmēr ies pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam. Tā ir neapstrīdama patiesība, Habl. Man vienīgi bija jāsaskaita dienas, jāizpēta karte un jāparedz, uz kurieni tu katru reizi dosies. Aprēķināju, ka pirmdien tu varētu būt bijis Birmingemā, Alabamas pavalstī, otrdien -Montgomerijā, trešdien - Kolumbusā, bet ar ceturtdienu radās problēma. Liku uz Meikonu, bet tad izdomāju, ka varbūt tā ir pārāk tuvu Mārgreivai.

Viņš pamāja.

- Ceturtdiena bija īsts murgs, - Habls atzina. - Es patiešām biju Meikonā, tas bija briesmīgi, ne mirkli nespēju acu aizvērt.

- Tad piektdien tu ieradies šeit, Ogistā, - es turpināju.

- Mans otrais minējums bija tāds, ka tu paliksi šeit divas naktis. Manuprāt, pēc Meikonas tu varētu būt nomocījies, palicis pilnīgi bez spēka. Patiesībā es par to nebiju īsti pārliecināts. Es jau gandrīz šovakar aizbraucu uz Grinvilu Dienvidkarolīnā. Tomēr beigās viss sanāca pareizi.

Habls pieklusa. Viņš bija domājis, ka ir neatrodams, bet tajā pašā laikā riņķojis ap Mārgreivu kā ceļa zvaigzne, kas uzzibsnī pie naksnīgajām debesīm.

- Bet es taču reģistrējos viesnīcā ar svešu vārdu! - viņš izaicinoši centās aizstāvēties.

- Pavisam kopā tu izmantoji piecus izdomātus vārdus, - es apstiprināju. - Piecas naktis, piecas viesnīcas un pieci izdomāti vārdi. Piektais vārds bija tāds pats kā pirmais, vai ne?

Habls bija pilnīgi izsists no sliedēm; viņš brīdi padomāja un pamāja.

- Kā, pie velna, tu to varēji zināt? - viņš atkal nesaprata.

- Esmu meklējis daudzus puišus, - atkārtoju. - Un es mazliet par tevi kaut ko zināju.

- Ko tad tu zināji? - Habls interesējās.

- Tu esi bītlu pielūdzējs, - es skaidroju. - Tu man stāstīji, ka esi apmeklējis Dakotas māju un pabijis arī Liverpūlē Anglijā. Tavā mājā ir gandrīz visi bītlu kompaktdiski, kādi jebkad ir izdoti. Tātad pirmajā naktī pie kādas viesnīcas reģistrācijas letes tu parakstījies kā Pols Lenons, vai ne?

- Pareizi, - Habls atzinās.

- Tomēr ne kā Džons Lenons, - es piebildu. - Cilvēki parasti turas pie sava īstā vārda. Nezinu gan - kāpēc, bet tā parasti notiek. Tātad tu biji Pols Lenons. Otrdien tu biji Pols Makartnijs, trešdien - Pols Harisons, bet ceturtdien - Pols Stārs. Piektdien Ogistā tu sāki visu no sākuma un atkal kļuvi par Polu Lenonu, vai ne?

- Tā gan, - Habls atkal man piekrita. - Bet Ogistā taču ir miljoniem viesnīcu, notiek dažādas konferences, te spēlē golfu. Kā gan, sasodīts, tu zināji, kur meklēt?

- Es par to domāju, - atzinos. - Tu ieradies piektdien vēlu no rīta, no rietumiem. Tāds vīrs kā tu iet atpakaļ pa to pašu ceļu, kuru jau redzējis. Tā viņš jūtas drošāk. Tu biji pavadījis četras stundas autobusā, visi locekļi kļuvuši stīvi, tev gribējās svaigu gaisu, tāpēc gabaliņu nogāji kājām, varbūt kādu ceturt-daļjūdzi. Tad sāki krist panikā un, ticis nost no galvenās ielas, pagājies vienu vai divus kvartālus. Tāpēc man sanāca diezgan mazs meklēšanas rajons. Kopā astoņpadsmit viesnīcas. Es tevi atradu piecpadsmitajā.

Habls, nezinādams - priecāties vai noskumt, pašūpoja galvu. Mēs braucām uz priekšu, cauri tumsai. Vecais labais bentlijs joņoja uz priekšu nedaudz ātrāk par atļauto braukšanas ātrumu.

- Kā tagad iet Mārgreivā? - Habls apjautājās.

Tas bija plašs jautājums. Viņš to uzdeva minstinoties, it kā nervozēdams. Arī es nesapratu, kā uz to atbildēt. Nedaudz atlaidu gāzes pedāli un samazināju ātrumu. Tā rīkojos, ja nu gadījumā Habls satraucas un sagrābj mani. Negribējās sadauzīt mašīnu, jo remontam mums nebija laika.

- Mēs esam sūdos līdz ausīm! - es atzinos. - Un ir palikušas septiņas stundas, lai to novērstu.

Sliktākās ziņas pataupīju beigām. Pastāstīju Hablam, ka Čār-lija ar bērniem sakarā ar draudošajām briesmām bija pirmdien aizbraukusi kopā ar FIB aģentu. Un tad atklāju viņam, ka FIB aģents bija Pikards.

Mašīnā iestājās klusums. Kādas trīs vai četras jūdzes nobraucām klusēdami. Tas bija kas vairāk nekā klusums - graujošs klusuma vakuums. Sajūta bija tāda, it kā no mūsu planētas būtu pazudusi atmosfēra. Tas bija tāds klusums, kas dunēja un džinkstēja manās ausīs.

Habls sāka lauzīt rokas un, sēdēdams man blakus lielajā ādas sēdeklī, klanījās uz priekšu un atpakaļ. Pēkšņi viņš pārstāja šūpoties un savaldījās; līdz šim nebiju redzējis, ka viņš prot saņemties. Habla smadzenes vienkārši atslēdzās un pārstāja funkcionēt; viņš vairs nereaģēja, it kā širmis būtu aizkritis ciet. Šī ziņa bija pārāk briesmīga, lai to aptvertu. Habls vienkārši skatījās manī.

- Skaidrs, - viņš noteica. - Tad jau tev viņi vienkārši jāatved atpakaļ, vai ne?

Traukdamies pretī Atlantai, es atkal uzspiedu uz gāzes pedāļa.

- Es atvedīšu viņus atpakaļ, - apsolīju. - Tomēr man ir vajadzīga tava palīdzība. Tieši tāpēc vispirms braucu tev pakaļ.

Habls atkal pamāja. Viņš bija ticis pāri šokējošajam triecienam, pārstājis uztraukties un sācis uz visu skatīties ar vēsu prātu. Bijušais baņķieris bija iegājis tādā atslābuma stadijā, kad dara visu, kas jādara. Es pazinu šīs izjūtas, es biju tās piedzīvojis.

Divdesmit jūdzes tālāk no Ogistas mēs ieraudzījām tālumā uz ceļa mirgojam bākugunis un cilvēkus, kas māja ar brīdinājuma signāliem. Ceļa otrā pusē bija notikusi avārija. Smagā mašīna bija iedrāzusies stāvošā sedanā. Vesels bars mašīnu bija sastājušās ceļa malā. Visapkārt mētājās papīru kaudzes, kas izskatījās pēc atkritumiem. Ļaužu pūlis, vākdams papīrus, mīcījās tiem pa virsu. Iekļāvušies lēnajā satiksmes plūsmā, mēs pabraucām garām šai vietai. Habls skatījās ārā pa logu.

- Man ļoti žēl, ka tā notika ar tavu brāli, - viņš ierunājās.

- Man par to nebija ne jausmas. Šķiet, ka esmu vainojams viņa nāvē, vai ne?

Habls sagumis atkrita sēdeklī, bet man vajadzēja, lai viņš runātu. Viņam bija jāturpina saruna. Tāpēc uzdevu viņam jautājumu, ko jau veselu nedēļu biju gribējis uzzināt.

- Kāda velna pēc tu visā tajā iesaistījies? - es jautāju.

Habls paraustija plecus un izdvesa dziļu nopūtu, skatijās

mašīnas priekšējā stiklā, it kā nespēdams izprast, kā tur varēja iesaistīties, un tāpat arī nespēdams izskaidrot, kā tur varēja neiesaistīties.

- Es pazaudēju darbu, - Habls sāka savu stāstu ar šo vienkāršo izteikumu. - Biju izmisis, jutos dusmīgs un vīlies. Vai zini, Ričer? Biju arī nobijies. Mēs bijām dzīvojuši kā sapnī, tu taču saproti, vai ne? Mūsu dzīve ritēja kā burvīgā sapni, kā skaistā idillē. Es pelnīju daudz naudas un tikpat daudz arī tērēju. Viss bija vienkārši pasakaini. Bet tad pēkšņi es daudz ko sāku saprast. Mans amats bankā tika apdraudēts. Mūsu departamentā sākās pārbaudes, un es zināju, ka esmu viena algas čeka attālumā no katastrofas. Departamentu slēdza. Mani atlaida, un ari algas čeki vairs nepienāca.

- Un? - gribēju dzirdēt tālāk.

- Biju galīgi prātu zaudējis, - Habls turpināja. - Ārkārtīgi saniknots, to mērgļu labā biju strādājis ar pakaļu putās, biju sapelnījis viņiem veselu bagātību. Bet te viņi izmet mani pa durvīm, it kā es būtu pie viņu kurpēm pielipis suņa sūds. Tūrklāt biju ari nobijies. Es taču varēju visu pazaudēt, vai ne? Jutos noguris no tā visa, nespēju vēlreiz kādā citā vietā sākt no pašas apakšas. Jutos pārāk vecs, un man vairs nebija tam spēka. Es vienkārši vairs nezināju, ko darīt.

- Un tad uzradās Klainers? - es pavaicāju.

Habls nobālēja un pamāja.

- Viņš bija par to uzzinājis, - Habls stāstīja. - Domāju, ka Tīls viņam pastāstīja. Tils zina visu par visiem. Pēc pāris dienām Klainers man piezvanīja. Tobrīd es pat Čārlijai vēl nebiju par to pastāstījis. Nespēju par to runāt. Klainers man piezvanīja un lūdza viņu sagaidīt lidostā. Viņš atlidoja ar privāto lidmašīnu no Venecuēlas. Klainers savā lidmašīnā aizveda mani uz Bahamu salām, un mēs visu pārrunājām. Godīgi jāatzlst, ka toreiz man tas glaimoja.

- Un tālāk? - es gribēju zināt.

- Klainers sarunāja visādas blēņas, - Habls turpināja. - Viņš man ieteica uz notikušo paskatīties kā uz iespēju kaut ko mainīt savā dzīvē. Klainers deva man padomu mest visas tās korporatīvās lietas pie malas un darīt īstu darbu - kopā ar viņu taisīt īstu naudu. Toreiz es neko daudz par Klaineru nezināju. Zināju par viņa ģimenes bagātību un Klainera fondu, tomēr nekad iepriekš nebiji} ar viņu ticies aci pret aci. Es uzreiz sapratu, ka Klainers ir bagāts, veiksmīgs un ļoti, ļoti gudrs. Tā nu viņš uzradās manā dzīvē. Sēdēdams savā privātajā lidmašīnā, Klainers aicināja mani strādāt pie sevis. Ne tikai pie viņa, bet - pat vairāk - ar viņu. Man tas glaimoja, biju izmisis un norūpējies, tāpēc ari piekritu.

- Un kas notika pēc tam? - tincināju.

- Nākamajā dienā Klainers man vēlreiz piezvanīja, - Habls paziņoja. - Viņš man sūtīja pakaļ lidmašīnu. Man vajadzēja lidot uz Venecuēlu, lai satiktos ar Klaineru viņa rūpnīcā. Tā ari izdarīju. Biju tur tikai vienu dienu, tāpēc nepaguvu neko apskatīt. Tad mēs abi lidojām uz Džeksonvilu. Veselu nedēļu pavadīju advokātu birojā. Pēc tam jau bija par vēlu; es vairs netiku no tā visa ārā.

- Kāpēc tā? - painteresējos.

- Tā bija viena ellīga nedēļa, - Habls atcerējās. - Varbūt izklausās vienkārši - kas tad tur sevišķs, viena nedēļa? Taču šīs nedēļas laikā Klainers mani kārtīgi apstrādāja. Pirmajā dienā viss bija vieni vienīgi glaimi, lai mani iekārdinātu. Viņš piešķīra man ļoti lielu algu, dažādus papildu labumus un visu, ko vien es gribēju. Mēs apmeklējām dažādus klubus un viesnīcas, Klainera nauda plūda kā pa reni. Otrdien man bija jāsāk strādāt. Patiesībā mans darbs bija liels izaicinājums. Pēc tā, ko biju darijis bankā, tas nebija viegli. Darbs bija ļoti specifisks. Klainers, protams, gribēja naudu, taču viņam vajadzēja tikai viena dolāra banknotes, nekādas citas naudas zīmes viņu neinteresēja. Toreiz vēl nesapratu, kāpēc tam bija jābūt tieši tā. Un vēl viņam bija nepieciešamas atskaites - ļoti stingra uzskaite. Tomēr man tas nesagādāja nekādas problēmas. Klainers likās ļoti mierīgs boss, viņš neizdarīja nekādu spiedienu un neradīja man nekādas problēmas. Toties problēmas sākās trešdien.

- Kādas? - es gribēju zināt.

- Trešdien es viņam lūdzu izstāstit lietas būtību, - Habls teica. - Un viņš to izstāstīja. Klainers man visu izskaidroja atklāti un precīzi, piebilstot, ka tagad ari es esmu tajā visā iesaistījies. Man bija jāklusē. Ceturtdien es jau jutos pilnīgi nelaimīgs, nespēju tam visam noticēt. Teicu Klaineram, ka nevēlos piedalīties. Tad viņš aizveda mani uz kādu drausmīgu vietu. Tur bija arī viņa dēls un vēl divi latiņamerikāņu puiši. Dibenistabā atradās kāds virs, viņš bija sasiets. Klainers paskaidroja, ka šis virs esot pārkāpis atļautās robežas, un piekodināja mani uzmanīgi vērot, kas tūlīt notiks. Klainera dēls piekāva to nabaga viru, samala viņu kotletē. Tas viss notika tajā istabā tieši manu acu priekšā. Tad latīņamerikāņi izvilka nažus un sakapāja viņu gabalos. Visapkārt bija asinis, es nespēju noticēt tam, ko redzēju. Tas bija kaut kas patiesi baismīgs. Es izvēmos turpat uz vietas.

- Turpini, - mudināju stāstīt tālāk.

- Tas bija tīrākais murgs, - Habls turpināja. - Tonakt nespēju ne acu aizvērt. Man šķita, ka vispār vairs nekad nespēšu gulēt. Piektdien no rīta mēs lidojām mājās. Sēdējām mazajā lidmašīnā, un Klainers man izstāstīja, kas notiks tālāk. Viņš man paskaidroja, ka ne jau tikai mani vienu pašu sagriezīs gabalos, bet ari Čārliju. Viņš apsprieda ar mani, kuru no Čārlijas krūtsgaliņiem viņš nogriezis pirmo - labo vai kreiso? Pēc tam kad mēs jau būsim miruši, kuram no bērniem viņš ķersies klāt vispirms - Lūsijai vai Benam? Tas bija ārprāta murgs! Viņi draudēja mani pienaglot pie sienas. Es no bailēm gandrīz vai aptaisījos. Vēlāk, kad bijām nolaidušies, Klainers piezvanīja Čārlijai un uzstāja, ka vakarā mums noteikti jāpaēd kopā pusdienas. Viņš pastāstīja manai sievai, ka tagad mums abiem ir kārtojamas kopīgas lietas. Čārlija par to bija iepriecināta, jo Klainers mūsu pusē tika uzskatīts par lielu viru. Tas bija pilnīgs murgs, man taču bija jāizliekas, ka viss ir labākajā kārtībā. Es vēl joprojām nebiju pateicis Čārlijai, ka esmu zaudējis darbu. Man vajadzēja izlikties, ka vēl joprojām strādāju bankā. Visu vakaru tas nelietis, smaidīdams pa visu ģīmi, ļoti pieklājīgi izturējās pret Čārliju un bērniem.

Mēs apklusām. Es atkal apbraucu Atlantu pa dienvidaustrumu malu, meklēdams maģistrāli, kas ved uz dienvidiem. Mirdzošā, spoži izgaismotā, lielā pilsēta palika labajā pusē. Pa kreisi, dienvidaustrumos, skatam pavērās tumši un klusi lauki. Sameklēju maģistrāli un lielā ātrumā traucos pa to dienvidu virzienā - uz to mazo punktu kartē, kas atradās kaut kur priekšā - melnajā tumsā un tukšumā.

- Un kas notika pēc tam? - es taujāju.

- Es sāku strādāt noliktavā, - Habls atzina. - Tieši tur, kur Klainers gribēja.

- Kas tev tur bija jādara? - vaicāju.

- Uzraudzīju piegādes, - viņš stāstīja. - Tur man bija neliels kabinets, manos pienākumos ietilpa dolāru iegāde, iekraušanas un nosūtīšanas darbu pārraudzība.

- Vai Šermans Stolers bija šoferis? - es prasīju Hablam.

- Jā, - viņš apstiprināja. - Viņam tika uzticēts Floridas maršruts. Es katru nedēļu sūtīju Stoleru ar miljons dolāriem. Dažkārt, ja Šermanam bija brīvdiena, viņa vietā brauca vārtu sargs. Tomēr parasti šos reisus veica viņš pats. Viņš palīdzēja man ar kastēm un iekraušanu. Mums bija nenormāli daudz darba. Miljons dolāru viena dolāra banknotēs ir iespaidīgs skats. Tu pat iedomāties nevari. Tas ir tāpat kā ar liekšķeri izsmelt peldbaseinu.

- Bet Šermans jūs apzaga, vai ne? - es turpināju iztaujāšanu.

Habls pamāja. Es redzēju, kā mašīnas panelī atspīd viņa tērauda brilles.

- Venecuēlā nauda tika rūpīgi pārskaitīta, - viņš sacīja.

- Apmēram pēc mēneša es vienmēr saņēmu precīzas atskaites, pēc tam tās salīdzināju ar šeit sasvērto daudzumu. Daudzkārt mums pietrūka simts tūkstoš dolāru. Es nekādi nevarēju tik ļoti kļūdīties. Tā bija nenozīmīga summa; tāpēc, ka otrā galā tika saražoti četri miljardi lieliskas naudas, nevienu tas neuztrauca. Tomēr izrādījās, ka katru reizi pazūd viena pilna kaste. Kopsummā tas veidoja lielu iztrūkumu, un es sapratu, ka Šermans katru reizi nozog pa kastei.

- Un? - es gaidīju turpinājumu.

- Es viņu brīdināju, - Habls turpināja. - Nevienam negrasījos par to stāstīt. Vienkārši ieteicu puisim uzmanīties; teicu -ja Klainers to atklās, tad viņu nogalinās. Ari man tas varētu radit problēmas. Es jau biju uztraucies par to, ko darīju pats. Visa šī lieta bija pilnīgs neprāts. Klainers eksportēja uzkrītoši lielu viltotās naudas daudzumu. Viņa alkatībai nebija robežu. Manuprāt, tas visu šo mahināciju padarīja pārāk atklātu. Arī Tīls, izdaiļodams Mārgreivu, tērēja viltoto naudu kā konfeti papīriņus.

- Kas notika pēdējos divpadsmit mēnešos? - painteresējos.

Habls paraustīja plecus un pašūpoja galvu.

- Mums vajadzēja pārtraukt naudas sūtījumus, - viņš skaidroja. - Krasta apsardzes aktivitātes padarija mūsu operāciju neiespējamu. Tad Klainers nolēma izveidot uzkrājumus. Viņš aprēķināja, ka aizliegums nevilksies ilgi, jo, pārzinādams krasta apsardzes budžetu, saprata, ka ilgi viņi to neturpinās. Taču krasta apsardzes aktivitātes nerimās. Mums tas nozīmēja elli gada garumā. Un beidzot, mums par lielu pārsteigumu.

krasta apsardze gatavojās beigt savu plosīšanos. Klainers bija izskaitļojis, ka tas nebeigsies agrāk par nākamajām vēlēšanām, kas notiks novembri. Mēs vēl neesam gatavi nosūtīt naudu, nemaz vēl neesam tam gatavi. Nauda vienkārši stāv noliktavā, sakrauta kaudzēs, tā pat vēl nav salikta kastēs.

- Kad tu sazinājies ar Džo? - es jautāju.

- Džo? - Habls pārvaicāja. - Vai tāds bija tava brāļa vārds? Es pazinu viņu kā Polo.

Es pamāju.

- Palo, - izlaboju. - Tajā vietā Džo piedzima. Tā ir pilsēta Leiti Filipīnu salās. Tur kādu vecu katedrāli pārbūvēja par slimnīcu. Kad man bija septiņi gadi, es tur saņēmu potes pret malāriju.

It kā izrādīdams cieņu, Habls uz bridi apklusa.

- Pirms gada es piezvanīju uz Finanšu ministriju, - Habls piebilda. - Es tiešām nezināju, kam vēl lai zvanu. Toreiz es nedrīkstēju ziņot policijai, jo arī Morisons bija iesaistīts, ari uz FIB nedrīkstēju zvanīt Pikarda dēļ. Tāpēc es piezvanīju uz Vašingtonu un brīdināju tavu brāli, kas dēvēja sevi par Palo. Viņš bija gudrs puisis. Es cerēju, ka viņš ar šo lietu tiks galā. Toreiz sapratu, ka pienācis īstais bridis dot triecienu, - šis ir laiks, kad viņi vēl tikai veido uzkrājumus - noliktavā ir pierādījumi.

Es ieraudzīju benzīntanka norādi un pašā pēdējā brīdī pieņēmu lēmumu apstāties. Atkritumos atradu tukšu plastmasas pudeli un liku Hablam to piepildīt.

- Kam tad tas? - viņš brīnījās.

Es paraustīju plecus un atbildēju:

- Ārkārtas gadījumam.

Habls neko neatbildēja. Pie lodziņa mēs samaksājām un izbraucām atpakaļ uz maģistrāles. Turpinājām ceļu dienvidu virzienā. Bijām pusstundas brauciena attālumā no Mārgreivas. Tuvojās pusnakts.

- Kas tevi pamudināja pirmdien laisties projām? - es gribēju zināt.

- Piezvanīja Klainers, - Habls turpināja. - Viņš pavēlēja man palikt mājās un paziņoja, ka pēc manis atbrauks divi vīri. Es vaicāju - kāpēc? Klainers atbildēja, ka Floridas pusei esot radušās problēmas un man būšot jādodas tās atrisināt.

- Bet? - alku dzirdēt tālāko.

- Es viņam nenoticēju, - Habls atzinās. - Tiklīdz viņš pieminēja tos divus puišus, man pēkšņi atausa atmiņā tas, kas pirmajā nedēļā bija noticis Džeksonvilā. Es kritu panikā, tāpēc izsaucu taksi un bēgu projām.

- To tu labi izdarīji, Habl! - es viņu paslavēju. - Tā tu izglābi savu dzīvību.

- Vai zini ko? - viņš ievaicājās.

Es jautājoši viņā pavēros.

-Ja Klainers būtu pieminējis vienu puisi, man nerastos aizdomas, - Habls atklāja. - Zini. ja viņš būtu man pieteicis palikt mājās, jo pie manis brauc kāds puisis, es droši vien būtu iekritis. Taču viņš minēja divus puišus.

- Klainers kļūdījās, - piekritu.

- Es zinu, - Habls piebalsoja. - Es nespēju tam noticēt. Viņš nekad nekļūdās.

Es pašūpoju galvu un tumsā pasmaidīju.

- Viņš pieļāva kļūdu arī pagājušajā ceturtdienā, - es paziņoju.

Lielais hromētais pulkstenis uz bentlija paneļa rādīja pusnakts stundu. Man šī lieta bija jāatrisina līdz pulksten pieciem no rīta. Tātad bija atlikušas piecas stundas. Ja viss ritēs gludi, tad tas pat bija vairāk, nekā vajadzīgs. Ja visu salaidīšu dēlī, nebūs vairs nozīmes, vai manā rīcībā ir piecas stundas, piecas dienas vai pieci gadi. Man ir dota tikai šī vienīgā iespēja. Tagad vai nekad! Armijā mēs mēdzām sacīt: izdari to vienreiz un izdari pareizi! Šonakt es grasījos piebilst: un izdari to ātri!

- Habl? - ierunājos. - Man vajadzīga tava palīdzība.

Viņš paslējās un paskatījās uz mani.

- Kas man jādara? - Habls interesējās.

Pēdējās desmit brauciena minūtes es izstāstīju Hablam, kā mēs rīkosimies turpmāk. Stāstīju tikmēr, lidz viņam viss bija pilnīgi skaidrs. Pie Mārgreivas šosejas krustojuma es nogriezos no maģistrāles. Pabraucu garām noliktavām un traucos tālāk pa ceļu; līdz pilsētai bija atlikušas četrpadsmit jūdzes. Braucot garām policijas iecirknim, samazināju ātrumu. Viss bija kluss, gaismas izslēgtas. Stāvlaukumā nebija nevienas mašīnas. Arī ugunsdzēsēju depo blakusmājā izskatījās tāds pats. Pilsēta bija tukša un klusa. Vienīgā gaisma spīdēja frizētavas logos.

Es nogriezos pa labi uz Bekmena aleju un uzbraucu augšā pa kalnu līdz Habla mājai. Pie pazīstamās, baltās pastkastītes nogriezos pa labi un, nospolēdams riteņus, iegriezos mājceļā un apstājos pie durvīm.

- Manas mašīnas atslēgas ir mājā, - Habls sacīja.

- Tā ir vaļā, - es atzinos.

Viņš aizgāja pārbaudīt. Piesardzīgi, ar vienu pirkstu Habls pagrūda sadragātās durvis, it kā tās varētu būt minētas. Es redzēju viņu ieejam mājā. Pēc minūtes Habls jau bija atgriezies. Viņš bija paņēmis atslēgas, taču negāja uz garāžu, bet gan pienāca pie manis un pabāza galvu mašīnā.

- Tur iekšā ir baigais bardaks! - Habls paziņoja. - Kas tur, ellē ratā, ir noticis?

- Es izmantoju tavu māju par slēpni, - atzinos. - Četri vīri lāčoja pa visu māju, meklēdami mani. Vakar visu laiku lietus gāza kā ar spaiņiem.

Viņš noliecās un paskatījās man acīs.

- Vai tie bija īstie? - Habls jautāja. - Tie paši, kurus Klainers būtu sūtījis, ja es būtu sācis runāt?

Es pamāju.

- Jā, viņiem bija līdzi viss ekipējums, - es atklāju.

Es varēju saskatīt Habla seju blāvi atspīdam uz vecajām paneļa skalām. Viņa acis bija plati atvērtas, taču neredzēja mani. Habls vēlreiz skatīja to, ko jau bija redzējis savos murgos. Viņš lēnām pamāja, tad ieliecās vēl dziļāk mašīnā un, nesakot ne vārda, uzlika plaukstu uz manas rokas. Pēc tam

Habls atmuguriski atkāpās un prom bija. Tā nu es tur sēdēju un brīnījos par sevi - kāda velna pēc pirms nedēļas man šis puisis tik ļoti bija kritis uz nerviem?

Es izmantoju laiku, lai pārlādētu DesertEagle. Ielādēju četras patronas to vietā, kuras biju izšāvis uz maģistrāles netālu no Ogistas. Tad ieraudzīju, ka Habls brauc ārā no garāžas savu veco, zaļo bentliju. Mašīnas motors vēl nebija uzsilis, un tā atstāja aiz sevis baltu sliedi ar izplūdes gāzēm. Braukdams man garām, Habls pacēla īkšķi, un es sekoju dūmu sliedei pa piebraucamo ceļu un ārā uz Bekmena aleju. Pabraucām garām baznīcai un, cēlā procesijā pagriezušies pa kreisi, izbraucām uz Galvenās ielas. Divas dārgas, vecas mašīnas brauca viena aiz otras cauri dusošajai pilsētai, gatavas uzsākt cīņu.

Habls apstājās četrdesmit jardu attālumā no policijas iecirkņa. Viņš novietoja mašīnu pie ietves - tieši tur, kur biju teicis. Izslēdzis mašīnas uguņus un motoru atstājis ieslēgtu, viņš gaidīja. Es pabraucu garām un iebraucu stāvlaukumā pie policijas iecirkņa. Noliku mašīnu pašā tālākajā stāvvietā un izkāpu ārā, visas četras durvis atstāju neaizslēgtas. Izvilku no kabatas milzīgo automātisko ieroci. Nakts gaiss bija vēss, un klusums nomācošs. No četrdesmit jardu attāluma dzirdēju, kā tukšgaitā darbojas Habla mašīnas motors. Noņēmu drošinātāju no Desert Eagle, absolūtajā klusumā ieroča klikšķis izklausījās apdullinoši skaļš.

Pieskrējis pie policijas iecirkņa ēkas, nometos zemē. Parāpoju uz priekšu un cauri stikla durvju apakšai varēju saskatīt telpu. Diezgan ilgu laiku vienkārši vēroju un klausījos, lai būtu pilnīgi drošs.

Pēc tam piecēlos kājās un, atkal uzlicis ieroci uz drošinātāja, iebāzu to kabatā. Nedaudz pastāvēju un pārdomāju rīcības plānu. Ugunsdzēsēju depo un policijas iecirknis atradās viens otram blakus, apmēram trīssimt jardu attālumā no Galvenās ielas ziemeļu gala. Apmēram astoņsimt jardus tālāk atradās Eno ēstuve. Aprēķināju, ka līdz mums varētu nokļūt, ātrākais, trīs minūtēs: divas minūtes, lai kāds noreaģētu, un minūte, lai pa Galveno ielu ātrā tempā atskrietu šurp. Tātad mūsu ricibā bija trīs minūtes. Samazinot laiku uz pusi - lai no sākuma līdz beigām visai operācijai būtu droša rezerve paliek deviņdesmit sekundes.

Izskriedams šosejas vidū, devu Hablam signālu. Redzēju, kā viņa mašīna izkustas no ielas malas un brauc uz ugunsdzēsēju depo durvju pusi, apstājas malā pie lielajām, sarkanajām durvim un gaida.

Habls bija piebraucis klāt un sagriezis savu veco bentliju tā, ka tas stāvēja šķērsām pāri ceļam. Pēc tam pagriezās pa labi un nostājās tieši pretī ugunsdzēsēju depo durvīm - ar skatu prom no manis. Redzēju, kā mašīna sasveras, kad viņš ielika ātruma pārslēgu atpakaļgaitā. Kad Habls bija uzspiedis uz gāzes pedāļa, lielais, vecais sedans atpakaļgaitā panesās man garām.

Lielā ātrumā, braukdams atpakaļgaitā, Habla bentlijs sadragāja ugunsdzēsēju depo durvis. Vecais auto droši vien svēra kādas divas tonnas, tāpēc tas bez problēmām izrāva metāla durvis no eņģēm. Atskanēja iespaidīgs sitiena troksnis un metāla šķindoņa, dzirdēju, kā sašķīst mašīnas aizmugurējās lampas un aizmugures bampers nokrīt un atsitas pret betona grīdu. Pirms Habls iznāca ārā no sapostītā depo uz ceļa, es izlīdu cauri spraugai starp durvīm un mašīnas korpusu. Iekšā bija tumšs, taču es atradu to, ko meklēju. Manis meklētais priekšmets bija horizontāli piestiprināts pie ugunsdzēsēju mašīnas sāniem apmēram galvas augstumā. Tas bija milzīgs cirtnis, apmēram četras pēdas garš. Es to norāvu no mašīnas sāniem un skrēju uz durvīm.

Tiklīdz Habls redzēja mani iznākam ārā, viņš ar mašīnu izbrauca ārā un apmeta lielu apli uz ceļa. Bentlija aizmugure bija sadragāta. Bagāžnieka vāks atlocījies, metāla daļas saspiestas un šņirkstēja. Tomēr Habls turpināja savu uzdevumu. Apmetis plašu loku, viņš piebrauca pie policijas iecirkņa durvīm. Uz mirkli apstājās un tad, iespiedis gāzi grīdā, nesās tieši virsū smagajām stikla durvīm. Šoreiz ar mašīnas priekšpusi.

Vecais bentlijs sadragāja durvis un, izbraukdams cauri krītošajām stikla lauskām un ietriekdamies reģistrācijas barjerā, iebrāzās policistu darba telpā un apstājās. Es ieskrēju iekšā tieši bentlijam pa pēdām. Finlejs, sastindzis no šoka, stāvēja vidējā kamerā. Viņa kreisā roka bija saslēgta roku dzelžos un pieslēgta pie restēm, kas atdalīja šo kameru no pēdējās. Viņš stāvēja krietnu gabalu no kameras durvīm, labāku neko nevarēja vēlēties.

Raudams un stumdams malā reģistrācijas letes atliekas, es attīrīju ceļu Habla mašīnas aizmugurē un pamāju, lai viņš pabrauc atpakaļ. Habls sagrieza riteņus un atpakaļgaitā izbrauca uz gabala, ko biju notīrījis. Vilkdams un grūzdams policistu galdus nost no ceļa, es attīrīju viņam vietu arī priekšā. Pēc tam pagriezos un devu signālu.

Mašīnas priekšpuse bija sadragāta tāpat kā aizmugure. Motora pārsegs saliekts un radiators sadragāts, no apakšas tam tecēja zaļš šķidrums, bet no augšas šņākdams nāca ārā tvaiks. Priekšējās lampas bija sasistas, un priekšējais bampers berzās gar riepām. Tomēr Habls turpināja savu uzdevumu. Viņš bija nolicis mašīnu uz bremzēm un spieda uz gāzes pedāļa. Tieši tā, kā biju mācījis viņam darīt.

Redzēju, kā, stāvēdama uz bremzēm, mašīna nodreb. Tad tā izrāvās uz priekšu un nesās tieši uz vidējo kameru, kur stāvēja Finlejs. Pareizā leņķī ietriecās titāna restēs un atrāva tās, it kā metamais cirvis būtu ietriecies koka sētā. Bentlija motora pārsegs atlēca vaļā un priekšējais stikls izsprāga ārā. Sadragātais metāls šķindēja un šņirkstēja. Habls bija apstājies jarda attālumā no tās vietas, kur stāvēja Finlejs. Sadragātā mašīna, tvaikam skaļi veļoties no tās ārā, palika stāvam. Gaisā virmoja putekļu mākonis.

Es iespraucos izveidotajā kameras spraugā un iespīlēju cirtni tajā vietā, kur Finleja roka bija pieslēgta pie restēm. Spiedu no visa spēka uz izveidoto četras pēdas garo sviru, līdz roku dzelži nokrita nost. Padevu Finlejam cirtni un izvilku viņu pa spraugu ārā no kameras. Habls līda laukā pa bentlija logu. Trieciens bija ieķīlējis durvis, tās vairs nevērās vaļā. Es palidzēju viņam izrāpties, ieliecos mašīnā un izrāvu atslēgas. Pēc tam mēs visi trīs skrējām cauri izpostītajai policistu darba telpai un, stiklam čirkstot zem kājām, tikām ārā pa to vietu, kur kādreiz bija durvis. Aizskrējām līdz mašīnai un ielēcām iekšā. Es iedarbināju motoru un atpakaļgaitā izbraucu no stāvlaukuma. Pa piebraucamo ceļu izkļuvu ārā uz šosejas un braucu pilsētas virzienā.

Finlejs bija atbrīvots! No grautiņa sākuma lidz beigām bija pagājušas deviņdesmit sekundes.

32. NODAĻA

Galvenās ielas ziemeļu galā es samazināju ātrumu un cauri dusošajai pilsētai lēnām stūrēju mašīnu dienvidu virzienā. Neviens nerunāja. Habls vēl nebija pavisam atguvies un gulēja uz aizmugurējā sēdekļa. Finlejs sēdēja man blakus pasažiera sēdeklī. Viņš arī sastindzis skatījās ārā pa mašīnas priekšējo logu. Mēs visi trīs smagi elpojām, jo atradāmies tajā miera stadijā, kas seko pēc spēcīga šoka.

Pulkstenis mašīnas panelī rādīja pirmo rīta stundu. Gribēju visu pabeigt līdz četriem ritā. Man bija izveidojusies zināma ticība ceturtajai rīta stundai. Armijā mēs to mēdzām saukt par KGB rita stundu, jo tieši tajā laikā viņi gāja un klauvēja pie cilvēku durvīm. Tik agrā rita stundā viņu upuri bija samiegojušies un viegli pakļaujami. Ari armijā laiku pa laikam bijām to izmēģinājuši, un man vienmēr veicās. Tāpēc ari šoreiz - pēdējo reizi - gribēju nogaidīt līdz četriem ritā.

Es līkumoju ar mašīnu pa labi un pa kreisi, vadīju to pa veikalu pievedceļiem, līdz piebraucu pie pilsētas pēdējā veikalu kvartāla. Apstājies tumsā aiz frizētavas, izslēdzu gaismas un motoru. Finlejs pavērās apkārt un paraustīja plecus. Iešana pie friziera nakts vidū bija tikpat nenormāls gājiens kā ielaušanās ar simts tūkstošus vērtu bentliju policijas iecirknī. Tikpat nenormāli kā tas, ja tevi viens trakais ieslēdz uz desmit stundām kamerā. Pēc divdesmit Bostonā pavadītajiem gadiem un sešiem mēnešiem Mārgreivā nebija vairs daudz tādu lietu, par kurām Finlejam būtu pārsteigumā jāsarauc uzacis.

Habls no aizmugurējā sēdekļa paliecās uz priekšu. Viņš vēl joprojām bija pamatīgā šokā. Habls apzināti bija izraisījis trīs avārijas pēc kārtas. Tas atstāja uz Hablu spēcīgu iespaidu: viņš bija iztukšots un satriekts. Tas daudz no viņa prasīja - turēt kāju uz gāzes pedāļa un pilnā ātrumā citā pēc cita ietriekties trijos pamatīgos objektos. Taču Habls bija to izdarījis. Ne katrs uz to būtu spējīgs. Un tagad viņš cieta no pēcreakcijas šoka. Es izkāpu no mašīnas un, nostājies uz sānielas, pamāju, lai ari Habls raušas ārā no mašīnas. Viņš man pievienojās un nostājās blakus tumsā. Tā nu Habls tur stāvēja, juzdamies nedrošs pats uz savām kājām.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - apvaicājos.

Habls paraustīja plecus.

- Šķiet, ka jā, - viņš atbildēja. - Es tikai sasitu celi, un man ellīgi sāp kakls.

- Pastaigā šurpu turpu, - es ieteicu. - Nestāvi kā sastindzis!

Pa tumšo sānieliņu vedināju viņu uz priekšu un atpakaļ. Desmit soļi turp, desmit - atpakaļ, un tā vairākas reizes. Ejot viņš liecās uz kreiso pusi. Iespējams, ka mašīnas durvis, iespiežoties iekšā, bija trāpījušas Hablam pa kreiso celi. Lai atbrīvotu saspringtos kakla muskuļus, viņš izdarīja riņķveida kustības ar galvu.

- Nu, vai tagad jūties labāk? - jautāju.

Habls pasmaidīja un saviebās, jo kakla cīpsla sāpēja.

- Gan jau izdzīvošu, - viņš atteica.

Ari Finlejs izkāpa ārā un pievienojās mums sānieliņā. Staipīdamies, it kā tikko kā būtu pamodies, viņš nāca uz mūsu pusi. Finlejs bija uztraukts un tumsā man uzsmaidīja.

- Labs darbs, Rīčer! - viņš atzina. - Es prātoju, kā gan, sasodīts, tu dabūsi mani laukā? Kas notika ar Pikardu?

Ar pirkstiem imitējot ieroci, kā bērni to parasti dara, liku saprast, ka Pikarda vairs nav. Finlejs man pamāja pretī tādu kā draudzīgu partnera mājienu. Viņš bija pārāk atturīgs, lai vēl vairāk izrādītu savas emocijas. Es paspiedu Finlejam roku; šķita, ka tā bija pareizi. Tad es pagriezos un klusi pieklaudzināju pie frizētavas sētas durvīm. Tās uzreiz atvērās. Vecākais frizieris stāvēja durvis, it kā būtu gaidijis, ka mēs pieklauvēsim. Kā senlaiku sulainis viņš turēja durvis atvērtas un aicināja mūs iekšā. Cits pēc cita rindā mēs iegājām iekšā un cauri koridoram nonācām noliktavā. Apstājāmies pie plauktiem, kas bija pilni ar dažādām frizieriem nepieciešamām lietām. Vecais virs, kurš līdzinājās sarepējušam, mezglainam kokam, ienāca noliktavā.

- Mums vajadzīga jūsu palīdzība, - es paziņoju.

Vīrs paraustīja plecus un pacēla mahagonija krāsas plaukstu žestā, kas lika mums pagaidīt. Aizšļūcis uz priekštelpu, viņš atgriezās kopā ar savu jaunāko kompanjonu. Skaļos, ķērcošos čukstos abi apsprieda manu lūgumu.

- Iesim augšā! - jaunākais aicināja.

Cits aiz cita devāmies augšup pa šaurajām kāpnēm un nonācām dzīvoklī virs frizētavas. Abi vecie frizieri vedināja mūs uz viesistabu. Nolaiduši žalūzijas un iededzinājuši pāris vājas gaismas lampiņas, viņi pamāja, lai apsēžamies. Istaba bija maza un apbružāta, taču tīra. Tajā bija mājīga sajūta. Es prātoju, ka noteikti gribētu, lai mana istaba izskatās tāpat, protams, ja man tāda būtu. Mēs apsēdāmies. Jaunākais no kompanjoniem palika kopā ar mums, bet vecākais atkal aizšļūca projām un aizvēra aiz sevis durvis. Tā nu mēs visi četri tur sēdējām un skatījāmies cits citā. Tad frizieris paliecās uz priekšu un sacīja:

- Jūs, puiši, neesat pirmie, kas slēpjas pie mums.

Finlejs pavērās apkārt un nolēma būt runasvīrs.

- Ak tad neesam? - viņš pārjautāja.

- Nē, kungs, neesat vis! - frizieris apstiprināja. - Pie mums ir slēpušies daudz puišu un, taisnibu sakot, ari meiteņu.

- Piemēram, kas? - Finlejs gribēja zināt.

- 0! Daudz un dažādi, - vecais vīrs atbildēja. - Pie mums ir bijuši strādnieki no fermām, tad tie arodbiedrību vīri no zemesriekstu plantācijām un persiku audzētāji. Pie mums ir bijušas pilsoņtiesību aizstāvju meitenes no vēlētāju reģistra, tad vēl slēpušies tādi puiši, kas nav gribējuši, ka viņus aizsūta uz Vjetnamu. Kas tik pie mums nav bijis!

Finlejs pamāja un teica:

- Un tagad mēs esam atnākuši pie jums.

- Vai jums ir kādas vietēja mēroga nepatikšanas? - frizieris painteresējās.

Finlejs atkal pamāja.

- Lielas nepatikšanas, - viņš atklāja. - Šeit notiks lielas pārmaiņas.

- Sen jau bija laiks, - vecais atzina. - Jau gadiem ilgi esam tās gaidījuši.

- Vai tiešām? - Finlejs brīnījās.

Vecais pamāja, piecēlās kājās un piegāja pie liela skapja. Atvēris tā durvis, viņš mūs aicināja, lai pienākam tuvāk un paskatāmies. Tas patiešām bija milzīgs skapis, un tā dziļie plaukti bija pilni ar naudu, saliktu paciņās un apsietu ar gumijas aukliņām. Skapis bija pilns ar naudu - no pašas grīdas līdz pat griestiem. Vismaz pāris simt tūkstoši dolāru.

- Tā ir Klainera fonda nauda, - vecais vīrs mūs informēja.

- Viņi visu laiku mūs apber ar naudu. Kaut kas tur nav kārtībā. Man ir septiņdesmit četri gadi. Septiņdesmit gadus cilvēki man taisījuši uz galvas un tagad apmētā ar naudu? Kaut kas tur nav kārtībā, vai ne?

Viņš aizvēra naudas skapja durvis.

- Mēs to naudu netērējam, - vīrs paziņoja. - Ne centa no tā, ko neesam nopelnījuši. Mēs to vienkārši liekam skapī. Vai jūs, puiši, esat ķērušies klāt Klainera fondam?

- Rīt vairs nebūs nekāda Klainera fonda, - es apgalvoju.

Vecais virs vienkārši pamāja ar galvu. Paiedams garām

skapja durvīm, viņš paskatījās uz tām un nošūpoja galvu. Pēc tam, izgājis no istabas, aizvēra durvis un atstāja mūs vienus mazajā, mājīgajā telpā.

- Tas nebūs viegli, - Finlejs konstatēja. - Mēs esam trīs, ari viņi ir trīs. Pie viņiem ir četri ķīlnieki. Divi no tiem - bērni. Mēs pat īsti nezinām, kur viņi šos ķīlniekus slēpj.

- Viņi ir noliktavā, - es sacīju. - Tas ir pilnīgi noteikti. Kur gan citur viņi varētu būt? Viņiem vairs nav cilvēku, lai

apsargātu ķīlniekus kādā citā vietā. Jūs taču dzirdējāt ierakstu. Vai atceraties to dobjo atbalsi? Tā pilnīgi noteikti bija noliktava.

- Kādu ierakstu? - Habls iejautājās.

Finlejs paskatījās uz Hablu.

- Viņi lika, lai Rosko ierunā kasetē tekstu Rīčeram, - Finlejs paskaidroja. - Tādu kā ziņojumu, lai pierādītu, ka Rosko ir pie viņiem.

- Rosko? - Habls pārjautāja. - Un kā tad ar Čārliju?

Finlejs pašūpoja galvu.

- Runāja tikai Rosko, - viņš meloja. - No Čārlijas nebija nekādas vēstis.

Habls pamāja. Es nodomāju: gudrs gājiens, Hārvardas dže-kiņ! Ja Habls būtu iztēlojies, ka Čārlijai pie rīkles tiek turēts ass nazis, lai viņa runātu mikrofonā, tas būtu viņas vīru izsitis no sliedēm. Baņķierim atkal uznāktu panikas lēkme, un viņš vairs nekam nebūtu derīgs.

- Noliktava ir īstā vieta, kur tiek turēti ķilnieki, - es vēlreiz atkārtoju. - Par to nav nekādu šaubu.

Habls labi pārzināja noliktavu. Viņš tur bija strādājis gandrīz vai katru dienu veselu pusotru gadu. Tāpēc mēs viņam likām sīki jo sīki aprakstīt noliktavas plānojumu. Atradām papīru un zīmuli un likām uzzīmēt plānu. Mēs daudzkārt visos sīkumos apspriedām noliktavas izvietojumu, iezīmēdami plānā visas durvis, kāpnes, attālumus un detaļas. Galu galā mums sanāca tāds zīmējums, ar kuru pat arhitekts varētu lepoties.

Ceturtais noliktavas angārs stāvēja savrup - pēdējais citu angāru rindā. Tas atradās diezgan tuvu trešajam angāram ar lauksaimniecības piederumiem. Starp šo divu angāru metāla sienām bija žogs un neliela taciņa. Pārējās trīs angāra sienas apjoza augsts žogs, kas stiepās apkārt visam kompleksam. No aizmugures žogs piekļāvās gandrīz vai pašai angāra sienai, bet priekšpusē bija tik daudz vietas, lai varētu iebraukt un apgriezties smagās mašīnas.

Milzīgas paceļamās durvis aizņēma gandrīz vai visu angāra priekšējo sienu. Tālākajā stūrī mazas personāla durvis veda iekšā angārā. Pretim personāla durvim atradās kabīne ar paceļamo durvju vinču, bet, pagriežoties pa kreisi, varēja redzēt vaļējas metāla kāpnes, kas veda augšā uz kabinetu. Kabinets bija izvietots milzīgā angāra augšējā tālākajā stūrī, un to apmēram četrdesmit pēdu augstumā no grīdas balstīja konsole. Kabinetā bija lieli logi un balkons ar margām, no kura varēja pārredzēt visu, kas notiek angārā. Kabineta aizmugure atradās vēl vienas durvis uz rezerves izeju ugunsgrēka gadījumiem - tās bija vaļējas metāla kāpnes, piestiprinātas pie angāra ārējās sienas.

- Labi, - noteicu. - Visiem viss ir skaidrs, vai ne?

Finlejs paraustīja plecus.

- Es uztraucos par palīgspēkiem, - viņš atzinās. - Par sargiem, kas būs nolikti ārpusē.

Arī es paraustīju plecus.

- Papildspēku vairs nebūs, - atbildēju. - Es vairāk uztraucos par viņu stroķiem. Angārā ir lieli plašumi. Un tur ir ari divi bērni.

Finlejs pamāja, viņš izskatījās sadrūmis, jo zināja, ko es ar to gribēju pateikt. No viņu varenajiem stroķiem tiek izšautas milzīgas lodes, kuru iedarbiba aptver plašu leņķi. Tādi ieroči un bērni nedrīkst atrasties vienā telpā. Mēs visi apklusām. Pulkstenis rādīja jau gandrīz divi no rīta. Vēl bija atlikusi pusotra stunda laika, vajadzēja gaidit. Mēs izbrauksim pusčetros un četros piekļūsim pie angāra. Tas man šķita pats piemērotākais laiks uzbrukumam.

Tagad sākās gaidīšanas laiks - jutāmies kā karavīri ierakumos, kā piloti pirms reisa. Valdīja klusums. Finlejs snauduļoja. Viņš tā bija darījis jau iepriekš, iespējams, pat daudzas reizes. Detektīvs bija izstiepies savā krēslā, kreisā roka nokarājās gar sāniem. Ap locītavu kā sudraba rokassprādze vēl joprojām karājās daļa no sasistajiem roku dzelžiem.

Habls sēdēja, izslējies taisni. Tā viņš nekad iepriekš nebija darījis. Viņš dīdījās krēslā, velti tērēdams enerģiju. Nespēju

viņu vainot. Habls visu laiku skatījās manī. Viņa acis it kā uzdeva daudz jautājumu. Es varēju vienīgi paraustīt plecus.

Pustrijos pie durvīm pieklauvēja vai, drīzāk, klusu piegrabi-nāja. Durvis pavērās pēdas platumā. Tajās stāvēja vecākais no abiem kompanjoniem. Viņš bija pastiepis mezglotu un drebošu pirkstu. Tas norādīja tieši uz mani.

- Dēls, kāds tevi vēlas satikt, - viņš paziņoja.

Finlejs sarosījās krēslā, Habls izskatījās nobijies. Es liku abiem palikt savā vietā. Piecēlies kājās, izvilku no kabatas lielo automātisko ieroci. Noņēmu drošinātāju. Vecais vīrs pameta man ar roku un īgni sacīja:

- Dēls, tas tev nebūs vajadzīgs! Tas noteikti nebūs vajadzīgs.

Viņš nepacietīgi aicināja mani sev līdzi. Es atkal ieliku ieroci kabatā. Pagriezies pret abiem istabā palikušajiem, nesapratnē paraustīju plecus un gāju līdzi vecajam vīram. Viņš ieveda mani mazā virtuvē. Tur uz soliņa sēdēja ļoti veca sieviete; viņas āda bija tādā pašā sarkankoka krāsā kā vecajam vīram; večiņa bija tieva kā maiksts. Viņa izskatījās kā vecs koka sakārnis ziemā.

- Tā ir mana māsa, - vecais frizieris mūs iepazīstināja. - Jūs, puiši, ar savu pļāpāšanu viņu pamodinājāt.

Tad viņš piegāja māsai klāt, pieliecās un ierunāja tieši ausī:

- Šis ir tas puisis, par kuru tev stāstīju.

Friziera māsa paskatījās uz mani un pasmaidīja. Pēkšņi man šķita, ka uzlēkusi saule. Es pamanīju tā skaistuma atblāzmu, kas viņai bija pirms ļoti ilga laika. Večiņa pastiepa roku, un es to saņēmu savā plaukstā. Sajūta bija tāda, ka esmu saķēris tievas virvītes mīkstā, sausā cimdā. Vecais frizieris atstāja mūs virtuvē divatā. Iedams man garām, viņš apstājās un sacīja:

- Pajautā manai māsai par viņu.

Vecais vīrs izšļūca ārā. Joprojām turēdams sirmās kundzes roku, notupos viņai blakus. Viņa pat nemēģināja atraut savu

roku un atstāja to ieritinājušos manā lielajā ķetnā, kur tā izskatījās pēc brūna zariņa.

- Es īsti labi nedzirdu, - viņa paziņoja. - Jums jāpieliecas tuvāk.

Es pieliecos pie viņas auss - večiņa smaržoja pēc vecas, novītušas puķes - un ierunājos:

- Vai tā būs labi?

- Tā būs labi, dēls, - viņa atbildēja. - Viņš man visu par to pastāstīja.

- Jūsu brālis man stāstīja, ka jūs esot viņu pazinusi, - es runāju večiņas ausī.

- Skaidrs, ka pazinu, - viņa attrauca. - Pazinu viņu ļoti labi.

- Vai pastāstīsiet man par viņu? - lūdzu.

Viņa pagrieza galvu un skumjām acīm uz mani paskatījās.

- Kas tur ko stāstīt? - viņa vaicāja. - Viņš jau tik sen ir miris.

- Kāds viņš bija? - neatlaidos.

Večiņa joprojām manī lūkojās. Viņas acis aizmiglojās, atgriežoties sešdesmit vai septiņdesmit gadus senā pagātnē.

- Viņš bija akls, - sieviete iesāka.

Kādu bridi viņa klusēja un neteica ne vārda. Večiņas lūpas trīcēja bez skaņas, un es jutu, kā viņas kaulainajā rokas locītavā , ātri sitas pulss. Viņa pagrieza galvu, it kā cenzdamās kaut ko saklausīt no tālienes.

- Viņš bija akls, - sieviete vēlreiz atkārtoja. - Un ļoti jauks puisis.

Večiņai bija krietni pāri par deviņdesmit gadiem. Viņa bija tikpat veca kā divdesmitais gadsimts, tomēr spēja atcerēties, kas noticis divdesmitajos un trīsdesmitajos gados, nevis viņas bērnībā. Viņa atcerējās savus jaunības laikus un nosauca Bleiku par jauku puisi.

- Es biju dziedātāja, - viņa turpināja. - Un viņš spēlēja ģitāru. Vai zināt to seno teicienu: viņš spēlēja uz ģitāras tikpat

viegli kā zvanītu pie durvīm? Tieši tā es mēdzu teikt par Bleiku. Viņš vienkārši paņēma savu veco instrumentu, un notis pašas griezdamās nāca ārā - daudz ātrāk, nekā es spēju tās izdziedāt. Taču katra skaņa bija kā mazs, dzidrs sudraba zvaniņš, kas aizlidoja gaisā. Mēs caurām naktīm spēlējām un dziedājām, tad no rītiem es izvedu viņu ārā, pļavās, un mēs mēdzām sēdēt zem kāda veca, ēnaina koka un atkal spēlēt un dziedāt -vienkārši tāpat, prieka pēc. Tas notika vienkārši tāpēc, ka es mācēju dziedāt un Bleiks - spēlēt.

Viņa klusītiņām nodungoja pāris taktis. Večiņas balss skanēja par kādām piecām oktāvām zemāk, nekā tam vajadzētu būt. Viņa bija tik tieva un trausla, ka varēja gaidīt augstu, drebošu soprānu, taču viņa dziedāja zemā, nazālā kontraltā. Domās es kopā ar viņu atgriezos pagātnē un redzēju abus sēžam senajās Džordžijas pļavās. Apkārt virmoja spēcīga pļavas ziedu smarža, skanēja slinka pusdienlaika sienāžu sisināšana; atspiedušies ar mugurām pret koku, abi sēdēja un muzicēja sava prieka pēc. Abi pilnā balsī dziedāja disonējošās un izaicinošās Aklā Bleika dziesmas, kuras es tik ļoti mīlēju.

- Kas ar viņu notika? - pajautāju. - Vai jūs to zināt?

Sieviete pamāja.

- To zina tikai divi cilvēki uz šīs pasaules, - viņa čukstēja.

- Viena no šiem diviem esmu es.

- Vai jūs man to pastāstīsiet? - vaicāju. - Vispār tieši tamdēļ esmu šeit ieradies - lai to uzzinātu.

- Sešdesmit divi gadi, - večiņa sacīja. - Neesmu nevienai dzīvai dvēselei par to stāstījusi sešdesmit divus gadus.

- Vai man jūs to pastāstīsiet? - es vēlreiz apjautājos.

Viņa skumji pamāja. Aizmiglotajās vecajās acīs parādījās

asaras.

- Sešdesmit divu gadu laikā, - viņa atkārtoja, - jūs esat pirmais, kas man par to prasa.

Es aizturēju elpu. Večiņas lūpas drebēja un roka skrāpēja manu delnu.

- Viņš bija akls, - viņa atkal iesāka, - bet tai pašā laikā švītīgs. Vai zināt šo vārdu - švītīgs? Tas ir tāds kā iedomības paveids - iedomība, kas smaida un smīn, ir švītība. Bleiks bija švītīgs. Viņam piemita liela drosme un enerģija. Bleiks vienmēr gāja ātrā gaitā un tikpat ātri ari runāja, mūždien atradās kustībā un allaž smaidīja savu jauko, muļķīgo smaidiņu. Reiz mēs iznācām no kādas vietas šajā pilsētā un smiedamies gājām pa trotuāru. Apkārt nebija neviena cilvēka, bet mums pretī pa trotuāru nāca divi baltie vīrieši. Faktiski vīrietis ar puiku. Ieraudzīdama viņus, es nokāpu nost no trotuāra, kā jau mums toreiz pienācās darīt. Tā nu es tur stāvēju dubļos, gaididama, kad tie abi paies garām. Taču nabaga Bleiks bija akls, viņš tos neredzēja un uzskrēja virsū baltajam puikam. Tas baltais puika bija kādus desmit vai divpadsmit gadus vecs. Bleika dēļ viņš iekrita dubļos. Baltais puika atsita galvu pret trotuāra malu un palaida tādu brēcienu, kādu jūs nekad mūžā nebūsiet dzirdējis. Baltā puikas tēvs stāvēja blakus. Es viņu pazinu. Puikas tēvs bija liels un nozīmīgs cilvēks šajā pilsētā. Viņa dēlēns brēca nelabā balsī kā aizkauts. Viņš kliedza uz tēvu, lai tas soda melno. Tā nu tēvs zaudēja savaldību un sāka slānīt Bleiku ar savu spieķi. Tam spieķim bija liels sudraba rokturis. Viņš sita nabaga Bleiku ar to spieķi tik ilgi, līdz Bleika galva pārsprāga kā nogatavojies arbūzs. Tas vīrietis vēsā un nesatricināmā mierā nogalināja Bleiku. Pacēlis puiku, viņš pagriezās pret mani un aizsūtīja uz zirgu sili, lai nomazgāju no viņa spieķa Bleika matus, asinis un smadzenes. Pēc tam piekodināja par šeit notikušo nevienam nekad nestāstīt ne vārda, jo citādi viņš nogalināšot arī mani. Tā nu es vienkārši paslēpos un gaidīju, kamēr kāds cits atradīs nabaga Bleiku guļam uz trotuāra. Tad arī es kopā ar pārējiem, skaļi kliegdama un bļaudama, izskrēju ārā no savas slēptuves. Nekad mūžā, līdz pat šai dienai, neesmu nevienam ne pušplēsta vārda par to stāstījusi.

Lielas, slapjas asaras tecēja no večiņas acīm un lēni ritēja lejup pa sažuvušajiem vaigiem. Es pastiepos un ar pirkstiem noslaucīju viņas asaras, pēc tam saņēmu savās plaukstās ari otru viņas roku.

- Kas bija tas puika? - es prasīju.

- Kāds, kuru kopš tā laika bieži šeit redzu, - viņa atbildēja.

- Kāds, kuru kopš tā brīža esmu redzējusi ložņājam apkārt gandrīz vai katru dienu, atgādinot man par nabaga Bleiku, kurš palika tur guļam zemē ar sašķaidītu galvaskausu.

- Kas viņš bija? - es neatlaidos.

- Tā nebija nejaušība, - večiņa sacīja. - Ikviens varēja redzēt, ka nabaga Bleiks bija akls. Puikam nevajadzēja sacelt tādu brēku. Viņš nemaz nebija tik ļoti savainojies. Puika jau bija pietiekami liels, lai to saprastu. Tā bija tikai tā zeņķa vaina, ka viņš sacēla tādu brēku un kvieca kā aizkauts.

- Kas bija tas puika? - neatlaidīgi tincināju.

Viņa pagriezās pret mani un, ieskatīdamās man acīs, atklāja sešdesmit divus gadus vecu noslēpumu.

- Grovers Tīls, - viņa izdvesa, - kas tika audzināts, lai kļūtu par mēru, tāpat kā viņa tēvs. Viņš ir iedomājies, ka ir šīs sasodītās pasaules karalis, taču īstenībā bija tikai kviecošs knēvelis, kas bez iemesla lika nogalināt manu nabaga Bleiku tikai tāpēc, ka viņš bija akls melnais.

33. NODAĻA

Mēs visi trīs sakāpām atpakaļ Čārlijas melnajā bentlijā, kas stāvēja sānielā aiz frizētavas. Neviens neteica ne vārda. Es iedarbināju motoru, izbraucu uz ceļa un devos ziemeļu virzienā. Braucu lēnām, izslēdzis gaismas. Lielais, melnais sedans cauri naktij ripoja uz ziemeļiem kā zaglīgs dzīvnieks, kas pametis savu midzeni; kā liela, melna zemūdene, kas atstājusi ostu un slīd pa ledainajiem ūdeņiem. Izbraucu cauri pilsētai un piebremzēju netālu no policijas iecirkņa. Tur bija kluss kā kapenēs.

- Man vajadzīgs ierocis, - ierunājās Finlejs.

Mēs devāmies cauri sadragātajām ieejas durvīm. Aprimušais Habla bentlijs stāvēja policijas darba telpas tumsā. Priekšējās riepas bija sasprāgušas, priekšgals nosēdies un aprakts izārdīto kameru gruvešos. Telpā virmoja benzina smārds. Arī benzīn-bāka droši vien bija sasista. Bagāžnieka vāks stāvēja vaļā, jo ari mašīnas aizmugure bija sadragāta. Habls pat nepaskatījās uz savas mašīnas vraku.

Finlejs pāri gruvešiem un sadragātajai mašīnai izlauza sev ceļu uz palisandra kabinetu un pazuda tajā. Mēs ar Hablu palikām gaidot, stāvēdami gruvešu kaudzes vidū, - tur, kur kādreiz bija ieejas durvis. Finlejs smaidīdams iznira no tumsas, nesdams rokā nerūsējošā tērauda revolveri un sērkociņu kastīti. Viņš pamāja mums, lai atkāpjamies no mašīnas, un aizdedzināja sērkociņu, pamezdams to zem sadauzītā zaļā bentlija, tad, brakšķinādams atlūzas, izrāpās ārā no gruvešiem un pievienojās mums.

- Notikusi diversija, vai ne? - viņš noteica.

Izbraucot no stāvlaukuma, redzējām, kā sākās ugunsgrēks. Spilgti zilas liesmas vēlās pa paklāju kā liels vilnis pa pludmali. Uguns aprija sašķaidītās koka detaļas un, barodamās no lielās benzīna peļķes, virzījās tālāk. Liesmas kļuva dzeltenīgi oranžas, un gaiss sāka sūkties tajā caurumā, kas reiz bija ieejas durvis. Pēc minūtes jau visa ēka bija liesmās. Es pasmaidīju un izbraucu uz šosejas.

Gandrīz visas četrpadsmit jūdzes nobraucu lielā ātrumā ar ieslēgtām gaismām. Ceļā pagāja apmēram divpadsmit minūtes. Kādu ceturtdaļjūdzi no mērķa izslēdzu gaismas un apstājos, pēc tam apgriezu mašīnu un nedaudz pabraucu atpakaļgaitā. Atstāju mašīnu ar priekšgalu uz dienvidiem, pilsētas virzienā, durvis palika vaļā un atslēgas aizdedzē.

Habls paņēma lielo ugunsdzēsēju cirtni; Finlejs pārbaudīja no biroja paņemto revolveri. Es pastiepu roku zem sēdekļa un izvilku plastmasas pudeli, ko bijām piepildījuši ar benzīnu, un ieliku to kabatā, kur jau atradās steks. Kabata kļuva ļoti smaga un nostiepa jakas labo pusi uz leju, bet otrā pusē ieliktais Desert Eagle pacēlās augstāk, pie krūtīm. Finlejs man iedeva sērkociņus. Tos es ieliku otrā kabatā.

Mēs visi trīs stāvējām tumsā, ceļmalas dubļos, un apņēmīgi pamājām cits citam. Pēc tam virzījāmies pāri laukam uz zibens sasperto koku. Tā siluets atspīdēja mēnesgaismā. Pāris minūtes pagāja, līdz nokļuvām līdz nopostītajam kokam. Tikuši tur, mēs nokritām uz mīkstās zemes un nogaidījām. Es paņēmu no Habla cirtni, mēs atkal cits citam pamājām un devāmies pie žoga turpat līdzās noliktavas aizmugurei. Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm četri. Kopš atstājām degošo policijas iecirkni, neviens no mums nebija bildis ne vārda.

No koka līdz sētai bija septiņdesmit pieci jardi. Šo attālumu veicām vienā minūtē. Turpinājām virzīties uz priekšu, līdz nokļuvām pretim avārijas kāpņu apakšējai daļai, - tieši tur, kur tās beidzās pret betonēto celiņu, kas veda apkārt visam angāram. Finlejs ar Hablu satvēra stiepļu žoga savienojumu, nostiepa to, un es ar cirtni pārplēsu savienojumus citu pēc cita. Žoga stieples šķida tik viegli, it kā būtu izgatavotas no lakricas. Man izdevās izplēst lielu gabalu - septiņu pēdu augstumā, tieši lidz tai vietai, kur sākās dzeloņstieples, un kādu astoņu pēdu platumā.

Mēs izlīdām cauri žogam un, piegājuši pie kāpnēm, nogaidījām. Sadzirdēju skaņas angāra iekšienē. Tur notika kustība un varēja saklausīt skrāpējošu skaņu, ko apslāpēja milzīgā angāra dobjā dunoņa. Es dziļi ievilku elpu. Pamāju, lai pārējie piespiežas pie metāla sienas. Nebiju īsti drošs par ārējo apsardzi. Mana iekšējā balss sacija, ka nekāds pastiprinājums nevarētu būt nācis klāt. Tomēr Finlejs bija par to uztraucies. Un es jau pirms laba laika biju iemācījies ņemt vērā to, par ko uztraucas tādi cilvēki kā Finlejs.

Tāpēc ar rokas mājienu liku abiem palikt uz vietas un aizlīdu līdz lielā angāra stūrim. Pieplacis pie zemes, no neliela augstuma nometu smago cirtni uz betona celiņa. Skaņa bija īstā. Izklausījās, it kā kāds cenšas ielauzties iežogotajā teritorijā. Paņēmis steku labajā rokā, piespiedos pie sienas un gaidīju.

Finlejam izrādījās taisnība - patiešām bija viens ārējais apsargs. Un ari man izrādījās taisnība, jo pastiprinājuma nebija. Ārējais apsargs bija seržants Beikers. Viņš pildīja savu pienākumu, apsargādams angāra ārpusi. Es viņu izdzirdēju, pirms vēl biju ieraudzījis. Dzirdēju viņa saspringto elpu un soļus uz betona celiņa. Viņš apgāja ap angāra stūri un apstājās no manis jarda attālumā. Beikers stāvēja un skatijās uz cirtni; rokās viņš turēja 38. kalibra šaujamo. Tad viņš pamanīja caurumu žogā. Ieraudzījis to, Beikers metās cauruma virzienā.

Tad ari pienāca Beikera kārta atvadīties no šīs pasaules. Es pacēlu steku un iesitu viņam. Beikers nenokrita zemē, tikai izlaida no rokām revolveri. Ļodzīdamies kā uz gumijas kājām, viņš apgriezās riņķī. Finlejs pienāca man klāt no mugurpuses un saķēra Beikeru pie rīkles. Skats bija tāds, it kā lauku puisis apgrieztu vistai kaklu. Finlejam tas tīri labi padevās. Beikers joprojām bija ģērbies policista formas tērpā, virs krūšu kabatas atradās laminēta plāksnīte ar viņa vārdu. Tā bija viena no pirmajām lietām, ko pirms deviņām dienām šai pilsētiņā biju pamanijis. Mēs atstājām Beikera līķi uz taciņas. Nogaidījuši piecas minūtes un uzmanīgi ieklausījušies, nospriedām, ka neviena cita ārpusē nav.

Atgriezāmies tajā vietā, kur mūs gaidija Habls. Es vēlreiz dziļi ievilku elpu. Aizsniedzu avārijas kāpnes un kāpu augšā. Uzmanīgi un klusi, neizlaižot nevienu pakāpienu, rāpos uz augšu. Kāpnes bija izgatavotas no monolīta dzelzs vai tērauda lējuma. Tām bija vaļēji pakāpieni; ja mēs rāpjoties aizķertos vai būtu neveikli, visas trepes dārdētu kā sasodīts tērauda zvans. Finlejs virzījās aiz manis, ar labo roku pieķerdamies margām un kreisajā turēdams ieroci. Aiz viņa kāpa Habls, pārāk nobijies, lai elpotu.

Mēs rāpāmies uz augšu. Pagāja pāris minūšu, iekams pieveicām četrdesmit pēdu augstumu. Darījām to ļoti piesardzīgi. Tikuši pašā augšā, nostājāmies uz mazas platformas. Es piespiedu ausi pie durvīm. Klusums. Nebija dzirdama ne skaņa. Habls izvilka kabineta atslēgas un saspieda tās rokā, lai nežva-dzētu. Lēnām un uzmanīgi viņš atrada īsto atslēgu un iebāza to atslēgas caurumā. Mēs aizturējām elpu. Habls pagrieza atslēgu, slēdzene noklakšķēja, un durvis pavērās. Mēs atkal aizturējām elpu. Iekšpusē nebija dzirdama ne skaņa, ne mazākā reakcija - valdīja absolūts klusums. Lēni un uzmanīgi Habls pavēra durvis. Finlejs pārņēma tās no Habla un atvēra vēl vairāk vaļā. Savukārt es, pārņēmis tās no Finleja, attaisīju vaļā līdz pašai sienai. Izvilcis benzīna pudeli no kabatas, atstutēju durvis vaļā.

No kabineta plūda gaisma, tā apspīdēja avārijas kāpnes un meta gaišu staru lejā uz žogu un lauku, kas atradās četrdesmit pēdas zemāk. Noliktavas iekšpusē bija iedegtas griestu lampas, to gaisma plūda iekšā pa kabineta logiem. Es varēju redzēt visu kabinetu, un tas, ko ieraudzīju, sastindzināja manu sirdi.

Nekad agrāk nebiju ticējis veiksmei, nekad man nav bijis iemesla to darīt. Nekad agrāk nebiju paļāvies uz veiksmi, jo nevarēju to atļauties. Taču tagad man bija ļoti paveicies.

Trīsdesmit sešu gadu garumā piedzīvotās neveiksmes un raizes ar vienu pašu skaidru skatienu tika aizslaucītas prom. Dievi stāvēja man klāt, iepriecinādami un virzīdami uz priekšu. Ar šo vienu pašu skatienu es jau zināju, ka esmu uzvarējis.

Uz kabineta grīdas gulēja Habla aizmigušie bērni - Bens un Lūsija. Viņi bija iekārtojušies uz tukšiem rupja audekla maisiem. Mazie bija cieši aizmiguši, gulēja tik saldi un nevainīgi, kā tikai bērni to prot. Bena un Lūsijas drēbes bija noskrandu-šas un netīras. Bērni joprojām bija ģērbušies tajās pašās drēbēs, ar kurām pirmdien pārnāca no skolas. Šī aina atgādināja kādu senu Ņujorkas fotogrāfiju ar skrandaiņiem, kas iepletušies gulēja ciešā miegā. Pulkstenis bija četri no rīta - mana veiksmes stunda!

Vairāk par visu es biju uztraucies par bērniem. Tieši viņi bija tie, kas visu šo sasodīto lietu padarīja gandrīz vai neiespējamu. Biju to tūkstošiem reižu pārdomājis. Galvā biju izspēlējis dažādas kara ainas, cenšoties atrast īsto, kas būs piemērota šai situācijai. Tomēr man tas nebija izdevies. Man vienmēr viss ir nogājis greizi - koledžā to mēdz dēvēt par neapmierinošu atzīmi. Vienmēr ir iznācis tā, ka pēc intensīvas apšaudes bērni tikuši izsmērēti pa sienām. Bērni un šaujamieroči nesader kopā. Es biju iztēlojies, ka četri ķīlnieki un divi šaujamie atradīsies vienā vietā un vienā laikā. Biju iztēlojies panikas pārņemtus bērnus, kliedzošu Čārliju un no šāvieniem dārdošus lielos Ithaca ieročus. Tam visam bija jānotiek vienā vietā, tāpēc nebiju pieņēmis nekādu risinājumu. Ja es būtu varējis atdot visu, kas man jebkad piederējis vai jebkad vēl tikai piederēs, es būtu to atdevis par to, lai redzētu aizmigušus bērnus vienus pašus kādā citā vietā. Un tagad tas bija noticis. Tas patiešām bija noticis. Prieks dunēja manās ausīs tik skaļi, it kā satrakojies pūlis aurotu milzīgā stadionā.

Es pagriezos pret abiem biedriem. Apņēmis ar rokām abu galvas un pievilcis sev klāt, gandrīz nedzirdami čukstēju.

- Habl, paņem meiteni! - es čukstēju. - Finlej, tu ņem puiku! Ar roku aizsedziet bērna muti tā, lai nebūtu dzirdama ne skaņa. Nesiet bērnus atpakaļ pie koka. Habl, aiznes uz muguras bērnus uz mašīnu, paliec ar viņiem tur un gaidi! Finlej, tev jānāk atpakaļ! Dariet to! Tikai dariet klusām.

Izvilku no kabatas Desert Eagle un noņēmu drošinātāju, pieķēros ar roku pie durvju malas un notēmēju uz kabineta iekšējām durvīm. Finlejs un Habls ierāpoja kabinetā. Viņi visu darīja pareizi - rāpoja, zemu pieliekušies un klusi, uzlika plaukstas uz bērnu mazajām mutītēm, pacēla viņus uz rokām un līda atpakaļ, iztaisnojās un apgāja apkārt manam 44. kalibra stobram. Bērni pamodās un mēģināja izrauties, platām acīm skatīdamies uz mani. Finlejs un Habls nesa abus bērnus uz augšējo kāpņu platformu, pēc tam klusi rāpās lejā. Es atkāpos no durvīm uz tālāko metāla platformas stūri un atradu leņķi, no kura piesegt viņu atkāpšanās ceļu. Vēroju, kā viņi lēnām nokāpj pa avārijas kāpnēm, nostājas uz kājām, pieiet pie sētas, izlien pa caurumu žogā un dodas projām. Viņi izgāja cauri spožajam gaismas staram, kas apspīdēja lauku četrdesmit pēdas zemāk, un izzuda tumšajā naktī.

Es atslābinājos un, sasprindzinājis dzirdi, nolaidu šaujamo. Nedzirdēju neko, tikai no lielā metāla angāra iekšpuses nāca vājas un tālas it kā skrapstošas skaņas. Es ierāpoju kabinetā un aizlīdu līdz logiem. Lēni pacēlis galvu, paskatījos lejā pa logu. Tur es ieraudzīju tādu skatu, ko nemūžam neaizmirsīšu.

Pie angāra griestiem spīdēja simtiem lampu. Tās apgaismoja visu angāra iekšpusi daudz spožāk nekā dienasgaisma. Noliktava bija milziga. Kādas simt pēdas garumā, astoņdesmit pēdu platumā un apmēram sešdesmit pēdu augstumā. Tā bija pilna ar dolāru banknotēm. Milziga naudas kaudze piepildīja visu angāru. Nauda bija sakrauta tālākajā stūri un sniedzās aptuveni piecdesmit pēdu augstumā. Tāpat kā lielam kalnam, ari kaudzei bija lēzena nogāze, kas stiepās līdz grīdai. Grandiozais naudas kalns angāra aizmugurē izskatījās kā gigantisks, zaļš aisbergs. Skats bija iespaidīgs.

Angāra tālākajā galā redzēju TIlu. Viņš sēdēja uz naudas kalna nogāzes kādu desmit pēdu augstumā. Šaujamais gulēja viņam uz ceļiem. Salīdzinājumā ar augsto, zaļo kalnu, kas slējās viņam aiz muguras, Tīls izskatījās pēc pundura. Piecdesmit pēdas tuvāk ieraudzīju veco Klaineru. Viņš tupēja augstāk uz naudas kalna nogāzes, un zem viņa bija četrdesmit tonnu zaļo. Arī Klainers turēja šaujamo uz ceļiem.

Abi stroķi bija nomērķēti uz Rosko un Čārliju Hablu. Visi cilvēki četrdesmit pēdas zemāk izskatījās pēc pundurīšiem. Sievietes bija pieliktas pie darba. Rosko rokās atradās sniega lāpsta, viena no tām līkajām lāpstām, ko izmanto sniegotajās pavalstīs, lai attīrītu ceļus pie mājām. Viņa šķūrēja naudas kupenas uz Čārlijas pusi. Savukārt Čārlija tās saiņoja gaisa kondicionētāju kastēs un cieši pieblīvēja ar dārza grābekli. Abām sievietēm aiz muguras krājās vesela rinda ar aizzīmogotām kastēm. Taču viņām priekšā bija milzīgais kalns. Tur, apakšā aiz grandiozās dolāru kaudzes, abas sievietes strādāja kā divas mazas skudriņas.

Es aizturēju elpu, un man likās, ka esmu pienaglots pie grīdas. Skats bija prātam neaptverams. Ieraudzīju Klainera melno pikapu. Tas bija atpakaļgaitā iebraukts angārā un nolikts tieši pie milzīgajām paceļamām durvīm. Blakus tam stāvēja Tīla baltais kadiljaks. Abi bija lieli automobiļi. Taču blakus naudas kaudzei tie izskatījās sīki un niecīgi kā rotaļlietas pludmalē. Iespaidīgs skats: kā fantastiska aina no pasaku grāmatas, kā netverami milzīga pazemes ala smaragda raktuvēs no žilbinošas dekorācijas. Turklāt pār šo neaizmirstamo skatu spožu gaismu lēja simtiem lampu pie angāra griestiem. Mazie pundurīši locījās tālu lejā. Es nespēju tam noticēt. Habls bija stāstījis, ka miljons viena dolāra banknotēs ir neticami iespaidīgs skats. Bet šobrīd es skatījos uz četrdesmit miljoniem dolāru. Mani fascinēja šīs kaudzes augstums, tā slējās kā īsts tornis. Tas bija desmit reižu augstāks par divām mazajām figūriņām, kas čakli strādāja pašā torņa apakšā. Kaudze bija augstāka par māju, pat par divām mājām. Tas bija neticami! Angārs bija milzīgs, un tas bija pilns ar neizmērojamu naudas masu, ar īstām naudas zīmēm četrdesmit miljonu vērtībā.

Abas sievietes kustējās milzīga pārguruma trulumā - kā nomocījušies kareivji kāda nežēlīga manevra beigās. Izpildot automātiskas kustības, viņas gulēja, kājās stāvēdamas, kamēr prāts kliedza pēc atpūtas. Abas sievietes pildija kastes, grābdamas saujām un saujām dolāru no milzīgās kaudzes. Tas bija bezcerīgs pasākums. Krasta apsardzes atkāpšanās bija pārsteigusi Klaineru nesagatavotu. Viņš nebija tam gatavs. Noliktava bija pieblīvēta līdz ūkai. Rosko un Čārliju izkalpināja kā pārgurušus vergus. Tīls un Klainers viņas apātiski uzraudzīja kā īsti vergturi, it kā zinādami, ka gals vairs nav tālu. Milzigā naudas kaudze būs viņu kaps. Tā viņas aprīs un nosmacēs līdz nāvei.

Uz avārijas kāpnēm sadzirdēju vājus Finleja kāju švīkstus. Izrāpoju ārā no kabineta un sagaidīju viņu ārpusē uz metāla platformas.

- Viņi ir mašīnā, - Finlejs man čukstēja. - Kā te izskatās?

- Tur ir divi ieroči šaušanas gatavībā, - atčukstēju. - Izskatās, ka ar Rosko un Čārliju viss ir kārtībā.

Finlejs skatījās uz to pusi, no kurienes nāca spilgtā gaisma un attāli trokšņi.

- Ko viņi visi tur dara? - viņš man čukstus jautāja.

- Nāc un paskaties pats, - es klusām atbildēju. - Tikai aizturi elpu!

Mēs ierāpojām kabinetā, kopā aizlīdām pa grīdu līdz logiem un lēnām pacēlām galvu. Finlejs blenza lejup uz fantastisko skatu. Viņš lūkojās tajā ilgu laiku. Acis šaudījās pa visu angāru, un visbeidzot, elpu aizturējis, detektīvs pavērās manī.

- Jēziņ! - viņš čukstēja.

Es pamāju viņam, lai lien ārā. Mēs atkal izrāpojām uz avārijas izejas platformas.

- Jēziņ! - viņš nočukstēja. - Vai tu spēj tam noticēt?

Pašūpodams galvu, nočukstēju:

- Nē. Es nespēju tam noticēt.

- Ko mēs darīsim? - Finlejs vaicāja.

Pastiepu roku, likdams Finlejam gaidīt uz platformas. Ierāpoju vēlreiz atpakaļ kabinetā un palūrēju pa logu. Aplūkoju visu angāru pilnībā. Noskatījos, kur sēž Tīls, izpētīju kabineta iekšējās durvis, aprēķināju Klainera ieroča šaušanas trajektoriju, prātoju, kur varētu palikt Rosko un Čārlija, aprēķināju leņķus un aptuveno attālumu. Tā es nonācu pie galējā lēmuma. Tā nu reiz bija bija sasodīti grūta situācija.

Vistuvāk mums atradās vecais Klainers. Rosko un Čārlija strādāja pa vidu - starp Tīļu un Klaineru. Bīstamāks bija Tīls angāra tālākajā galā. Kad iznākšu ārā no kabineta un nostāšos kāpņu augšpusē, viņi visi četri mani ieraudzīs. Klainers pacels savu stroķi, un abi vīrieši šaus uz mani.

Klainers varēs mērķēt sešdesmit grādu leņķī uz augšu kā pīļu mednieks. Taču Rosko un Čārlija paliks tur, apakšā, starp mani un Tīļu. Tīlam būs jāšauj diezgan lēzenā leņķī. Viņš jau bija uzrāpies uz kaudzes desmit pēdu augstumā. Šaut vajadzēs trīsdesmit pēdas augstāk - no simt pēdu attāluma piecpadsmit vai divdesmit grādu leņķī. Viņa iespaidīgā Ithaca bise bija domāta tam, lai šaujot aptvertu daudz plašāku teritoriju par piecpadsmit vai divdesmit grādu leņķi. Viņa šāvieni varētu nāvējoši trāpīt abām sievietēm un nogalināt tās. Kad Tīls paskatīsies uz mani un izšaus, abām sievietēm būs jāmirst.

Es kārtējo reizi izrāpoju no kabineta, pievienojos Finlejam uz avārijas izejas platformas un pieliecies paņēmu benzīna pudeli, pēc tam kopā ar sērkociņiem pasniedzu to Finlejam. Pieliecies tuvāk detektīvam, paskaidroju, kas viņam būs jādara. Mēs sačukstējāmies, un pēc brīža viņš lēnām devās lejup pa metāla kāpnēm. Es izrāpoju cauri kabinetam un uzmanīgi noliku Desert Eagle pie kabineta iekšējām durvīm. Drošinātājs bija noņemts. Palīdu apakšā zem loga. Pacēlu galvu un gaidīju.

Pagāja trīs minūtes. Es skatījos uz paceļamo durvju tālāko galu. Skatījos un gaidīju. Tur, tālākajā galā, pētīju spraugu. Tā stiepās no durvju apakšas lidz betona grīdai pa diagonāli pāri visam milzīgajam angāram. Es skatījos un gaidīju. Bija pagājušas četras minūtes. Mazās figūriņas tur, apakšā, nepārtrauca smagi strādāt. Rosko un Čārlija Tīla vērīgā skatiena uzraudzībā turpināja piepildīt kastes. Rausdamies augšā pa naudas kalna nogāzi, Klainers paspēra uz sieviešu pusi jaunu dolāru kaudzi. Bija pagājušas piecas minūtes. Klainers bija nolicis savu šaujamo. Tas stāvēja trīsdesmit pēdu attālumā no viņa, vīrietis rakņājās pa dolāru kaudzi, izraisīdams nelielu lavīnu, kad naudas zīmes vēlās pie Rosko kājām. Bija pagājušas sešas minūtes. Septiņas.

Tad es pamanīju tumšu, slapju benzīna plankumu, kas sūcās zem paceļamām durvīm. Benzīns sakrājās pusloka formas peļķē un turpināja sūkties tālāk. Tas jau bija sasniedzis milzīgās naudas kaudzes apakšu desmit pēdu tālāk no tās vietas, kur Tīls bija izgāzies uz zemākās naudas čupas. Peļķe kļuva arvien lielāka. Uz betona grīdas izveidojās tumšs plankums. Rušinādamies pa zaļo kaudzi četrdesmit pēdu attālumā no Tīla, Klainers turpināja strādāt. Viņa ierocis joprojām bija trīsdesmit pēdu attālumā.

Es pierāpoju pie iekšējām durvīm un nospiedu rokturi. Durvis atvērās. Pacēlu ieroci. Atstāju durvis pusvirus. Aizrāpoju atpakaļ līdz logam un vēroju arvien lielāko benzīna peļķi.

Baidījos no tā, ka Tīls to tūlīt saodis. 11 bija plāna vājākā daļa. Taču viņš nesajuta benzīnu, jo visu angāru bija pārņēmusi spēcīga, pretiga smaka. Tiklīdz atvēru durvis, smaka man iecirtās degunā, it kā būtu dabūjis ar āmuru pa galvu. Tā bija nomācoša, skābi salkana naudas smaka. Miljoniem saburzītu un netīru dolāru banknošu smirdēja pēc sasvīdušām rokām un netīrām kabatām. ŠI smaka virmoja gaisā. Tā bija tā pati smirdoņa, ko biju saodis tukšajās kastēs Šermana Stolera garāžā. Skāba netiras naudas smaka.

Tad es pamanīju, kā zem durvīm pašaujas liesmas. Finlejs bija uzšvirkstinājis sērkociņu. Tā bija zema, zila liesma, kas, izplaukdama kā zieds, pašāvās zem durvīm un pārņēma visu plato peļķi. Liesmas sasniedza milzīgās kaudzes apakšējo malu. Redzēju, ka Tīls asi pagriež galvu un, skatoties uz liesmām, sastingst šausmās.

Es piegāju pie durvīm un izspraucos laukā. Nomērķēju ieroci. Atbalstīju roku pret balkona margām. Nospiedu gaili, un Tīla galva sašķīda, tā nolidoja viņam no pleciem vismaz simts pēdu tālāk. Mana milzīgā lode bija trāpījusi viņam deniņos un izšķaidījusi galvaskausu pa visu metāla sienu.

Tad viss sagāja grīstē. Es visu notiekošo redzēju kā palēninātā filmā, kad prāts darbojas ātrāk, nekā tu pats spēj pakustēties. Mana roka ar ieroci virzījās pa kreisi, lai panāktu Klaineru, kas steidzās pie sava šaujamā. Taču Klainers sviedās pa labi. Ar izmisīgu lēcienu viņš pameta kalnu un nonāca zemē tur, kur Tīls bija nometis savu ieroci. Klainers nemeklēja savu ieroci. Viņš grasījās izmantot Tīla šaujamo. Viņš bija nolēmis likt lietā to pašu letālo ģeometriju, kuru būtu lietojis Tīls. Redzēju, kā mana roka maina virzienu. Tā ar slaidu un elegantu loku sekoja Klaineram, kas pakrita un slīdēja lejā pa iespaidīgo naudas lavīnu. Tad es izdzirdēju atskanam personāla durvju brikšķi, un tās atvērās plaši vaļā. Durvju brikšķis bija kā atbalss šāviena troksnim, kas bija nogalinājis Tīļu. Es ieraudzīju, kā noliktavā iestreipuļo Pikards.

Pikardam vairs nebija mugurā žaketes, uz viņa lielā, baltā krekla sūcās asinis. Ar grīļīgiem milzu soļiem Pikards tuvojās sievietēm. Pagriežot galvu, ari viņa roka kā vējdzirnavas griezās līdzi un notēmēja uz mani. Rokā viņam bija 38. kalibra ierocis, kas no augšas izskatījās tik niecīgs kā spēļmantiņa. Redzēju, kā simt pēdu tālāk no Pikarda Klainers sasniedz vietu, kur naudas kaudzē bija ieracies Tīla šaujamais.

Vēroju, kā no grandiozā dolāru kalna uz augšu šaujas zilas liesmas. Redzēju, kā Rosko lēni pagriežas un paskatās augšup uz mani. Redzēju, kā pēc tam lēni pagriežas uz otru pusi arī Čārlija Habla un paskatās uz Tīļu. Redzēju, kā viņa sāk kliegt. Čārlijas rokas lēnām cēlās pie sejas, mute atvērās un acis aizvērās. Līdz manām ausīm nonāca viņas kliedziena vārgā atbalss, kas atskanēja vienlaikus ar Desert Eagle apdullinošo šāviena troksni un durvju brikšķi.

Es pieķēros balkona margām un pievilkos tām klāt ar vienu roku. Otru roku nolaidu vertikāli uz leju un izšāvis trāpīju

Pikardam labajā plecā tikai mirkli ātrāk, pirms viņš no 38. kalibra paspēja izšaut uz mani. Kad vēlreiz notēmēju uz Klai-neru, redzēju, kā Pikards nokrīt uz grīdas un visapkārt pašķīst asinis.

Mans prāts bija atslēdzies, es darbojos kā robots. Ar plecu biju nobloķējis savu ieroci tā, ka spēcīgais, automātiskais atsitiens parāva to uz augšu. Tā es ieguvu mirkli laika un varēju aplūkot otru noliktavas pusi. Kad sadegušās gāzes izsvieda tukšo čaulīti, jutu atsitienu pret plaukstu un ielādēju nākamo lodi. Visapkārt virpuļoja dolāru banknotes, Klainers bija pacēlis Ithaca stobru uz augšu un ielādēja patronu. Pāri šāviena dārdoņai, kas bija apstādinājusi Pikardu, es saklausīju dubultu mehānisma klikšķi.

Mans prāts, kas bija kļuvis autonoms un darbojās nesaistīti ar ķermeni, izskaitļoja, ka Klainers šaus nedaudz virs horizontālā līmeņa, lai ar šāviena augšējās trajektorijas bliezienu trāpītu man, bet ar apakšējo norautu galvu Rosko un Čārlijai. Tas man pateica priekšā, ka mana lode par septiņsimto sekundes daļu ātrāk veiks attālumu pāri angāram un man vajadzētu tēmēt augstu virs viņa labā sāna, lai atsistu viņa stroķi prom no sievietēm.

Pēc tam prāts vienkārši atslēdzās. Tas bija man sniedzis visu šo informāciju un tagad atkāpās, lai pasmietos par manu mēģinājumu pacelt savu roku ātrāk, nekā Klainers pacels Ithaca stobru. Tā bija mokpilnu un lēnu kustību sacensība. Pa pusei biju pārliecies pāri balkonam un lēnām cēlu roku augšā, it kā pie tās būtu piestiprināts milzīgs svars. Simts pēdu tālāk ari Klainers smagi cēla augšup sava ieroča stobru, it kā tas būtu ielipis sīrupā. Abi stobri collu pa collai slējās augšup vienlaikus. Tie cēlās veselu mūžību, un tikmēr man acu priekšā pazibēja visa mana dzīve. Naudas kalna apakšā liesmas izplatījās ļoti ātri. Tās šāvās augšup un plandījās uz sāniem. Klainera dzeltenie zobi pavērās plēsīgā smaidā. Čārlija kliedza. Rosko kā zirneklis, kas vērpj savu tīklu, lēnām slīdēja lejā no naudas kaudzes. Mana roka un Klainera roka pa nāvējošai collai vienlaikus lēnām cēlās uz augšu.

Mana roka to izdarīja pirmā. Es izšāvu un trāpīju Klaineram labajā pusē nedaudz virs krūtim, lielā 44. kalibra lode nogāza viņu no kājām. Kad viņš nospieda gaili, Ithaca stobrs pasitās sānis, un šāviens ar lielu blīkšķi trāpīja nekur citur kā milzīgajā naudas kalnā. Gaisā pēkšņi uzvirpuļoja sīkas papīra druskas. Dolāru driskās un fragmenti tika aizpūsti pa visu angāru. Tie virpuļoja kā sniegpārslas un krita degošajās liesmās.

Tad laiks atkal atgriezās normālā plūdumā un es metos lejup pa kāpnēm uz angāra pirmo stāvu. Liesmas traucās pa taukaino naudas kaudzi ātrāk, nekā cilvēks spēj paskriet. Cīnīdamies cauri dūmiem, sagrābu Rosko zem vienas rokas un Čārliju - zem otras. Notriecis viņas no kājām un pasitis katru zem savas rokas, nesu atpakaļ pie kāpnēm. Zem paceļamām durvīm sajutu skābekļa pūsmu, kas deva ugunij vēl lielāku spēku. Dega viss lielais angārs. Milzīgais naudas kalns dega zilās liesmās. Izstiepies visā garumā un stiepdams sev lidzi abas sievietes, skrēju uz kāpnēm.

Es uzskrēju tieši virsū Pikardam. Viņš atmuguriski piecēlās no grīdas, un Pikarda auguma trieciena spēks nogāza mani no kājām. Baurodams niknumā, Pikards stāvēja kā ievainots milzis. Viņa labais plecs bija sašķaidīts, un no tā straumēm plūda asinis; krekls bija piesūcies asinīm - atbaidošā, tumšsarkanā krāsā. Es streipuļodams pierausos kājās, un Pikards man iesita ar kreiso roku. Zvēliens bija tik šausminoši spēcīgs, ka nogāza mani zemē. Viņš vēlreiz trieca pret mani savu kreiso roku, trāpīdams pa manu roku, Desert Eagle klabēdams nokrita uz betona grīdas. Visapkārt mums trakoja uguns liesmas, manas plaušas dega, un es dzirdēju, kā histēriski kliedz Čārlija Habla.

Pikards bija pazaudējis savu revolveri. Viņš, nestabili turēdamies uz kājām, stāvēja manā priekšā, šūpodamies šurpu turpu, un atvēzēja savu vareno kreiso roku vēl vienam sitienam. Kamēr Pikards atvēzējās, metos viņam virsū un situ ar elkoni pa rīkli. Es situ tik stipri, kā nekad savā mūžā nevienam nebiju sitis. Taču Pikards tikai sašūpojās un pienāca tuvāk.

Atvēzēdamies ar milzīgo kreiso dūri, viņš mani sāniski ietrieca ugunī.

Kad izvēlos ārā no uguns, biju sarijies dūmus. Pikards atkal pienāca tuvāk. Viņš stāvēja tieši degošajā naudas kalnā. Pieliecies uz priekšu, viņš iesita man pa krūtīm. Sajūta bija tāda, it kā manī ietriektos smagā mašīna. Mana jaka aizdegās. Es to norāvu nost un sviedu Pikardam. Taču viņš tikai atsita to sānis un jau atvēzēja kāju spērienam, kas mani nogalinās. Tad viņa ķermenis sāka raustīties, it kā kāds būtu nostājies viņam aiz muguras un sistu ar āmuru. Pikardam aiz muguras ieraudzīju stāvam Finleju; viņam rokā bija ierocis, ko detektīvs bija paņēmis no policijas iecirkņa. Viņš raidīja sešas lodes Pikardam mugurā. Pikards pagriezās, paskatījās uz Finleju un spēra soli viņa virzienā. Finlejs vēlreiz nospieda gaili, atskanēja klikšķis -aptvere bija tukša.

Es pagrābstījos un atradu savu lielo izraēliešu automātisko ieroci. Pacēlu to no karstās betona grīdas un iešāvu Pikardam tieši pakausī. No lodes trieciena viņa galvaskauss sasprāga, kājas saļodzījās, un lielais milzis sāka krist zemē. Pirms Pikards nogāzās zemē, paspēju viņā ietriekt četras pēdējās lodes.

Finlejs sagrāba Čārliju un skrēja cauri liesmām. Es pacēlu no grīdas Rosko, metos augšā pa trepēm un izvilku viņu cauri kabinetam ārā uz platformas. Izmetušies no angāra, sākām kāpt lejā pa avārijas trepēm, ari liesmas izšāvās cauri durvīm un dzinās mums pa pēdām. Mēs izlīdām pa caurumu žogā. Pacēlis Rosko augstu rokās, skrēju pāri laukam uz koku.

Pārkarsušais gaiss mums aiz muguras norāva angāra jumtu, un naksnīgajās debesīs liesmas izšāvās ārā simt pēdu augstumā. Visapkārt lidinājās degošas dolāru strēmeles, kas lēnām krita zemē. Noliktava dega, rūkdama kā krāsns kurtuve. Jutu karstumu mugurā; Rosko no mums atgaiņāja degošās naudas driskās. Bez apstājas skrējām koka virzienā. Izskrējām uz ceļa. Vēl atlikuši divsimt jardi, simts jardi... Aiz muguras sadzirdēju čīkstošu un plīstošu metāla skaņu, tad angārs deformējās un sabruka. Mums priekšā blakus bentlijam stāvēja Habls. Viņš atvēra aizmugurējās durvis un pieskrēja pie šofera durvīm.

Mēs visi četri saspiedāmies mašīnas aizmugurē, un Habls sāka braukt. Mašīna rāvās uz priekšu, un durvis aizcirtās pašas no sevis. Bērni, nolikti priekšējā sēdeklī, spalgi kliedza. Ari Čārlija un Rosko kliedza. Noskatoties uz sevi it kā no malas, pārsteigts atklāju, ka arī es pats kliedzu.

Habls nobrauca jūdzi uz priekšu pa ceļu un apstājās. Mēs atbrīvojāmies cits no cita un krišus izkritām no mašīnas. Streipuļodami apskāvāmies, skūpstījāmies un raudājām, mīcīdamies pa dubļiem vecās šosejas malā. Visi četri Habli bija saķērušies kopā. Arī es, Rosko un Finlejs bijām apskāvuši cits citu. Tad pēkšņi Finlejs sāka dejot, kliegdams un spiegdams kā galīgi traks. Visa rutinētā Bostonas atturība bija izkūpējusi kā dūmi gaisā. Es biju iekļāvis Rosko savās rokās. No jūdzes attāluma vēroju ugunsgrēku. Tas trakoja arvien spēcīgāk un nemaz nesāka rimties. Uguns bija pārsviedusies ari uz blakus esošajām fermeru noliktavām. Slāpekļa maisi ar minerālmēsliem un traktoru eļļas tvertnes eksplodēja kā īstas bumbas.

Mēs visi pagriezāmies, lai vērotu šo pekles ainu ar sprādzieniem. Tā nu mēs, visi septiņi, stāvējām nelīdzenā rindā ceļa malā un no jūdzes attāluma vērojām uguns plosīšanos. Lielas uguns mēles plosijās pa tūkstoš pēdu lielo teritoriju. Sprāgstošās eļļas cisternas sprāga gaisā kā mīnmetēja zalves. Pie naksnīgajām debesīm kā miljons oranžu zvaigžņu lidinājās degošās banknotes. Šķita, ka pekle iznākusi zemes virspusē.

- Ak Dievs! - Finlejs iesaucās. - Vai tiešām mēs to izdarījām?

- To izdarīji tu, Finlej! - es atteicu. - Tu biji tas, kas uzšķīla sērkociņu!

Mēs smējāmies un apskāvāmies. Dejojot un smejoties mēs cits citam sitām pa muguru, ucinājām bērnus, metām viņus gaisā, apskāvām un skūpstījām. Habls apskāva mani un uzsita pa muguru. Čārlija mani apskāva un noskūpstīja. Es pacēlu Rosko uz rokām un ilgi un kaislīgi viņu skūpstīju. Nespēdams rimties, skūpstīju viņu vēl un vēl. Rosko apķērās ar kājām man ap vidukli un piekļāvās klāt, rokas saslēgdama man aiz galvas. Mēs skūpstījāmies tā, it kā nomirtu, ja apstātos.

Pēc tam es klusi un mierīgi braucu atpakaļ uz pilsētu. Finlejs un Rosko iespiedās man blakus priekšējā sēdeklī. Visi četri Habli apsēdās aizmugurē. Tiklīdz mēs vairs nevarējān saskatīt uguns atblāzmu aiz muguras, tā priekšā ieraudzījām degošo policijas iecirkni. Braucot garām, es samazināju ātrumu. Uguns bija izplatījusies pa visu ēku, tā dega zilās liesmās. Bija skaidrs, ka iecirknis nodegs līdz pamatiem. Simtiem cilvēku haotiskā barā riņķoja apkārt, vērodami, kā ēka deg. Neviens neko nedarīja, lai to glābtu.

Es atkal palielināju ātrumu. un mēs izbraucām cauri klusajai pilsētai. Pretim vecā Kaspara Tīla statujai nogriezāmies pa labi uz Bekmena aleju. Apmetām loku ap kluso, balto baznīcu, nobraucām vēl vienu jūdzi līdz tik pazīstamajai baltajai pastkastītei ar divdesmit piekto numuru. Es iegriezos mājceļā un braucu augšā. Apstājos tikai uz brīdi, lai Habli izkāptu ārā. Apgriezu mašīnu riņķī un devos atpakaļ. Izbraucis uz Bekmena alejas, apstājos.

- Finlej, kāp ārā! - sacīju.

Viņš pasmaidīja, izkāpa no mašīnas un aizsoļoja naktī. Šķērsodams Galveno ielu, piebraucu pie Rosko mājas un apstājos uz iebrauktuves pie mājas. Mēs ieklupām mājā. Pa koridoru atvilkām kumodi un aizstūmām priekšā uzlauztajām durvīm. Tā mēs nošķīrāmies no pārējās pasaules.

34. NODAĻA

Mums ar Rosko nekas nesanāca. īstenībā mūsu attiecībām jau no paša sākuma nebija nekādu izredžu - bija radies pārāk daudz problēmu. Pēc ierašanās Rosko mājās mēs vēl bijām kopā nedaudz vairāk par divdesmit četrām stundām, un tad viss beidzās. Man atkal bija jādodas ceļā.

Svētdien, piecos no rīta, mēs pievilkām kumodi priekšā uzlauztajām durvīm. Abi bijām pilnīgi bez spēka. Tomēr mūsu dzīslās joprojām kūsāja adrenalīns, tāpēc nespējām aizmigt un runājāmies. Jo vairāk runājām, jo bēdīgāki kļuvām.

Rosko bija pavadījusi gūstā gandrīz sešdesmit četras stundas. Šajā laikā viņai nebija nodarīts nekas ļauns. Rosko stāstīja, ka neviens viņai nav pieskāries. Viņa, protams, pārbijusies, bet sagūstltāju vienīgais mērķis izrādījās nostrādināt Rosko kā vergu. Pikards bija aizvedis Rosko savā mašīnā ceturtdien. Es vēl noskatījos, kā viņi abi aizbrauc, un pamāju atvadu sveicienus. Rosko Pikardam izstāstīja visu, ko bijām atklājuši. Nobraucis jūdzi pa šoseju, Pikards, pavērsis pret viņu revolveri, atbruņojis, saslēdzis roku dzelžos un aizvedis uz noliktavu. Pikards pa paceļamajām durvīm iebraucis iekšā angārā, bet Rosko kopā ar Čārliju Hablu uzreiz liktas pie darba. Viņas abas strādājušas visu laiku, kamēr es, sēdēdams zem betona uzbēruma, novēroju angārus. Rosko viena pati izkrāva sarkano furgonu, ko Klainers juniors bija iebraucis angārā. Es biju sekojis sarkanajam furgonam līdz pat smago mašīnu stāvvietai netālu no Memfisas un brīnījies - kāda velna pēc tas ir tukšs?

Čārlija Habla nostrādāja noliktavā piecas ar pusi dienas kopš pirmdienas vakara. Tobrīd Klaineru jau bija pārņēmusi panika.

Krasta apsardzes atkāpšanās viņam nāca pārāk ātri un negaidīti. Viņš zināja: lai iesaiņotu lielos uzkrājumus, jāstrādā ātri. Tāpēc Pikards bija aizvedis Hablus tieši uz noliktavu. Klainers lika gūstekņus pie darba. Viņi drikstēja atpūsties tikai pāris stundu naktī, turklāt gulēja tieši uz milzīgās naudas kaudzes, pieslēgti roku dzelžos pie apakšējā kāpņu posma, kas veda uz kabinetu.

Sestdienas rītā, kad Klainera dēls un abi apsargi nebija atgriezušies, Klainers bija ārdījies kā traks. Viņam vairs nebija cilvēku, kas varētu strādāt. Tamdēļ viņš augu diennakti bija nostrādinājis ķīlniekus. Sestdienas naktī abas sievietes vispār nebija gulējuas, tikai rakušās cauri grandiozajam naudas kalnam, bezcerīgi cenšoties to sakraut kastēs. Viņi arvien vairāk atpalika no grafika un nespēja vairs tikt galā. Katru reizi, kad mašinas uz noliktavas grīdas izgāza jaunu naudas kravu, Klainera izmisums kļuva arvien lielāks.

Tāpēc ari Rosko bija vergojusi Klainera noliktavā gandrīz visas trīs dienas. Trīs bezgalīgi garas dienas bailēs par savu dzīvību - pārgurusi un pazemota Rosko bija strādājusi verga darbu. Es viņai teicu, ka tas noticis manas vainas dēļ. Jo vairāk centos Rosko par to pārliecināt, jo dedzīgāk viņa apgalvoja, ka ne par ko mani nevaino. Es uzstāju: tā bija mana vaina, bet viņa atbildēja: tā nebija tava vaina. Piedod, es atvainojos. Tev nav, par ko atvainoties, Rosko atkal un atkal apgalvoja.

Mēs uzklausījām viens otru, pieņēmām otra teikto, tomēr es joprojām uzskatīju, ka tā bija mana vaina. Turklāt, lai gan Rosko mani nevainoja, es nevarēju būt par visiem simts procentiem pārliecināts, ka viņa tā domā no visas sirds. Mēs nesastridējāmies par to, bet tā bija pirmā pazīme - kaut ari vēl tikai vārgā iedīglī -, ka mūsu attiecībās varētu veidoties problēmas.

Mēs kopā iegājām mazajā dušas kabīnē un pavadījām tur gandrīz vai stundu, cenzdamies nomazgāt no saviem augumiem naudas smaku un ugunsgrēkā izsvīstos sviedrus. Runājāmies bez mitas. Es pastāstīju par saviem piektdienas nakts piedzīvojumiem, par slēpni negaisa laikā pie Habla mājas. Es izstāstīju visu - arī par somām ar nažiem, āmuru un naglām, par to, ko biju izdarījis ar tiem pieciem vīriem. Man šķita, ka Rosko par to priecāsies.

Un tā bija otra problēma. Stāvot karstajās ūdens šaltīs, kas lija pār mūsu augumiem, es kaut ko saklausīju Rosko balsī -neko lielu, tikai tādas kā niecīgas trīsas, pat ne šoku vai noso-dijumu, vien netveramas šaubas, ka varbūt es esmu gājis par tālu. To varēja saklausīt viņas balss tonī.

Taču mani nepameta sajūta, ka to visu es esmu veicis Rosko un Džo dēļ. Es nebiju to darījis tāpēc, ka tā būtu vēlējies. Tā bija Džo lieta, Rosko pilsēta un viņas cilvēki. Es to izdarīju, jo biju redzējis, kā viņa savā virtuvē ļaujas bēdām un raud tā, ka sirds lūst, to skatoties. Es to izdarīju Džo un Mollijas dēļ. Un tai pašā laikā es jutu, ka man nav vajadzīgi nekādi attaisnojumi, es pats sevi biju pilnvarojis to darīt.

Toreiz tā nešķita nekāda problēma. Karstais ūdens, kas dušā plūda pār mūsu augumiem, atraisīja visas mūsu emocijas, iekvēlināja mūsos apdzisušo dzirksteli. Mēs devāmies uz gultu, atstādami aizkarus vaļā. Diena bija pasakaina. Spilgti zilajās debesīs bija uzlēkusi saule, gaiss likās svaigs un tīrs. Tas izskatījās tieši tāds, kā tam vajadzēja būt. Bija sākusies jauna diena.

Mēs mīlējāmies ar lielu maigumu, enerģiju un prieku. Ja kāds man tobrīd būtu teicis, ka nākamajā dienā jau atkal došos ceļā, es nodomātu, ka tas cilvēks nav pie pilna prāta. Es pats sev iestāstīju, ka nekādu problēmu nav, ka tikai pats tās iztēlojos. Un, ja problēmas būtu, tās varētu saprast. Tās varēja izraisīt stress un adrenalīna daudzums organismā pēc visa notikušā, lielais nogurums, varbūt tas apstāklis, ka Rosko bija ķīlniece, varbūt viņa reaģēja adekvāti tam, kā to dara vairums ķīlnieku pēc atbrīvošanas, - viņi izjūt tādu kā netveramu skaudību un aizvainojumu pret visiem tiem, kuri nav bijuši šajā situācijā kopā ar viņiem. Varbūt tas vairoja manu vainas apziņu par to, ka pieļāvu tādu situāciju un Rosko nonāca gūstā. Varbūtību bija tik daudz. Aizmigdams biju pārliecināts, ka mēs pamodīsimies laimigi un es palikšu šeit uz visiem laikiem.

Mēs patiešām pamodāmies laimīgi. Bijām nogulējuši līdz vēlai pēcpusdienai. Pēc tam pavadījām pāris burvīgu stundu pie loga, pa kuru iespīdēja pēcpusdienas saule, snauduļodami un staipīdamies, skūpstīdamies un smiedamies. Mēs atkal mīlējāmies. Mūsos virmoja prieks par to, ka esam drošībā, bijām dzīvi un kopā - vieni paši. Tā bija labākā tuvība, kādu mēs kopā bijām piedzīvojuši, un ari pēdējā. Taču toreiz mēs to vēl nezinājām.

Rosko bentlijā aizbrauca pie Eno, lai nopirktu kaut ko ēdamu. Viņa bija prom veselu stundu un atgriezās ar jaunumiem. Viņa bija satikusi Finleju, un abi bija runājuši par to, kas notiks turpmāk. Tā likās vislielākā problēma. Visas pārējās sīkās raizes tagad šķita nenozīmīgas.

- Tev vajadzētu redzēt, kāds izskatās policijas iecirknis! -Rosko sacīja. - Nav palicis pāri nekas, kas augstāks par pēdu.

Viņa salika ēdamo uz paplātes, un, sēdēdami uz gultas, mēs ieturējām maltīti, ēdām ceptu cāli.

- Nodegušas visas četras noliktavas, - Rosko turpināja.

- Visa maģistrāle klāta ar eksplozijas gružiem. Šajā lietā iesaistījusies ari valsts policija. Viņiem nācās izsaukt visas brīvās ugunsdzēsēju komandas no Atlantas līdz pat Meikonai.

- Tātad ari valsts policija ir iesaistījusies? - pārjautāju.

Rosko smējās.

- Visi ir iesaistījušies, - viņa stāstīja. - Notika īsta ķēdes reakcija. Atlantas ugunsdzēsēju priekšnieks piezvanīja sapieriem, jo tur taču notika eksplozijas, viņš skaidri nezināja, kas tur eksplodēja. Sapieri nedrīkst nekur doties, nepaziņojot par to FIB, ja nu gadījumā notikušais ir terora akts, tāpēc ari FIB izrādīja interesi. Un šorīt tika iesaistīta pat Nacionālā gvarde.

- Nacionālā gvarde? - es brīnījos. - Kāpēc?

- Šī ir stāsta labākā daļa, - Rosko turpināja. - Finlejs stāstīja, ka tad, kad pagājušajā nakti sabruka noliktavas jumts, pēkšņs gaisa strāvas virpulis aizpūtis un izkaisījis naudu pa visu apkārtni. Vai atceries tās degošās naudas banknotes, kas krita mums virsū? Visapkārt ir izbiruši miljoniem dolāru, tie ir aizlidojuši jūdzēm tālu. Vējš tos izkaisījis pa visurieni - tie mētājas uz laukiem un maģistrāles. Protams, lielākā daļa ir apdegusi, taču dažas naudas zīmes ir veselas. Tiklīdz saule bija uzlēkusi, pēkšņi no nekurienes saradās tūkstošiem cilvēku, tie spietoja pa visām vietām un lasīja izkaisīto naudu. Tāpēc, lai izklīdinātu pūļus, tika izsaukta Nacionālā gvarde.

Ēzdams pārdomāju to visu.

- Gvardi izsauc gubernators, vai ne? - pajautāju.

Rosko pamāja, viņas mute bija pilna ar cāļa spārniņu.

- Arī gubernators ir iesaistījies, - viņa piebilda. - Pašlaik viņš atrodas pilsētā. Un Finlejs piezvanīja uz Finanšu ministriju sakarā ar Džo. Ari viņi sūtīs šurp savu komandu. Es jau tev teicu, ka tā ir ķēdes reakcija.

- Sasodītsl Un kas vēl? - es iesaucos.

- Protams, pilsētā ir lielas problēmas, - Rosko apstiprināja.

- Visapkārt klīst baumas. Tagad visi zina, ka Klainera fondam ir pienācis gals. Finlejs stāsta, ka puse no iedzīvotājiem izliekas, ka nekad nav zinājuši, kas notiek pilsētā, bet otra puse ir ellīgi dusmīga, ka nesaņems vairs savus dienišķos tūkstoš dolārus nedēļā. Tev vajadzēja redzēt, cik zvērīgi nikns bija vecais Eno, kad pirku ēdamo.

- Vai Finlejs ir uztraucies? - es painteresējos.

- Ar viņu viss ir kārtībā, - Rosko teica. - Protams, Finlejs ir aizņemts. Tagad mūsu policijas iecirkni ir palikuši tikai četri cilvēki - Finlejs, es, Stīvensons un dežūrpolicists. Finlejs saka, ka sakarā ar krīzi mums trūkst puse darbinieku, kas būtu nepieciešami, tomēr tie paši četri ir divreiz vairāk, nekā mēs varēsim atļauties, jo fonda subsīdijas ir beigušās. Tomēr pašlaik ir izveidojusies tāda situācija, ka neviens bez mēra atļaujas nedrīkst ne atlaist, ne pieņemt cilvēkus darbā, bet mums taču vairs nav mēra, vai ne?

Sēdēdams uz gultas, es turpināju ēst. Mani sāka nomākt problēmas. Pirms tam es par tām nemaz tā nopietni nebiju domājis. Tomēr tagad es visu redzēju pilnīgi skaidri. Manā prātā samilza liels jautājums, un tas attiecās uz Rosko. Es gribēju to uzdot nekavējoties un saņemt godīgu un spontānu atbildi. Negribēju dot viņai laiku apdomāties.

- Rosko? - ierunājos.

Viņa nogaidoši uz mani paskatījās.

- Ko tu grasies darīt? - es vaicāju.

Viņa paskatījās uz mani tā, it kā mans jautājums būtu dīvains.

- Domāju, ka strādāšu vaiga sviedros, - viņa atbildēja. - Šeit būs ļoti daudz darāmā. Mums vajadzēs atjaunot visu pilsētu. Var būt, ka mums izdosies izveidot kaut ko labāku, kaut ko paliekošu un vērtīgu. Un tam, ka es piedalos, var būt liela nozīme. Es varu pacelt vērtību latiņu par pāris iedaļām augstāk. Es tiešām esmu priecīgi satraukta par to visu. Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu sākt darboties. Šī taču ir mana pilsēta, un es gribu aktīvi piedalīties tās izaugsmē. Varbūt iesaistīšos pilsētas domes darbā. Varbūt pat kandidēšu uz mēra amatu. Tas nu gan būtu viens ellīgs pasākums, vai ne? Pēc visiem šiem gadiem Tīļu vietā par pilsētas mēru kļūtu Rosko!

Es pavēros savā draudzenē. Tā bija lieliska atbilde, bet tā nebija tāda, kādu būtu vēlējies dzirdēt. Man tā nederēja. Es negribēju mainīt Rosko domas, negribēju izdarīt nekādu spiedienu. Tieši tāpēc, pirms grasījos stāstīt, ko pats darīšu turpmāk, biju uzdevis viņai tik tiešu jautājumu. Vēlējos sagaidīt godīgu un dabisku atbildi. Un tagad biju to saņēmis. Rosko tā bija pareizā atbilde. ŠI bija viņas pilsēta. Ja kāds to vispār var savest kārtībā, tā noteikti ir Rosko. Ja kādam vajag šeit palikt un strādāt vaiga sviedros, tā noteikti ir Rosko.

Taču man šī atbilde nederēja, jo jau tagad biju sapratis, ka man jādodas prom. Tagad zināju, ka man tas jādara ātri. Problēma bija tikai viena - kas notiks turpmāk? Visa šī lieta vairs nebija kontrolējama. Iepriekš tā bija saistīta ar Džo. Tā bija privāta lieta. Tagad tā bija kļuvusi publiska, tāpat kā tie apdegušie dolāri, kas mētājās visā sasodītajā apkārtnē.

Rosko bija pieminējusi gubernatoru, Finanšu ministriju, Nacionālo gvardi, valsts policiju, FIB, Atlantas ugunsgrēku ekspertus. Apmēram pusducis kompetentu institūciju pētis to, kas bija noticis Mārgreivā. Un viņi to darīs pamatīgi. Viņi nosauks Klaineru par gadsimta naudas viltotāju. Viņi atklās, ka ari pilsētas mērs ir pazudis un ka šajā lietā bijuši iesaistīti četri policisti. FIB izmeklēs Pikarda lietu. Interpols iesaistīsies sakarā ar Venecuēlu. Skandāls būs grandiozs. Sešas institūcijas savstarpēji sacentīsies, lai gūtu labākus izmeklēšanas rezultātus. Viņi šo vietu izārdīs līdz pamatiem.

Un kāds no viņiem noteikti atšķetinās ari manas pēdas. Es biju svešinieks, kas nokļuvis nepareizā vietā un nepareizā laikā. Tikai pusotra minūte būs vajadzīga, lai aptvertu, ka esmu tā mirušā valdības izmeklētāja brālis, kurš bija visu šo lietu iesācis. Viņi izpētīs manu biogrāfiju un darba gaitas. Kāds no viņiem nodomās: atriebība! Mani aizturēs un pratinās.

Bija skaidrs, ka mani nenotiesās; šajā jautājumā nekāds risks nepastāvēja. Nebija nekādu pierādījumu. Katrā epizodē esmu uzmanījies, turklāt es zināju, kā spraust banānus ausīs. Viņi var mani pratināt tik ilgi, līdz man izaugs gara, balta bārda, bet, vienalga, neko no manis neuzzinās. Tā tas noteikti notiks, bet viņi tomēr centīsies. Viņi noturēs mani divus gadus Vārburtonā, šis laiks būs jāpavada aizturēšanas stāvā. Tā paies divi manas dzīves gadi. Lūk - tā bija problēma! To es nekādā gadījumā nedrīkstēju pieļaut, jo tikko biju atguvis savu dzīvi. Trīsdesmit sešu gadu laikā man bijuši tikai seši brīvības mēneši, un tie ir bijuši laimīgākie visā manā dzīvē.

Upēc man vajadzēja doties projām, pirms kāds no viņiem uzzina, ka es vispār kādreiz esmu spēris šeit savu kāju. Mans prāts bija tam gatavs; man atkal bija jākļūst neredzamam. Man vajadzēja doties tālu projām no Mārgreivas, kas tagad bija nonākusi uzmanības centrā, uz tādu vietu, kur šīs uzcītīgās institūcijas nekad mani nemeklēs. Tas nozīmēja, ka mani sapņi par nākotni kopā ar Rosko bija pagaisuši, pat vēl nesākoties.

Tas nozīmēja arī to, ka man jāpastāsta Rosko, ka viņa man nav tik dārga, lai es riskētu ar savas dzīves diviem gadiem. Man bija tas viņai jāpasaka.

Nestrīdēdamies mēs par to runājām visu nakti. Vienkārši runājām. Viņa zināja, ka tas, ko es grasos darīt, ir mans pareizais ceļš. Es zināju, ka tas, ko Rosko grasās darīt, ir viņas pareizais ceļš. Viņa lūdza mani palikt. Es ilgi par to domāju, tomēr atteicos. Es lūdzu viņu nākt kopā ar mani. Ari viņa ilgi par to domāja - tomēr atteicās. Vairs nebija palicis nekas, ko mēs viens otram varētu sacīt.

Tad mēs runājām par citām lietām - par to, ko es varētu darīt, un par to, ko varētu darīt viņa. Un tad es lēnām sapratu, ka palikšana šeit mani salauzīs un sāpinās tikpat ļoti kā aiziešana. Jo es savā dzīvē nevēlējos neko no tā, par ko runāja Rosko. Man nebija vajadzīgas vēlēšanas, mēri, vēlētāju balsis, valdes un komitejas. Man nebija vajadzīgi īpašuma nodokļi un īpašuma uzturēšana, tirdzniecības palātas un stratēģijas. Es negribēju šeit sēdēt sapīcis un mirt no garlaicības. Negribēju piedzīvot sīkus aizvainojumus, vainas apziņu, nesaskaņas, kas kļūst arvien lielākas un lielākas, līdz tās beigās mūs nosmacēs. Es gribēju to, par ko es stāstīju: brīvi klaiņot pa ceļiem un katru dienu redzēt arvien jaunas vietas. Gribēju ceļot jūdzēm tālu, bez nekādas nojausmas, uz kurieni dodos. Es gribēju klīst pa pasauli. Domās es jau biju tālu prom no šejienes.

Tā nu mēs abi, juzdamies nelaimīgi, sēdējām un runājāmies līdz pat rītausmai. Es lūdzu Rosko izdarīt pēdējo lietu manā labā - nokārtot Džo bēres. Pateicu, ka vēlētos, lai tajās piedalās Finlejs, Habli, abi vecie frizieri un viņa pati. Vēl lūdzu uzaicināt vecā friziera māsu, lai viņa nodzied Džo uz atvadām kādu skumju dziesmu. Lūdzu Rosko pajautāt vecajai kundzei, kur atrodas tā pļava, kur viņi abi ar Aklo Bleiku pirms sešdesmit diviem gadiem bija sēdējuši un dziedājuši viņa ģitāras pavadībā. Lūdzu izkaisīt Džo pelnus tieši tajā vietā.

Rosko aizveda mani bentlijā līdz Meikonai. Bija septiņi no rīta. Mēs iepriekšējā naktī vispār nebijām ne acu aizvēruši.

Brauciens ilga stundu. Es sēdēju mašīnas aizmugurē aiz jaunajiem tonētajiem stikliem. Negribēju, lai kāds mani pamana. Nobraucām lejup pa kalnu pie Rosko mājām un iek|uvām dzīvā satiksmes virpulī. Visa pilsēta zumēja no cilvēkiem un mašīnām. Pat vēl pirms Galvenās ielas redzēju, ka pilsēta mudž no cilvēkiem. Milzum daudz mašīnu stāvēja visās malās. Bija sabraukušas televīzijas mašīnas no dažādiem kanāliem, CNN tajā skaitā. Sēdēdams mašīnas aizmugurējā sēdeklī, es pieliecos, lai mani nepamanītu. Jau septiņos no rīta visapkārt spietoja cilvēku bari. Tumši zilu valdības sedanu rindas stāvēja dažādās vietās. Mēs pagriezāmies ap stūri pie diennakts veikala ar kafetēriju. Gaidīdami brokastis, ļaudis bija sastājušies rindā uz ietves.

Izbraucām cauri saules pielietajai pilsētai. Uz Galvenās ielas stāvēja mašīna pie mašīnas, pat uz ietvēm bija novietoti transportlīdzekļi. Pamanīju valsts ugunsdzēsēju vadības mašīnas un valsts policijas patruļmašīnas. Braucot garām frizētavai, ieskatījos iekšā, tomēr veco frizieru tur nebija. Man viņu pietrūks. Man pietrūks ari vecā labā Finleja. Būtu interesanti uzzināt, kā viss nokārtosies. Lai tev veicas, vecais hārvardieti, es sevī nodomāju. Lai veicas ari Hablieml Šorīt viņiem sāksies jauns un garš ceļš, kurā būs nepieciešama liela veiksme. Lai veicas ari Rosko! Es sēdēju mašīnas aizmugurē, vēlēdams viņai visu to labāko. Rosko bija to pelnījusi, noteikti bija to pelnījusi!

Viņa mani aizveda dienvidu virzienā līdz pašai Meikonai. Atradusi autoostu, Rosko apstādināja mašīnu un, pasniegusi man mazu aploksni, piekodināja to tagad neatvērt. Es ieliku to kabatā un uz atvadām viņu noskūpstīju. Izkāpis no mašīnas, neskatījos atpakaļ. Izdzirdēju lielo riepu švīkstoņu uz ietves un zināju, ka Rosko ir aizbraukusi. Iegāju autoostā un nopirku biļeti. Tad pārgāju pāri ielai un kādā lētā veikaliņā nopirku jaunas drēbes. Pārģērbies veikala kabīnē, atstāju vecās, netīrās maskēšanās drēbes atkritumu urnā. Pēc tam aizgāju atpakaļ uz autoostu un iekāpu autobusā, kas devās uz Kalifomiju.

Vairāk nekā simts jūdžu garajā ceļā man acīs bija asaras. Tad autobuss šķērsoja pavalsts robežu. Es pavēros pa logu uz Alabamas dienvidrietumu nostūri. Atvēru Rosko aploksni. Tajā atradās Džo fotogrāfija. Rosko bija to izņēmusi no Mollijas Betas ceļasomas, izvilkusi no rāmiša un apgriezusi ar šķērēm, lai fotogrāfija ietilptu kabatā. Fotogrāfijas otrā pusē Rosko bija uzrakstījusi savu telefona numuru. Taču man tas nebija vajadzīgs. Es to nebiju aizmirsis.

Content

Čailds Lī Nāves zona

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA