Miso Gijoms

Neatstājot pēdas

Gijoms Miso

Neatstājot pēdas

Prologs

,

Mobilais telefons?

Sākumā jums tas nemaz nešķiet tik nepieciešams, un, lai nerastos iespaids, ka tam piešķirat pārāk lielu nozīmi, jūs izraugāties ļoti vienkāršu modeli ar pamatizvēlnēm. Reizēm jums pašam šķiet nepierasti pieķert sevi pārāk skaļi runājam restorānā, vilcienā vai uz kafejnīcas terases. Nākas vien piekrist, ka ir ļoti parocīgi un nomierinoši, ja ģimene un draugi atrodas vien rokas stiepiena attālumā.

Tāpat kā visi cilvēki, ari jūs esat iemācījies rakstīt īsziņas, ar pirkstiem spaidot miniatūros taustiņus, un iemanījies tās veikli nosūtīt. Tāpat kā visi citi, jūs savu plānotāju esat aizstājis ar tā elektronisko versiju. Telefona adrešu sarakstā jūs esat saglabājis paziņu, ģimenes un mīļākā telefonu numurus. Jūs tajā esat paslēpis arī savu bijušo mīļāko telefonu numurus un kredītkartes kodu, ko mēdzat aizmirst. Pat tad, ja izdodas ļoti sliktas kvalitātes momentuzņēmumi, jūs telefonu esat izmantojis arī kā fotoaparātu. Ir taču tik jauki, ka allaž ir līdzi kāds smieklīgs fotouzņēmums, ko parādīt kolēģiem.

Turklāt tā dara visi. Šis priekšmets kļuvis par neaizstājamu mūsu dzīves sastāvdaļu, nojaucot robežas starp personisko, profesionālo un sabiedrisko dzīvi. Arī ikdiena kļuvusi steidzīgāka un mainīgāka, liekot nemitīgi žonglēt ar sava laika plānošanu.

Nesen jūs veco telefonu esat nomainījis pret labāka modeļa ierīci, kas brīnumainā kārtā ļauj piekļūt jūsu elektroniskajām vēstulēm, sērfot internetā un no turienes ielādēt telefonā simtiem lietojumprogrammu.

Un tad jau ir iestājusies atkarība. Gluži kā izaugums uz ķermeņa, mobilais telefons ir kļuvis par jūsu turpinājumu, kurš jūs nepamet pat vannasistabā vai tualetē. Lai kur arī jūs būtu, nepaiet pat pusstunda, līdz atkal jau veraties telefona ekrānā, meklējot tajā neatbildētus zvanus un intīmu vai draudzīgu īsziņu. Un, ja jūsu pastkaste ir tukša, jūs tomēr nospiežat taustiņu, lai pārliecinātos, ka neviena vēstule nav palikusi nepamanīta.

Telefons, tāpat kā bērnības mīļākā rotaļlieta, sniedz jums pašpaļāvību. Tā ekrāns ir maigs, nomierinošs un hipnotizējošs. Tas piešķir jums nozīmīgumu it visās dzīves situācijās un piedāvā iespēju nekavējoties piezvanīt, paverot ceļu tik daudzām iespējām...

★

Bet tad kādu vakaru, pārnācis mājās, jūs sākat rakņāties kabatās un somā un konstatējat, ka mobilais telefons ir izgaisis. Pazudis? Nozagts? Nē, tam ir grūti noticēt! Jūs vēlreiz neveiksmīgi visu pārmeklējat, cenšoties sevi pārliecināt, ka esat to atstājis darbā, tomēr... tā nav, jo jūs atceraties, ka ielūkojāties tajā arī liftā, braucot mājup, un - pilnīgi noteikti - metro un autobusā.

Ak nē!

Sākumā jūs sanikno fakts, ka pazudis telefons, bet pēc tam sākat priecāties, ka esat parakstījis apdrošināšanas polisi, kas ietver “nozagts/pazaudēts/salūzis” gadījumus, vienlaikus apsverot iespēju jau rīt sev uzdāvināt jaunu, tehnoloģiski augstāk attīstītu, skārienjutīgu rotaļlietu.

Tomēr vēl trijos naktī jūs tā arī neesat varējis iemigt...

★

Jūs klusiņām pieceļaties, lai neuzmodinātu blakus guļošo.

Virtuvē, sienas skapja visattālākajā stūrī, jūs sameklējat vecu, iesāktu cigarešu paciņu, ko esat tur paslēpis neparedzētiem gadījumiem. Vienu no tām jūs turpat uz vietas aizsmēķējat un ielejat glāzītē degvīnu.

Sūda būšana...

Sarāvies jūs apsēžaties uz ķeblīša. Jums salst, jo esat atstājis vaļā logu (lai nejūt cigarešu smaku).

Jūs cenšaties atsaukt atmiņā visu, kas atradās telefonā, - daži video, aptuveni simts fotogrāfiju, jūsu interneta sērfošanas vēsture, adreses (ieskaitot mājas ārdurvju kodu), vecāku adrese, tādu cilvēku telefona numuri, kam tur nekādā gadījumā nevajadzētu atrasties, īsziņas, no kurām varētu izsecināt, ka...

Nekļūstiet taču par paranoiķi!

Jūs izvelkat vēl vienu smēķi un iedzerat malku alkohola.

Sākotnēji šķiet, ka telefonā nav nekā īsti kompromitējoša, tomēr jūs labi zināt, ka šķietamais mēdz būt maldinošs.

Jūs satrauc tas, ka jūsu mobilais varētu būt nokļuvis kāda rokās, kam ir ļauni nodomi.

Un jūs jau sākat nožēlot, ka tajā atrodas daži fotoattēli, vēstules un sarunas. Pagātne, ģimene, nauda, sekss... Ja tā labi padomā, kāds, kurš vēlētos jūs pazudināt, atrastu veidu, kā izpostīt jūsu dzīvi. Jūs māc nožēla, tomēr tas neko nedod.

Drebēdams no aukstuma, jūs pieceļaties, lai aizvērtu logu. Pieri piespiedis pie stikla, jūs raugāties uz uguntiņām, kas vēl šur tur saskatāmas nakts melnumā, prātodams, ka varbūt otrā pilsētas malā kāds cilvēks nespēj atraut acis no mobilā telefona displeja, izbaudot jūsu privātās dzīves ēnas puses, un metodiski rakņājas mobilajā, meklēdams jūsu dirty little secrets.

Pirmā daļa Kaķis un pele

1

Apmainīšanās

Ir cilvēki, kuriem liktenis lēmis sastapties. Lai kur viņi būtu, lai kurp arī dotos, kādā dienā viņi satiekas.

Klodija Galleja

Ņujorka

Džona Kenedija lidosta

Nedēļu pirms Ziemassvētkiem

VIŅA

-    Un tad?

-    Un tad Rafaels man pasniedza gredzenu ar briljantiem no Tiffany un lūdza kļūt par viņa sievu.

Telefonu pie auss piespiedusi, Medlina staigāja šurpu turpu starp milzīgajiem logiem ar skatu uz lidlauku. Piecu tūkstošu kilometru attālumā savā mazajā Ziemeļlondonas dzīvoklītī Medlinas labākā draudzene nepacietīgi klausījās viņas romantiskā ceļojuma uz Ņujorku, dēvētu par “Lielo ābolu”, sīku izklāstu.

-    Viņš tiešām licis lietā visus līdzekļus! - Džiliana konstatēja.

- Nedēļas nogale Manhetenā, istaba Waldorf viesnīcā, izbraukums ekipāžā caur Centrālparku un, protams, tavas rokas lūgšana...

-    Jā, - piekrita Medlina, - viss bija tik nevainojami kā kino.

-    Varbūt pat pārāk nevainojami, vai ne? - Džiliana turpināja ķircināt.

-    Vai tu, mūžīgā pārspīlētājas kundze, man nevarētu paskaidrot, kā kaut kas var būt “pārāk nevainojami”?

Džiliana neveikli mēģināja taisnoties:

-    Es jau tikai gribēju teikt: iespējams, ka tajā visā pietrūkst pārsteiguma - Ņujorka, Tiffany, brauciens caur sniegoto Centrāl-parku, slidotava... Tas taču jau iepriekš bija sagaidāms! Nu tā kā nedaudz klišejiski...

Medlina devās tīšā pretuzbrukumā.

-Ja pareizi atceros, tad Veins tavu roku lūdza atceļā no iedzeršanas alus bārā. Viņš bija pilns kā metrostacija sastrēgumstundā un uzreiz pēc tam devās uz tualeti izvemties, vai ne tā?

-    Labi, tu esi uzvarējusi, - Džiliana padevās.

Medlina pasmaidīja un tuvojās uzgaidāmajai zālei, lai milzīgajā pūlī sameklētu Rafaelu. Lidosta sanēja kā bišu strops. Ziemassvētku brīvdienas bija tikko sākušās, bet jau tūkstošiem ceļotāju steidzās uz lidostu. Vieni devās pie savām ģimenēm, citi - uz vietām, kas atgādināja paradīzi zemes virsū, uz otru pasaules malu, tālu prom no Ņujorkas burzmas.

-    Patiesībā, - Džiliana turpināja, - tu man vēl nepateici, kāda bija tava atbilde.

-    Tu laikam joko? Protams, es devu viņam jāvārdu!

-    Tu viņam neliki vēl nedaudz nogaidīt?

-    Nedaudz nogaidīt? Paklau, Džil, man taču ir gandrīz jau trīsdesmit četri gadi! Vai tev nešķiet, ka esmu gana gaidījusi? Es Rafaelu mīlu, tiekos ar viņu jau divus gadus, un mēs cenšamies tikt pie bērna. Pēc dažām nedēļām mēs ievāksimies mājā, ko kopīgi izraudzījāmies. Džilian, es pirmo reizi dzīvē jūtos droša un laimīga!

-    Tu tā saki, jo viņš atrodas tev blakus, vai ne?

-    Nē! - Medlina smiedamās iesaucās. - Viņš aizgāja piereģistrēt bagāžu. Es tā saku tāpēc, ka tā arī domāju!

Viņa apstājās pie kāda avīžu kioska. Cieši cits citam līdzās novietoti, dienas izdevumi iezīmēja laika atskaiti, pirms pasauli pārņems dažādas kataklizmas: ekonomiskā krīze, bezdarbs, politiskie skandāli, sociālo problēmu saasināšanās, ekoloģiskās katastrofas...

Bet Džiliana nespēja rimties. - Vai tu nebaidies, ka tava dzīve ar Rafaelu būs pārāk paredzama?

-    Vai tas kāds grēks, - Medlina atcirta, - ka man nepieciešams kāds, kurš ir stabils, uz kuru var paļauties un kurš ir uzticīgs. Mums visapkārt viss ir tik nestabils, trausls un nemierīgs. Es negribu, lai tā būtu arī manā ģimenes dzīvē. Vēlos vakarā atgriezties mājās un būt droša, ka mani tur sagaida rāms miers. Vai tu to saproti?

-    Hm... - Džiliana nomurmināja.

-    “Hm” te nav nekādas nozīmes, Džil. Sāc vien pārmeklēt veikalus, lai atrastu līgavas māsas kleitu!

-    Hm, - angļu draudzene atkārtoja vēlreiz, taču šoreiz, drīzāk lai slēptu savas patiesās izjūtas, nevis lai paustu neticību.

Medlina palūkojās rokaspulkstenī. Arā aiz loga lielas, baltas lidmašīnas bija sastājušās zosu gājienā un gaidīja, lai paceltos spārnos.

-    Labi, es tevi vairs neaizkavēšu, mans reiss ir septiņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs, un es vēl joprojām nevaru sameklēt savu... savu vīru!

-    Savu nākamo vīru... - Džiliana smiedamās izlaboja. - Kad tu mani apciemosi Londonā? Varbūt šajā nedēļas nogalē?

-    Es jau ļoti vēlētos, taču nesanāks. Mēs ierodamies Šarla de Golla lidostā ļoti agri. Man tikko pietiks laika pirms veikala atvēršanas ieiet dušā.

-    Tad jau tu esi aizņemta sieviete!

-    Es esmu floriste, Džil! Ziemassvētki ir viens no tiem periodiem visa gada laikā, kad man ir visvairāk darba!

-    Mēģini vismaz pa ceļam kaut nedaudz pagulēt!

-    Labi. Es tev rītdien piezvanīšu, - Medlina apsolīja, pirms nospieda taustiņu.

★

VIŅŠ

-    Nemaz neuzstāj, Frančeska, - par satikšanos nevar būt ne runas!

-    Bet es taču esmu tikai divdesmit metru attālumā no tevis, lejā pie eskalatora...

Džonatans sarauktām uzacīm, mobilo telefonu pie auss piespiedis, piegāja tuvāk eskalatora margām. Pakāpienu lejasdaļā kāda jauna, tumšmataina sieviete ar madonnas izskatu zvanīja, turot pie rokas bērnu, kurš bija satuntuļots ziemas jakā, kas tam bija nedaudz par lielu. Sievietei bija gari mati, kājās - džinsa bikses ar zemu jostasvietu un mugurā - pieguloša dūnu veste, bet uz acīm - saulesbrilles lielā rāmī, kas gluži kā maska aizsedza daļu viņas burvīgās sejas.

Džonatans pamāja ar roku sava dēla virzienā, kurš bikli atņēma sveicienu.

-    Dod man Čārliju un liecies mierā! - viņš dusmīgi pavēlēja.

Ikreiz, kad viņš ieraudzīja savu bijušo sievu, Džonatanu pārņēma dusmas, kas jaucās ar sāpēm. Šīs izjūtas bija tik spēcīgas, ka viņš tās nespēja kontrolēt, un tās viņu padarīja vienlaikus gan niknu, gan bezspēcīgu.

-    Es tev aizliedzu turpmāk ar mani tā sarunāties! - sieviete runāja balsī, kurā tik tikko bija jaušams itāliešu akcents.

-    Tu mani nemācīsi! - Džonatans neizturēja. - Tu esi izdarījusi savu izvēli, un tev jāapzinās tās sekas! Tu esi nodevusi savu ģimeni, Frančeska! Tu esi nodevusi Čārliju un mani.

-    Čārliju tu neaiztiec!

-    Neaiztikt? Un kurš tad par nogāztajiem podiem maksā? Tavu trakulību dēļ viņš savu tēvu redz tikai pāris nedēļu gadā!

-    Man tiešām žēl...

-    Un lidmašīnas! Vai gribi, lai tev atgādinu, kāpēc Čārlijam bail vienam lidot un man ikreiz skolas brīvdienās ir jāšķērso visa valsts? - Džonatans jautāja paceltā balsī.

-    Tas, kas ar mums noticis, ir... daļa no mūsu dzīves, Džonatan. Mēs esam pieauguši, un nav tā, ka it visā ir vainojams tikai viens no mums.

-    Nez kāpēc tiesnesis gan to neņēma vērā, - vīrietis iebilda, atcerēdamies šķiršanos, kad tika paziņots viņa bijušajai sievai nelabvēlīgs spriedums.

Domās iegrimis, Džonatans uzmeta acis skrejceļam. Pulkstenis vēl bija tikai puspieci pēcpusdienā, bet ārā jau valdīja tumsa. Uz izgaismotajiem skrejceļiem stāvēja gara rinda milzīgu laineru, kas gaidīja vadības torņa signālu, lai dotos uz Barselonu, Honkongu, Sidneju, Parīzi...

-    Nu labi, pietiks pļāpāts, - viņš beigās noteica. - Mācības sākas 3. janvārī, es tev atvedīšu Čārliju iepriekšējās dienas vakarā.

-    Labi, - Frančeska piekāpās. - Un vēl kāda lieta: es viņam esmu nopirkusi mobilo telefonu. Vēlos ar viņu sazināties jebkurā laikā.

-    Tu laikam joko? Par to nevar būt ne runas! - vīrietis eksplodēja. - Septiņus gadus vecam zēnam nekādi mobilie nav vajadzīgi!

-    Par to vēl var pastrīdēties, - Frančeska iebilda.

-    Jā, par to var pastrīdēties... tev nebija tiesību vienai pašai pieņemt tādu lēmumu. Par to vēl parunāsim, taču pagaidām paturi to verķi pie sevis un ļauj, lai Čārlijs nāk šurp!

-    Labi, - sieviete beidzot piekāpās.

Džonatans pārliecās pāri margām un, acis samiedzis, konstatēja, ka Čārlijs atdod Frančeskai nelielu, krāsainu mobilo telefonu. Tad puisēns noskūpstīja māti un nedrošiem soļiem uzkāpa uz slīdošajām trepēm.

Lai paietu dēlam pretim, Džonatans izgrūstīja dažus ceļotājus.

-    Sveiks, tēt.

-    Sveiks, mans mazais, - viņš noteica un apskāva dēlēnu.

★

VIŅI

Medlinas pirksti lielā ātruma skraidīja pa taustiņiem.

Mobilo telefonu rokās turēdama, viņa apstaigāja dutyfree iepirkšanās zonas vitrīnas un, tikpat kā neskatoties, rakstīja atbildi uz Rafaela īsziņu. Viņas ceļabiedrs jau bija piereģistrējis bagāžu, bet tagad stāvēja rindā, lai izietu drošības kontroli. Savā īsziņā Medlina viņam piedāvāja satikties kafejnīcā.

-    Tēt, esmu nedaudz izsalcis. Vai es, lūdzu, nevarētu dabūt kādu panino? - Čārlijs pieklājīgi apvaicājās.

Aplicis roku dēlam ap pleciem, Džonatans šķērsoja stikla un metāla labirintu, kas veda uz iekāpšanas zonu. Viņš nevarēja ciest lidostas, bet jo īpaši - Ziemassvētku laikā. Tās viņam atgādināja tos drūmos apstākļus, kādos viņš pirms diviem gadiem bija uzzinājis par sievas neuzticību, tomēr tikšanās ar Čārliju bija tik ļoti iepriecinājusi, ka viņš to satvēra aiz vidukļa un pacēla gaisā.

-    Nu ko, vienu panino jaunskungam! - Džonatans mundri noteica, pagriežoties uz restorāna pusi.

Termināļa lielākā kafejnīca “Debesu vārti” bija izvietota ap ātriju, kura vidū uz vairākām letēm atradās plašs kulinārijas izstrādājumu klāsts.

Šokolādes kūku vai picas gabaliņu?-Medlina prātoja, pētīdama vitrīnu. Protams, daudz prātīgāk būtu izvēlēties kādu augli, taču viņa bija izsalkusi kā vilks. Medlina uzlika uz šķīvja kūkas gabaliņu, taču gandriz tajā pašā mirklī to novietoja atpakaļ, jo viņas iekšējais velniņš pačukstēja tai ausī, ar kādu kaloriju daudzumu šāds mēģinājums varētu draudēt. Nedaudz vīlusies, Medlina no pīta groza izķeksēja ābolu, pasūtīja tēju ar citronu un devās pie kases samaksāt par pirkumu.

Ciabatta, pesto, saulē kaltēti tomāti, Parmas šķiņķis un mocarellas siers: Čārlijs rija siekalas, raugoties uz savu itāļu sviestmaizi. Jau kopš agras bērnības viņš kopā ar tēvu bija gājis uz restorāniem, tā gūdams izpratni par labu ēdienu un attīstīdams zinātkāri par dažādajām gāršām.

-    Uzmanies, ka neapgāz savu šķīvi, labi? - Džonatans viņu brīdināja, kad bija samaksājis par maltīti.

Zēns piekrītoši pamāja ar galvu, raudzīdamies noturēt trauslo līdzsvaru paplātei, uz kuras atradās viņa panino un pudele ar ūdeni.

Ēstuve bija pārpildīta. Visgarām ovālās formas zālei stiepās stikla siena ar skatu uz lidlauku.

-    Tēt, kur sēdēsim? - jautāja Čārlijs, apjucis stāvēdams ceļotāju straumes vidū.

Džonatans neizpratnē lūkojās uz milzīgo pūli, kas lavierēja starp krēsliem. Acīm redzami apmeklētāju bija vairāk nekā brīvu vietu. Un tad gluži kā uz burvja mājienu pie loga atbrīvojās kāds galdiņš.

-    Kurss uz austrumiem, junga! - viņš paziņoja un piemiedza dēlam ar aci.

Un tieši tad, kad Džonatans pielika soli, pašā burzmas vidū iezvanījās viņa telefons. Džonatans nevarēja izlemt, vai atbildēt uz zvanu vai ne. Lai gan viņam bija pilnas rokas -čemodāns uz ritentiņiem vienā rokā un šķīvis otrā -, viņš tomēr mēģināja izvilkt telefonu no žaketes kabatas, taču...

Ir nu gan burzma! - Medlina noskuma, ieraugot ceļotāju “armādu”, kas bija devusies iekarot restorānu. Viņa bija cerējusi izbaudīt kādu mierīgāku mirkli pirms lidojuma, bet nevarēja atrast nevienu brīvu vietu pie galdiņa.

Au! - viņa iekliedzās, kad kāda nevērīga tīne tai uzkāpa uz kājas un pat neatvainojās.

Sīkā nekauņa, Medlina nodomāja, veltot meitenei bargu skatienu, bet tā savukārt atbildēja ar rokas vidējā pirksta žestu, kura nozīme bija nepārprotama.

Medlinai pat nebija laika, lai izrādītu sašutumu par šādu agresiju. Beidzot viņa pamanīja brīvu galdiņu pie stiklotās sienas un pielika soli, lai kāds cits nepaspēj to ieņemt pirmais. Līdz mērķim bija atlicis tikai pāris metru, kad somā ievibrējās mobilais telefons.

Nu nē!

Vispirms Medlina nolēma neatbildēt, bet tad pārdomāja - tas noteikti ir Rafaels, kurš viņu meklē. Neveikli viņa mēģināja paņemt šķīvi otrā rokā - žēlīgais Dievs, cik tas bija smags! - vienlaikus rakņādamās somā, lai no turienes izvilktu savu mobilo telefonu, kas bija ierakts starp milzīgu atslēgu saišķi, bloknotu un romānu, ko Medlina pašlaik lasīja. Viņa neveikli izliecās, lai satvertu telefonu un pieliktu to pie auss, kad pēkšņi...

★

Medlina un Džonatans ietriecās viens otram tieši krūtīs. Tējkanna, ābols, sviestmaize, kolas pudele, vīna glāze - viss aizlidoja pa gaisu un nokrita uz grīdas.

No pārsteiguma arī Čārlijam šķīvis izkrita no rokām, un viņš sāka raudāt.

-    Velns! Sasodīts! - Džonatans tikai ar pūlēm spēja apvaldīt dusmas. - Skatieties, kur ejat! - viņš vēl iekliedzās.

-    Kāds mūlāps! - Medlina aizsvilās, cenšoties atgūties no trieciena. - Ak tad tā esot mana vaina! Paklau, tikai nevajag, labi? - Viņa pacēla galvu un tad sāka uzlasīt no zemes telefonu, somu un atslēgas.

Džonatans noliecās pie dēla, cenšoties to nomierināt, tad pacēla sviestmaizi, kas bija ietīta plastikāta iesaiņojumā, ūdens pudeli un savu mobilo telefonu.

-    Es pirmais pamanīju šo galdiņu! - viņš sašutis iesaucās.

- Mēs jau bijām gandrīz apsēdušies, kad jūs mums uzbrāzāties virsū kā tāda lavīna, pat ne...

-Jūs laikam jokojat? Es šo galdiņu pamanīju daudz agrāk nekā

jūs!

Tagad jaunās sievietes dusmīgajā balsī bija saklausāms angļu akcents, kas pirms tam tikpat kā nebija jūtams.

-    Lai kā arī būtu, jūs esat viena, bet es - ar bērnu!

-    Ir nu gan attaisnojums! Tas vien, ka jums ir bērns, nedod nekādas tiesības skriet man virsū un sabojāt manu blūzi! - Medlina sūkstījās, pamanījusi uz apģērba vīna traipu.

Džonatans apjucis nogrozīja galvu un pacēla acis pret debesīm. Viņš jau grasījās vērt vaļā muti, lai protestētu, tomēr Medlina viņu apsteidza.

-    Turklāt es nemaz neesmu viena! - Medlina apgalvoja, jo bija pamanījusi Rafaelu.

Džonatans paraustīja plecus un satvēra Čārliju aiz rokas.

-    Nāc, iesim nu! Ko tu lempjiem padarīsi... - viņš vēl noteica, atstādams restorānu.

★

Lidsabiedrības Delta lidmašīna ar reisa numuru 4565 atstāja Ņujorku pulksten septiņpadsmitos, lai dotos uz Sanfrancisko. Džonatanu tā iepriecināja atkalredzēšanās ar dēlu, ka viņš nemaz nemanīja, kā aizrit laiks. Kopš vecāku šķiršanās zēns baidījās no lidmašīnām. Viņš nespēja lidot viens vai aizmigt lidojuma laikā. Tās septiņas stundas, ko viņi pavadīja gaisā, pagāja, stāstot anekdotes, smieklīgus atgadījumus un pārnēsājamā datora monitorā jau nez kuru reizi skatoties multfilmu “Skaistule un klaidonis” un nobaudot saldējumu Hāagen-Dazs mazos trauciņos. Lai gan šādi saldumi tika pietaupīti biznesa klases pasažieriem, atsaucīgā stjuarte, kuru bija apbūrusi Čārlija piemīlīgā sejiņa un viņa tēva neveiklais šarms, ar prieku pārkāpa noteikumus.

Lidsabiedrības Air France lidmašīna ar reisa numuru 29 atstāja Džona Kenedija lidostu pulksten septiņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs. Pieklusinātajā biznesa klases komfortā - Rafaels tiešām visu prata lieliski noorganizēt -Medlina ieslēdza fotoaparātu un slīdrādē aplūkoja viņu Ņujorkas ceļojumu. Piespiedušies viens otram, mīlas pārītis medusmēneša priekšnojautās vēlreiz līksmi izdzīvoja ceļojuma jaukākos brīžus. Tad Rafaels iemiga, bet Medlina ar prieku jau nez kuru reizi skatījās Ernsta Lubiča veco komēdiju “The Shop Around the Corner”, ko uz pasūtījuma varēja noskatīties video.

Kad lidmašīna, ar kuru lidoja Džonatans, bija sasniegusi Sanfrancisko, pulkstenis pēc vietējā laika vēl nebija deviņi vakarā.

Atbrīvojies no satraukuma, Čārlijs aizmiga tēvam uz rokām, tikko bija atstājis lidmašīnu.

Uzgaidāmajā zālē Džonatans centās sameklēt savu draugu Markusu, ar kuru kopā vadīja nelielu franču res-torāniņu pašā Nortbīčas centrā. Markuss bija paredzējis viņus sagaidīt, atbraucot pretī ar mašīnu.

- Tas tiešām būtu brīnums, ja viņš ierastos laikā, - Džonatans pukojās.

Sapratis, ka nekas cits jau neatliks, viņš nolēma paskatīties, vai uz mobilo telefonu nav atsūtīta kāda īsziņa. Tiklīdz Džonatans izslēdza izvēlni “lidmašīna”, ekrānā parādījās teksts:

Esi sveicināta Parīzē, mana dārgā! Ceru, ka lidojuma laikā tev izdevās atpūsties un ka Rafaels pārāk skaļi nekrāca. Un piedod par iepriekš sacīto: esmu priecīga, ka tu precies un esi atradusi vīrieti, kas spēj tevi darīt laimīgu. Apsolu apzinīgi un svētsvinīgi pildīt savu līgavas māsas lomu!

Vienmēr tava draudzene, Džiliana.

Kas tie par pekstiņiem! - Džonatans iesaucās, vēlreiz pārlasot īsziņu. Muļķīgs Markusa joks? Pirmajā brīdī viņš iedomājās, ka noticis kāds pārpratums. Bet apjukums ilga tikai dažas sekundes, līdz Džonatans bija rūpīgāk aplūkojis savu mobilo: tas pats modelis, tā pati krāsa, taču... tas nebija viņa telefons! Viņš aši uzmeta acis elektroniskā pasta izvēlnei un atklāja, ka telefona īpašniece ir kāda Medlina Grīna, kas dzīvo Parīzē.

Sasodīts! - viņš nolamājās. Telefons taču pieder tai brūtei no Kenedija lidostas!

Apspiedusi žāvas, Medlina palūkojās pulkstenī. Bija seši un trīsdesmit minūtes. Lidojums bija ildzis nedaudz vairāk par septiņām stundām, un lidmašīna pēc vietējā laika nosēdās Parīzē sestdienas rītā. Šarla de Golla lidosta modās, un visapkārt valdīja nemierīgs satraukums. Par spīti agrajai rīta stundai, arī šeit, tāpat kā Ņujorkā, lidostu bija ielenkuši Ziemassvētku ceļotāju pūļi.

-    Vai esi pārliecināta, ka gribi šodien doties uz darbu? -Rafaels jautāja, pirms nocēla bagāžu no slīdlentes.

-    Protams, chēril - Medlina atbildēja, ieslēdzot telefonu, lai pārbaudītu pastkastīti. Varu derēt, ka mani jau gaida vairāki pasūtījumi!

Vispirms viņa ieslēdza balss ziņojumus, kur kāda pilnīgi sveša, gari stiepta un samiegojusies balss bija atstājusi ziņojumu:

“Sveiks, Džon, te Markuss. Hm... man te bija nelielas problēmas ar Renault 4L degvielas noplūde, kas... es vēlāk visu paskaidrošu. Nu, es to saku tādēļ, ka varu drusku aizkavēties. Atvaino..."

Kas, ellē, tas par murminātāju? - Medlina prātoja, nospiežot slēdzi. Kāds, kurš nepareizi piezvanījis? Hm...

Šaubu mākta, viņa vērīgāk nopētīja mobilo: tā pati marka, tas pats modelis, taču... tas nebija viņas telefons.

-    Sasodīts! - viņa skaļi iesaucās. - Tas taču pieder tam mērkaķim no Kenedija lidostas!

2 Separate Lives

Ir biedējoši būt vienam pēc tam, kad esat bijuši divatā.

Pols Morāns

Džonatans nosūtīja pirmo īsziņu...

Pie manis ir jūsu telefons, vai manējais ir pie jums? Džonatans Lemperērs

...uz kuru Medlina atbildēja gandrīz tajā pašā mirkli:

Ja! Kur jūs atrodaties? Medlina Grīna

Sanfrancisko. Un jus?

Parīzē :(

Ko iesāksim?

Nu, es ceru, ka Francijā ir pasts, vai ne?

Es varu jūsējo nosūtīt rīt ar FedEx.

Lieliski... Pie pirmās izdevības es darīšu tāpat.

Kāda ir jūsu adrese?

Restorāns French Touch, Stoktonstrīta 1606, Sanfrancisko, Kalifornija.

Jūs esat floriste, vai ne?

Ja tā, tad jums ir steidzams pasūtījums no kāda Oļega Mordhorova: Šatelē teātrī jānogādā 200 sarkanas rozes kādai aktrisei, kas izģērbjas trešajā cēlienā. Starp mums runājot, es šaubos, vai tā ir viņa sieva...

Tikai lai izdarītu jums pakalpojumu, muļķīgais radījums!

Jā.

Lūk, mana adrese: Le Jardin Extraordinaire, Delambra iela 3, XIV kvartāls, Parīze.

Ar kādām tiesībām jūs klausāties manu automātisko atbildētāju?

Redzu, ka jūsu ziņojumi ir tikpat rupji kā jūsu sarunvaloda!

Jūs tātad esat restorāna īpašnieks, Džonatan?

Tādā gadījumā jūsu ēstuvei pienākusi jauna rezervācija: galdiņš divām personām rītvakar uz Štržehovska vārda, Vismaz tā es sapratu no viņa ziņojuma, lai gan dzirdamība nebija laba...

Parīzē ir septiņi no rīta...

Džonatans aizkaitināts pašūpoja galvu un ieslidinaja telefonu jakas iekškabatā. ŠI sieviete viņam šķita kaitinoša.

★

Sanfrancisko

Pulksten 21 un 30 minūtēs

Vecs Renault 4L košsarkanā krāsā nogriezās no 101. maģistrāles, lai izbrauktu uz ceļa, kas veda uz centru. Vecā grabaža vilkās uz Embarkadero kā nodzīts kleperis, radot iespaidu, ka tā kustas palēnināti. Apkure bija ieslēgta uz maksimāli iespējamo, un logu stikli bija tā aizsvlduši, ka ūdens pa tiem pludoja uz leju.

-    Ar to tavu dzelžu kaudzi mēs vēl iebrauksim grāvī! - Džonatans žēlojās, iespiedies pasažieru sēdeklī.

-    Nē taču, labāk paklausies, kā mana mīlulīte murrā, - Markuss aizstāvējās. - Ja tu zinātu, kā es viņu apčubinu!

Salipušiem matiem, kas bija saslējušies stāvus gaisā, izspūrušām uzacīm, mēnesi neskūtu bārdu un plakstiņiem, kas bija noslīdējuši kā Droopy sunim no multenes, Markuss šķita kā tele-portēts no kāda cita - aizvēsturiska - laikmeta, bet reizēm pat -kā no citas planētas. Lai kaut kā ietilptu mašīnas salonā, viņa rahītiskais, plandošajās baggy biksēs un līdz nabai atpogātajā havajiešu kreklā tērptais augums šķita kā uz pusēm salocīts un izmežģījies. Mašīnu viņš vadīja tikai ar vienu kāju, kas bija ieauta vecā iešļūcenē. Papēdi Markuss bija novietojis uz sajūga, bet ar kāju pirkstiem pārmaiņus spieda te uz akseleratora, te bremzēm.

-    Man gan onkuļa Markusa mašīna ļoti patīk! - ielocījies aizmugures sēdeklī, jūsmoja Čārlijs.

-    Paldies, mazais! - Markuss viņam atbildēja, piemiedzis tam ar aci.

-    Čārlij, tūlīt piesprādzējies un izbeidz dīdīties! - nokomandēja Džonatans.

Tad viņš pievērsās draugam:

-    Tu taču šopēcpusdien biji iegriezies restorānā, vai ne tā?

-    Hm... mēs taču šodien nestrādājam, vai arī esmu kaut ko pārpratis?

-Jā, mēs nestrādājam, bet pasūtītās pīles tu vismaz saņēmi?

-    Kādas vēl pīles?!

-    Pīļu stilbus un rukolu, ko mums katru piektdienu piegādā Bobs Vudmarks!

-    Ak vai! Man jau šķita, ka būšu kaut ko piemirsis!

-    Ak tu stūrgalvīgais blēdi! - Džonatans neizturēja. - Kā tu varēji aizmirst vienīgo, par ko lūdzu atcerēties?

-    Labi jau, labi, nav nemaz tik traki... - Markuss iebilda.

-    Ir gan! Pat ja Vudmarks ir neciešams, viņa ferma mums piegādā vislabākos produktus. Ja mēs viņu piekrāpsim, viņš apskaitīsies un negribēs vairs ar mums sadarboties! Nobrauksim gar restorānu, varu saderēt, ka viņš savu kravu ir atstājis sētas pusē.

-    Es to varu vēlāk izdarīt viens pats, - Markuss centās pārliecināt draugu. - Vispirms es aizvedīšu jūs mājās un...

-    Nē! - Džonatans viņu pārtrauca. - Tu esi īsts dīkdienis, uz kuru nevar paļauties, tādēļ pie lietas tagad ķeršos es.

-    Bet mazais taču lūst nost!

-    Nē, nē! - Čārlijs pēkšņi atdzīvojās. - Es ari gribu uz restorānu!

-    Nu tad tas ir nokārtots, - Džonatans noskaldīja. - Nogriezies uz Trešās ielas, - viņš norīkoja, ar piedurkni slaucīdams uz vējstikla sakrājušos ūdeni.

Taču vecajam Renault 4L nepatika, ka tiek izmainīts maršruts. Tā šaurajām riepām trūka saķeres, un straujā virziena maiņa gandrīz izraisīja satiksmes negadījumu.

-    Tagad tu redzi, ka nespēj kontrolēt šo lūžņu kaudzi! - Džonatans iesaucās. - Sasodīts, tu taču mūs nogalināsi!

-    Daru, ko varu! - Markuss noteica, iztaisnojot stūri, vienlaikus atskanot izmisīgam signāltauru koncertam. Izbraucot uz Kēr-nejstrītas, vecā mašīna šķita atgūstam kaut ko līdzīgu stabilitātei.

-    Vai tu tāds esi tāpēc, ka satiki manu māsu? - Markuss pavaicāja pēc ilgāka klusuma brīža.

-    Frančeska tev ir tikai pusmāsa, - Džonatans izlaboja.

-    Kā viņai klājas?

Džonatans dusmīgi uz viņu palūkojās.

-Ja tu ceri, ka mēs draudzīgi papļāpājām...

Markuss zināja, ka tas ir kutelīgs jautājums, tādēļ neuzstāja. Visu uzmanību viņš bija koncentrējis uz auto vadīšanu, lai bez starpgadījumiem nonāktu Kolumba avēnijā un apstādinātu savu “mīlulīti” Jūnjonstrītas un Stoktonstrītas krustojumā pie kāda restorāna, kuru rotāja izkārtne French Touch.

Kā Džonatans jau bija uzminējis, Bobs Vudmarks bija atstājis kravu restorāna aizmugurē. Abi vīri cēla kastes, lai tās novietotu saldētavā, pirms pārbaudīt, vai galvenajā zālē viss ir kārtībā.

French Touch bija neliels veidojums Nortbīčas centrā līdzās Sanfrancisko itāļu kvartālam. Šī mazā, tomēr trokšņainā vieta bija iekārtota pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu franču bistro stilā - koka paneļi, reljefi veidojumi, mozaīku grīda, milzīgi Belle Époque stila spoguļi, vecas afišas ar Žozefīni Beikeri, Morisu Ševaljē un Mistin-guett koncertiem. Šis iestādījums nepretenciozi un bez lieka manierisma piedāvāja tradicionālo franču virtuvi. Uz plāksnītes, kas bija piekārta pie sienas, varēja lasīt: “Kārtainās mīklas pīrādziņi ar vīn-gliemežiem medū, pīles krūtiņa ar apelsīniem, Sentropēzas kūka...”

-    Tēt, vai varu dabūt saldējumu? - jautāja Čārlijs, iekārtodamies pie mirdzošas bāra letes, kas stiepās visā zāles garumā.

-    Nē, dārgumiņ. Tu jau lidmašīnā to ēdi kilogramiem. Turklāt ir vēls un tev jau sen bija jābūt gultā.

-    Bet ir taču brīvdienas... - Čārlijs nerimās.

-    Esi taču prātīgs, Džon, - piebiedrojās Markuss.

-    Nesāc arī tu!

-    Bet ir taču Ziemassvētki!

-    Divi nejaucēni! - Džonatans nespēja apvaldīt smaidu.

Viņš apsēdās restorāna dziļumā aiz vaļējas virtuves letes, kas

ļāva viesiem sekot ēdienu gatavošanai.

-    Kādu saldējumu tad kungs vēlētos? - viņš jautāja dēlam.

-    “Balto dāmu”! - puisēns sajūsminājās.

“Pavārs” prasmīgi salauza dažus melnās šokolādes gabaliņus, lai nelielā traukā tos izkausētu verdoša ūdens peldē.

-    Un ko vēlētos tu? - Džonatans jautāja Markusam.

-    Varētu atvērt kādu vīna pudeli...

-    Kā teiksi.

Markusa seja atplauka platā smaidā. Viņš piecēlās, lai dotos uz savu iemīļoto vietu - restorāna vīna pagrabu.

Pa to laiku, Čārlija kārā skatiena pavadīts, Džonatans traukā ievietoja divas vaniļas saldējuma bumbas un tām blakus - sacukurota olu baltuma cepumu. Kad šokolāde bija izkususi, viņš tai pievienoja ēdamkaroti svaiga krējumsiera. Tad pāri saldējumam pārlēja karsto šokolādi, bet virsū uzlika putukrējumu un apbēra ar apceptām mandelēm.

-    Enjoy! - viņš vēl uzsauca, iespraužot saldējuma tornī mazu saulessargu.

Tēvs un dēls apsēdās viens otram līdzās uz mīkstiem sēdekļiem pie kāda no galdiņiem. Mirdzošām acīm, satvēris garu karotīti, Čārlijs sāka mieloties.

-    Uzmet acis šim brīnumam! - iekaisa Markuss, kurš atgriezās no vīna pagraba.

-    Tas taču ir 1987. gada Screaming Eagle^1\ Vai tik tu nebūsi sasapņojies? Šādas pudeles tiek pietaupītas klientiem!

-    Nu beidz, Džon! Veram vaļā! Tā būs tava Ziemassvētku dāvana man, - Markuss diedelēja.

Tīri skata pēc izrādījis pretestību, Džonatans piekrita atkorķēt šo augstās kvalitātes vīna pudeli. Ja tā apdomāja, labāk bija, ja Markuss izdzēra pāris glāžu restorānā. Tad viņš vismaz to varēja pieskatīt. Pretējā gadījumā kanādietis varēja uzsākt sirojumu pa bāriem, un, kad draugs bija alkohola varā, uz katastrofām nebija ilgi jāgaida. Vairākas reizes dzertuvju sabiedrotie jau bija izmantojuši viņa laipnību un lētticību, to izģērbjot pokera partijās un liekot tam parakstīt papīrus par neticamām summām, kurus Džo-natanam pēc tam ar milzīgām grūtībām nācās atgūt atpakaļ.

- Tu tikai palūkojies uz šīs dziras īpašo krāsu! - jūsmoja Markuss, ielejot vīnu karafē, lai nostādinātu.

Markuss bija Frančeskas tēva un kādas Kvebekas kantri stila dziedātājas ārlaulības bērns un pēc tēva - bagāta Ņujorkas darījumu cilvēka - nāves nebija mantojis ne centa. Viņa māte bija nesen mirusi, un ar pusmāsu viņu saistīja tikai ļoti attālas attiecības. Būdams bez graša pie dvēseles, viņš dzīvi uztvēra bezrūpīgi, bija vienaldzīgs pret savu ārieni, ignorēja visas “Zelta uzvedības grāmatas” pieklājības normas un sabiedrības dzīves likumus. Viņš gulēja divpadsmit stundas dienā, centīgi palīdzēja ar darbiem restorānā, taču šķita, ka eksistences pretrunas un darba laika ievērošana viņu neietekmē. Nedaudz ķertajā, vienlīdz vientiesīgajā un pievilcīgajā vīrietī bija kaut kas patētisks un atbruņojošs pat tad, ja ikdienā šķita nogurdinoši tikt galā ar viņa bezatbildības sekām.

Kamēr Džonatans bija precējies, viņš Markusā saskatīja tikai kretīnu, ar kuru viņam nav nekā kopēja. Tomēr tad, kad Frančeska viņu pameta, svainis bija vienīgais, kurš viņu atbalstīja. Tajā laikā Džonatans, kaut gan viņam bija Čārlijs, ļāvās tikt ievilkts depresijas melnajā caurumā. Dīkdienīgs un apjucis viņš bija iegrimis bēdās un pārāk bieži sāka uzturēties Jack Daniel’s un Johnie Walker kungu sabiedrībā.

Par laimi, Markuss brīnumainā kārtā bija metis pie malas savu dīkdienību un pirmo reizi dzīvē ķēries pie lietas. Viņš bija uzgājis kādu nīkuļojošu itāļu restorānu, kuram nesen bija mainījušies īpašnieki, un pielicis visus pūliņus, lai pārliecinātu restorāna pircējus pārveidot šo vietu par franču restorānu un uzticēt ikdienas pienākumus viņa svainim. Šī ierosme ļāva Džonatanam atgūties. Tikko Markuss juta, ka izglābis draugu, tā atkal iegrima savā akūtajā laiskumā.

-    Uz tavu veselību! - Markuss noteica, pasniedzis Džonata-nam vīna glāzi.

-    Nu ko, tad jau Ziemassvētki sākušies pirms laika, - francūzis konstatēja, ieslēdzot Art Deco stila radioaparātu, ko bija uzgājis kādā Pasadenas krāmu tirdziņā.

Viņš to noregulēja uz roka staciju, kas pārraidīja Light My Fire koncertversiju.

-    Tas nu gan ir labais! - jūsmoja Markuss, ērti iekārtojies savā sēdeklī, un bija grūti saprotams, vai viņš runā par vīnu vai The Doors mūziku.

Tagad arī Džonatans centās sajusties brīvāk. Viņš atpogāja krekla apkakli un novilka žaketi, taču viņam traucēja uz galda novietotais Medlinas telefons. Dēļ tās jezgas ar mobilajiem es vēl tiešām zaudēšu pasūtījumus! - viņš nodomāja. Vairākiem no viņa pastāvīgajiem klientiem bija viņa privātais telefona numurs - tā bija priekšrocība, kas ļāva dabūt galdiņu pat tajos vakaros, kad restorāns bija pārpildīts.

Kamēr Markuss bija aizrāvies ar radioaparātu, Džonatans vēroja dēlu, kurš rāmi gulēja savā sēdeklī. Viņš labprāt būtu paņēmis vismaz desmit brīvas dienas, lai varētu Čārlijam veltīt vairāk laika, taču nevarēja to atļauties. Viņš tik tikko bija atguvies no finanšu kraha, kas to bija gandrīz izputinājis, un tāpēc bija kļuvis imūns pret kredītiem, budžeta deficītu, nenomaksātiem parādiem un citiem maksājumiem. Pārguris Džonatans aizvēra acis un ieraudzīja Frančesku tādu, kādu to bija sastapis lidostā. Kaut gan bija pagājuši jau divi gadi, sāpes joprojām nebija rimušas. Tās bija gandrīz neizturamas. Viņš atkal atvēra acis un iedzēra malku vīna, lai atvairītu vīziju. Pat ja viņa dzīve nebija tāda, par kādu bija sapņots, tā tomēr bija viņējā.

-    Paskat tik, tā dāmīte nemaz nav zemē metama! - iesaucās Markuss, kamēr viņa taukainie pirksti slīdēja pa skārienjutīgo ekrānu, lai aplūkotu fotoattēlus, kas atradās mobilajā.

Ieinteresēts Džonatans pieliecās tuvāk telefonam.

-    Patiešām? Parādi!

Starp jaunās sievietes attēliem daži bija ar vieglu erotikas pieskaņu. Melnbaltos fotouzņēmumos bija iemūžinātas izaicinošas pozas - varēja redzēt smalkas mežģīnes, satīna zeķtura prievītes, paceltu roku, kas nevainīgi aizsedza krūti vai pieskārās gleznajam gurnu izliekumam. Tur nebija nekā nosodāma. Daudzi šajā digitālajā laikmetā ievietoja internetā pat dzimumaktu videoierakstus...

-    Tēt, vai es arī varu apskatīties? - Čārlijs pamostoties ievaicājās.

-    Nē, nē. Guli vien tālāk. Tas nav domāts bērniem.

Tomēr šķita pārsteidzoši, ka šī lidostas “sērga”, kas izskatījās tik augstprātīga un smalka, bija nofotografējusies šādās nerātnās pozās.

Drīzāk pārsteigts nekā uzjautrināts, Džonatans pievilka tuvāk modeles seju. Arēji viņa smējās, labprātīgi ļaujoties šai spēlei, tomēr varēja manīt, ka smaids slēpj zināmu nepatiku. Noteikti šādi momentuzņēmumi drīzāk bija viņas draudziņa fantāzijas, kurš kādu mirkli bija iztēlojies sevi par Helmutu Ņūtonu. Interesanti: kurš gan slēpās aiz fotoaparāta? Viņas vīrs? Mīļākais? Džonatans atcerējās, ka lidostā bija pamanījis kādu vīrieti, tomēr nespēja atcerēties viņa seju.

-    Paklau, nu gan pietiks! - viņš noskaldīja un nolika telefonu atpakaļ uz galda. Markuss vīlies pavadīja draugu ar skatienu.

Pēkšņi Džonatans sajutās kā tāds lūriķis un prātoja, ar kādām tiesībām viņš rakājas šīs sievietes privātajā dzīvē.

-    Varētu domāt, ka viņa nedara to pašu! - kanādietis pikti noteica.

-    Man par to nospļauties, jo nav ne vismazāko iespēju, ka viņa manā telefonā varētu atrast šāda veida fotogrāfijas! - Džonatans iesaucās, ielejot sev glāzi Screaming Eagle. - Ja tu domā, ka esmu jau paguvis izklaidēties, fotografējot Popolu...

Cabernet piemita izsmalcināta sarkano augļu un piparkūku garša. Nodevies dzēriena baudīšanai, Džonatans prātā pārcilāja sava mobilā telefona saturu. Taisnību sakot, visu viņš nemaz neatcerējās.

Pilnīgi noteikti tur nebija nekā intīma vai kompromitējoša, viņš sevi mierināja.

Un tieši šajā ziņā viņš smagi kļūdījās.

★

Parīze

Pulksten 7 un 30 minūtēs

Pēdējā modeļa Jaguar XF ar rievoto pārsegu traucās aukstajā un metāliskajā Parīzes nomales zilgmē. Darināts no smalkiem materiāliem - baltas ādas, riekstkoka un spoža alumīnija -, automobiļa salons liecināja par luksusu un sargājošu komfortu. Aizmugurējā sēdeklī līdzās audekla somām ar monogrammām atradās golfa soma un laikraksta “Figaro” numurs.

-    Vai esi pārliecināta, ka vēlies šodien strādāt? - Rafaels vēlreiz pavaicāja.

-    Chéri! - Medlina iesaucās. - Cik reižu to var atkārtot?

-    Mēs varētu pagarināt savas brīvdienas... - viņš nelikās mierā.

- Es aizšauju līdz Dovilai, mēs pavadām nakti viesnīcā “Norman-dija” un rīt pusdienojam kopā ar maniem vecākiem.

-    Vilinoši, tomēr... nē, es nevaru. Turklāt tev ir tikšanās ar klientu, lai apmeklētu būvlaukumu.

-    Tev pieder pēdējais vārds, - vīrietis padevās un pagrieza mašīnu uz Žurdāna bulvāri.

Danfēra-Rošero iela, Monparnasa, Raspaija bulvāris - mašīna šķērsoja lielu daļu XIV rajona un apstājās pie Kampaņpremjēras ielas 13. nama tumšzaļu durvju priekšā.

-    Varbūt tu vēlies, lai vakarā aizbraucu tev pakaļ uz veikaliņu?

-    Nē, viss kārtībā, es atbraukšu pie tevis ar motociklu.

-    Tu taču sasalsi ragā!

-    Varbūt, tomēr es dievinu savu Triumph^2, - Medlina atbildēja, noskūpstīdama Rafaelu.

Viņu atvadas turpinājās tik ilgi, līdz kāda steidzīga taksometra šofera signalizēšana viņus brutāli atgrieza realitātē. Medlina aizcirta automašīnas durvis un tad uz atvadām vēlreiz noskūpstīja mīļoto. Viņa nospieda durvju kodu un, iegājusi pa portika durvīm, nonāca kokiem apstādītā pagalmā. Tur nama apakšējā stāvā atradās dzīvoklis, kuru viņa īrēja, kopš pārcēlās uz Parīzi.

- Brr! Te jau laikam būs mīnus piecpadsmit grādi! - Sieviete nodrebinājās, iegājusi nelielā divstāvu dzīvoklītī, tipiskā mākslinieku darbnīcā, kādas šajā kvartālā tika ierīkotas 19. gadsimta beigās. Šķiltavām noklikšķot, viņa iedarbināja ūdens sildītāju un ieslēdza elektrisko tējkannu, lai pagatavotu sev tēju.

Kādreizējā mākslinieka darbnīca jau sen bija pārtapusi par jauku divistabu dzīvokli, kurā bija viesistaba, neliela virtuve un mezonīns, kas tika izmantots kā guļamistaba. Tomēr griestu augstums, lielie logi mājas fasādes sienā un krāsota parketa grīda atgādināja par telpu sākotnējo māksliniecisko nolūku, padarot šo vietu pievilcīgu un noslēpumainu.

Medlina ieslēdza TSF Jazz raidstaciju, pārbaudīja, vai radiatori ir ieslēgti līdz galam, un maziem malciņiem dzēra tēju, šūpojoties Lūisa Ārmstronga trompetes ritmā un gaidot, kad dzīvoklis iesils. Uz īsu brīdi viņa iegāja dušā, drebinādamās iznāca no vannasista-bas un izņēma no skapja Thermolactyl T kreklu, džinsus un lielu aitas vilnas džemperi. Gatava doties projām, viņa iekodās Kinder Bueno tāfelītē, uzvilka ādas jaku un aptina ap kaklu savu vissiltāko šalli.

Bija tikko pāri astoņiem, kad Medlina uzsēdās uz sava luminis-cējoši sarkanās krāsas motocikla. Lai gan veikaliņš atradās pavisam tuvu, Medlina nevēlējās iet kājām, turklāt mājās viņa atgriezīsies tikai vakarā, kad tur būs arī Rafaels. Matiem vējā plīvojot, viņa nobrauca pārsimt metru pa savu iemīļoto ielu. Šeit savas vārsmas bija sacerējuši Rembo un Verlēns, šeit viens otru tika mīlējuši Ara-gons un Elza, bet Godārs iemūžinājis savas pirmās filmas finālu -skumjo ainu, kurā Žans Pols Belmondo, zaudējis pēdējos spēkus, sabrūk ar lodi mugurā savas amerikāņu līgavas acu priekšā.

Medlina nogriezās uz Raspaija bulvāri un pa Delambra ielu brauca līdz veikaliņam Jardin Extraordinaire, ar kuru viņa lepojās un kuru bija atvērusi pirms diviem gadiem.

Ar ierastām kustībām viņa lietpratīgi atvēra metāla aizvērtņus. Vēl nekad viņa nebija bijusi tik ilgi projām. Ņujorkas brīvdienu laikā veikala vadīšanu viņa bija uzticējusi savam japāņu māceklim Takumi, kurš grasījās beigt mācības Parīzes floristu skolā.

Viņa iegāja veikalā un atviegloti nopūtās. Takumi bija precīzi ievērojis visus viņas ieteikumus. Aziātu izcelsmes puisis iepriekšējā vakarā bija iepircis preci Rungis tirgū, un telpa slīga svaigos ziedos. Te bija gan orhidejas un baltas tulpes, gan lilijas un puan-setijas, gan helleboras un gundegas, gan mimozas un dzeltenās narcises, gan vijolītes un amariļļi. Lielā Ziemassvētku egle, ko viņi abi kopā bija izrotājuši, mirgoja krāsainās uguntiņās, bet no griestiem nokarājās Adventa vainagi.

Apmierināta ar redzēto, viņa novilka ādas jaku, aplika priekšautu, sagatavoja darba piederumus - dzirkles, smidzinātāju, kaplīti - un ar labpatiku ķērās pie steidzamākajiem darbiem: nospodrināja kāda gumijkoka lapas, iestādīja podiņā orhideju un apgrieza bonzai kociņu.

Medlina šo ziedu veikaliņu bija iecerējusi kā brīnumainu un poētisku vietu, kur nodoties sapņiem, kā miera ostu, kur paglābties no pilsētas trokšņiem un kņadas. Lai cik nejēdzīga šī diena arī būtu, viņa vēlējās, lai klienti aizmirst rūpes, kolīdz pārkāpj veikaliņa slieksni. Un Ziemassvētku laikā Jardin Extraordinaire atmosfēra bija īpaši pacilājoša, atgādinot par bērnības smaržām un izzūdošajām tradīcijām.

Kad steidzamākie darbi bija padarīti, jaunā sieviete iznesa egles, lai tās izvietotu pie skatloga un, tiklīdz pulkstenis nosistu deviņi, atvērtu savu veikaliņu.

Medlina pasmaidīja, ieraugot pa durvīm ienākam pirmo klientu. Viņas arodā kāds sens ticējums vēstīja: ja pirmais apmeklētājs ir vīrietis, diena būs veiksmīga, - taču Medlina noskuma, kad vīrietis palūdza, lai nogādā ziedus viņa sievai, bet nepievieno vizītkarti. Tā bija jauna, izplatīta greizsirdīgu laulāto stratēģija - anonīmi nosūtīt ziedus, lai redzētu, kā sieva reaģēs. Ja, mājās atgriezusies, viņa tam par ziediem nestāstīs, viņš secinās, ka sievai ir mīļākais...

Vīrietis nokārtoja pasūtījumu un atstāja veikalu, pat nepainteresējies, kā ziedu pušķis izskatīsies. Tā nu Medlina viena pati sāka kārtot ziedus, ko Takumi ap desmitiem nogādās kādā Bulāra ielas bankā, kad pēkšņi veikaliņu pieskandējaJumpin’Jack Flash skaņas. Floriste sarauca uzacis. Šis slavenais Rolling Stones gabals atskanēja no viņas mugursomas kabatas, kurā atradās svešinieka Džo-natana mobilais telefons. Viņa svārstījās, atbildēt vai ne, bet pa to laiku zvans bija apklusis. Uz kādu mirkli iestājās klusums, līdz dobja un īsa skaņa vēstīja, ka zvanītājs ir atstājis īsziņu.

Medlina paraustīja plecus. Viņa negrasījās klausīties ierakstu, kas nebija domāts viņai... Viņa rīkosies citādi! Turklāt viņai bija nospļauties par to Džonatanu Kāviņutursauca, kurš bija tik rupjš un nepatīkams un...

Nepārvaramas ziņkāres pārņemta, Medlina nospieda taustiņu uz skārienjutlgā ekrāna un pielika telefonu pie auss. Atskanēja zema un nedroša balss - tā bija kāda amerikāniete ar tikko jaušamu itāliešu akcentu, kura tikai ar grūtībām valdīja asaras.

“Džonatan, tā esmu es - Frančeska. Lūdzu, piezvani man! Mums jāaprunājas, mums... Zinu, ka esmu tevi nodevusi, zinu, ka tu nesaproti, kāpēc es visu sabojāju. Atgriezies, es tevi lūdzu Čārlija un mūsu abu labā. Es tevi mīlu... Varbūt tu kādreiz spēsi man piedot. Mums taču ir tikai viena dzīve, Džonatan, un mēs esam radīti, lai to pavadītu kopā un lai mums vēl būtu bērni. Ķersimies klāt savu ieceru īstenošanai, turpināsim dzīvot kā agrāk. Es bez tevis nespēju...”

Sievietes balss asarās aizlūza, un ziņojums pārtrūka.

Kādu mirkli Medlina nekustīgi stāvēja. Viņu bija satraucis tikko dzirdētais un pārņēmusi vainas apziņa. Uz rokām bija uzmetusies zosāda. Viņa nodrebēja, tad nolika uz letes telefonu ar asaraino ziņojumu un prātoja, ko tagad vajadzētu darīt.

1

Kulta vīnu darītava Napas ielejā Kalifornijā. Vīni no šīs darītavas ir ļoti dārgi. (Tulk. piez.)

2

Triumph Motorcycles Ltd - motociklu ražotājs Apvienotajā Karalistē. (Tulk. piez.)

3 Noslēpuma varā

Katram ir kāds noslēpums. Runa ir tikai par to, kurus no tiem atklāt.

Stīgs Lārsons

Džonatans pārslēdza automašīnu uz trešo ātrumu. No ātrumkārbas atskanēja spalga metāliska skaņa, it kā mašīna grasītos uz vietas salūzt. Viņš bija uzstājis, ka pats sēdīsies pie Renault 4L stūres. Kaut gan mājas bija tuvu, nevarēja būt ne runas par to, ka Markusam varētu ļaut vadīt mašīnu. Atgāzies pasažiera sēdeklī, viņa draugs dzērumā dungoja piedauzīgu Žorža Brasēna dziesmiņu:

Kad es domāju par Fernandu,

man saceļas, man saceļas... J)    J)

-    Drusku klusāk! - Džonatans nokomandēja, ielūkojies atpa-kaļskata spogulītī, lai pārliecinātos, ka dēls vēl joprojām atrodas sapņu varā.

-    Pardon, - Markuss atvainojās, pastiepies, lai atvērtu automašīnas logu.

Kanādietis izbāza galvu pa logu, ļaujot, lai vējš pūš tieši sejā, it kā dzestrais nakts gaiss tam palīdzētu atžirgt.

Viņš taču ir galīgi ķerts... - Džonatans nodomāja, vēl vairāk samazinot ātrumu un tagad virzoties uz priekšu astmatiska gliemeža gaitā.

Sīciņais auto brauca uz Filbērstrītas austrumdaļu. Šī ieliņa bija viena no gleznainākajām Sanfrancisko. Braucot augšup pa

nogāzi, vecā grabaža tā sprauslāja, it kā grasītos tūlīt noslāpt, tomēr beidzot atkal sāka pukšķēt un ar grūtībām sasniedza Koita torņa spoži izgaismoto pakalna virsotni, kas pacēlās virs pilsētas. Džonatans veica bīstamu manevru, lai novietotu mašīnu ieslīpi pret ietvi, pagriežot riteņus uz trotuāra pusi. Laimīgs, ka sveikā nokļuvis galā, viņš paņēma dēlu uz rokām un devās uz priekšu pa ielu, kam gar malām auga eikaliptu koki, palmas un bugenvilejas. Markuss grīļodamies viņam sekoja. Viņš atkal pilnā rīklē dziedāja divdomīgas dziesmeles.

-    Te taču nav iespējams gulēt! - kāds kaimiņš uzkliedza.

Džonatans sagrāba draugu aiz pleca, mudinot pielikt soli.

-    Tu esi mans vienīgais īstais draugs, mans vienīgais čoms... -iereibušais Markuss murmināja, apķēries tam ap kaklu.

Džonatans tikai ar pūlēm spēja draugu noturēt kājās, un soli pa solim šie “divarpus vīri” kāpa lejā pa koka pakāpieniem Telegrāfa pakalna sānos. Kāpnes līkločiem aizvijās cauri tropiskai veģetācijai, vedot uz sīkām, krāsainām mājiņām. Šos koka mitekļus, kas bija palikuši neskarti 1906. gada zemestrīces postījumos un kas sākotnēji bija paredzēti jūrniekiem un dokeriem, tagad bija iecienījuši mākslinieki un bagāti intelektuāļi.

Beidzot mazais pulciņš bija nonācis pie kāda aizauguša un krāšņa dārza vārtiņiem, kurā nezāles acīmredzot bija uzvarējušas cīņā ar fuksijām un rododendriem.

-    Ātri gultās! - Džonatans nokomandēja balsī, kas nepieļāva nekādas atrunas.

Viņš noģērba Čārliju, nolika viņu gulēt un, kad bija apsedzis ar segu, noskūpstīja. Tad viņš visu to pašu atkārtoja arī ar Markusu, izņemot skūpstu, jo tas nudien būtu nedaudz par traku...

★

Beidzot bija iestājies miers. Džonatans iegāja virtuvē, ielēja glāzē ūdeni un izgāja uz terases ar klēpjdatoru rokās. Laika starpība lika sevi manīt. Viņš apspieda žāvas, izberzēja acis un atlaidās tīkkoka krēslā.

-    Kas ir, veco zēn, nenāk miegs?

Džonatans paskatījās balss virzienā. Boriss - tas bija šajā mājā mītošais tropu papagailis.

Biju galīgi par viņu aizmirsis!

Putns piederēja iepriekšējam šīs vietas iemītniekam, īpatnim, kurš savā testamentā bija iekļāvis nosacījumu, ka tam, kurš nopirks villu, vajadzēs uz mūžīgiem laikiem rūpēties arī par viņa mīļoto putnu. Borisam bija vairāk nekā sešdesmit gadu. Desmitiem gadu viņa saimnieks tam ik dienas bija pasniedzis logopēdi-jas stundas, iemācot tūkstošiem vārdu un simtiem izteicienu, ko tas atkārtoja pārsteidzoši atbilstoši situācijai.

Būdams flegmātiķis, Boriss bija labi iejuties savā jaunajā miteklī un nebeidza priecēt arī Čārliju. Putns apbrīnojami labi sapratās ar Markusu, kurš tam bija iemācījis visu kapteiņa Hadoka lamuvārdu kolekciju. Taču putns vienlaikus bija sasodīts āksts, tālab Džonatans ne visai augstu vērtēja viņa draņķīgo raksturu un veiklo valodu.

-    Nenāk miegsss! - putns atkārtoja.

-    Iedomājies tik, nāk gan! Taču esmu pārāk noguris, tādēļ nevaru aizmigt.

-    Vafeļu panna! - Boriss viņu apsaukāja.

Džonatans tuvojās putnam, kurš ar savu garo, saliekto knābi un kājām ar spēcīgajiem nagiem majestātiski tupēja laktā. Lai gan putns bija sasniedzis cienījamu vecumu, viņa pa pusei zeltainās, pa pusei košzilās spalvas bija saglabājušas mirdzumu un tumšās dūnas ap acu kontūrām piešķīra viņa izskatam lepnumu un aroganci.

Kustinādams garo asti un ieplezdams spārnus, papagailis pieprasīja:

-    Es gribu ābolus, plūmes, banānus...

Džonatans palūkojās uz putnu.

-    Tu vēl neesi apēdis savus gurķus un endīvijas.

-    Pretīgās endīvijas! Es gribu ciedru riekstus un zemesriekstus.

-    Jā, un es gribu, lai manā gultā atrastos Miss Universe.

Džonatans pagrozīja galvu un atvēra klēpjdatoru. Viņš pārbaudīja elektronisko pastu, atbildēja diviem piegādātājiem, apstiprināja dažas rezervācijas restorānā un aizsmēķēja cigareti, raudzīdamies uz tūkstošiem gaismiņu, kas mirdzēja virs okeāna. No šejienes pavērās lielisks skats uz piekrasti. Kvartāla biroju debesskrāpji izcēlās uz milzīgā Līča tilta silueta, kas veda uz Oklendu. Rāmo mieru iztraucēja svešāds telefona zvans; cik nu viņš sajēdza no mūzikas, tās bija vijoļu skaņas no Paganīni Caprice sākumdaļas.

Medlinas Grīnas telefons.

Ja viņš gribēja izgulēties, nedrīkstēja aizmirst to izslēgt. Laika starpības dēļ zvanu skaits riskēja pieaugt. Džonatans tomēr nolēma atbildēt vēl uz šo pēdējo zvanu.

-    Klausos.

-    Vai tā esi tu, mana dārgā?

-    Hm...

-    Vai neesi par daudz nogurusi? Ceru, ka ceļojums tev patika.

-    Tas bija lielisks. Jauki, ka jūs par to apvaicājāties.

-    Bet jūs taču nemaz neesat Medlina?

-    Kā dzirdat!

-    Vai tas esi tu, Rafael?

-    Nē, es esmu Džonatans un atrodos Sanfrancisko.

-    Atļaujiet iepazīties. Mani sauc Džiliana Vuda. Es vēlētos uzzināt, kāpēc jūs atsaucaties uz zvaniem manas labākās draudzenes telefonā?

-    Tāpēc, ka nejaušības dēļ mēs esam apmainījušies ar mobilajiem telefoniem.

-    Sanfrancisko?

-    Nē, Ņujorkas lidostā. Tas ir pārāk sarežģīti, lai īsumā izskaidrotu.

-    Tiešām?! Tas nu gan ir smieklīgi...

-    Jā, it īpaši, kad tā atgadās ar citiem. Tātad jūs...

-    Un kā tas notika?

-    Paklausieties, ir jau pārāk vēls un tas nemaz nav tik interesanti.

-    Ir gan! Pastāstiet, kā tas atgadījās!

-    Vai jūs zvanāt no Eiropas?

-    Es zvanu no Londonas. Palūgšu Medlinai, lai viņa pati man par to pastāsta. Kāds ir jūsu telefona numurs?

-    Atvainojiet?

-    Jūsu telefona numurs?

-    Vēlos piezvanīt Medlinai.

-    Bet es nevēlos jums dot savu telefona numuru. Es taču jūs nemaz nepazīstu!

-    Bet jūsu telefons atrodas pie Medlinas!

-    Sasodīts! Jūs taču noteikti varat ar viņu sazināties kaut kā citādi! Labāk piezvaniet Rafaelam!

Kas par pļāpu! - Džonatans nodomāja un nospieda taustiņu, lai sarunu beigtu.

-    Hallo, hallo! - Džiliana nemitējās atkārtot.

Kāds rupeklis! - viņa apskaitās, sapratusi, ka viņš gluži vienkārši ir pārtraucis savienojumu.

★

Džonatans jau grasījās izslēgt telefonu, bet, ziņkārības mudināts, nolēma vēlreiz aplūkot fotouzņēmumus, kas bija saglabāti telefonā. Bez diviem trim jutekliskajiem uzņēmumiem vairums bilžu bija fotografēti ceļojuma laikā, tas bija īsts mīlas pārīša romantisko piedzīvojumu atmiņu albums. Medlina un Rafaels demonstrēja savas jūtas gan Navonas laukumā Romā, gan sēžot gondolā Venēcijā, gan pie Gaudi celtnēm Barselonā, gan turoties pie tramvajiem Lisabonā, gan ar slēpēm kājās Alpos. Tik daudz vietu, kur Džonatans pats bija bijis kopā ar Frančesku viņu mīlas ziedu laikā. Taču, tā kā citu laime viņu joprojām sāpināja, viņš šai fotogalerijai ātri pārslīdēja pāri.

Un tomēr turpināja pētīt telefona saturu, ar interesi aplūkojot Medlinas mūzikas izlasi. Lai gan viņš bija paredzējis, ka viņu sagaida visļaunākais - estrādes mūzikas, popmūzikas un jaunāko hitu apkopojums pārsteigts viņš iepleta acis, jo tur bija mūzika, kas patika viņam pašam: Toms Veits, Lū Rlds, Deivids Bovijs, Bobs Dilans un Nīls Jangs...

Skumji gabali un klaidoņu dziesmas, ko izpildīja brīvdomīgie, un blāvo rītu un salauzto likteņu blūzi.

Tas bija pārsteidzoši. Lai arī viņa nešķita nekāda mūķene, tomēr bija grūti iedomāties šo jauno, izsmalcināto un manikirēto, Louis Vuitton iecienījušo sievieti no lidostas iedziļināmies šajās pretrunu plosītajās dzīvēs.

Turpinot savus pētījumus, Džonatans apskatīja to filmu nosaukumus, kurus Medlina bija ielādējusi telefona atmiņā. Un viņu atkal sagaidīja pārsteigums: tur nebija romantisku komēdiju vai tādu seriālu kā “Sekss un lielpilsēta” un “Bīstamās mājsaimnieces”, bet gan daudz “neglancētākas” un pretrunīgākas pilnmetrāžas filmas: “Pēdējais tango Parīzē”, “Sadursme”, “Pianists”, “Pusnakts kovbojs” un “Atstājot Lasvegasu”.

Džonatana acis apstājās pie pēdējā nosaukuma. Šis neiespējamās mīlas stāsts par alkoholiķi ar pašnāvnieciskām tieksmēm un pretrunās slīgstošu prostitūtu bija viņa mīļākā filma. Kad Džonatans to noskatījās pirmoreiz, viņš atradās gan savu profesionālo, gan personisko sasniegumu kalngalos. Tomēr Nikolasa Keidža ilgstošā neizdevušās dzīves slīcināšana alkoholā viņam bija šķitusi tik tuva. Šī bija no tām filmām, kas uzplēš rētas, atmodina dvēseles dzīlēs apslēptos dēmonus un pašiznīcināšanās instinktu. Tas bija stāsts, kas atgādināja par katra cilvēka visapslēptākajām bailēm, vientulību un to, ka neviens nav pasargāts pats no savas elles. Atkarībā no tā brīža izjūtām šī filma varēja vai nu uzdzīt nelabumu, vai arī likt skaidrāk saredzēt to, kas katrā ir apslēpts. Jebkurā gadījumā tā neatstāja vienaldzīgu.

Medlinas Grīnas gaume viņu patiešām bija pārsteigusi. Aizvien vairāk samulsis, Džonatans aplūkoja arī viņas elektroniskās vēstules un īsziņas. Paralēli darba īsziņām sarakste galvenokārt sastāvēja no vēstuļu apmaiņas ar viņas draugu Rafaelu, kurš acīmredzot bija ļoti iemīlējies un uzmanīgs, un ar viņas labāko draudzeni, mums jau pazīstamo tenku vāceli un baumotāju ar lielo muti, Džilianu, kas vienlaikus bija uzticama draudzene, apveltīta ar neizsīkstošu humora izjūtu. Desmitiem kāda Parīzes uzņēmēja elektronisko vēstuļu, kas ļāva nojaust par drīzo ievākšanos kādā Senžermēnenlē namā, kam Medlina un Rafaels bija pievērsušies ar tādu rūpību un degsmi, ar kādu tiek novīta pirmā kopējā mīlas ligzdiņa. Pāris šķietami lidinājās debesīs, ja vien...

...turpinot to, ko itin mierīgi varētu nodēvēt par “pārmeklēšanu”, Džonatans nebūtu nejauši uzgājis Medlinas elektronisko kalendāru un atklājis, ka viņa regulāri tiekas ar kādu Estebanu. Viņš uzreiz iztēlojās argentīniešu pleiboju, kas noteikti bija jaunās angļu sievietes mīļākais. Divas reizes nedēļā - pirmdienās un ceturtdienās no sešiem līdz septiņiem vakarā - Medlina tikās ar savu Dienvidamerikas Kazanovu! Vai šis tik jaukais Rafaels zināja par savas skaistās līgavas sānsoļiem? Protams, ne. Arī Džonatans bija piedzīvojis ko līdzīgu. Viņš bija domājis, ka viss ir kārtībā, kad pēkšņi atklājās, ka Frančeska viņu krāpj, kaut gan iepriekš bija pārliecināts, ka viņiem jau nu gan nekādi satricinājumi nedraud.

Viņas visas ir vienādas... - Džonatans vīlies nodomāja.

Fotoattēlos Rafaels ar svīteri, kas bija nevērīgi uzmests uz pleciem, un ideāli zilo kreklu bija šķitis nedaudz garlaicīgs. Taču sastapies ar šo ģimenes laimes apdraudētāju, kāds Estebans, neapšaubāmi, bija, Džonatans nespēja neizjust pret viņu empātiju un solidaritāti, kāda piemīt piekrāptiem vīriem.

★

Starp citām tikšanām regulāri atkārtojās pieraksti pie ginekologa - daktere Silvija Andrē, ko Medlina apmeklēja jau aptuveni pusgadu saistībā ar neauglības problēmu. Vismaz tā varēja noprast, pētot elektroniskās vēstules, kas bija pienākušas no medicīnisko analīžu laboratorijas un ko Medlina bija saglabājusi.

Sēdēdams pie sava klēpjdatora, Džonatans nedaudz jutās kā lūriķis un izjuta zināmu neveiklību, taču šajā sievietē bija kas tāds, kas viņu piesaistīja.

Pēdējo nedēļu laikā Medlina biežāk bija veikusi pārbaudes, lai atklātu iespējamo neauglību: temperatūras līknes, paraugu noņemšana, ehogrāfijas un rentgeni. Šajā jomā Džonatans bija lietpratējs - arī viņš un Frančeska bija piedzīvojuši līdzīgas problēmas un saskārušies ar tiem pašiem šķēršļiem, līdz tika ieņemts Čārlijs.

Viņš sāka uzmanīgi lasīt analīžu rezultātus. Cik no tā visa varēja saprast, šķita, ka tie drīzāk bija labi. Medlinai bija regulāras mēnešreizes, pietiekamas hormonu devas un ovulācija, kuru nebija vajadzības stimulēt. Pat viņas “sirds āķītis” Rafaels bija nobriedis sēklas pārbaudei un vēlāk ar atvieglojumu konstatējis, ka viņa spermatozoīdu skaits ir pietiekams un tie ir gana kustīgi, lai viņš spētu radīt pēcnācējus.

Lai aina būtu pilnīga, trūka tikai vienas pārbaudes, tā sauktā Sims-Hunner testa. Pārbaudot elektroniskā plānotāja piezīmes, Džonatans secināja, ka jau trīs mēnešus šīs pārbaudes datums tiek pārcelts.

Dīvaini...

Viņš ļoti labi atcerējās, kā pats jutās laikā, kad abi ar Frančesku bija veikuši šo pārbaudi. Protams, šim testam, kas bija paredzēts, lai noteiktu pāra savstarpējo atbilstību, bija zināmas neērtības -analīzi vajadzēja veikt divas dienas pirms ovulācijas datuma un mazāk nekā divpadsmit stundas pēc seksuālām attiecībām, nelietojot aizsarglīdzekļus. Taču ikvienam, kurš bija nolēmis sevi pakļaut šim pārbaužu kompleksam, bija tikai viena vēlēšanās: lai tas viss pēc iespējas ātrāk beigtos un bažas būtu izgaisušas.

Kāpēc Medlina bija trīs reizes pārcēlusi pārbaudes datumu?

Džonatans lauzīja galvu, jau iepriekš zinot, ka tā ari neatradīs atbildi uz šo jautājumu. Galu galā - varbūt pārbaudes tika pārceltas ginekologa vai Rafaela vainas dēļ.

- Laiks gulēt, dārgumiņ! - viņu iztraucēja Boriss.

Šoreiz putnam tiešām bija taisnība. Kādu gan spēlīti viņš te bija uzsācis, pulksten divos naktī izmisīgi pētot mobilo telefonu, kas piederēja sievietei, kuru viņš savā mūžā bija redzējis labi ja divas minūtes?

★

Džonatans piecēlās, stingri nolēmis doties pie miera, taču telefons turpināja pārbaudīt savu pievilkšanas spēku. Nespēdams to nolikt malā, Džonatans telefonu pieslēdza mājas Wi-Fi tīklam un tad vēlreiz datorā aplūkoja fotoattēlu kolekciju. Viņš lūkojās uz Medlinu dažādās pozās, līdz atrada to bildi, kuru meklēja. Džonatans uzklikšķināja uz attēla. Printeris nokrakšķēja, pirms izmeta fotoattēlu ar kadrējumu līdz viduklim, kurā bija redzama jauna sieviete pie Venēcijas Lielā kanāla. Džonatans paņēma fotoattēlu rokās un ar acīm ieurbās Medlinas skatienā.

Šajā sejā bija jaušams kāds noslēpums. Aiz gaismas un smaida viņš sajuta tādu kā plaisu, kaut ko neglābjami salauztu, it kā šajā momentuzņēmumā būtu apslēpts kāds vēstījums, ko viņš nespēj izlasīt.

Džonatans atkal izgāja uz terases. Atrazdamies šī telefona hipnozes varā, tagad viņš veica dažādo Medlinas ielādēto pielietojumu inventarizāciju - informatīvie laikraksti, Parīzes metro plāns, laika ziņas...

-    Medlina Grīna, kāds ir tavs noslēpums? - viņš čukstēja, pieskāries ekrānam.

-    Medlina Grīīīīna, - papagailis ķērcot atkārtoja.

-    Ļaujiet vienreiz gulēt! - atkal kliedza kaimiņš.

Džonatans jau atvēra muti, lai nolamātu Borisu, kad pēkšņi

viņa uzmanību piesaistīja kāda programma - “sieviešu kalendārs”, kurā Medlina atspoguļoja lielu daļu savas intīmās dzīves. Tas bija veidots kā plānotājs, un šis pielietojums saglabāja atmiņā mēnešreižu datumus, precizējot ovulācijas dienu un auglīgās dienas, kā arī aprēķināja vidējo menstruāciju ciklu. Šī dienasgrāmata sekoja svara izmaiņām, temperatūras un garastāvokļa svārstībām, un nelielas sirdsveida ikoniņas lietotājai atgādināja par dienām, kad viņai bijušas dzimumattiecības.

Un, aplūkojot sirsniņu izvietojumu kalendārā, Džonatans ievēroja kādu acīm redzamu sakritību: Medlina izlikās, ka vēlas bērnu, taču nodarbojās ar seksu tikai neauglīgajās dienās.

4 Laika nobīde

Sievietes sirds ir smalks labirints, kas izaicina blēdīgā vīrieša mežonīgo prātu. Ja gribat patiešām iegūt sievieti, tad jums ir jādomā kā viņai un pirmām kārtām jāiekaro viņas dvēsele.

Karloss Ruiss Safons

Tajā pašā laikā Parīzē...

-    Takumi, tev būs man jāizdara kāds pakalpojums!

Sienas pulkstenis veikalā tikko bija nositis vienpadsmito stundu. Uzrotītām piedurknēm, atspraudusi matus ar puķu turētāju un uzkāpusi pa saliekamajām kāpnēm, Medlina beidza piekarināt milzīgu ileksa pušķi.

-    Protams, kundze, - jaunais māceklis atbildēja.

-    Beidz taču mani saukt par “kundzi”! - viņa sarūgtināta sacīja, nokāpdama dažus pakāpienus zemāk.

-    Labi, Medlina, - puisis nosarcis attrauca.

Uzrunājot savu priekšnieci vārdā, izveidojās tuvība, kas lika viņam justies neveikli.

-    Es gribu, lai tu aizej un nosūti no manis paciņu! - Medlina paskaidroja, pastiepdama māceklim nelielu mīkstu aploksni, kurā viņa bija ievietojusi Džonatana telefonu.

-    Protams, kun... hm, Medlina.

-    Norādītā adrese ir Savienotajās Valstīs, - viņa paskaidroja, pasniegdama puisim 20 eiro naudaszīmi.

Takumi aplūkoja adresi.

Džonatans Lemperērs French Touch Stoktonstrīta 1606 Sanfrancisko, Kalifornija 94133 ASV

-    Džonatans Lemperērs... Vai viņu sauc tāpat kā to šefpavāru? - puisis jautāja, uzsēdies uz mopēda, ar kuru izvadāja pasūtījumus.

-    Tu viņu pazīsti? - izbrīnījās floriste, kas bija nostājusies uz trotuāra viņam līdzās.

-    Visi viņu pazīst, - māceklis attrauca, pats neapzinādamies savu netaktiskumu.

-    Vai tas nozīmē, ka esmu vislielākā stulbene? - Medlina vaicāja.

-    Ne, hm, nebūt ne, es... - puisis stomījās.

Tagad Takumi bija nosarcis kā tomāts. Uz pieres tam bija izspiedušās sīkas sviedru lāsītes, un acis viņš bija nodūris.

-    Labi, harakiri varēsi taisīt kādu citu dienu, - Medlina pajokoja. - Pagaidām labāk izstāsti, kas viņš ir!

Japānis norija siekalas.

-    Pirms vairākiem gadiem Džonatanam Lemperēram piederēja labākais restorāns Ņujorkā. Vecāki tur atzīmēja manu universitātes diploma saņemšanu. Tā bija mītiska vieta: galdiņi bija jāpasūta gadu iepriekš un ēdieni bija tik īpaši, ka tiem līdzīgu nebija nekur citur.

-    Diez vai runa ir par vienu un to pašu cilvēku, - Medlina domīgi noteica, norādot uz aploksni. - Adrese, ko viņš man iedeva, tik tiešām ir no kādas ēstuves, bet tā drīzāk ir lēta kafejnīca, nevis pieczvaigžņu restorāns.

Takumi ielika paciņu mugursomā un ar kāju iedarbināja mopēdu, necenšoties vēl kaut ko uzzināt.

- Uz drīzu redzēšanos.

Medlina pamāja un atgriezās veikaliņā.

Lai gan mācekļa sacītais bija sievieti ieinteresējis, tomēr viņa centās atsākt darbu tā, it kā nekas nebūtu noticis. Kopš atvēršanas veikaliņš vienmēr bija pārpildīts. Tāpat kā Valentīna diena, ari Ziemassvētki uzjundīja dažādas jūtas: mīlestību, naidu, vientulību un skumjas. Tikai šorīt vien viņa bija sastapusi savā veikalā iegriežamies veselu bariņu citu par citu oriģinālāku personāžu: vecs siržu lauzējs bija nosūtījis divpadsmit ziedu pušķus divpadsmit iekarotām sievietēm divpadsmit dažādās pilsētās; kāda sieviete vidējos gados pati sev nosūtīja orhidejas, lai saviem kolēģiem radītu par sevi labāku iespaidu; kāda amerikāniete raudādama bija iebrāzusies veikalā, lai nosūtītu savam Parīzes mīļākajam kaltētu ziedu kārtojumu, kas tam vēstītu, ka viņu attiecībām pienācis gals, bet kvartāla maiznieks bija pasūtījis savai mīļotajai sievasmātei dāvanu - milzīgu meksikāņu kaktusu ar gariem, asiem dzelkšņiem...

Mīlestību uz ziedu kārtošanas mākslu Medlina bija mantojusi no tēva. Entuziasma pārņemta, vispirms viņa bija kļuvusi par autodidaktu, bet pēc tam iestājusies prestižajā Piverdjēras floristu skolā Anžē. Viņa lepojās ar savu darbu. Ziedi bija līdzās visos nozīmīgākajos dzīves notikumos. Vai tā būtu mazuļa piedzimšana, kristības, pirmais randiņš, laulības, divu mīļoto salabšana, paaugstinājums darbā, došanās pensijā vai bēres. Ziedi cilvēkus pavadīja no šūpuļa līdz kapam.

Jaunā sieviete atkal ķērās pie ziedu kompozīcijas kārtošanas, taču neizturēja ilgāk par piecām minūtēm. Viņai neizgāja no prāta Takumi stāstītais.

Medlina nostājās aiz letes un ieslēdza veikala datoru. Ierakstījusi Google meklētājā vārdus “Džonatans Lemperērs”, viņa ieguva vairāk nekā sešsimt tūkstoš rezultātu. Viņa iegāja Viki-pēdijas interneta lapā. Šajā enciklopēdijā bija garš vēstījums par šo šefpavāru, ko papildināja fotoattēls, kurā pilnīgi noteikti bija redzams vīrietis, ar kuru viņa bija sastapusies lidostā, lai gan attēlā Džonatans izskatījās jaunāks un pievilcīgāks. Samulsusi Medlina uzlika brilles un, zīmuli košļādama, sāka lasīt.

Džonatans Lemperērs^1 ir dzimis 1970. gada 4. septembrī. Viņš ir franču šefpavārs un darījumu cilvēks, kurš savu karjeru galvenokārt veidojis Savienotajās Valstīs.

Aroda apgūšana

Džonatans Lemperērs nāk no vienkāršas gaskoniešu izcelsmes restorāna īpašnieka ģimenes un jau agrā jaunībā sāk strādāt sava tēva iestādījumā La Chevalière, kas atrodas Brīvības laukumā Ošā. Sešpadsmit gadu vecumā zēns kļūst par mācekli un vairo pieredzi savā arodā, strādājot par virtuves palīgstrādnieku pie Dikasa, Robušona un Lenotra, bet vēlāk - par slavenā provansiešu šefpavāra Žaka Larū palīgu restorānā La Bastide Senpoldevansā.

Profesionālā izaugsme

Negaidot Džonatans Lemperērs kļūst par La Bastide vadītāju, jo viņa darbaudzinātājs izdara pašnāvību. Pretēji tam, ko varētu sagaidīt, viņam izdodas saglabāt šī iestādījuma kategoriju, divdesmit piecu gadu vecumā kļūstot par jaunāko franču šefpavāru un triju Guide Michelin zvaigžņu īpašnieku. Pēc tam viņš tiek uzaicināts strādāt prestižajā Antibu Hôtel du Cap, lai tur atvērtu restorānu La Trattoria. Nepilnu gadu pēc atvēršanas šis pils restorāns arī iegūst trīs zvaigznes, padarot Džonatanu Lem-perēru par vienu no četriem šefpavāriem, kam izdevies uzkrāt sešas šī slavenā ceļveža zvaigznes.

Panākumi

2001. gadā Džonatans Lemperērs satiek amerikāņu biznesmeņa Frenka Delilo meitu Frančesku, kas ieradusies kopā ar baņķieri Marku Čedviku Hôtel du Cap pavadīt medusmēnesi.

spēcīgāku uzbrukumu mērķi. Tie paši kritiķi, kas vēl pirms pāris gadiem cildināja viņa radošo garu un talantu, pēkšņi viņam pārmet, ka pavārs ir pārāk izkliedējies un kļuvis par “prastu naudas drukājamo mašīnu”.

Tomēr daudzās viņa konglomerāta darbības ir tālu no rentabilitātes sliekšņa sasniegšanas. L’lmperator grupa sairst parādu dēļ un 2009. gada decembrī atrodas uz bankrota sliekšņa. Pēc dažām nedēļām, kad Džonatans Lemperērs jau ir izšķīries no savas sievas, viņš atstāj kaujas lauku, paziņodams, ka ir “noguris no kritikas”, ka “pazudusi iedvesma” un viņš ir “vīlies gastro-nomijas pasaulē”.

Izlasījusi apraksta beigas, Medlina uzzināja, ka 2005. gadā šefpavārs bija publicējis grāmatu “Iemīlējies pavārs atzīstas...”. Jauni meklējumi internetā, kam sekoja divi vai trīs datora taustiņa klikšķi, un viņa nonāca Džonatanam pašlaik piederošā alus restorāna French Touch māj aslapē. Informācija acīm redzami jau sen nebija atjaunota. Tur varēja atrast, piemēram, īpašo piedāvājumu par 24 dolāriem - sīpolu zupu, asinsdesu ar kartupeļiem un vīģu kūku. Diezgan viduvēji kādam, kurš pirms dažiem gadiem bijis šefpavārs pasaulē labākajā restorānā.

Kā gan viņš tik zemu kritis? - Medlina prātoja, staigādama šurpu turpu starp Ziemassvētku eglītēm un orhidejām. Viņa nonāca veikala dziļumā, kas bija iekārtots kā dārzs, un, acīm veroties tukšumā, apsēdās šūpolēs, kuras bija iekārtas milzīgā, griestos iemūrētā zarā.

Telefona zvans viņu izrāva no pārdomām.

Vienā rāvienā viņa pielēca no šūpolēm un pacēla klausuli. Tas bija Takumi.

-    Vai tu vēl aizvien esi pastā?

-    Nē, kun... vai, piedodiet, Medlina! Streika dēļ visas pasta nodaļas ir slēgtas.

-    Labi. Nākot atpakaļ, iegriezies kādā grāmatnīcā un nopērc man vienu grāmatu. Vai tev ir, ar ko pierakstīt? Tās nosaukums ir “Iemīlējies pavārs atzīstas...”.

5 Jums pienācis pasts

Vēlme kādu pilnībā iepazīt ir veids, kā to padarīt par savu īpašumu, to ekspluatēt. Tā ir apkaunojoša vēlme, no kuras labāk atteikties.

Džoisa Kerola Outsa

Sanfrancisko, nakts vidus

Džonatans parāva ķēdīti, lai ieslēgtu neona lampu, kas bija piestiprināta vannasistabā virs spoguļa. Viņš nespēja aizvērt ne acu. Tas bija tādēļ, ka Džonatans nervozēja, turklāt viņam bija dedzinoša sajūta kuņģī, kas nemitējās viņu mocīt, kopš viņš bija iedzēris to sasodīto vīnu. Blāvās gaismas atspulga ieskauts, viņš vandījās zāļu atvilktnē, lai atrastu kaut ko nomierinošu un varbūt vēl kādas kuņģa zāles. Kad Džonatans bija visu atradis, viņš devās uz virtuvi, lai tabletēm uzdzertu minerālūdeni.

Mājā valdīja klusums. Markuss, Čārlijs un pat Boriss jau sen bija ieslīguši Morfeja skavās. Lai gan logs bija atbīdīts vaļā, vēsumu nejuta. Bija sacēlies liegs vējiņš, kas viegli šķindināja bambusa zvaniņus, bet mēness gaisma lauzās cauri loga stiklam, izgaismojot uz bāra letes uzlādēties novietotā telefona ekrānu. Džonatans nespēja tam pretoties un nospieda slēdzi, iedarbinādams telefonu, liekot tam izgaismoties kristāla dzidrumā. Nelielais sarkanais aplītis mirgoja, norādot, ka Medlina saņēmusi pastu. Kaut kāda neizprotama sestā prāta un ziņkāres sajaukuma

mudināts, viņš to atvēra, lai izlasītu ziņojumu. Tas bija nosūtīts pirms desmit minūtēm un, lai cik dīvaini tas arī šķistu, bija adresēts tieši viņam...

★

Godātais Džonatan (varbūt jau no paša sākuma aiztaupīsim viens otram tādus apzīmējumus kā Lemperēra kungs un Grīnas jaunkundze, ja esat ar mieru? Jo — galu galā —, ja reiz jums pietiek nekaunības lasīt manu vēstuli, tad jau noteikti būsiet uzmetis acis arī maniem fotoattēliem un ar baudu aplūkojis dažus "mākslas foto" manā albumā. Tātad jūs esat perverss, bet tā jau ir jūsu problēma, tomēr, lūdzu, ja iespējams, tos neievietot Facebook, jo neesmu pārliecināta, vai tas patiktu manam nākamajam vīram...)!

Godātais Džonatan (vēlreiz), es tātad izmantoju savu pusdienlaiku (varat man ticēt — Parīzē pulkstenis jau ir pāri divpadsmitiem dienā), lai jums rakstītu, nobaudot savu sviestmaizi ar Mānsas cūkgaļas pastēti, ko pagatavojuši Pierre & Paul, kas ir Confrerie des Chevaliers des rilettes sarthoises izcilie meistari, kuru veikaliņš atrodas iepretim manējam. Esmu apsēdusies piesaulē pie viņu degustācijas letes. Tā nu man mute ir piebāzta ar cūkgaļas izstrādājumiem, džemperis nokaisīts ar maizes drupačām un jūsu skaistā telefona ekrānu izraibinājuši tauku pleķi - piekrītu, tas nav diez cik smalki, taču garšīgi gan. Bet jūs jau nu gan nebūtu tas cilvēks, kuru man vajadzētu pārliecināt, cik svarīgi ir novērtēt labas ēšanas jaukumus...

Tātad, godātais Džonatan, es jums nosūtu šo zinu, lai pavēstītu divus jaunumus — vienu labu un otru sliktu. Sāksim ar slikto. Kā jūs jau varbūt zināt, šo skolas brīvdienu sākumā tik lielisko zemi Franciju ir paralizējuši streiki. Nedarbojas ne lidostas, ne autoceļi, ne sabiedriskais transports, ne pasts. Mans jaunais māceklis Takumi bija aizgājis uz pasta nodalu Monparnasas bulvāri un konstatējis, ka tā durvis ir slēgtas, tādēļ es nevaru nosūtīt jūsu telefonu.

Ar sveicieniem,

Medlina

Uz Džonatana atbildi nebija ilgi jāgaida.

Viņa dusmu izvirdums pienāca pēc divpadsmit minūtēm.

Vai jūs ņirgājaties par mani? Kas, pie velna, tie par pekstiņiem ar to streiku?

Ja viņa tam neatsūtīs viņa mobilo telefonu, lai nemaz necer saņemt savējo!

Nu jau Medlina bija dusmās iekarsusi, un jau pēc trīsdesmit sekundēm viņš varēja izlasīt šādu tekstu:

Vai tiešām tik vēlā stundā vēl esat nomodā, Džonatan? Vai tad jūs vispār neguļat? Vai tikai šis miega trūkums nav par iemeslu tam, ka esat viegli aizkaitināms un sliktā garastāvokli, kas, šķiet, jums ir tik ļoti raksturīgi?

Džonatans gari nopūtās un nosūtīja jaunajai sievietei vēl vienu ziņu:

Patiesībā jūs man solījāt ari kādu labu jaunumu, lai kompensētu slikto...

Uztupusies uz sēdekļa, Medlina norija pēdējo sviestmaizes kumosu un tūdaļ atbildēja:

Tieši tā, un, lūk, ari labais jaunums — par spīti aukstumam un streikam, Parīzē ir ļoti jauki.

Viņa tikko bija paspējusi vēstuli nosūtīt, kad pienaca atbilde:

Tagad patiešām vairs nav ne vismazāko šaubu — jūs par mani ņirgājaties.

Par spīti tā brīža situācijai, Medlina nespēja apvaldīt smaidu. Tā kā sabiedrisko pakalpojumu darbinieku streika dēļ viņa nevarēja nosūtīt telefonu tā īpašniekam, Medlina jutās apmulsusi. Uz viņas pleciem tādēļ gūlās atbildības nasta, ko viņa nemaz nevēlējās. Vai Medlinai vajadzētu Džonatanam paziņot par vēstījumu, ko tam bija atsūtījusi bijusī sieva, kas zvanīja no Ņujorkas un lūdzās, lai viņš atgriežas? Neapzināti Medlina slēpa informāciju, kas kāda pāra nākotnei varēja būt izšķiroša, un tas viņai nemaz nepatika.

Jaunā sieviete pasūtīja vēl vienu vīna glāzi, ko tukšoja, caur loga stiklu vērojot gājēju un automašīnu plūsmu. Tā kā netālu atradās daudzu lielu firmu telpas, Delambra iela šajā pēdējā Ziemassvētku iepirkšanās nedēļas nogalē bija rosības pilna. Uz saules apmirdzētajiem trotuāriem Parīzes sieviešu piegulošie mēteļi, tīņu lielās dūnu jakas, krāsainās šalles, bērnu cepurītes, augstpapēžu kurpīšu klikšķi un elpas garaiņi, kas pacēlās vēsajā gaisā, sajaucās galvu reibinošā, krāsainā ņirboņā.

Kad vīns bija izdzerts un galva nedaudz noreibusi, Medlina atkal paņēma rokās spalvu (tēlaini izsakoties), lai uzrakstītu pēdējo īsziņu.

Godātais Džonatan!

Pulkstenis pašlaik ir 13.00. Mans pusdienas pārtraukums tūlīt būs beidzies. Jo labāk! Ja es uzkavētos šajā iestādījumā kaut minūti ilgāk, tad noteikti pakļautos kārdinājumam apēst ābolkūku ar vaniļas saldējuma bumbu un pārējām piedevām. Tā būtu īsta pašnāvība, kā pie jums mēdz sacīt, turklāt tam pakļauties — jūs man noteikti piekristu — nedēļu pirms Ziemassvētkiem nudien nebūtu prāta darbs.

Bija patīkami ar jums nedaudz papļāpāt, par spīti jūsu sliktajai omai, kas izpaužas kā burkšķēšana, īgnums un neapmierinātība un kas, kā noprotu, ir tāda kā jūsu "firmas zīme", kura dažām sievietēm, bez šaubām, varētu šķist pievilcīga. Pirms atvados, ziņkārības remdēšanai vēl tikai gribētu jums uzdot trīs jautājumus.

1) Kādēļ tā dēvētais "pasaulē labākais šefpavārs" pasniedz steiku ar frī kartupeļiem prastā kvartāla ieskrietuvē?

2 ) Kādēļ jūs pulksten četros no rīta esat nomodā?

3) Vai jūs vēl joprojām mīlat savu bijušo sievu?

★

Kad Medlina bija nospiedusi taustiņu NOSŪTĪT, viņa aptvēra, ka izdarījusi lielu muļķību, taču bija jau par vēlu...

Medlina iznāca no kafejnīcas Pierre & Paul un, vīna apreibināta, šķērsoja ielu.

-    Stulbene, skaties kur ej! - viņai uzsauca kāds džeks ar pāri sejai pārkritušām garām matu šķipsnām, kurš, braucot ar savu nomas riteni, gandrīz bija viņu notriecis.

Lai izvairītos no velosipēda, Medlina strauji atlēca atpakaļ, četru riteņu piedziņas automobiļa bremzēm nokaucoties. Tas bija mēģinājis apdzīt riteni pa labo pusi. Viņa satrūkās un tik tikko paglābās no kāda džipa, uzlecot uz trotuāra ielas pretējā pusē, pa ceļam nolauzusi savam šņorzābakam papēdi.

Sasodīts! - viņa pie sevis nolamājās, atvērusi veikaliņa durvis, lai patvertos savā Jardin Extraordinaire. Cik stipri viņa mīlēja Parīzi, tikpat stipri viņa necieta parīziešus...

-    Vai viss kārtībā, kundze? - Takumi jautāja, pamanījis, ka Medlina ir šoka stāvoklī.

-    Tev nu gan viss ātri pielec! - viņa tam uzbruka, lai slēptu satraukumu.

-    Atvainojiet, - puisis nomurmināja. - Vai viss kārtībā, Medlina?

-Jā, izņemot to sasodīto papēdi, kas...

Šo teikumu tā ari nepabeigusi, Medlina apslacīja seju ar ūdeni, pēc tam novilka zābakus un ādas jaku; viņas palīgs, acis izbolījis, tajā visā noraudzījās.

-    Nav ko uz mani blenzt kārām acīm, striptīzs ir beidzies.

Kad Medlina ieraudzīja, ka Takumi nosarkst kā biete, viņa savu

uzvedību nožēloja, jo nevēlējās, lai viņu attiecībām traucētu neērtības izjūta.

-    Tu vari doties pusdienās. Un nesteidzies, gan jau es pati ar visu tikšu galā.

Tikko jaunā sieviete bija palikusi viena, viņa nepacietīgi ieslēdza Džonatana telefonu... Viņš jau bija paspējis atsūtīt atbildi.

Sveiki, Medlina!

Ja vien tas apmierinās jūsu ziņkāri, lūk, arī atbildes uz jautājumiem.

1)    Reiz es tiešām biju "pasaulē labākais šefpavārs", bet nu jau ir pagājis krietns laiciņš, kopš tāds vairs neesmu. Mani varētu salīdzināt ar rakstnieku, kas pazaudējis iedvesmu un degsmi, lai savā arodā ienestu svaigas vēsmas. Ar to es vēlējos sacīt: gadījumā ja jūs ar savu Rafaelu nonāktu Sanfrancisko, iesaku atnākt uz mūsu restorānu un nobaudīt "steiku ar frī kartupeļiem". Mūsu īpašās ribiņas ir brīnumaini maigas un gardas, bet, ja runājam par frī kartupeļiem, tad tie patiesībā ir cepti kartupeli ar ķiplokiem, baziliku un pētersīļiem. Tā ir 'Belle de Fontenay' kartupeļu šķirne, ko nelielos daudzumos audzē kāds vietējais lauksaimnieks un ko visi mūsu klienti atzīst par īpaši zeltainiem un uz mēles kūstošiem.

2)    Jā, tik tiešām ir četri no rīta, bet es vēl esmu nomodā. Iemesls? Divi jautājumi, kas jaucas man pa galvu un nedod mieru.

3)    Tā nav jūsu darīšana!

★

Odesas iela. Takumi kā allaž iegriezās nelielā restorāniņā. Viņš sasveicinājās ar tā īpašnieku un apsēdās pie galdiņa nedaudz nomaļus, dziļākajā telpā, kas nebija tik trokšņaina un ļaužu apmeklēta. Takumi pasūtīja kārtaino sviestmaizi ar tomātiem un kazas sieru - ēdienu, ko viņam kādreiz bija ieteikusi Medlina. Uzkodu gaidīdams, viņš izņēma no mugursomas kabatas formāta vārdnīcu, lai tajā atrastu vārdu “kārs”, un samulsis iepazinās ar šī vārda nozīmi. Takumi jutās tā, it kā būtu pieķerts nozieguma vietā, un pēkšņi viņam šķita, ka pārējie restorāna apmeklētāji uz viņu raugās nosodoši. Laikam jau Medlinai sagādāja ļaunu prieku viņu izprovocēt, tā aizskarot puiša pašapziņu un viņa tautas tradīcijas. Takumi bija žēl, ka viņa to neuztvēra nopietni un uzskatīja drīzāk par pusaudzi, nevis pieaugušu vīrieti. Šī sieviete viņu valdzināja gluži kā eksotisks zieds. Visbiežāk viņa ar saviem gaišajiem matiem tam atgādināja saulespuķi, kas ap sevi izstaro gaismu, uzticību un enerģiju. Tomēr reizēm Medlina šķita noslēpumaina un nomākta kā melnā orhideja - rets zieds, kas īpaši pieprasīts starp ziedu kolekcionāriem un uzplaukst tikai ziemas vidū starp Madagaskaras palmām.

★

Apmeklētājs nebija izraudzījies piemērotu brīdi, lai ienāktu veikalā. Medlina pārtrauca rakstīt īsziņu un iebāza telefonu sava priekšauta kabatiņā. Tas bija kāds piecpadsmit līdz septiņpadsmit gadus vecs pusaudzis, kas bija ģērbies kā baby rocker, kādus varēja redzēt iznākam no glauno kvartālu licejiem, - Converse kedas, šauri džinsi, balts krekls, viduklī pieguloša jaka, tīši nekārtīgs matu griezums.

-    Kā varu palīdzēt?

-    Es... man... es vēlētos nopirkt puķes, - viņš paskaidroja, novietodams savas ģitāras futrāli uz viena no krēsliem.

-    Tas labi. Tā kā jūs man neprasījāt kruasānus, būs mazāk jānopūlas.

-Ko?

-    Neko. Lai nu paliek. Vai vēlaties pušķi vai atsevišķus ziedus?

-    Taisnību sakot, es tā īsti nezinu.

-    Pasteļtoņos vai krāsainus?

-    Ko? - pusaudzis atkārtoja, it kā Medlina runātu kādā citā valodā.

Viņš nu gan nav attapīgākais savas paaudzes pārstāvis, sieviete nodomāja, cenšoties saglabāt mieru un smaidu.

-    Vai jums ir kāda nojausma, cik naudas jūs varētu atļauties iztērēt savam pirkumam?

-    Nu nezinu. Vai par 300 eiro kaut kas sanāks?

Tagad Medlina nespēja apvaldīt nopūtu, jo necieta ļaudis, kam nebija nekādas nojausmas par naudas vērtību. Vienā sekundes simtdaļā viņai gar acīm aizslīdēja dažas bērnības ainas - gadi, kad tēvs bija bezdarbnieks, un to, kādus upurus nesa ģimene, lai viņa varētu studēt augstskolā... Kā gan iespējams, ka tik dziļa plaisa šķīra šo zeņķi, kurš bija piedzimis ar sudraba karoti mutē, un to meitēnu, kāda reiz bija viņa pati?

-    Labi, tagad paklausies, manu puis! Lai nopirktu ziedu pušķi, tev nevajadzēs 300 eiro. Vismaz ne jau manā veikalā. Skaidrs?

-    Ahā, - viņš apātiski atbildēja.

-    Kam šie ziedi būs domāti?

-    Kādai sievietei.

Medlina pavērās gaisā.

-    Mātei vai tavai draudzenei?

-    Patiesību sakot, manas mātes draudzenei, - viņš atbildēja, nu jau nedaudz aizkaitināts.

-    Labi. Un kādu novēlējumu tu vēlies pievienot šim pušķim?

-    Novēlējumu?

-    Tas izskaidrotu, kāpēc tu viņai šos ziedus dāvini. Pateicībā par džemperi, ko viņa tev uzadījusi dzimšanas dienā, vai ir ari kāds cits iemesls.

-    Hm... drīzāk jau otrais.

-    Sasodīts, vai esi apstulbis no mīlas vai arī tas ir tavs parastais stāvoklis? - viņa jautāja, galvu nogrozīdama. Pusaudzis neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Medlina pagāja nost no letes un sāka veidot pušķi.

-    Kā tevi sauc?

-    Džeremijs.

-    Un cik veca ir tavas mammas draudzene?

-    Hm... nu noteikti vecāka par jums.

-    Un kā tev šķiet, cik gadu man ir?

Šoreiz puisis atkal neatbildēja, tā apliecinot, ka, iespējams, viņš nemaz nav tik stulbs, kā izskatās.

-    Nu, lūk, lai arī tu tās neesi pelnījis, bet šie ir labākie ziedi, kādi mums ir, - viņa paskaidroja, pastiepjot viņam pušķi. - Tie ir mani mīļākie ziedi - Tulūzas vijolītes, kas vienlaikus ir gan vienkāršas, gan smalkas un elegantas.

-    Tās ir ļoti jaukas, bet kāda ir to nozīme ziedu valodā?

Medlina paraustīja plecus.

-    Lai nu izpaliek ziedu valoda. Dāvini tās, kas tev šķiet skaistas, un viss.

-    Varbūt tomēr pateiksiet! - Džeremijs nelikās mierā.

Medlina izlikās, ka ir iegrimusi pārdomās.

-    “Ziedu valodā”, kā tu to dēvē, vijolīte nozīmē “pieticība” un “kautrība”, taču tā ir arī slepenas mīlas simbols, tādēļ, ja tev tās neder, es tūlīt pat varu sasiet rožu pušķi.

-    Nē, vijolītes būs ļoti piemērotas, - puisis atbildēja, atplaucis platā smaidā.

Viņš apmaksāja savu pasūtījumu un, atstājot veikalu, pateicās Medlinai par viņas ieteikumiem.

Beidzot atkal palikusi viena, Medlina izvilka no kabatas telefonu un steidzās pabeigt īsziņu.

Tūkstoškārt atvainojos, Džonatan, par šo ielaušanos jūsu privātajā dzīvē tik rupjā veidā. Biju par daudz iedzērusi un tādēļ, rakstīju ātrāk nekā domāju (baltais Vouvray vīns ar medus, rožu un aprikožu garšu — jūs to noteikti pazīstat un, ja tā, tad piedosiet).

Ceru, ka pasta streiks neilgs mūžīgi, tomēr, lai lieki neriskētu, jau piezvanīju privātam pārvadātājam. Sazinājos ar kādu kurjeru, kas šopēcpusdien ieradīsies pēc jūsu telefona. Un, lai gan ir nedēļas nogale un svētki, viņš apsolīja, ka savu sūtījumu jūs saņemsiet līdz trešdienai.

Atļaujiet man novēlēt jums un jūsu dēlam priecīgus svētkus.

Medlina

P.S. Piedodiet par ziņkārību. Savā iepriekšējā īsziņā jūs rakstījāt, ka esat nomodā četros no rīta tādēļ, ka divi jautājumi jums jaucas pa galvu, neļaujot aizmigt. Vai būtu ļoti nepieklājīgi, ja es pavaicātu, kas tie par jautājumiem?

★

Dārgā Medlina!

Jūs vēlējāties uzzināt, kas tās ir par divām mīklām, kuras neļauj man aizmigt. Te tās būs!

1)    Es prātoju, kas ir ESTEBANS.

2)    Es prātoju, kāpēc jūs apkārtējiem liekat domāt, ka cenšaties tikt pie bērna, kaut gan patiesībā darāt visu iespējamo, lai TĀ NEBŪTU...

Panikas pārņemta, Medlina nospieda bloķēšanas taustiņus un attālinājās no telefona, it kā vēlētos izvairīties no briesmām.

Viņš zināja! Šis tips bija rakājies viņas mobilajā telefonā un uzzinājis gan par Estebanu, gan par bērnu!

Medlinai uz muguras izspiedās auksti sviedri. Viņa dzirdēja pati savus dobjos sirdspukstus. Sievietei trīcēja rokas, un viņa juta, ka grīļojas.

Kā tas iespējams? Vainīgs, protams, bija viņas plānotājs un īsziņas...

Medlina sajuta tukšumu vēderā, un viņai tikai ar pūlēm izdevās noturēties kājās. Kaut kā bija jācenšas nomierināties. Tikai ar šīm divām lietām vien Džonatans Lemperērs viņai neko nevarēja nodarīt. Kamēr viņš neko citu nebija atradis, Medlinai nekas nopietns nedraudēja.

Bet... viņas telefonā atradās kāds dokuments, kuru nu gan nekādā gadījumā viņam nevajadzētu ieraudzīt. Kaut kas tāds, ko glabāt telefonā arī Medlinai pašai nebija tiesību, tāds, kas viņas dzīvi jau bija izpostījis un kā dēļ viņa reiz jau tik tikko bija paglābusies no vājprāta un nāves.

Tomēr, ja tā labi padomā, viņas noslēpums bija drošībā. Lemperērs bija tikai netīrs ložņa, nevis informātikas guru vai šantāžists. Viņš Medlinu bija tikai paķircinājis, savā nodabā izklaidēdamies, un, ja viņa Džonatanu laikus apturēs, tad viņam nekas neizdosies.

Vismaz tā viņa cerēja.

1

Lempereur - vārdu spēle. Franču vai. - imperators, ķeizars. (Tulk. piez.)

6 Pavediens

Jo viņus saistīja kāds pavediens kas varēja pastāvēt tikai starp divām līdzīgām būtnēm, kas otrā bija atpazinušas pašas savu vientulību.

Paolo Džordāno

Sanfrancisko

Pulksten 9 un 30 minūtēs

Markusam tajā rītā bija grūti pamosties.

Gluži kā mēnessērdzīgais viņš aizslāja līdz vannasistabai, iegāja dušā ar visām apakšbiksēm un kreklu un palika nekustīgi stāvam zem ūdens strūklas tik ilgi, līdz apkures katlā beidzās siltais ūdens. Ledainais ūdens piespieda viņu atvērt vienu aci, un, ātri noslaucījies, viņš aizvilkās līdz savai istabai, lai tur konstatētu, ka apakšveļas atvilktne ir tukša. Visas viņa apakšbikses un sporta krekli atradās netīrās veļas kastē. Markuss vaicājoši savilka vienu uzaci. Džonatans, kurš neskaitāmas reizes bija draudējis, ka viņa drēbes vairs nemazgās, savus draudus, šķiet, bija izpildījis!

- Džon! - Markuss žēlabaini novilka, bet tad saprata, ka ir sestdiena un ka restorāna īpašnieks šajā stundā jau noteikti ir atstājis mājas, lai dotos uz iknedēļas zemnieku tirgu Embarka-dero.

Joprojām samiegojies, viņš ieslidināja roku netīrās veļas kaudzē un izvilka no tās pirmos “otrreizējas lietošanas” apģērba gabalus, kas bija trāpījušies pa rokai.

Tad Markuss aizvilkās uz virtuvi un taustīdamies atrada termosu ar Pu-erh tēju, ko Džonatans gatavoja katru rītu. Viņš iekrita kādā krēslā un vienā rāvienā izdzēra lielu malku tējas. Un, it kā šis dzēriens būtu atmodinājis nervu šūnas, pār viņu nāca pēkšņa apgaismība un viņš illico presto izģērbās, lai ar trauku mazgājamo līdzekli izlietnē izmazgātu savu apakšveļu. Kad tā bija izgriezta, Markuss atvēra mikroviļņu krāsns durtiņas un, noregulējis laiku uz astoņām minūtēm, ievietoja tur dažus drēbju gabalus. Ļoti apmierināts ar sevi, viņš gluži pliks izgāja uz terases.

-    Sveiks, žūpa! - Boriss viņu jau gaidīja.

-    Sveika, spalvainā ektoplazma! - Markuss atbildēja, pakasīdams putnam sānus.

Par ārkārtējas saprašanās zīmi putns palēcās, piešķieba galvu un atvēra knābi, piedāvādams Markusam nedaudz augļu maisījuma.

Markuss pateicās savam draugam un tad laiski izstiepās saulē, gari nožāvādamies.

-    Kustini savu pēcpusi! Kustini savu pēcpusi! - papagailis ķērca.

Putna aicinājuma pamudināts, Markuss ķērās pie darba, kuru

uzskatīja par svarīgāko dienas uzdevumu, - pārbaudīja ūdenssūkni un aplaistīja aptuveni desmit kaņepju stādus, kas bija paslēpti dārzā aiz rožu krūmiem. Džonatans it nemaz neatbalstīja šādas augu šķirnes kultivēšanu, tomēr izlikās to nemanām. Galu galā - Kalifornija bija pirmā indiāņu kaņepju ražotāja Rietumkrastā, bet Sanfrancisko bija tolerances un kontrkultūru simbols.

Markuss vēl kādu mirkli palika uz terases, lai izbaudītu tveici. Tā kā lielāko savas dzīves daļu viņš bija pavadījis Monreālā, Markuss jo īpaši centās izbaudīt Kalifornijas maigo klimatu.

Telegrāfa pakalna piekājē bija grūti noticēt, ka tuvojas Ziemassvētki: tikko bija sākušas ziedēt zeltainās jasmīnu trompetes, tumšie oleandri, palmas; dekoratīvās plūmes un lauru rozes mirdzēja saulē, bet koka mājiņas, kas slēpās krāšņo džungļu vidū, kuros čiepstēja rotaļīgie zvirbuļi un krāsainie kolibri, slīga efejās.

Lai gan bija salīdzinoši agra rīta stunda, daži staigātāji jau kāpa pa ziedu ieskautajām Filbēra kāpnēm. Lai gan visapkārt bija bagātīga augu veģetācija, mājiņa tomēr nebija pavisam pasargāta no ļaužu skatieniem. Daži gājēji uzjautrinājās, bet citi bija šokā, tomēr neviens nespēja palikt vienaldzīgs, ieraugot šo kailo niekkalbi, kurš bija iegrimis piedauzīga rakstura sarunās ar papagaili.

Markuss nelikās traucēties, līdz kāds smieklīga izskata tūrists paņēma fotoaparātu, lai šo skatu iemūžinātu.

- Pat savās mājās vairs neliek mieru! - Markuss lamājās, metoties uz virtuvi tieši tajā mirklī, kad mikroviļņu krāsns taimers ziņoja par “cepšanas” laika beigām.

Gribēdams redzēt, kas būs sanācis, viņš atvēra krāsns durtiņas, lai izņemtu savas drēbes. Tās bija ne tikai izžuvušas sausas, bet ari siltas un mīkstas!

Turklāt tās smaržo pēc smalkmaizītēm, viņš nopriecājās, paostījis nelielo drēbju kaudzīti.

Markuss uzvilka tās mugurā. Stāvēdams pie spoguļa, viņš apmierināti sakārtoja savas apakšbikses un izlīdzināja sporta kreklu, kura uzraksts viņam īpaši patika:

OUTOFBEER (life is crap)1

Markusam kurkstēja vēders. Izsalcis viņš atvēra ledusskapja durvis un, brīdi parakņājies, nolēma izmēģināt visai riskantu kombināciju. Uz mīkstas maizes šķēles viņš uzzieda biezu kārtu zemesriekstu sviesta, uz kuras uzlika sardīnes eļļā, bet virs tām -banānu šķēlītes.

Izcili! - viņš nodomāja, labsajūtā nopūzdamies. Markuss bija nogaršojis tikai dažus kumosus no sviestmaizes, kad ieraudzīja Medlinas fotoattēlus.

Vairāk nekā piecdesmit portretu bija piesprausti pie korķa tāfeles, ar magnētiem piestiprināti pie metāla sienas skapjiem vai ar līmlenti - tieši pie sienas.

Acīmredzot viņa īres biedrs bija pavadījis lielu daļu nakts, izdrukādams šos momentuzņēmumus. Jaunā sieviete tajos bija aplūkojama no visām pusēm - viena, pārī, pretskatā un no sāniem... Dažus fotoattēlus Džonatans pat bija palielinājis, lai pētītu viņas acis un seju.

Kas, pie velna, te notiek! Samulsis Markuss pārstāja košļāt maizi un tuvojās fotoattēliem. Lai gan viņš to neizrādīja, tomēr attiecībā uz Džonatanu Markuss allaž saglabāja modrību. Kāpēc viņš bija sarīkojis šādu izstādi? Kādu Medlinas Grīnas skatienā slēptu noslēpumu viņš bija meklējis?

Markuss zināja, ka zem raupjās virskārtas viņa draugs slēpj viegli ievainojamu dvēseli, un zināja arī to, ka uzskatīt viņu par “atkopušos” vēl ir pāragri. Katram cilvēkam sirdī mēdz būt tukšuma izjūta, kāda rēta, pamestības un vientulības izjūta.

Markuss apzinājās, ka viņa drauga sirdī atstātā rēta ir milzīga.

Un šāda viņa izturēšanās neko labu nevēstīja.

★

Pa to laiku dažu kilometru attālumā...

-    Tēt, vai es varu pagaršot jerky? - Čārlijs jautāja. - Tā taču ir kovboju iecienītā gaļa!

Uzsēdinājis dēlu sev uz pleciem, Džonatans jau kādu stundu staigāja starp zemnieku tirgus stendiem, kas bija uzslieti vecās kuģu piestātnes esplanādē. Restorāna īpašniekam tas bija nemainīgs rituāls - katru sestdienu viņš šeit ieradās, lai apgādātos ar pārtikas krājumiem un rastu iedvesmu savai iknedēļas ēdienkartei.

Sanfrancisko zemnieku tirgus bija nopietns pasākums. Ap Prāmju ēku bija sapulcējies aptuveni simts zemnieku, zvejnieku un sakņkopju, kas pārdeva vietējos bioloģiski audzētos produktus. Tieši šeit varēja atrast vislabākās saknes, vissulīgākos augļus, vissvaigākās zivis un vismaigāko gaļu. Džonatanam patika šī vieta, kas pulcināja raibu raibo pūli - tūristus, pavārus un parastus gardēžus, kuri meklēja labas kvalitātes produktus.

-    Tēt, nu lūdzu! Re, kur ir jerky! Es to vēl nekad neesmu ēdis.

Džonatans nocēla dēlu zemē, un zēns tūlīt steidzās pie stenda. Sajūsmināts Čārlijs norija kaltētas vērša gaļas gabaliņu un uzreiz savieba seju.

Džonatans ļaunā priekā piemiedza viņam ar aci.

Šajos garšu svētkos viņš jutās kā mājās. Vienalga, vai tas būtu baziliks, olīveļļa, rieksti, svaigs kazas siers, avokado, gurķi, tomāti, baklažāni, garšvielas, ķirbji vai zaļie salāti, izvēloties viņš tos rūpīgi izpētīja, apostīja un pagaršoja. “Slikts pavārs ir tas, kurš cenšas apslēpt ēdiena sastāvdaļu īsto garšu, nevis to izcelt.” Šefpavārs Žaks Larū, kurš viņu bija apmācījis arodā, bija tam nodevis savas iemaņas un prasmi, proti, izraugoties produktus, ievērot sezonu un atrast labākos piegādātājus.

Un šeit ar Savienoto Valstu sakņu kultūras plašo piedāvājumu tas nemaz nebija tik grūti. Jau sen bija pagājuši tie laiki, kad ekoloģiski tīra produkcija skaitījās tikai hipiju privilēģija. Tagad tā Sanfrancisko, tāpat kā visā Kalifornijā, nozīmēja dzīvesveidu.

Neizlaižot no acīm Čārliju, Džonatans iegādājās piecus lieliskus mājputnus, desmit gabalus ātes un kasti ar ēdamgliemenēm. Viņš nokaulēja un par lētāku cenu dabūja desmit omārus un piecus kilogramus langustu.

Ikreiz viņš atbildīgajiem par stendiem atstāja savas autostāvvietas numuru, lai strādnieki turp nogādātu pirkumus.

- Klau, Džonatan, nogaršo šo! - viņam uzsauca kāds Point Reyes tirgotājs, pastiepdams tam pretim austeri.

Tas bija viņiem vien zināms joks - tā kā Džonatans bija francūzis, viņam nepatika vietējais ieradums austeres pirms pasniegšanas noskalot ūdenī, un šādi apstrādātus gliemjus viņš nekad neiekļautu sava restorāna ēdienkartē.

Tomēr Džonatans pateicās un norija molusku ar citronu, piekožot maizes gabaliņu.

Viņš izmantoja šo atelpas brīdi, lai no jakas kabatas izvilktu Medlinas telefonu. Paraudzījies ekrānā, Džonatans jutās nedaudz vīlies, ka floriste nav atbildējusi uz viņa īsziņu. Varbūt vajadzēja nosūtīt atvainošanās ziņu? Varbūt viņš bija par daudz atļāvies?

Tomēr šī sieviete bija tik ļoti viņu ieintriģējusi... Naktī, uzreiz pēc tam, kad bija izdrukājis fotoattēlus, viņš, pārbaudot telefona atmiņas ietilpību, bija atklājis kaut ko ļoti dīvainu.

Diska ietilpība: 32 GB Pieejamā ietilpība: 1,03 GB Izlietotie procenti: 96,8 Pieejamie procenti: 3,2

Šī informācija bija viņu pārsteigusi. Kā tas iespējams, ka telefona atmiņa jau bija pilna? Pavirši aplūkojot, telefona atmiņā bija saglabātas piecas filmas, kāds padsmits pielietojumu, piecdesmit fotoattēlu, pārsimts dziesmu un... tas arī viss. Nemaz nebija jābūt informātikas speciālistam, lai zinātu, ka ar to bija par maz, lai aizpildītu viedtālruņa atmiņu. Ko no tā varēja secināt? Cietajā diskā bija saglabāts vēl kaut kas.

Atbalstījies pret letes parapetu, Džonatans aizsmēķēja cigareti, vērojot Čārliju, kas bija notupies pie trušu būriem. Šeit, protams, nebija atļauts smēķēt, taču negulētā nakts izraisīja vajadzību pēc nikotīna devas. Viņš ievilka dūmu un, pamādams ar galvu, atbildēja uz kāda sava amata brāļa sveicienu. Tie Džonatanu vēl nekad nebija tik augstu vērtējuši kā tagad, kad viņš tos vairs neaizēnoja. Kad Džonatans garāmejot ar tiem sastapās, vairums ražotāju un restorāna īpašnieku viņu sveicināja ar dīvainu cieņas un līdzjūtības sajaukumu. Lielākā daļa ļaužu šeit zināja, kas viņš ir - Džonatans Lemperērs, bijušais savas paaudzes vistalantīgākais šefpavārs, bijušais virtuves Mocarts, bijušais vadītājs restorānā ar pasaulē labākajām maltītēm.

Bijušais, bijušais, bijušais...

Tagad viņš vairs nebija nekas vai tikpat kā nekas. Juridiski viņam nebija pat tiesību atvērt savu restorānu. Tā kā viņš bija spiests pārdot sava vārda izmantošanas licenci, ar to pašu viņš patiesībā bija apņēmies no plīts turēties pa gabalu. French Touch viņam nepiederēja, un viņa vārds neparādījās ne restorāna mājaslapā, ne vizītkartēs.

Kādā rakstā “Chronical” žurnāliste pirmā bija minējusi šo faktu, tomēr viņai nācās atzīt, ka pieticīgais traktieris, ko viņš pašlaik vadīja, ļoti atpalika no L’Imperator spozmes. Turklāt Džo-natans visu bija rakstiski izklāstījis: jā, viņa jaunajā restorānā tiek pasniegti tikai vienkārši ēdieni par fantastiski zemām cenām; nē, viņš nav izgudrojis nevienu jaunu recepti, un iedvesma tā arī vairs neatgriežas; nē, viņš nekad vairs nav saņēmis nevienu atzinību kulinārijas jomā. Tagad viss bija skaidrs, un, pateicoties šim rakstam, izdevās nomierināt tos šefpavārus, kuri bija nobažījušies par Lemperēra iespējamo atgriešanos pie krāsns mutes.

-    Tēt, vai varu nogaršot zaļos zirnīšus ar vasabi? - ievaicājās Čārlijs, kurš ar interesi aplūkoja kāda veca aziāta stendu, kurš piedāvāja arī pīļu mēlītes un bruņurupuča zupu.

-    Nē, mans mazais. Tev tie nepatiks, jo ir pārāk asi.

-    Nu, lūdzu! Tie tik garšīgi izskatās!

Džonatans paraustīja plecus. Kāpēc jau kopš agras bērnības cilvēka daba liek ignorēt gudrus padomus?

-    Dari, kā vēlies.

Viņš atkal ievilka cigaretes dūmus un saulē samiedza acis. Daudzie atpūtnieki, kas brauca ar skrituļslidām vai riteni un gāja kājām, izmantoja jauko laiku, lai klaiņotu gar krastmalu. Tālumā mirdzēja okeāns, un koši zilajās debesīs lidinājās oportūnistiskās kaijas, kas bija gatavas mesties virsū visam, kas ēdams.

Iesilušam no jerky, Čārlijam jau iepriekš vajadzētu atteikties no šīs ieceres, taču skaistā zaļā sutināto zirnīšu krāsa viesa uzticību. Tā nu viņš bezbailīgi norija nedaudz aso zirnīšu un...

-    Vē, cik asi! - zēns iesaucās un uzreiz izspļāva visu, ko tikko bija grasījies apēst.

Japāņu večuks uzjautrināts viņā nolūkojās, bet puisēns vērsās pie tēva.

-    Kāpēc tu mani nebrīdināji? - viņš tam pārmeta, lai slēptu savu samulsumu.

-    Nāc nu, es tevi labāk pacienāšu ar šokolādi! - Džonatans viņam piedāvāja, nodzēšot cigaretes galu un atkal uzsēdinot Čār-liju sev plecos.

★

Pa to laiku Parīzē...

Bija vakars, pulkstenis bija nedaudz pāri septiņiem, kad kāds kurjers iegāja pa Jardin Extraordinaire durvīm. Par spīti vēlajai stundai, veikals vēl bija ļaužu pilns, un Medlina vai rāvās uz pusēm, lai apkalpotu visus apmeklētājus.

Kurjers stāvēja, ķiveri no galvas noņēmis, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu nokļuvis kādā citā dimensijā. Ar šiem ziediem rudens krāsās, dažādo smaržu sajaukumu, šūpolēm un veclaicīgo metāla smidzinātāju ziedu salons dīvainā kārtā viņam atgādināja dārzu vecmāmiņas lauku mājās, kur viņš bērnībā mēdza pavadīt lielāko daļu brīvdienu. Puisi bija tā pārsteigusi šīs dabas saliņas negaidītā burvība, ka viņu pārņēma sajūta, it kā viņš pēc ilgiem gadiem beidzot var elpot ar pilnu krūti.

-    Kā varu palīdzēt? - Takumi jautāja.

-    Es esmu no Federal Express, - puisis atbildēja, pēkšņi izrauts no sapņa. - Esmu ieradies pakaļ sūtījumam.

-    Viss pareizi, lūk, arī sūtījums.

Kurjers paņēma biezo aploksni, ko Takumi viņam pasniedza.

-    Paldies. Arlabvakar.

Kurjers izgāja uz ielas un uzsēdās uz divriteņa. Viņš iegrieza pedāļus un paātrināja braucamrīka gaitu, lai nogrieztos uz bulvāri. Puisis jau bija nobraucis aptuveni divdesmit metrus, kad atpakaļskata spogulītī ieraudzīja, ka viņu sauc kāda sieviete. Kurjers nobremzēja un apstājās uz trotuāra.

-    Es esmu Medlina Grīna, - sieviete paskaidroja, kad bija pienākusi tuvāk. - Es aizpildīju interneta pieteikumu, lai izsauktu kurjeru un nosūtītu šo paciņu, taču...

-    Vēlaties atcelt pasūtījumu?

-    Un saņemt atpakaļ savu paciņu.

Bez mazākā pārsteiguma puisis atdeva sievietei paciņu. Acīmredzot viņš jau bija pieradis pie tā, ka klienti pēdējā brīdī atceļ savus sūtījumus.

Medlina parakstījās par atcelšanu un pasniedza puisim 20 eiro naudaszīmi zaudējuma apmaksai.

Telefonu pie krūtīm piespiedusi, Medlina atgriezās veikaliņā, prātodama, vai pieņēmusi pareizo lēmumu, jo saprata, ka, neatdodot Džonatanam telefonu, viņa uzņēmās risku vēl vairāk viņu izaicināt. Ja Medlina tuvākajās dienās no tā nesaņems nekādas ziņas, viņa vienmēr pagūs nosūtīt viņam telefonu, bet, ja lietas iegrozītos sliktāk, viņa vēlējās paturēt iespēju sazināties ar viņu bez starpniekiem.

Tomēr Medlina cerēja, ka tā nekad nenotiks.

★

Sanfrancisko

Džonatans turpināja savu pastaigu zem Prāmju ēkas arkādēm. Jau vairāk nekā gadsimtu šī jūras stacija stiepās visa Embarkadero garumā. Slavas spozmi tā bija iepazinusi 20. gadsimta 20. gados, kad tas bija lielākais pasažieru terminālis pasaulē. Tagad galvenā ēka bija pārtapusi smalkā tirdzniecības galerijā, kas aizvijās gar visu promenādi, - tur bija mājas sieru ražotnes, maiznīcas, delikatešu veikaliņi, itāļu traktieri un glaunas bakalejas.

Restorāna īpašnieks savu iepirkšanos pabeidza ar ziemas augļu izlasi - vīnogām, kivi, citroniem, granātāboliem un apelsīniem, bet pēc tam turēja savu solījumu un pacienāja dēlu ar tasi labas šokolādes kādā no kafejnīcām ar skatu uz krastmalu.

Ar atvieglojumu Čārlijs, dzerot maigo kakao, ar šokolādes garšu aizskaloja mārrutkus, kas dedzināja tam muti. Džonatans sev bija paņēmis tējkanniņu ar Pu-erh tēju, bet viņa domas klīda tālu projām. Iedzēris pirmo malciņu, vīrietis paraudzījās mobilā telefona ekrānā. No Medlinas joprojām nebija nekādu ziņu.

Iekšējā balss Džonatanam teica, lai viņš tūlīt pat beidz šo spēlīti. Ko viņš meklēja? Ko gribēja pierādīt? Un ko citu, izņemot raizes, šāda izmeklēšana varēja dot?

Tomēr Džonatans nolēma šīs brīdinājuma zīmes ignorēt. Iepriekšējā naktī viņš metodiski pēc kārtas bija vēris vaļā visus mobilā telefona pielietojumus, un tikai viens tam bija šķitis aizdomīgs: vieta, kur glabāt liela izmēra PDF failus, attēlus un video, kad tie no datora tiek pārsūtīti uz telefonu. Ja Medlina savā telefonā slēpa kādus dokumentus - un tieši uz tādām domām vedināja telefona atmiņas pārbaude -, tad tie tika glabāti tur.

Taču šo pielietojumu sargāja uzraksts:

IEVADIET PAROLI.

Džonatans lūkojās uz lēkājošo kursoru, kas viņu mudināja ievadīt slepeno kodu. Ar niecīgām izredzēm uz veiksmi viņš mēģināja ierakstīt vārdus MEDLINA un GRĪNA, pēc tam noklikšķināja PAROLI.

Taču tas, protams, bija nereāli.

Lai gan arī trešais mēģinājums beidzās neveiksmīgi, viņš palūkojās pulkstenī un bija pārsteigts, ieraugot, cik ļoti ir aizkavējies. Nedēļas nogalēs Džonatans ņēma palīgstrādnieku, kas tam palīdzēja restorānā, taču jaunajam pavārzellim nebija atslēgu, un nebija ko cerēt, ka tāds slīmests kā Markuss tur varētu ierasties laikā.

-    Nu, matrozi, paceļam enkuru, - viņš teica, mudinot Čārliju uzvilkt jaku.

-    Bet, tēt, vai mēs pirms tam nevarētu atvadīties no jūras lauvām?

Bērns bija sajūsmā, kad tēvs viņu veda aplūkot šos dīvainos dzīvniekus, kas pēc 1989. gada zemestrīces bija apmetušies uz dzīvi 39. piestātnē.

-    Nē, mīļais, man jāsteidzas uz darbu, - Džonatans atbildēja, vienlaikus izjutis vainas apziņu. - Apskatīsim tos rīt Bodegas līcī, kad ar kuteri dosimies zvejā, labi?

-    Labi, - Čārlijs attrauca, pielēkdams no krēsla.

Džonatans ar salveti noslaucīja dēlam šokolādes Ūsiņas.

Tikko viņi bija ieradušies stāvvietā, kad Džonatanam kabatā

ievibrējās mobilais telefons. Viņš izvilka to un ieraudzīja, ka ekrānā mirgo vārds ESTEBAN.

★

Vienu īsu bridi Džonatans jau gribēja nospiest telefona podziņu, taču tad viņu pārtvēra atbildīgais par produktu piegādi, lai palīdzētu ar pirkumiem. Vīrietis ar prieku stiepa ari Čārlija saiņus, un visi trīs ātri vien novietoja kastes autentiskā 60. gadu Austiņ minivenā, kas bija aplīmēts ar restorāna emblēmām.

-    Piesprādzējies! - Džonatans uzsauca dēlam, pirms iedarbināja mašīnu. Uzņēmis virzienu uz itāļu kvartālu, viņš ievietoja telefonu turētājā, kas bija piestiprināts pie vējstikla un...

Bingo! Estebans bija atstājis balss ziņojumu. Viņš ieslēdza skaļruni, lai to noklausītos, taču vīrieša balss vietā izdzirdēja melodisku sievietes balsi, kas vēstīja:

“Labdien, Grīnas jaunkundzi Šeit dakteres Esteba-nas kabinets. Es zvanu, lai uzzinātu, vai mēs nevarētu vienoties par tikšanās laiku pirmdien. Būšu pateicīga, ja piezvanīsiet. Un jauku nedēļas nogali.”

Kāds pārsteigums! Džonatans sakustējās. Tātad Estebans nebija vis mīļākais no Dienvidamerikas, bet gan ārste! Kad, ziņkāres urdīts, viņš telefonā atvēra Dzeltenās lapas, dēlēns viņam atgādināja:

-    Tēt, skaties uz ceļu!

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Labs ir. Un tu man palīdzēsi.

Priecīgs, ka var būt noderīgs, Čārlijs atvērtajā lappusē ierakstīja tēva diktētos vārdus DAKTERE ESTEBANA, bet pēc tam PARĪZE un nospieda taustiņu. Pēc pāris mirkļiem parādījās meklētais:

Loransa Estebana Psihiatre Lakaza iela 66 Parīze 75007

Lai gan Džonatans nebija uz pareizā ceļa attiecībā par Medli-nas krāpšanu, tomēr viņš bija uzminējis, ka sieviete nejūtas īsti labi. Un, lai gan fotoattēlos viņa demonstrēja visas iespējamās labsajūtas pazīmes, kāds, kurš tikās ar psihiatri divreiz nedēļā, reti kad ir iekšēja miera paraugs...

7 Caurkritušais Lemperers

Mums jāaizmirst tas laiks, kad bijām pakrituši, pirms nesam savu bagāžu tālāk nebūtībā. [..] Divas sakautas būtnes, kas ieslīgušas savā vientulībā.

Romēns Garī

Parīze, VIII rajons

Pulksten vienos naktī

Kāds dzīvoklis nelielā namā Fobūrdirulā

Uz galvaspilsētas jumtiem krita lietus un sniega maisījums.

Naktslampiņas gaismā, siltumā zem segas Medlina pabeidza lasīt Džonatana Lemperēra grāmatu “Iemīlējies pavārs atzīstas...”, ko tās pašas dienas rītā bija nopircis Takumi.

Pagriezies uz otriem sāniem, Rafaels jau pāris stundu bija aizmidzis. Ielienot gultā, viņš, protams, bija cerējis, ka viņa nākamā sieva pārtrauks lasīt, lai ar viņu pamīlētos, taču Medlina bija grāmatai kā piekalta, un, velti nogaidījies, Rafaels beigu beigās tomēr aizmiga.

Medlinai ļoti patika lasīt nakts klusumā. Lai gan Rafaela dzīvoklis atradās līdzās Elizejas laukiem, tā bija īsta miera osta, kur nedzirdēja ne policijas mašīnu sirēnas, ne dzīrotāju klaigas. Viņa bija izlasījusi Džonatana stāstu, izjūtot gan aizrautību, gan riebumu. Grāmata bija izdota 2005. gadā. Tie bija Lemperēra zelta laiki, par ko liecināja grāmatas aizmugure, uz kuras bija citētas sajūsminātās un vienprātīgās atsauksmes, kādas viņš tajā laikā bija radis saņemt, - “garšu brīnumdaris”, “gastronomijas Mocarts” un “vistalantīgākais šefpavārs pasaulē”.

Šajā laikā Lemperērs nepārtraukti atkārtoja savu kredo: kulinārijas izstrādājuma radīšana, tāpat kā glezniecība vai literatūra, ir māksla. Viņam gastronomija nenozīmēja tikai izsalkuma remdēšanu, tā ietvēra arī radošo dimensiju. Lemperērs apgalvoja, ka pavārs ir tāds pats kā jebkura cita radoša persona, un salīdzināja savu nodarbošanos ar rakstnieka darbu, kad tas sāk rakstīt uz baltas lapas, pamazām veidojot meistardarbu.

“Vēlos, lai mani ēdieni nav vienkāršs radoša darba rezultāts, bet lai tiem ir savs vēstījums un lai tie izraisa emocijas,” viņš paziņoja.

Šajos vārdos viņš bija atklājis savas jaunrades dziļāko būtību, izskaidrojumu tam, kā radās viņa pavārmākslas šedevri.

Kā veidojās viņa intuitīvās nojausmas? Kā viņam izdevās apvienot vienu garšu ar kādu citu, iegūstot jaunu, vēl nebijušu garšas buķeti? Kāda loma bija ēdiena sastāvdaļām un tā estētiskajam aspektam?

“Mani interesē viss,” Džonatans Lemperērs atzinās, “es gūstu ierosmi, apmeklējot muzejus, gleznu izstādes, klausoties mūziku, skatoties filmas un izbaudot dabas ainavas, tomēr galvenais manas iedvesmas avots ir mana sieva Frančeska. Pašlaik es slēdzu restorānu uz trim mēnešiem, lai patvertos savā Kalifornijas studijā. Šis pārtraukums man ir nepieciešams, lai atjaunotu spēkus un izgudrotu jaunas receptes, ko nākamgad piedāvāt L’Imperator.”

Medlina bija pārsteigta par to, cik daudz nodaļu bija veltītas ziediem. Džonatans tos bagātīgi izmantoja savā virtuvē, daļu savu recepšu savienojot ar ziedu aromātiem, - cukuroti krešu pumpuri, kraukšķīgie zosu aknu gabaliņi ar rožu ievārījumu, karamelizētas varžu kājiņas ar vijolītēm, mimozu sorbets un ceriņu merengi, saldētas konfektes ar Nemūras magonēm...

Medlina juta, ka viņai sāk kurkstēt vēders. Šāda lasīšana bija izraisījusi izsalkumu. Klusiņām viņa izslīdēja no gultas un, segā ietinusies, aizlavījās uz amerikāņu stila virtuvi, no kuras pavērās skats uz Parīzes jumtiem. Medlina uzlika vārīties tējkannu un atvēra ledusskapi, lai sameklētu kaut ko ēdamu...

Izvēle nekāda spožā vis nebija...

Rakņājoties skapīšos, viņai tomēr izdevās atrast aizsāktu Gra-nola cepumu paciņu. Gaidīdama, kamēr ūdens sāks vārīties, viņa nokoda gabaliņu cepuma un pārlaida acis grāmatas “Iemīlējies pavārs atzīstas...” pielikumam, kur bija nodrukātas arī dažas ēdienu receptes, kas padarījušas slavenu Lemperēra Ņujorkas restorānu. Kopš restorāna virtuvē saimniekoja Džonatans, L’Imperator katru vakaru piedāvāja ceļojumu garšas baudu pasaulē, ko veidoja divdesmit ēdieni. Tos bija iespējams nogaršot nelielās porcijās atbilstoši ļoti precīzai, filmas scenārija cienīgai secībai, kas ēdiena baudītājam nodrošināja pārsteigumus un negaidītus pavērsienus. Lasot ēdienkarti, Medlinai mutē saskrēja siekalas.

Uzkodas

Vēžu astīšu sacepums ar kaviāru Kraukšķīgie kartupeļi ar bekonu un Parmas sieru Olu kultenis ar jūras ežiem un nugas krēmu Akāciju ziedu virtuļi ar altejas pastilu Uz straujas uguns ceptas pupiņas ar piparkūku panējumu īstā Francijas dienvidu pica

Pamatēdieni

Ceptas ēdamgliemenes ar makaroniem un mandeļu risoto Risoto ar trifelēm un baltās šokolādes mērci Ar jasmīniem konservēts Basku zemes teļa stilbs Piena jēra gaļas gabals ar lazdu riekstiem, medu un timiānu

Deserts

Saldējums ar ugunskurā grilētu pastilu Ananasi ar magnolijas ziedlapiņām Zemenes ar krešu ziediem un zelta lapiņu zeltījumu Sakulti olu baltumi ar ceriņiem, piena uzputeni, olīveļļu un medu Banānu sacepums ar kakao, rīsu pudiņu un plūškoka ziediem Nedaudz karamelizēta kokosrieksta ar uzputeni Saldētas konfektes ar cukura vati

Ar tējas krūzīti rokās viņa iekārtojās pie sava portatīvā datora. Caur loga stiklu varēja redzēt, kā, krītot uz jumtiem, kūst pūkainās sniegpārslas. Pati pret savu gribu Medlina juta, ka Lemperērs ar savu noslēpumainību, kas apvij viņa negaidīto gastronomijas skatuves pamešanu, viņu ieinteresē aizvien vairāk. Kādēļ gan šis gados vēl jaunais cilvēks, kas atradās slavas augstumos un bija sasniedzis pavārmākslas virsotnes, pēkšņi vienā dienā nolēma beigt savu karjeru?

Google meklētājā viņa ierakstīja “Džonatans Lemperērs”, kam pievienoja piebildi “restorāna slēgšana”, un nospieda meklētāja taustiņu.

★

Pa to laiku Sanfrancisko...

Pulkstenis bija četri pēcpusdienā. Džonatans pasniedza pēdējo tās dienas desertu - parastu aprikožu kūku ar rozmarīnu, pēc tam noņēma priekšautu un nomazgāja rokas.

Darba diena ir galā! - viņš nodomāja un atstāja virtuvi. Ēdamzālē Džonatans sasveicinājās ar kādu apmeklētāju, tad devās aiz bāra letes, lai pagatavotu divas espreso kafijas: vienu - sev, bet otru - savam māceklim. Viņš izvilka divas tasītes un pārbaudīja to temperatūru, lai pārliecinātos, ka siltuma zudums ir minimāls, tā saglabājot kafijas aromātu. Nortbīčas itāļu kvartālā ar tādām lietām nejokoja! Nevarēja būt ne runas par neizdevušos ristretto vai kafijas automātu izmantošanu, ko lietoja no Šanhajas līdz Ņujorkai un kas kafijas garšu uz visas planētas padarīja vienādu.

Ar tasīti rokās Džonatans izgāja uz terases, lai pārliecinātos, vai Čārlijs pārāk negarlaikojas. Puisēns bija iegrimis dinozauru pasaulē uz sava skārienjutīgā planšetdatora un nepievērsa tēvam nekādu uzmanību, līdz tas apsēdās viņam līdzās zem kādas no apsildes lampām. Džonatans neuzkrītoši aizsmēķēja cigareti, vērodams garāmgājējus un bērnus, kas šķērsoja Vašingtonskvēru. Šī vieta viņam patika ar savu īpašo atmosfēru. Lai gan vairākums kvartāla iedzīvotāju bija aziātu izcelsmes, tomēr tas joprojām bija saglabājis arī savu Amerikas itāļu mantojumu. Par to liecināja saldējuma ratiņtirgotāji, laternas zaļbaltsarkanā karoga krāsās un daudzie ģimenes restorāni, kur varēja nogaršot spageti pesto

mērcē, panna cotta un tiramisu. Tā bija leģendāra vieta: te bija dzīvojis Džeks Keruaks, kvartāla baznīciņā bija laulājusies Merilina Monro, bet “Krusttēva” režisoram Frānsisam Fordam Kopolam te joprojām piederēja restorāns un biroju telpas. Džonatans izvilka no kabatas Medlinas telefonu. Jaunu ziņu nebija. Viņš sameklēja noslēpumaino izvēlni, šoreiz noteikti apņēmies pārvarēt paroles barjeru.

IEVADIET PAROLI

Nu ko, ievērosim visu pēc kārtas. Mums nemitīgi tiek iegalvots, ka atslēgvārds, kas pasargā informāciju mūsu datoros, ir tikpat svarīgs kā kredītkartes slepenais kods. Mūsu ausis tiek pieskandinātas ar padomiem, kā izvēlēties patiesi drošu paroli -izvairīties no pārāk īsiem vārdiem, neizmantot informāciju, kas zināma tuviniekiem, izvēlēties ciparu, burtu un zīmju salikumu. Mūs cenšas pārliecināt, ka tāds salikums kā “!Ejv(abu#$vh%rgiubf v°oalkūs,dCX” būtu lieliska paroles izvēle, ko neviens pirāts nekad nevarētu uzlauzt.

Izņemot tādu sīkumu, ka arī mums pašiem to būtu neiespējami atcerēties...

Džonatans vienā rāvienā izdzēra savu espreso. Viņš bija pārliecināts, ka jāmeklē kaut kas ļoti vienkāršs. Mūsdienās ir nepieciešams tik daudz kodu - kredītkartēm, dažādiem sociālajiem tīkliem, elektroniskajam pastam, valsts dienestiem... Gandrīz visu pakalpojumu izmantošanai ir nepieciešama parole. Atmiņai tā ir pārāk liela pārslodze. Tādēļ, lai padarītu dzīvi vienkāršāku, vairumam ļaužu ir nosliece izvēlēties īsas, labi zināmas un viegli iegaumējamas paroles. Un, lai gan ir jāievēro drošības noteikumi, parasti tiek izraudzīti dzimšanas datumi, sievas vai bērnu vārdi, dzīvnieku vārdi, telefona numuri, blakus esošas skaitļu virknes vai alfabēta burti.

Citu pēc cita Džonatans izmēģināja “123456”, “abcde”, “rafa-els”, “grina” un Medlinas mobilā telefona numuru.

Nekā.

Rakņājoties jaunās sievietes uzglabātajās elektroniskajās vēstulēs, viņš uzgāja īpaši interesantu ziņu - reģistrācijas pieprasījumu, ko Medlina bija nosūtījusi kādam izplatītājam, kas tai bija pārdevis motociklu. Līdzās tik dažādajai informācijai bija arī Medlinas identitātes kartes kopija. Tagad Džonatans zināja arī viņas dzimšanas datumu, un viņš datorā pēc kārtas ierakstīja “21031978”, “21martsl978” un “21/03/78”, to pašu tikai angļu stilā “03211978”, “marts 211978” un “03/21/78”.

Atkal nekā.

- Domā taču! - viņš skaļi iesaucās.

Tā kā Medlinas elektroniskā pasta adrese bija maddy-greene78@hotmail.com, viņš pamēģināja arī “maddygreene”, bet pēc tam “maddygreene78”.

Un arī šoreiz nekā.

Džonatans juta, ka viņu pārņem dusmas un izmisums. Viņš savilka rokas dūrēs un nopūtās. Bija tik kaitinoši atrasties pie noslēpuma durvīm, tomēr nespējot tās atvērt.

★

Medlina uzlika uz acīm brilles, lai viņai būtu ērtāk aplūkot savu meklējumu rezultātus datora ekrānā.

“Lemperērs atkāpjas”, “Lemperērs ir gāzts”, “Lemperēra gals” - lai ziņotu par Džonatana atkāpšanos, franču laikraksti savā starpā sacentās ar vārdu spēlēm. Viņa noklikšķināja uz norādi, kas veda uz “Liberation” interneta lappuses vietni.

30/12/2009

KULTŪRA

CAURKRITUŠAIS LEMPERĒRS

Vakar vakarā Manhetenā avangardiskās virtuves nepārspējamais talants negaidīti sasaucis preses konferenci, lai paziņotu par sava restorāna slēgšanu un biznesa pārdošanu.

Ar pārvērstu seju, ko daļēji slēpa bārda, aizpampušām acīm un apvēlies - tā īsumā varētu raksturot Ņujorkas gastronomijas priestera, franču šefpavāra Džonatana Lemperēra izskatu, kad viņš ceturtdien paziņoja par drīzu sava restorāna L'Imperator (kam piešķirtas trīs Michelin zvaigznes) slēgšanu un kopā ar sievu Frančesku Delilo nodibinātā grupas biznesa pārdošanu. Tas ir smags lēmums, kura dēļ divi tūkstoši šī uzņēmuma algoto darbinieku kļūs par bezdarbniekiem.

īpašais šefpavārs

Restorāns L'Imperator atrodas leģendām apvītajā Rainbow Room viesnīcā. Tas ir restorāns, ko britu žurnāls ‘‘Restaurant" vairākas reizes atzinis par “pasaulē labāko virtuvi’’.

Vieniem viņu uzskatot par novatorisku sapņotāju, bet citiem - par krāpnieku un šarlatānu, Lemperērs jau vairāk nekā desmit gadus sašķēlis gastronomijas pasauli divās karojošās nometnēs.

Pārgurums

Lai pamatotu savu pēkšņo lēmumu, šefpavārs apgalvoja, ka ir “noguris, zaudējis motivāciju un izdedzis", tā izskaidrojot savu pārgurumu, atrodoties vienmēr kaujas gatavībā un strādājot 18 stundas diennakti 360 dienas gadā.

“Es visam metu mieru. Un šis lēmums ir negrozāms,’’ Lemperērs piebildis, kategoriski noliedzot to, ka varētu kļūt par kāda cita liela restorāna vadītāju. “Es vairs neizjūtu nekādu baudu, nodarbojoties ar pavārmākslu, un nedomāju, ka iedvesma vēl kādreiz varētu atgriezties,” viņš paskaidroja, apgalvodams, ka viņu nogurdinājuši ari kritiķi, kas no viņa darba neko daudz nejēdz.

Ģimenes problēmas

Šķiet, vairāk nekā kritika viņa steigā izdarīto izvēli aiziet no gastronomijas pasaules pamudinājušas ģimenes dzīves problēmas. "Biju ļoti pieķēries savai sievai, un ir tikai jāpiekrīt, ka mūsu nesenā šķiršanās ir ļoti ietekmējusi manu lēmumu,” atzinis Lemperērs, tomēr izvairoties sniegt atbildes uz jautājumiem par privāto dzīvi.

Finanšu problēmas

"Bez šaubām, viens no iemesliem, kāpēc mana aiziešana nav novēršama, ir arī finanšu rādītāji,” viņš piebildis. Jau vairākus gadus L'Imperator grupai ir lieli parādi, jo tā ir izraudzījusies neefektīvu ekonomisko modeli un veikusi riskantus ieguldījumus.

Būtībā Lemperērs atradies bezizejas situācijā un bijis spiests pārdot sava vārda izmantošanas licenci luksusa viesnīcu kompleksam Win Entertainment, kas grasās pārņemt visu šīs grupas biznesu.

Nav skaidrības par nākotni

Ko Lemperērs, kas vēl nav sasniedzis pat 40 gadu vecumu, darīs turpmāk? Atpūtīsies? Atjaunos spēkus? Iesaistīsies kādā citā riskantā pasākumā? Par savu nākotni šefpavārs izsakās izvairīgi. Steigā pabeidzis savu uzstāšanos, preses konferenci atstāja vientuļš cilvēks ar izvairīgu skatienu. Cilvēks, kurš ir noguris un kurš, iespējams, slepus jūtas atvieglots, ka vairs nebūs jātēlo L'Imperator loma.

Medlina uzklikšķināja uz kādas citas saites. Tas bija raksts “New York Times” interneta lapā, kas šo notikumu atspoguļoja pavisam citā gaismā.

Vatēla SINDROMS

Teds Bukers,

2009. gada 30. decembrī Vai simbolisko avangarda virtuves līderi Džona-tanu Lemperēru pieveicis Vatēla sindroms?*

Ņujorkas šefpavārs nebūt nav vienīgais virtuves virtuozs, kurš pēc kādas neveiksmes pēkšņi pamet savu nodarbošanos. Pirms viņa jau daudzi slaveni pavāri, sākot ar Bernāru Luazo un beidzot ar Žaku Larū, dzīvojuši nemitīgās bailēs par to, ka varētu zaudēt savu popularitāti.

Brīnumainā kārtā Džonatanam Lemperēram jau aptuveni desmit gadus ir izdevies saglabāt gan radošo dzirksti, gan kritiķu atzinību, gan rentabilitāti.

Taču šovakar šis trauslais līdzsvars pēkšņi ir zudis.

Un atkal sekoja tāda faktu kompilācija, ka raksts drīzāk atgādināja nekrologu, bet visi stāstītāji par Lemperēru runāja tā, it kā viņš būtu... miris.

Ņujorkas mērs Blūmbergs slavināja šī gadu gaitā par īstenu ņujorkieti kļuvušā izcilā pavāra apbrīnojamo talantu. Hilarija Klintone atcerējās, ka “Džonatans Lemperērs bija aktīvi atbalstījis pasākumus skolās, lai izkoptu bērnos garšas izpratni”. Francijas kultūras ministrs Frederiks Miterāns cildināja šo “kulinārijas mākslas talantu, kas devis neatsveramu ieguldījumu franču gastronomijas starptautiskā prestiža stiprināšanā”.

Taču skotu šefpavāra Alekša Bakstera viedoklis, kuram Džonatans bija atņēmis planētas labākā pavāra titulu, krasi atšķīrās no šīs vienprātības. Tagad Baksters viņam atriebās un nemaz neslēpa savu gandarījumu: “Lemperērs kulinārijas pasaulē bija tikai gaistoša zvaigzne. Tas bija plašsaziņas līdzekļu radīts meteors, kuru beidzot ir iznīcinājusi tā pati sistēma, kas to reiz pacēla slavas augstumos. Vai kāds pēc desmit gadiem viņu vēl atcerēsies?”

Tomēr pašu spēcīgāko, personiskāko un aizkustinošāko viedokli par viņu izteica viena no L’Imperator šefpavāra vietniecēm Klēra Lisjē. “Ar Džonatanu Lemperēru es strādāju kopā vairāk nekā desmit gadus,” jaunā sieviete paskaidroja. “Viņš ir cilvēks, kurš man iemācīja visu. Lemperērs mani ievēroja, kad es strādāju par apkalpotāju kādā kafejnīcā Medisona avēnijā, kur viņš katru rītu brokastoja. Man nebija oficiālas darba atļaujas, un viņš man palīdzēja to nokārtot, pieņemot darbā savā restorānā. Tas bija stipras gribas cilvēks, kurš pret savu personālu izturējās reizē gan prasīgi, gan augstsirdīgi.”

-    Laikam jau, draudzenīt, būsi viņā slepeni ieķērusies... - Med-lina nomurmināja, pirms atsāka lasīšanu.

“Džonatanā ir viss - gan spēks, gan trauslums,” Klēra turpināja. “Viņš ir pretrunu pilns galējību cilvēks, kas reizē gan dievina, gan neieredz masu plašsaziņas līdzekļus un slavu. Varēja just, ka viņš pēdējā laikā bija ļoti nospiests. Turklāt viņš vienmēr ir hiperaktīvs un atrodas spriedzes stāvoklī. Šīs nemitīgās alkas pēcperfektuma tad ari kļuva par sava veida verdzību. Džonatans bija noguris, bez pārtraukuma strādājot no rita līdz vakaram. Viņš nekad neizmantoja atvaļinājumu. Kamēr sieva Džonatanu atbalstīja, viņš turējās, bet, tiklīdz viņa to pameta, viss kļuva neizturami grūti. Attiecībā uz Džonatanu Lemperēru visi kļūdās - viņa dzīšanās pēc atzinības, viņa ambīcijas, viņa pakļaušanās zvaigžņu sistēmai nebija pārmērīgas lielummānijas pazīmes. Es domāju, ka Džonatans to visu darīja Frančeskas dēļ. Lai viņai patiktu un lai viņa to mīlētu. Bet, kad viņi izšķīrās, Džonatans gluži vienkārši par visu zaudēja interesi, jo nekam vairs nebija nozīmes..."

-    Kāpēc tu vēl neguli?

Medlina satrūkās un pagriezās, kā nedarbos pieķerta. Tērpies rītasvārkos un samiegojies, Rafaels pārsteigts viņā nolūkojās.

-    Tāpat vien, - viņa attrauca, steigā aizverot lappusi datorā.

- Es... es sakārtoju savu grāmatvedību - iemaksas, sociālā apdrošināšana, izdevumi... Nu tu jau zini, kā tas notiek.

-    Divos naktī?!

-    Man nenāca miegs, chéri, - Medlina paskaidroja un noņēma brilles.

Viņa iedzēra malciņu tējas, kas bija jau atdzisusi, un vēlreiz ielūkojās cepumu paciņā, lai konstatētu, ka tā ir tukša.

Rafaels pastiepās Medlinai pretim, lai to noskūpstītu uz lūpām. Vienu roku viņš ieslidināja Medlinai zem naktskrekla un sāka glāstīt viņas vēderu. Tad Rafaela lūpas atrāvās no Medlinas lūpām, lai virzītos uz leju gar viņas kaklu. Viņš lēnām noslidināja uz leju vienu viņas dziļi izgrieztā zīda krekliņa plecu lencīti, tad otru...

Viņu mīlas priekšspēli pēkšņi pārtrauca Jumpin’Jack Flash ritms. Rafaels aiz pārsteiguma iztrūkās un atsprāga atpakaļ.

Medlina palūkojās Džonatana telefonā, kas vibrēja līdzās viņas datoram. Ekrānā parādījās nopietna izskata brunete ar lielām, tumšām acīm. Virs attēla izgaismojās vārds

FRANČESKA

Daudz neprātodama, Medlina atbildēja...

★

-    Tēt, man drusku salst...

Džonatans pacēla galvu no telefona ekrāna. Jau stundu viņš bija iegrimis savu pārdomu mokošajos līkločos, neveiksmīgi cenšoties atšifrēt Medlinas paroli. Džonatans jau bija pārlasījis lielu daļu jaunās sievietes elektronisko vēstuļu, pacietīgi vācot informācijas fragmentus un izmantojot katru jauno pavedienu, lai uzminētu paroli.

-    Sameklē džemperi, mīļumiņ, - viņš teica dēlam, pasniedzis papīra salveti, ar ko noslaucīt degunu, kas tecēja kā ūdenskritums.

Saule bija nozudusi, bet tās vietā parādījusies balta un bieza migla, kas klāja ielu un parku, uz kuru pavērās skats no terases.

Ne velti Sanfrancisko dēvē par miglas pilsētu. Ātrums, ar kādu biezā migla pāris minūšu laikā ieskāva pilsētu un slaveno Zelta Vārtu tiltu, bija viena no noslēpumainākajām un mulsinošākajām šīs pilsētas īpatnībām.

Kad Čārlijs atgriezās, džempera biezajā, atlokāmajā apkaklē paslēpies, Džonatans palūkojās rokaspulkstenī.

-    Alesandra tūlīt būs klāt. Vai tu nevēlētos kopā ar viņu noskatīties mūziklu “Ļaunā burve”?

Puisēns par atbildi pamāja ar galvu un iesaucās:

-    Lūk, arī viņa!

Un palēcās aiz prieka, kad bija ieraudzījis savu auklīti.

Alesandra bija Sandro Sandrīni (viņš bija īpašnieks vienam no senākajiem šī itāļu kvartāla restorāniem) meita. Meitene studēja Bērkli, un katrreiz, kad Čārlijs ieradās Kalifornijā, Džonatans viņu uzaicināja par auklīti.

Vīrietis sasveicinājās ar meiteni, kamēr viņam rokās vibrēja mobilais telefons. Viņš palūkojās, kas bija redzams ekrānā, un pazina savas bijušās sievas telefona numuru.

-    Hallo!

Vienaldzīgā balsī Frančeska paskaidroja, ka mēģinājusi viņu sazvanīt, bet atbildējusi kāda parīziete, kura tai pavēstījusi, ka viņa un Džonatans ir nejauši samainījušies telefoniem. Frančeska tikai bija gribējusi pārliecināties, ka ar Čārliju viss kārtībā, un parunāt ar viņu.

-    Tava māte, - Džonatans teica un pastiepa telefonu dēlam.

1

Alus ir beidzies (dzīve ir mēsls). (Autora piez.)

Prinča Kondē pils pārvaldnieks un pavārs iegājis vēsturē, 1671. gadā izdarot pašnāvību kādas pieņemšanas laikā, ko sarīkojis viņa saimnieks. Bija aizkavējusies tās dienas nozveja, un pavārs bija nobijies, ka nepietiks zivju. (Autora piez.)

Zupa ar ēdamgliemenēm, sīpoliem un bekonu, ko pasniedz, ielietu maizē ar izdobtu vidu. (Autora piez.)

8 Tie, kurus mes mīlam

Reizēm arī tā ir mīlestība - ļaut aiziet tiem, kurus mīlam.

Džozefs O’Konors

Sonomas apgabals

Kalifomija

Svētdienas rīts

-    Tu mammu vairs nemīli, vai ne? - Čārlijs jautāja.

Austiņ minivens brauca gar izroboto Klusā okeāna piekrasti. Džonatans un Čārlijs bija piecēlušies agri no rīta. Viņi bija izbraukuši no Sanfrancisko pa 1. automaģistrāli, pabraukuši garām Muira pludmalei un bohēmiskajam Bolinas ciematiņam, kura iedzīvotāji jau pirms vairākiem gadu desmitiem bija iznīcinājuši visas norādes uz to, lai paglābtos no tūristu pūļiem.

-    Vai tu mammu vēl mīli? - zēns jautāja vēlreiz.

-    Kāpēc tu man to prasi? - Džonatans vaicāja, pagriezis klusāk radio.

-Jo es zinu, ka tev viņas pietrūkst un ka viņa gribētu, lai mēs atkal dzīvojam kopā.

Džonatans papurināja galvu. Viņš nekad nebija ļāvis dēlam noticēt, ka šķiršanās ar viņa māti ir tikai uz laiku. No savas pieredzes viņš zināja, ka bērns bieži vien slepeni cer, ka vecāki atkal būs kopā, un viņš nevēlējās, lai Čārlijs lolo šādas ilūzijas.

-    Aizmirsti to, mazais. Tas nekad nenotiks.

-    Tu man neatbildēji, - puisēns attrauca. - Vai tu viņu vēl kaut nedaudz mīli?

-    Paklau, Čārlij! Es zinu, ka tev ir grūti un tu to pārdzīvo. Arī mani vecāki izšķīrās, kad es biju tavā vecumā. Es pārdzīvoju tāpat kā tu un pārmetu viņiem, ka tie nav centušies salabt. Protams, arī es piekrītu, ka mums visiem trim kopā bija daudz labāk, kamēr mēs ar tavu mammu viens otru mīlējām. Diemžēl mīlestība neturpinās mūžīgi. Tā tas vienkārši notiek. Un ir svarīgi, lai tu saprastu, ka šis laiks ir pagājis uz neatgriešanos.

-    Hm...

-    Mēs ar tavu mammu viens otru ļoti mīlējām, un tu esi šīs mīlestības auglis. Un kaut vai tādēļ vien es šo laiku nekad nenožēlošu.

-    Hm...

Sava dēla klātbūtnē Džonatans nekad nekritizēja Frančesku kā māti. Turklāt, pat ja viņš varētu tai pārmest, ka viņa to krāpusi, Čārlijam viņa joprojām bija ideāla mamma.

-    Atšķirībā no pāra attiecībām attiecības starp vecākiem un bērniem turpinās visu mūžu, - Džonatans skaidroja, savā runā izmantodams psihologu padomus, kurus bija kaut kur izlasījis.

- Tev nav jāizvēlas starp mammu un mani, jo viņa vienmēr paliks tava mamma, bet es - tavs tētis. Mēs abi esam atbildīgi par tavu izglītību un būsim tev līdzās gan dzīves jaukākajos, gan smagākajos brīžos.

-Hm...

Džonatans caur vējstiklu vēroja ainavu. Līkumotais, vientulīgais ceļš aizvijās gar okeāna krastu. Ar robainajām, vēja appūstajām klintīm šī vieta drīzāk atgādināja Bretaņu vai Īriju nekā Kaliforniju.

Viņš jutās vainīgs, ka, sarunājoties ar dēlu, nespēj atrast piemērotākus vārdus. Čārlijam vecāku šķiršanās bija nežēlīga un pēkšņa. Pagaidām Džonatanam bija izdevies izvairīties sīkāk apspriest savas attiecības ar Čārlija māti. Bet vai tas bija gudri darīts? Protams, bija. Kā lai bērnam izskaidro sarežģītās laulāto attiecības un ikdienas strīdus? Par spīti visam, Džonatans centās paskaidrot:

-    Es neatsakos no savas pagātnes, taču reiz es sapratu, ka tava mamma vairs nav tā sieviete, kuru, kā man šķiet, pazīstu. Mūsu kopdzīves pēdējos gados es biju iemīlējies iedomu tēlā. Vai saproti?

-    Hm...

-    Un izbeidz vienreiz tos savus “hm”! Vai tu saproti vai ne?

-    Ne pārāk labi, - Čārlijs atbildēja ar dīvainu sejas izteiksmi.

Sasodīts, kāpēc es viņam to visu stāstu? - Džonatans jau nožēloja savus vārdus.

Viņi pabrauca garām govju ganāmpulkam un tad nonāca savā galapunktā - nelielā zvejnieku ciematiņā pie Bodegas līča. Tas atradās sešdesmit kilometrus uz ziemeļrietumiem no Sanfrancisko un bija kļuvis slavens visā pasaulē pēc tam, kad Alfrēds Hič-koks tur tika uzfilmējis lielāko daļu savas filmas “Putni”.

Šajā ziemas rītā ciematiņā bija diezgan mierīgi. Stāvvieta, kurā viņi apstājās, bija gandrīz tukša. Čārlijs izkāpa no mašīnas un metās uz molu, lai aplūkotu ausainos roņus, kas gulšņāja saulītē, labsajūtā klaigājot.

Vairākos ostas stendos tika piedāvāti vēl kustīgi vēžveidīgie, bet zem restorānu nojumēm daži no “vecās gvardes”, šūpuļkrēslos atlaidušies, par spīti agrajai rīta stundai, jau baudīja milzīgus krabjus un ēdamgliemeņu biezzupu*.

Kā viņš dēlam jau bija apsolījis, Džonatans noīrēja nelielu motorlaivu ar spicu priekšgalu, kura atgādināja zvejas laiviņas Marseļā.

-    Uz priekšu, junga! Uzņemt kursu!

Ūdens virsma bija rāma, īsti piemērota kuģošanai.

No “riekstu čaumalām darinātā” laiviņa attālinājās no krasta un tika noenkurota aptuveni divas jūdzes no ostas. Čārlijs izvilka makšķeri un ar tēva palīdzību piestiprināja pie āķa tārpu, bet pēc tam iemeta makšķerauklu ūdenī.

Džonatans palūkojās Medlinas mobilajā telefonā, taču šajā grāfistes daļā nebija zonas. Ar vienu aci rūpīgi uzmanīdamas dēlu, viņš aizsmēķēja cigareti un ar baudu ievilka pirmo dūmu, vērodams pleznkāju baru, kas peldēja apkārt kuģim. Hičkoks tiešām šeit varēja smelties iedvesmu - šī vieta bija dažādu putnu pārpilna. Te bija kaijas, jūras kraukļi, purva slokas un zīriņi, un viņu klaigas mijās ar kuģīšu miglas tauru skaņām.

-    Tēt, saki, kāpēc tu smēķē! Vai tad tu nezini, ka no tā mirst? -Čārlijs jautāja.

Džonatans izlikās, ka neko nav dzirdējis, un pajautāja:

-    Nu, vai ķeras?

Taču zēns nedomāja tik viegli atkāpties.

-    Es negribu, ka tu nomirsti, - viņš teica ar asarām acīs.

Džonatans nopūtās.

Nu kā lai ar tādu cīnās?

Viņš padevās un nodzēsa izsmēķi, pirms tam ievilcis vēl pēdējo dūmu.

-    Nu, vai tagad esi apmierināts?

-Jā, esmu, - puisēns atbildēja, un viņa sejā atplauka smaids.

★

Pa to laiku Dovilā...

Pulkstenis viesistabā rādīja septiņi vakarā.

Kamīnā sprakstēja uguns, bet Rafaels un viņa tēvs bija nostājušies katrs savā pusē biljarda galdam. Apsēdusies uz ādas sofas, kas bija pārklāta ar zīdu, Medlina amerikāniskā manierē ik pa brīdim piekrītoši pamāja ar galvu, pavirši klausīdamās savas nākamās vīramātes Izauras čalošanā, kamēr viņai pie kājām gulēja Sultāns, šīs ģimenes angļu kokerspaniels, kurš sirsnīgi tecināja siekalas uz viņas jaunajām kurpēm.

Jau kopš agras pēcpusdienas logos sitās lietus lāses.

-    Ak, es dievinu šo raidījumu! - Izaura iesaucās, pēkšņi novērsusi uzmanību no Medlinas, lai pagrieztu skaļāk televizoru, kas šajā gada laikā pārraidīja n-tās muļķības.

Medlina izmantoja pauzi, lai pieceltos no sofas un aizbēgtu.

-    Es vēlētos uzsmēķēt.

-    Man gan šķita, ka tu smēķēšanu esi atmetusi, - pārmetošā balsī noteica Rafaels.

-    Dārgā, tas jūs nogalinās, - piebilda Izaura.

-    Protams, - Medlina piekrita, - bet no kaut kā taču galu galā būs jāmirst, vai ne tā?

To teikusi, viņa uzvilka ziemas jaku un izgāja uz terases.

Ārā jau sen bija satumsis, bet mūsdienīga apgaismes sistēma padarīja gaišāku nelielo Normandijas salu pili, izceļot tās koka karkasu un tirkīzzilo baseina ūdeni.

Medlina pagājās dažus soļus pa slēgta tipa terasi, lai atbalstītos pret balustrādi. Šis īpašums bija vērsts uz zirgu skriešanas laukuma pusi, tā atklājot iespaidīgu skatu uz Dovilu.

Viņa aizsmēķēja cigareti un ievilka dūmu. Vējš pūta sievietei sejā. Okeāna viļņu šalku ieaijāta, Medlina aizvēra acis, cenzdamās ne par ko nedomāt.

Nedēļas nogale kopā ar Rafaela ģimeni, šī vienmuļība un buržuāziskais komforts izraisīja viņā pretrunīgas izjūtas - gan rimtu mieru, gan vēlmi sacelties un aizbēgt no tā visa.

Iespējams, ar laiku es pieradīšu...

Gaiss bija ledains, un viņa līdz pat zodam aizvilka rāvējslēdzēju un uzlika kapuci, tad izņēma no kabatas telefonu.

Jau kopš paša rita Medlinas domas grozījās ap Frančesku Delilo, ar kuru viņa iepriekšējā vakarā bija runājusi pa telefonu. Šī sieviete ar savu noslēpumu un dzīvesstāstu dīvainā kārtā viņu pievilka. Lai gan abu saruna bija pavisam īsa, tā tomēr bija pietiekami nozīmīga, lai domas par šo itālieti vajātu visu dienu. Kad Frančeska bija aptvērusi, kas noticis, viņa, nedaudz apjukusi, bija lūgusi Medlinai izdzēst ziņojumu, ko sieviete bija atstājusi Džonatana automātiskajā atbildētājā, bet, pats galvenais, neko viņam nestāstīt. “Tas bija tikai tāds vājuma mirklis,” Frančeska atzinās. Un Medlina viņu ļoti labi saprata.

Viņa ieslēdza viedtālruņa navigatoru un meklēšanas rīka nodalījumā “attēli” ierakstīja “Frančeska”. Jaunībā bagātā mantiniece

studēja menedžmentu un strādāja par modeli slavenākajos modes namos. Pirmie fotoattēli bija tapuši 20. gadsimta 90. gados, un Frančeska tajos bija redzama, demonstrējot modes uz “mēles” un reklāmās. Cik varēja spriest pēc fotoattēliem, viņa atgādināja Demiju Mūru, Ketrīnu Zetu-Džounsu vai Moniku Beluči. Pēc tam parādījās neskaitāmi attēli kopā ar Džonatanu viņu kopdzīves laimīgākajos brīžos, kas pierādīja: šis pāris, lai vairotu sava uzņēmuma popularitāti, nešauboties izmantoja arī savu privāto dzīvi. „

Lietus pamazām mitējās. Nogranda pērkons, un zibens uzplaiksnīja turpat netālu no pils, taču, domās iegrimusi, Medlina to pat nepamanīja. Viņas pirksti slīdēja pa skārienjutīgo ekrānu, tad uzklikšķināja uz kāda uzraksta, un atvērās “Vanity Fair” interneta mājaslapa. Dažus gadus pirms notikušā amerikāņu “Paris Match” šim pārim bija veltījis sešas lapas ar nosaukumu “Virtuve - tā ir mīlestība!”. Tur bija gara intervija un visai smalki fotoattēli, kuriem nebija gandrīz nekā kopēja ar gastronomiju. Uz viena no tiem varēja redzēt, kā pāris ietetovē vienādu uzrakstu uz labās lāpstiņas. Medlina pievilka attēlu tuvāk, lai izlasītu “epigrāfu”.

You’ll never walk alone...1

Tas tiešām ir skaisti... ja vien esi pārliecināts, ka paliksi kopā ar otru cilvēku visu mūžu. Jo tagad, atpakaļ atskatoties, šajā foto bija jaušams kaut kas patētisks.

-    Chérie, tu saaukstēsies! - Rafaels uzsauca, pavēris durvis.

-    Es jau nāku, manu sirsniņ! - Medlina atsaucās, acis no telefona neatrāvusi.

Citu pēc citas aplūkojot fotogrāfijas, viņa ievēroja kādu acīm redzamu sakritību. Ja salīdzināja attēlus, kuros Frančeska bija redzama viena, un tos, kur viņa bija Džonatana klātbūtnē, viņas attieksme mainījās - kaķiskā izskata topmodele, kas bija pārliecināta par savu varu un pievilcību, pārvērtās par mīlošu sievu ar pakļāvīgu skatienu. Pat iestudētajās situācijās, kas bija paredzētas žurnālistiem, mīlestība, ko abi izstaroja, neradīja nekādas šaubas.

Kas gan bija spējis viņus izšķirt? - prātoja Medlina, atgriezusies salonā.

★

-    Kāpēc viņi izšķīrās? - Čārlijs jautāja, novietodams savu makšķeri mašīnas bagāžniekā.

-Kas?

-    Tavi vecāki.

Džonatans sarauca uzacis. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu un ar rokas mājienu lika puisēnam aizsprādzēt drošības jostu. Austiņ minivens atstāja Bodegas līci un uzņēma kursu uz Sanfrancisko.

Vadot mašīnu, Džonatans atvēra maku, lai no turienes izņemtu pabalējušu fotoattēlu ar kādu provinces restorānu.

-    Taviem vecvecākiem piederēja restorāns Francijas dienvidrietumos, - Džonatans paskaidroja, parādīdams fotoattēlu zēnam.

-    Che-va-liē-re, - Čārlijs burtoja, acis samiedzis, lai salasītu uzrakstu.

Džonatans piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Kad biju vēl mazs, mans tēvs vairākus mēnešus satikās ar kādu sievieti: lielas šampanieša firmas pārstāvi, kura to piegādāja viņa uzņēmumam.

-    Tiešām!

-    Šī mīlestība ilga vairāk nekā gadu. Tā kā mazās pilsētiņās baumas izplatās ātri, viņi bija apņēmušies paturēt savu stāstu noslēpumā, un viņiem tas kādu laiku arī izdevās.

-    Kāpēc tavs tēvs tā darīja?

Džonatans savā pusē nolaida uz leju saules aizsargu, lai pusdienlaika saule to neapžilbinātu.

-    Kāpēc vīrieši krāpj savas sievas? Un kāpēc sievietes krāpj savus vīrus?

Dažas sekundes jautājums palika neatbildēts, it kā viņš skaļi domātu.

-    Man šķiet, ka tam ir neskaitāmi iemesli - iekāres mazināšanās, bailes novecot, nepieciešamība pārliecināties par savām spējām savaldzināt, iedomas, ka mīlas dēkai nebūs nekādu seku... Tie, neapšaubāmi, ir ļoti ticami izskaidrojumi. Es nevaru teikt, ka esmu tēvam piedevis, bet es nebūšu arī tas, kurš viņam pirmais sviedīs ar akmeni.

-    Vai tāpēc tu ar viņu nerunāji līdz pat viņa nāves stundai?

-    Nē, mīļumiņ, ne tāpēc. Manam tēvam bija arī citi trūkumi, tomēr, par spīti viņa neuzticībai, nekad neesmu šaubījies, ka viņš māti mīlēja. Esmu pārliecināts, ka šī krāpšana viņam lika daudz ciest, taču aizraušanās ir kā narkotikas: sākumā tu domā, ka tu tās pieveiksi, taču tad kādā dienā nākas atzīt, ka tās ir pieveikušas tevi...

Nedaudz pārsteigts un aizkaitināts par šādu grēksūdzi, Čārlijs savu tēvu uzlūkoja ar dīvainu skatienu, veroties mašīnas priekšējā paneļa atpakaļskata spogulītī, taču Džonatans vēl piebilda:

-    Beidzot tēvam tomēr bija izdevies šo sievieti aizmirst. Taču sešus mēnešus pēc tam, kad mīlas dēka bija beigusies, viņš nespēja izgudrot neko labāku kā atzīties mātei, ka ir to krāpis.

-    Kāpēc? - Puisēns izbrīnā iepleta acis.

-    Es domāju, ka viņš to ļoti nožēloja un viņu vajāja vainas izjūta.

Džonatans parādīja pagrieziena signālu, lai pieturētu pie vienīgās degvielas uzpildes stacijas šajā apkaimē.

-    Un kas notika pēc tam? - jautāja puisēns, kad bija izkāpis no mašīnas.

Džonatans nolika vietā degvielas pistoli.

-    Viņš lūdzās savu sievu, tas ir, tavu vecmāmiņu, lai tā viņam piedod. Tā kā viņiem bija divi bērni, tavs vectēvs lūdza saglabāt ģimeni, taču vecmāmiņu šāda nodevība bija satriekusi. Vīrs bija nodevis viņu mīlestību un sabojājis visu, ko viņi kopīgiem spēkiem bija izveidojuši. Tādēļ viņa atteicās piedot un pameta viņu.

-    Tā pēkšņi?

Džonatans samaksāja par pilnu bāku un atgriezās automašīnā.

-    Tāda bija tava vecmāmiņa, - viņš paskaidroja, izbraucot no stāvvietas.

-    Kāda?

-    Viņa mīlēja no visas sirds un bija īsta ideāliste - eksaltēta un aizrautīga. Un pēkšņi vecmāmiņa uzzināja, ka cilvēks, ko viņa mīlējusi vairāk par visu pasaulē, ir gatavs viņai melot un nodarīt pāri. Vecmāmiņa bieži mēdza teikt, ka pāra attiecībās galvenais ir uzticība. Viņa apgalvoja, ka bez uzticības mīlestība vairs nav īsta mīlestība, un man šķiet, ka šajā ziņā es viņai piekrītu.

Tā kā Čārlijs jau bija aizmirsis, ka nevajag muļķīgi izrunāties, viņš nespēja atturēties un piebilda:

-    Tas atgādina to, ko tu piedzīvoji ar mammu.

Džonatans piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Jā. Gadiem ilgi mēs ar tavu mammu bijām kā viens vesels. Mēs dalījāmies it visā, un mīlestība mūs no visa pasargāja. Bet tad kādā dienā... mīlestība pēkšņi pazuda... tas arī viss, ko varu teikt.

Čārlijs skumīgi pamāja ar galvu, un, tā kā saruna bija izbeigta, viņš visu ceļu līdz pat mājām klusēja.

9 Neizpaustais noslēpums

Viņus vienoja tuvības sajūta un noslēpums, ko viņi glabāja.

Margerita Jursenāra

Sanfrancisko

Svētdiena

Agra pēcpusdiena

Čārlijs atvēra mājas durvis un ievēlās viesistabā.

-    Paskat, onkuli Markus! Es izvilku divas zivis!

Izstiepies uz sofas, kājas iepletis, Markuss pīpēja cigareti ar marihuānu, kas bija tik liela kā turza ar frl kartupeļiem.

-    Te kaut kā dīvaini smaržo, - puisēns teica, aizspiedis degunu. Markuss ātri pielēca kājās un paslēpa savu vērtīgo cigareti

puķu podā, kas atradās uz žurnālu galdiņa.

-    Hi, hi, sveiki, vecie!

Taču Džonatans viņu sagrāva ar vienu vienīgu skatienu.

-    Cik reižu es varu atkārtot, lai... - viņš pārskaities iesāka.

-    Viss kārtībā, nav jau pasaules gals, - Markuss gļēvi aizstāvējās.

-    Ar saviem gājieniem tu vari panākt, ka es zaudēšu aizbildnību, tāpēc tas ir daudz briesmīgāk nekā pasaules gals!

Džonatans atvēra logus, lai izvēdinātu telpas, kamēr Čārlijs izvilka no ledus kastes skaistu asari un sīciņu buti, kura vēl raustījās.

-    Skat, kā tās kustas! - viņš sauca, būdams lepns par savu lomu.

-Jā, ne tā kā onkulis Markuss... - Džonatans nodevīgi piebilda, sasmīdinot dēlēnu.

Viņa īres biedram bija ļoti savdabīga izpratne par “svētdienas” apģērbu - izstaipītas bikses, saplīsušas tupeles un T krekls, ko šoreiz rotāja kaņepju lapa uz Jamaikas karoga fona.

-    Vai nevēlies kādu augli? - Džonatans jautāja, salikdams ledusskapī produktus, kas tiem bija palikuši pāri no ceļa.

-    Taisnību sakot, es labāk gribētu, lai onkulis Markuss man pagatavo savu trīskārtaino sviestmaizi...

-    Njā, - Džonatans šaubīgi novilka.

-    Tūlīt būs! - iesaucās Markuss, izņemdams no sienas skapīša visas nepieciešamās sastāvdaļas.

Laizīdamies Čārlijs uzrāpās uz kāda no ķeblīšiem, kas bija novietoti pie bāra.

Markuss uzcītīgi apsmērēja ar sviestu pirmo tostermaizes šķēli, kurai pāri pārkaisīja kakao, virs tās novietoja nākamo šķēli, kurai virsū uzlēja kondensēto pienu, bet virs tās - pēdējo maizes riecienu, ko apsmērēja ar kļavu sīrupu.

Čārlijs nokoda gabaliņu sviestmaizes un ar pilnu muti iesaucās:

-    Čik garšīģi, paldieš!

Lepns par saņemto komplimentu, Markuss pagatavoja sev otru tādu pašu sviestmaizi.

-    Uzsmērēt tev arī vienu, Džon?

Džonatans jau vēra vaļā muti, lai atteiktos, - nevarēja būt ne runas, ka viņš ēstu šo pārmērīgo kaloriju sajaukumu, - bet tad atmaiga. Kāpēc lai viņš nepiedalītos sava dēlēna un Markusa priekos un delverībās? Galu galā - pat ja viņa svainim arī ir trūkumi, tomēr viņš šai mājai ir piešķīris nedaudz prieka un oriģinalitātes. Bet, pats galvenais, neviens tā nevarēja sasmīdināt Čārliju, kamēr viņš pats bija noslēdzies savās skumjās un nebūt nebija tas jautrākais tēvs, par kādu puišelis varētu sapņot.

-    Kāpēc ne? Labs ir! - Džonatans noteica un piebiedrojās viņiem pie galda.

Viņš visiem pagatavoja Pu-erh tēju, tad ieslēdza nelielu radioaparātu, ko noregulēja uz Kalifornijas roka staciju. Tā nu viņi ieturēja launagu Eagles, Toto un Fleetwood Mac hitu ritmā.

-    Zini ko? Laikam vajadzēs iekļaut “slaveno onkuļa Markusa trīskārtaino sviestmaizi” restorāna desertu kartē, - Džonatans jokoja. - Esmu pārliecināts, ka pēc tās būs liels pieprasījums!

Čārlijs smējās pilnā kaklā, bet tad pēkšņi aprāvās, pārlaidis skatienu virtuvei.

-    Kāpēc tu te esi izlicis visus šos foto? - bērns brīnījās, norādot uz Medlinas momentuzņēmumiem, kas klāja visu virtuves sienu.

Džonatans jutās tā, it kā būtu pieķerts nozieguma vietā. Divas dienas viņš bija atradies ziņkārības varā, taču tagad nesaskatīja nekādu loģiku un jēgu tam, ka bija tā izturējies. Kāpēc šīs sievietes dzīve viņu tik ļoti bija ieintriģējusi? Kāpēc viņam bija šķitis, ka viņš veic sava veida misiju?

-    Tev taisnība. Ņemsim tos nost, - viņš piekrita, juzdamies gandrīz atvieglots, ka pieņēmis tik racionālu lēmumu.

-    Es tev palīdzēšu, - svainis piedāvāja.

Abi vīrieši piecēlās un citu pēc cita sāka ņemt nost no sienas attēlus, ar kuriem bija pilna visa virtuve.

Medlina Venēcijā, Medlina Romā, Medlina Ņujorkā...

-    Klau, vai tu šito redzēji? Paskat, tur ir Kantonā...

-Kas?

Markuss viņam pastiepa fotoattēlu, kuru tikko bija noņēmis no sienas. Tērpusies ādas jakā un piegulošā blūzītē, Medlina smaidīja, pozēdama pie dzimšanas dienas tortes, kurā bija iespraustas divdesmit deviņas svecītes. Tas bija noticis pirms pieciem vai sešiem gadiem. Viņa izskatījās daudz jaunāka, bet ne tik eleganta un sievišķīga kā tā sieviete, kuru Džonatans bija sastapis lidostā. Toreiz Medlinas seja bija apaļāka un viņa izskatījās pēc pašpuikas, turklāt zem acīm tai bija neglīti riņķi.

Šis fotoattēls bija tapis kādā birojā: varēja redzēt kartona mapes, nedaudz vecmodīgu datoru, krūzītē ievietotas pildspalvas, flomāsterus un šķēres, un, lai gan attēls nebija diez cik labas kvalitātes, varēja pamanīt, ka pie sienas ir piestiprināts Red Devil kreklā ietērpta Eric The King^2 posteris.

-    Vai tu zini, kur tas ir fotografēts?

-Nē.

-    Manuprāt, policijas iecirknī.

-    Kāpēc tu tā domā?

Markuss norādīja uz diviem melni zaļganiem siluetiem attēla fonā.

-    Tie divi tipini ir policisti.

-    Un kas tad ir?

-    Vai tu nevari palielināt attēlu?

-    Paklau, šis tev nav nekāds CSI\

-    Nu pamēģini taču!

Neticīgi Džonatans paņēma portatīvo datoru, kurā viņš bija ielādējis visus Medlinas fotoattēlus. Viņš atvēra Photoshop un izmantoja palielinājuma sistēmu. Lai gan izšķirtspēja nebija īpaši laba, tomēr detaļas tagad bija labāk saredzamas.

Patiesībā bija pilnīgi iespējams, ka koši zaļganie pleķi attēla aizmugurē bija luminiscējoši zaļās svītrainās vestes, kādas valkā angļu policisti. Tomēr droši tas nebija. Aplūkojot fotoattēla daudzās detaļas, viņš pamanīja kaut ko citu. Uz Medlinas rakstāmāku trauciņa bija saredzami trīs burti.

-    GMP? Vai tas tev kaut ko izsaka?

Džonatans atvēra meklētāja pārlūku un ierakstīja “GMP + Policija”.

Greater Manchester Police - Lielās Mančestras policija.

-    Tev taisnība. Tas patiešām ir policijas iecirknis.

-    Un kā tev šķiet, vai daudz ir tādu cilvēku, kas savu dzimšanas dienu svin policijas iecirknī?

Dažas sekundes jautājums palika neatbildēts. Atbilde uzradās kā uz burvja mājienu - kaut kad pagātnē šī sieviete ir bijusi policiste!

Un Džonatans saprata, ka ir atklājis Medlinas noslēpumu. Taču tagad, kad viņš atradās tik tuvu mērķim, viņu pārņēma šaubas. Ar kādām tiesībām viņš okšķerējas viņas noslēpumos? Džonatans taču lieliski zināja, ka neviens, kas rakņājas pagātnē, nepaliek nesodīts un...

- Paskat tik!

Markuss bija paņēmis datoru un visu izlēmis viņa vietā. Viņš meklētājā bija ierakstījis “Medlina + Grīna + Policija + Mančestra”.

Parādījās simtiem meklējumu rezultātu, taču pats pirmais bija fragments no laikraksta “Guardian”.

DIKSONES LIETAS IZMEKLĒTĀJA MEDLINA GRĪNA MĒĢINĀJUSI IZDARĪT PAŠNĀVĪBU

10 Citu dzīves

Mūsu eksistences vislielākās mokas ir tās, ka mēs visu mūžu esam vieni, un visi mūsu centieni un viss, ko darām, ir tādēļ, ka cenšamies izbēgt no šīs vientulības.

GlJS DE MOPASĀNS

Parīze

Pirmdiena, 19. decembris

Pulksten 4 un 30 minūtēs

Pirms kāda mirkļa Parīzes VIII rajonā bija sācis snigt sīks un smalks sniedziņš. Nakts aukstums cilvēkus tā bija iebiedējis, ka Fobūrdirulas kvartāls šķita tukšs un pamests.

Balts Peugeot minivens parādīja pagrieziena signālu un tad apstājās divu rindu stāvvietā Berī ielas vidū.

Kāds, ievīstījies siltā vējjakā ar kapuci, iznāca no smalkas privātmājas un iekāpa mašīnā.

-    Ieslēdz sildītāju, citādi es sasalšu ragā! - Medlina žēlojās un aizsprādzēja drošības jostu.

-    Tas jau ir ieslēgts līdz galam! - Takumi atbildēja, izbraucot no stāvvietas. - Kā pagāja svētdiena?

Sieviete izvairījās no atbildes un uzvilka savus vilnas dūraiņus, kamēr mašīna iesilst.

Takumi vairs neuzbāzās ar jautājumiem. Peugeot brauca uz leju pa Artuā ielu, tad pagriezās pa labi, tālāk tā brauca pa Laboesi ielu, bet pēc tam - pa Elizejas laukiem.

Medlina atsēja vaļīgāk šalli, izvilka cigarešu paciņu un aizsmēķēja cigareti.

-    Man šķita, ka esat atmetusi smēķēšanu...

-    Būs jau labi. Nesāc arī tu! Vai zini, ko teicis Geinsbūrs? “Es dzeru, un es pīpēju. Ar alkoholu konservē augļus, bet ar dūmiem kūpina gaļu.”

Takumi bridi prātoja, līdz iebilda:

-    Pirmkārt, viņš šo izteicienu aizguvis no Hemingveja un...

-    ...un, otrkārt?

-    Viņi abi jau ir miruši, vai ne?

-    Lieliski! Ja tevi tas traucē, ej un strādā kaut kur citur vai iesūdzi mani tiesā par to, kas esi spiests pasīvi smēķēt!

-    Es jau to teicu, tikai labu gribēdams, - Takumi rāmi atbildēja.

-    Paklau, liec mani mierā, ja? Un, Dieva dēļ, atbrīvo mani no šī vājprāta! - viņa sacīja, norādot uz automašīnas radio, kur skanēja “Que je t’aime” japāņu versija paša Džonija^3 izpildījumā.

Takumi izņēma disku, un Medlina sāka grozīt radio slēdzi, līdz atrada kādu klasiskās mūzikas staciju, kas pārraidīja Debisī “Suite bergamasque”. Mūzika viņu nedaudz nomierināja. Medlina sāka pa mašīnas logu vērot, kā uz trotuāra pamazām krājas sniegs.

Portdofina aplī Takumi izbrauca uz pievedceļa, lai nokļūtu pilsētas nomalē. Medlina šodien gluži vienkārši bija izkāpusi no gultas ar kreiso kāju, kā tas reizēm gadījās, taču viņas drūmais garastāvoklis vienmēr diezgan ātri pārgāja. Viņš neuzkrītoši apspieda žāvas. Šie Rungis tirgus nakts apmeklējumi Takumi ļoti iepriecināja. Žēl tikai, ka bija agri jāceļas... Daudzi floristi šādas pūles jau bija atmetuši. Lielai daļai viņu “kolēģu” ziedus piegādāja tieši veikalā pēc tam, kad viņi tos bija pasūtījuši internetā. Medlina bija pārliecinājusi viņu, ka tas nav labs stils šāda darba veikšanai un ka galvenā īstu floristu raksturojošā īpašība ir tieši izcilas produkcijas meklējumi.

Sniega dēļ ceļš bija nedaudz slidens, taču tas nespēja sabojāt Takumi prieku, ka viņš var vadīt mašīnu naksnīgajā Parīzē.

Raitā satiksmes plūsma bija kaut kas galvu reibinošs un nereāls. Takumi turpināja braukt pa A6 autoceļu, kā dodoties uz Orlī lidostu, un drīz nonāca pie maksas ceļa uz lielāko svaigo produktu tirgu pasaulē.

★

Rungis tirgus bija Takumi apbūris. “Parīzes vēders” nodrošināja pusi no galvaspilsētā patērētajām zivīm, augļiem un dārzeņiem. Tieši šeit iegādājās produktus labāko restorānu īpašnieki un izvēlīgākie mākslinieki. Pagājušajā pavasarī, kad japāņu puiša vecāki bija ieradušies Francijā, tā bija pirmā vieta, kurp Takumi viņus aizveda. Pat pirms Eifeļtorņa! Šis tirgus patiešām bija iespaidīgs -īsta pilsēta, kur uzturējās tūkstošiem cilvēku, ar savu policijas iecirkni, staciju, degvielas uzpildes stacijām, bankām, frizētavu, aptieku un divdesmit restorāniem! Puisim patika šī milzu kņada starp pulksten četriem un pieciem no rīta, kad tika piekrautas un izkrautas kravas automašīnas un šajā smaržu un garšu pārpilnajā vietā rosība ritēja pilnā sparā.

Pie maksas ceļa Medlina pastiepa savu klienta karti, lai iekļūtu tirgus teritorijā, un nelielais piegādes furgons piestāja kādā no dārzkopības preču sektora slēgtā tipa autostāvvietām starp Ma-rešē un Viletes avēnijām.

Viņi izraudzījās augstus iepirkumu ratiņus un devās uz milzīgu no stikla un metāla darinātu siltumnīcu. Viss divdesmit divus tūkstošus kvadrātmetru lielais C1 paviljons bija pilnībā atvēlēts grieztajiem ziediem. Kad automātiskās durvis aiz viņiem bija aizvērušās, viņi nokļuva citā pasaulē, kur ikdienas vienmuļību nomainīja krāsu un smaržu simfonija.

Šīs izrādes uzmundrināta, Medlina izberzēja acis, uzreiz pamodās un noteiktā solī sāka apstaigāt paviljonu. Šajā milzīgajā angārā, kura ejas bija nosauktas ziedu nosaukumos - Mimozu, īrisu un Anemoņu aleja - un kura teritorija bija līdzvērtīga vairāk nekā trim futbola laukumiem, cits citam blakus bija novietojušies aptuveni piecdesmit vairumtirgotāju...

-    Sveika, mana skaistulīt! - Viņu sagaidīja stenda atbildīgais Emīls, pie kura viņa pirka lielu daļu savas produkcijas.

Salmu cepurē, ar dārznieka dzirklēm, virsvalkā un ūsām kā riteņa stūre Emīls Fošelevāns bija īsta leģenda. Viņš Rungis tirgū bija jau kopš tā atvēršanas 1969. gadā un zināja, kā darbojas visi tirgus kodi un mehānismi.

-    Vai vēl vienu espreso bez cukura? - viņš vaicāja, iebēris dažas kafijas pupiņas kafijas automātā.

Medlina viņam ar galvas mājienu pateicās.

-    Un vienu tēju Kacuši? - Emīls pajautāja, ar skatienu izaicinādams floristes aizbilstamo.

-    Mani sauc Takumi, - japāņu puisis atturīgi iebilda, - un es labprātāk vēlētos kapučīno.

Tomēr Emīls, šķiet, neko nedzirdēja.

-    Un vienu kapučīno Kašimi!

Māceklis, ne vārda neteikdams, paņēma savu glāzīti un nodūra galvu, noskumis, ka tirgotājs viņu nerespektē.

-    Kādu dienu tev vajadzētu saņemties un sadot viņam, kā nākas, - Medlina ieminējās, kad Emīls bija devies pie nākamā apmeklētāja. - To es tavā vietā nevarēšu.

-    Bet... tas taču ir vecs vīrs.

-    Augumā viņš ir trīs galvas par tevi garāks, bet sver divreiz vairāk! Ja tas tevi spēs iedrošināt, varu pastāstīt, ka mana “iesvētīšana” ilga sešus mēnešus. Kolīdz viņš mani ieraudzīja, tā uzreiz sauca par “rostbifu” vai “anglieti”.

-    Un kā tas beidzās?

-    Tā, ka es viņam ielēju ģīmī verdošu kafiju. Kopš tā laika viņš mani appuišo kā princesi.

Takumi bija apjucis. Viņa dzimtenē ļaudis cenšas par katru cenu izvairīties no konfliktiem, sadursmēm vai agresīvas reakcijas.

-    Kāpēc šeit tā notiek?

-    Tā notiek visur, - Medlina teica, saplacinādama un iemezdama miskastē savu glāzīti. - Un, ja gribi padomu, tad klausies: lai kļūtu par īstu vīrieti, tev jāmācās tikt galā ar šādām situācijām.

-    Bet es taču jau esmu vīrietis, Medlina!

-    Jā, bet ne jau nu tāds, kāds tu vēlētos būt.

Kamēr Takumi pārdomāja šos vārdus, viņa sameklēja vienu no Fošelevāna tirgotājām Beranžēri, ar kuru kopā apstaigāja dažādus stendus. Medlina nopirka divus lielus saišķus dekoratīvo zaru, veikli nokaulēja tulpju, mārpuķīšu un kamēliju cenu, taču nespēja pretoties kārdinājumam un nopirka arī trīs burvīgus Ekvadoras rožu pušķus. Medlina bija veikla “tirgone”, kas ziedus centās pirkt par to patieso cenu. Takumi iekrāva pirmo kravas partiju automašīnā un tad piebiedrojās savai priekšniecei augu iežogojumā.

Ar lietpratējas aci Medlina izraudzījās begonijas un neaizmirstulītes podos, kamēr viņas māceklis, kā jau pieklājas svētkos gada nogalē, iegādājās Ziemassvētku puķes - ileksus, āmuļus, puanse-tijas un sniega rozes.

Medlina uzticēja Takumi arī attīrošos augus, kas guva aizvien plašāku popularitāti dažādās iestādēs, bet kas pašai šķita līdz nāvei garlaicīgi. Viņa labprātāk tērēja laiku, lai izraudzītos baltās un pasteļkrāsu orhidejas, kas bija kaldinājušas viņas veikala labo slavu.

Pēc tam Medlina ātri apstaigāja siltumnīcu, kurā bija izlikti dažādi nieciņi, lai viņas klienti varētu izraudzīties oriģinālas un samērā lētas dāvanas, - smaržīgās sveces, “plēsoņaugus”, nelielus sirdsveida kaktusus, kafijas lapas, kas bija iestādītas espreso tasītēs...

Rotājumu nodaļā Medlina nenoturējās un nopirka kaltu metāla eņģeli, kas noteikti sacels ažiotāžu ap viņas skatlogu. Takumi sekoja sievietei pa pēdām un kāri tvēra katru viņas vārdu. Par spīti savam smalkajam augumam, māceklis uzskatīja par goda lietu veikt smagus darbus un stūma ratiņus, kas kļuva ar katru bridi jo smagāki, - ar vienu roku viņš pacēla gan desmit kilogramus smagu maisu ar zemi, gan milzīgu dedzināta māla puķu podu.

Vējš viegli drebināja siltumnīcas. Caur to stikliem varēja redzēt mirdzošas sniegpārslas, kas lidinājās gaisā un nosedza bituma segumu ar baltu un ledainu putu palagu.

Lai attālinātu mirkli, kad nāksies stāties pretim aukstumam, Medlina vēl nedaudz uzkavējās šajā nomierinošajā angārā. Pavasara ziedu - hiacinšu, dzelteno narcišu un sniegpulkstenlšu -sīpolu iegāde viņai lika aizmirst skumjas. Medlinai, kas nevarēja ciest šo svētku laiku, ziemas sākums bija visskumjākais gadalaiks, un tāpēc viņai tieši tad bija visvairāk nepieciešams just, ka dzīve turpinās. Tas Medlinai bija gluži kā Ziemassvētku lūgsnas piepildījums.

★

Pulksten 6 un 30 minūtēs

Takumi uzmanīgi aizvēra bagāžnieku. Iepirkumu furgoniņš bija piebāzts līdz augšai.

-    Iesim, es tev uzsaukšu brokastis! - Medlina ierosināja.

-    Beidzot no jums dzirdu arī kādu laipnu vārdu!

Viņi iegāja bistro Cordeliers, kas atradās dārzkopības sektora vidū. Ap leti sasēdušies ļaudis pie sarkanvīna glāzes vai tasītes melnas kafijas spriedelēja par pasaules pārveidošanu. Daži bija iegrimuši “Parisien” lasīšanā, bet citi lika kopā loto spēles kartītes vai piedalījās zirgu derībās internetā. Daudz tika spriests par nākamajām prezidenta vēlēšanām - vai Sarkozī vēlreiz ievēlēs, vai kreisie ir izraudzījušies labāko kandidatūru...

Medlina un Takumi apsēdās pie galdiņa daudzmaz klusākā nostūrī. Medlina pasūtīja dubulto espreso, bet Takumi padevās kārdinājumam un paņēma ļoti treknu kebabu ar grilētu gaļu.

-    Vecīt, tavs vēders uzķēries kārdinājumam! Man tu lasi lekcijas par smēķiem, bet pašam nemaz nenāktu par ļaunu uzmanīt savu holesterīna līmeni!

-    Es vienkārši esmu atvērts visu tautu kultūrām, - japāņu puisis precizēja, nokozdams milzīgu kumosu kebaba.

Medlina novilka cimdus, atpogāja ziemas jaku un izvilka no kabatas Džonatana telefonu.

-Jūs to tā arī neesat nekur nosūtījusi, - Takumi secināja.

-    Tev nu gan ir labas novērošanas spējas.

-    Patiesībā tas mani nemaz nepārsteidz.

-    Tev taču tas nerada nekādas problēmas, - viņa aizstāvoties attrauca.

-    Nē, es jau biju pārliecināts, ka Lemperēra stāsts jūs patiešām ieinteresējis...

Medlina atmaiga un šķita nedaudz šaubāmies, līdz pastiepa Takumi kādu papīra lapu, ko tā iepriekšējā naktī bija izdrukājusi.

-    Tu taču esi dzīvojis Savienotajās Valstīs! Varbūt jau biji par to dzirdējis?

Ieinteresēts Takumi atlocīja lapiņu un izlasīja nosaukumu:

LABĀKAIS DRAUGS NODEVIS DŽONATANU LEMPERĒRU

Pāris dienu laikā viens no slavenākajiem šefpavāriem zaudējis sievu, restorānu un labāko draugu.

Atskats uz divkāršu nodevību.

(Žurnāls “PEOPLE" 2010. gada 3. janvārī)

-    Es nemaz nezināju, ka jūs lasāt šāda veida izdevumus, -Takumi teica un uzlika brilles.

-    Vai tu nebūtu tik laipns un neaiztaupītu man savas piezīmes?

Četri fotoattēli, kas bija pievienoti rakstam, neatstāja nekādas šaubas par to tendenciozo interpretāciju. Tie bija tapuši 2009. gada 28. decembrī Bahamās, Naso. Frančeska bija redzama kopā ar kādu Žoržu Latilipu^4. Paparaci bija viņus nofotografējis salas Paradīzes nostūri Cable Beach. Lai arī šie fotoattēli bija uzņemti slepus, tomēr tie bija kvalitatīvi. Tērpusies vieglās lina drānās, kādreizējā modele bija sadevusies rokās ar savu mīļāko un gāja pa baltām smiltīm klāto pludmali ar tirkīzzilo, mirdzošo ūdeni fonā. Šī pāra izturēšanās liecināja par viņu jūtām - sieviete smaidīja un flirtēja tā, it kā viņi būtu vieni paši pasaulē. Pēdējā momentuzņēmumā abi “balodīši” maigi skūpstījās uz koloniālā stilā ieturētas kafejnīcas terases.

Šiem uzņēmumiem piemita savs šarms un vintage pieskaņa, kas atgādināja Kelvina Kleina 20. gadsimta 90. gadu reklāmas.

Dzeltenā prese, kas parasti bija vairāk tendēta atspoguļot vīriešu sānsoļus, pret Frančeskas “draiskulībām” izturējās bez jebkādas žēlastības. Jāatzīst, ka šajā liekulīgajā un duālistiskajā pasaulē tika izmantots viss, lai šī krāpšana atgādinātu īstu antīko traģēdiju. No vienas puses, tajā piedalījās liktenīgi skaista laulības pārkāpēja, kas bija gatava doties uz otru pasaules malu, lai tikai piekrāptu vīru ar viņa labāko draugu, bet, no otras, - uzticīgais vīrs, kas bija palicis Ņujorkā, lai rūpētos par dēlu un censtos paglābt savu restorānu no izputēšanas. Mīļākā loma, kurš bija “last but not least”5, tika iedalīta iznesīgajam Žoržam Latilipam. Šis vīrietis bija liela auguma tumšmatis, noslēpumains un valdzinošs. īsts skaistulis, kurš, par spīti savam muļķīgajam vārdam, ļoti atgādināja Ričardu Gīru, kad tas bija savas slavas augstumos.

Ja rūpīgāk izlasīja rakstu, tad varēja saprast, ka Žoržs Latilips bija strādājis par šefpavāra palīgu pie Džonatana L’Imperator. Tas bija gan viņa līdzstrādnieks, gan arī viņa draugs. Pirms Žoržs bija sastapis Džonatanu, viņš staigāja pa kastingiem un tirgoja hotdo-gus ratiņos, bet no šādiem tirgoņiem Manhetena mudžēt mudžēja. Džonatanam bija sava veida talants sajust cilvēku spējas. Viņš bija Žoržu apmācījis, līdz tas kļuva par viņa vietnieku, sniegdams tam stabilitāti, materiālo pārticību un CV, kas tam nodrošināja darbu līdz mūža galam. Bet Žoržs pateicībā tam bija “nocēlis” sievu...

-    Nu, ko tu par to domā?

-    Es domāju, ka sievietes reizēm ir īstas kuces, - Takumi atbildēja.

-    Ja tu runāsi tādas muļķības, - Medlina purpināja, - es tevi uz bistro vairs nevedīšu un...

Taču Takumi neļāva viņai pabeigt teikumu:

-    Pag, pag! Šo vārdu - Žoržs Latilips - esmu jau kaut kur dzirdējis. Vai mēs gadījumā neesam viņam piegādājuši ziedus?

-    Nē, nedomāju vis. Tādu vārdu es noteikti atcerētos! Turklāt es tiešām būtu pārsteigta, ja izrādītos, ka viņš dzīvo Parīzē...

Tomēr Takumi nelikās mierā.

-    Vai jums līdzi ir jūsu dators?

Medlina nopūtās un izvilka no somas savu klēpjdatoru, kurā atradās viņas klientu datubāze.

Takumi novietoja to sev priekšā uz galda un ierakstīja “Lati-lips”. Pēc īsa mirkļa datora ekrānā parādījās atsauce:

Žoržs Latilips Café Fanfan, Viktora Igo avēnija 22 Parīze 75116

-    Es pats pirms astoņiem mēnešiem viņam piegādāju purpursarkanas dālijas. Tas bija pasūtījums, ko mums piespēlēja jūsu kolēģis no XVI kvartāla Izidors Brokuss. Es izrakstīju rēķinu uz restorāna vārda, tāpēc viņa uzvārds jums neko neizteica.

-    Un jūs patiešām esat redzējis to Latilipu?

-    Nē, jo es atstāju ziedus pie kāda restorāna darbinieka.

Medlina neticēja savām acīm. Žoržs Latilips ne tikai ir kļuvis

par restorāna īpašnieku, viņš turklāt vēl dzīvo Parīzē. Pasaule tik tiešām ir maza...

-    Labs ir. Laiks pacelt enkuru! - Medlina nokomandēja. - Tu pabeigsi ēst savu kebabu mašīnā, bet lai Dievs žēlīgs, ja uz sēdekļiem es atradīšu kaut vienu tauku pleķīti!

-    Vai mēs braucam uz veikaliņu?

-    Tu brauksi uz veikaliņu, bet es tikmēr apciemošu “Fanfanu Tulpi”...

-    Un kādā jautājumā?

-    Vai tiešām tu iedomājies, ka man nepieciešams īpašs jautājums, lai kādu uzrunātu?

1

Tu nekad nebūsi viens... (Autora piez.)

2

Futbola spēlētāja Ērika Kantonā iesauka laikā, kad viņš spēlēja Manchester United komandā. (Autora piez.)

3

Džonijs Holidejs. (Tulk. piez.)

4

La Tulipe (franču vai.) - tulpe. (Tulk. piez.)

5

Pēdējais, bet ne mazsvarīgais. (Autora piez.)

11 Izmeklēšana

Cilvēks galvenokārt sastāv no saviem noslēpumiem - tā ir niecīga, nožēlojama noslēpumu glabātava.

AndrēMalro

Sanfrancisko

Džonatans kā hipnotizēts vērās datora ekrānā. Viņš jau trešo reizi pārlasīja rakstu.

DIKSOHIES LIETAS IZMEKLĒTĀJA MEDLII\IA GRiMA MĒĢINĀJUSI IZDARĪT PAŠNĀVĪBU

Guardian.co.uk, 2009. gada 8. jūlijs

Čītembridža. Mēnesi pēc baismīgā atklājuma, kas iespēju, ka četrpadsmit gadus veco Alisi Diksoni varētu atrast dzīvu, samazinājis līdz nullei, trīsdesmit vienu gadu vecā policijas leitnante Medlina Grīna, kurai bija uzticēta šīs lietas izmeklēšana, pagājušajā naktī mēģināja izdarīt pašnāvību, pakaroties pie griestu sijas savā dzīvoklī.

Jaunā inspektore laimīgā kārtā krītot aizķērusi stikla skapi, kas apgāzies un saplīsis, vienā mirklī uzmodinot stāva kaimiņieni Džilianu Vudu, kas notiekošajā nekavējoties iejaukusies. Pēc neatliekamās palīdzības saņemšanas Grīnas jaunkundze aizvesta uz Ņūtonhītas slimnīcu.

Kā apgalvo mediķi, sievietes veselības stāvoklis ir sarežģīts, tomēr dzīvībai briesmas vairs nedraud.

Baisās izmeklēšanas sekas

Kā izskaidrot tik izmisīgu soli? Vainas apziņa? Hiperaktivi-tāte? Nespēja aizšķirt mokošās izmeklēšanas lappusi? Katrā ziņā tas ir ticams izskaidrojums. Mančestras policijas superintendents Henrijs Polsters pastāstīja, ka Medlina Grīna bija pārtraukusi darbu, tiklīdz bija uzzinājusi par bēdīgi slavenā sērijveida slepkavas Haralda Bišopa pēdējā upura četrpadsmitgadīgās Alises Diksones nāvi. Haraldu Bišopu pirms dažām dienām aizturējusi Mērzisaidas policija. Medlinas Grīnas kolēģu vidū pārsteigums mijās ar dažnedažādām emocijām. “Pat aiz restēm Liverpūles miesnieks gandrīz pamanījies tikt pie jauna upura,” žēlojies Grīnas komandas biedrs detektīvs Džims Flaertijs.

Džonatans berzēja pakausi. Lai gan šī dažādo notikumu virkne acīmredzami bija turējusi Lielbritāniju sasprindzinājumā mēnešiem ilgi, okeāna otrā pusē par to nekas nebija zināms.

-    Markus! Vai esi kaut ko dzirdējis par “Alises Diksones lietu” vai “Liverpūles miesnieku”? - Džonatans uz labu laimi pajautāja.

-    Pilnīgi neko, - Markuss atbildēja.

Tā jau varēja domāt. Tādi cilvēki kā Markuss dzīvo citā pasaulē, atrauti no reālajiem notikumiem, viņiem prezidents vēl joprojām ir Bils Klintons, Berlīnes mūris atrodas turpat, kur stāvējis, bet bāros vēl joprojām spēlē biljardu vai Pacman^1.

Šī doma nāca pār viņu gluži kā apskaidrība. Džonatans ieslēdza Medlinas mobilo telefonu un atvēra programmu, ko aizsargāja parole.

IEVADIET PAROLI

Viņš ierakstīja “ALISE”, un lietojumprogramma atvērās...

Tur atradās simtiem dokumentu, kas bija saistīti ar Dikso-nes lietu, - piezīmes, raksti, fotogrāfijas, video. Kad Džonatans tos bija atvēris telefona ekrānā, viņš tos pārsūtīja uz datoru, lai vēlāk izpētītu. Sākumā viņam šķita, ka šie faili sastāv no apjomīga preses dosjē, kas attiecas uz pusaudzes nolaupīšanu un slepkavību, tomēr, jo tālāk viņš ar saviem pētījumiem virzījās, jo vairāk apjauta, kāpēc Medlina šos datus bija nodrošinājusi ar paroli. Jaunā policiste bija ieskenējusi, kopējusi, dublējusi visus savas pēdējās lietas materiālus! Tur vienā juceklī atradās viņas pašas piezīmes, pirkstu nospiedumi, aizdomās turamo nopratināšana, kas bija filmēta viņu aizturēšanas laikā, lietišķo pierādījumu fotoattēli un precīzi apraksti, desmitiem lappušu par apkārtnes pārmeklēšanu. Fails bija pilns ar konfidenciāliem dokumentiem, kuri bija apzīmogoti ar Lielās Mančestras policijas zīmogu un kuriem nekad nevajadzētu nonākt ārpus iecirkņa telpām vai tiesas zāles...

-    Tēt, kas tas tāds? - Čārlijs satraucies jautāja, ieraudzījis tēva datorā virkni asiņainu fotoattēlu.

-    Neskaties, dārgumiņ, tas nav domāts bērniem, - atbildēja Džonatans un aizgrieza klēpjdatoru prom no dēla.

Viņš pārbaudīja ielādēšanas ātrumu. Neskatoties uz Wi-Fi, datu caurlaidspēja nebija īpaši ātra, un, lai visu ielādētu, bija jāpaiet vismaz divām stundām.

-    Iesim uzsist “basīti” ar onkuli Markusu, - Džonatans jautrā balsī piedāvāja.

Viņi nokāpa uz viena no režģotajiem laukumiem, kas robežojās ar Levi’s Plaza. Cīņa bija sīva. Čārlijs plosījās kā traks un pēc tam, kad bija iemetis aptuveni divdesmit grozus, pārguris atgriezās mājās. Viņš iegāja dušā, ieēda gabaliņu paša noķertās zivs un aizmiga, skatoties vienu no “Divarpus vīri” sērijām.

Džonatans aiznesa zēnu uz guļamistabu. Ārā jau bija satumsis. Markuss atkal bija aizsmēķējis savu cigareti ar marihuānu, kuru viņš izbaudīja uz terases, lēni sūcot kā Havanas cigāru un visu laiku sarunājoties ar Borisu.

Džonatans parakņājās ledusskapja saldētavā un izvilka pudeli ķiršu šņabja, ko tam bija uzdāvinājusi kāda krievu apmeklētāja. Aktivizēdams sava datora ekrānu, Džonatans ielēja glāzīti šis dzīvības dziras, kas atbilstoši priekšrakstiem vispirms tika destilēts uz bērza malkas oglēm, bet pēc tam filtrēts ar dimanta putekļu filtru.

Beidzot viss bija ielādēts...

Viņš pārbaudīja, vai visi dati ir saglabāti datora cietajā diskā. Tur bija nevis desmitiem, bet gan simtiem dokumentu, ko Med-lina bija paņēmusi līdzi. Kopā aptuveni miljons sīku gabaliņu, kas veidoja baisu un traģisku puzli. Acīmredzot Medlina bija nopietni nodarbojusies ar šīs lietas izmeklēšanu, pusgadu strādādama dienu un nakti, zaudējot gan veselību, gan sajēgu.

Baiss stāsts, kas viņai gandrīz atņēma dzīvību...

Džonatans atvēra pēdējos ielādētos attēlus - tas bija neizturami. Viņu māca patiesas šaubas. Vai viņam patiešām bija vēlēšanās un drosme iejaukties bērna pazušanas un slepkavības lietā?

Atbilde bija “nē”.

★

Tomēr Džonatans vienā rāvienā iztukšoja šņabja glāzi, ielēja sev vēl vienu, un tagad bija viņa kārta ienirt ellē.

Otrā daļa

Alises Diksones lieta

12 Alise

Tas notika tajā zaļajā, trakajā vasarā. Frenkijai bija divpadsmit gadu. Viņa nebija piederīga nevienam klubam, ne ari jebkam citam pasaulē. Viņa bija kļuvusi par būtni bez pieķeršanās, kas slaistījās gar namdurvīm, un viņai bija bail.

Kārsona Makkalersa

Pirms trim gadiem

2008. gada 8. decembris

Čītemas policijas iecirknis Mančestras ziemeļaustrumos

Medlina pacēla balsi:

-    Vai jūs tomēr man nepaskaidrotu: kā tas varēja notikt? Es tā ari neesmu sapratusi. Kāpēc jūs gaidījāt ASTOŅAS DIENAS, lai ziņotu par savas meitas pazušanu?

Ar bālu seju un saķepušiem matiem viņai pretim sēdošā Ērina Diksone dīdījās uz sava krēsla. Sieviete nejutās īsti savā ādā, trīcēja, mirkšķināja acis un ņurcīja rokās plastmasas kafijas glāzīti.

-    Sasodīts, jūs tak zināt, kādi tie tīņi ir! Viņi nāk un iet, kad grib. Un es tak jums jau teicu: Alise vienmēr bija patstāvīga, viņa ar visu vienmēr tika galā pati, viņa...

-    Bet meitenei taču ir tikai ČETRPADSMIT GADU! - Medlina viņu bez žēlastības pārtrauca.

Ērina Diksone šaubīdamās pagrozīja galvu un lūdza atļauju iziet ārā uzsmēķēt.

-    Kāda runa, - policiste noteica.

Viņa samiedza acis un paziņoja pārtraukumu. Sievietei, kuru Medlina pratināja, bija trīsdesmit gadi (viņas bija viena vecuma), taču viņai nebija vairāku zobu un sejā, ko nežēlīgi izgaismoja vēsā griestu lampas gaisma, varēja saskatīt noguruma un hematomu atstātās pēdas.

Vienas stundas laikā, ko Ērina bija pavadījusi iecirkņa telpās, viņa bija izgājusi cauri visām stadijām - sākumā, kad viņa paziņoja par meitas pazušanu, tās bija asaras, bet vēlāk agresivitāte un niknums, kad pratināšana turpinājās un kad izrādījās, ka Ērina Diksone nespēj izdvest pat divus sakarīgus teikumus, lai paskaidrotu, kāpēc viņa bija gaidījusi nedēļu, līdz paziņojusi policijai.

-    Un ko par to domā meitenes tēvs?

Ērina paraustīja plecus.

-    Viņš jau sen ir prom... Taisnību sakot, es pat īsti nezinu, kurš tas ir. Tajā laikā es gulēju, ar ko pagadās, un nemaz neizsargājos...

Pēkšņi Medlinu pārņēma izmisums. Viņa jau piecus gadus bija strādājusi ar padibenēm un šādu izturēšanos pazina pat pārāk labi: šis drudžainais, klīstošais skatiens un nervozitāte bija uzkrītoša narkotiku trūkuma pazīmes. Ap Ērinas lūpām redzamās pēdas bija atstājusi Pyrex pīpe. Diksones kundzei bija atkarība no kreka. Tas bija skaidrs kā diena.

-    Labi, dodamies ceļā, Džim! - Medlina nolēma, paņēmusi savu jaku un dienesta ieroci.

Kamēr viņa iegriezās pie sava priekšnieka, brigādes biedrs pavadīja Ērinu līdz autostāvvietai un aizsmēķēja tai cigareti.

Pulkstenis bija desmit no rīta, bet debesis sedza melni mākoņi un šķita, ka saule vēl nemaz nav lēkusi.

★

-    Esam saņēmuši atbildi no ātrās palīdzības izsaukumu reģistrācijas centra, - teica Džims, beidzis runāt pa mobilo telefonu.

- Slimnīcās nav reģistrēts neviens pacients ar Alises Diksones vārdu.

-    Kāds pārsteigums! - Medlina atbildēja, pārslēdzot mašīnas ātrumu. Uz slapjā ceļa Ford Focus nedaudz saslīdēja. Ar ieslēgtiem signāllukturiem un kaucošu sirēnu mašīna traucās uz ziemeļu dzīvojamo kvartālu pusi. Kreiso roku turot uz stūres, bet labajā sažņaugusi raidītāju, izmeklētāja saskaņoja pirmos pasākumus -Alises fotoattēla izsūtīšanu visiem valsts policijas iecirkņiem, paziņojumu presei un televīzijas ziņām par meitenes pazušanu, steidzamu policijas ekspertu brigādes mobilizēšanas pieprasījumu...

-    Vai nevarētu mierīgāk, tā tu mūs vēl aizlidināsi pa gaisu! -Džims žēlojās, kamēr Medlina piebrauca bīstami tuvu kādai trotuāra apmalei.

-    Vai tev nešķiet, ka jau tā ir zaudēts pārāk daudz laika?

-    Tieši tā, pēc desmit minūtēm būsim klāt...

-    Tu nu gan esi baigais!

Policisti nonāca kāda pazīstama kvartāla krustcelēs. Čītem-bridža bija senas, drūmas rūpnieciskās nomales arhetips, kur māju rindas ar sarkaniem jumtiem sniedzās līdz pat apvārsnim. Pēdējo gadu laikā leiboristi bija ieguldījuši daudz līdzekļu ziemeļaustrumu kvartālu atjaunošanā, taču Čītembridžā šie uzlabojumi nebija sevišķi manāmi. Daudzi mitekļi bija pamesti, vairākums dārzu - aizauguši, un krīze, kas kavēja Anglijas ekonomikas attīstību, situāciju tikai vēl pasliktināja.

Ja šī vieta kopumā tūristu ceļvežos necik augstu nekotējās, tad ko gan varēja teikt par Fārmhilroudu, māju kvartālu, kur dzīvoja Alises māte? Tas bija īsts noziedzības pārņemts trūkuma anklāvs. Medlina un Džims sekoja Ērinai Diksonei nīkulīgu būdeļu rindā, kur patvērumu bija raduši skvoteri, ielenes un kreka tirgoņi.

Medlinai ieejot barakā, sirds salēcās. Viesistaba bija ļoti trūcīgi iekārtota un atbaidoša - uz grīdas novietots matracis, ar kartona gabaliem un saplākšņiem aizbāzti logi, bet gaisā jūtama bojātu produktu smaka... Bija skaidri redzams, ka Ērina savu dzīvokli bija pārveidojusi par shootdrome, lai izspiestu kaut nedaudz naudas no narkomāniem, kas šo vietu izmantoja. Un, lai gan viņai nebūtu vajadzējis šaubīties, ka policija iebāzīs savu degunu arī viņas mājās, Ērina pat nebija papūlējusies apslēpt savu nodarbošanos: pašdarināta pīpe, kas bija izgatavota no alus pudeles, mētājās uz loga palodzes līdzās tukšām alus pudelēm un pelnu-traukam, kurā rēgojās cigarete ar hašišu, no kuras trīs ceturtdaļas jau bija izpīpētas.

Medlina un Džims bažīgi saskatījās: ņemot vērā to plānprātiņu skaitu, kas bija apmeklējuši šo vietu, izmeklēšana, šķiet, nebūs īpaši viegla. Viņi uzkāpa vienu stāvu augstāk, pastūma vaļā Alises istabas durvis un...

★

Šī vieta krasi atšķīrās no pārējā nama. Istaba bija vienkārša un kārtīga. Tajā atradās rakstāmgalds un plaukti ar grāmatām. Pateicoties smaržu difuzoram, gaisā vēdīja jauks īrisu un vaniļas aromāts.

Tā bija cita pasaule...

Medlina pacēla acis uz augšu un rūpīgi aplūkoja istabiņas sienas, kas bija aplīmētas ar izrāžu biļetēm un programmiņām, kuras Alise bija apmeklējusi: operas “Karmena” un “Don Žuans” Lowry teātrī, izrāde “Stikla zvērnīca” Playhouse teātrī, balets “Romeo un Džuljeta” BBC filharmonijas orķestra zālē.

-    Vai tik šī meitene nebūs kāda citplanētiete? - Džims vaicāja.

-    Mjā... - Ērina nomurmināja. - Viņa vienmēr bija tāda: allaž ierakusies savās grāmatās, gleznās un mūzikā... Es sev bieži vaicāju, no kura viņa to mantojusi?

Ne jau nu no tevis, Medlina nodomāja.

Policiste jutās šokēta par to, ko ieraudzīja. Katrā pusē rakstāmgaldam viena otrai pretim atradās divas gleznu reprodukcijas -Pikaso “Pašportrets”, kas bija tapis viņa zilajā periodā, un Žana Onorē Fragonāra slavenā “Bulta”.

Džims lasīja plauktos novietoto grāmatu nosaukumus. Tur bija klasiskie romāni un lugas.

-    Vai pazīsti daudz Čītembridžas pusaudžu, kas lasa “Brāļus Karamazovus” vai “Bīstamos sakarus”, - viņš jautāja, šķirstot grāmatas.

-    Vienu tādu es pazinu gan, - Medlina atbildēja ar domīgu smaidu sejā.

-    Tiešām? Kuru tad?

-    Sevi...

Viņa centās aizgaiņāt atmiņas. Bērnības traumas joprojām bija dzīvā atmiņā, un šī nebija īstā reize skumt par savu likteni.

Medlina uzvilka lateksa cimdus, tad atvēra atvilktnes un pārmeklēja istabu no augšas līdz apakšai.

Skapīšos viņa atrada aptuveni desmit paciņu kakao cepumu Oreo, kas bija pildīti ar vaniļu, un nelielas plastmasas pudelītes ar Nesquik zemeņu pienu.

-    Viņa gandrīz neko citu neēda, izņemot cepumus, ko mērcēja pienā, - viņas māte paskaidroja.

Alise bija aizgājusi, neko nepaņemot sev līdzi, - vijole stāvēja uz gultas, dators, vecs Mac ar novecojušu dizainu, bija novietots rakstāmgalda vidū, bet dienasgrāmata mētājās gultas galā. Medlina to atvēra un atrada aiz apvāka iebāztu četrkārtīgi salocītu 50 mārciņu banknoti.

Ieraugot naudu, Ērinas Diksones acīs iemirdzējās bīstama uguntiņa. Sieviete noteikti sev pārmeta, ka tai nav bijis pietiekami prāta, lai pārmeklētu istabu vēl pirms policistiem.

Tā ir slikta zīme, Medlina prātoja. Ja meitene būtu aizbēgusi, viņa nekad neatstātu mājās tādu naudas summu.

Atbrauca policijas ekspertu brigāde, ko viņa bija izsaukusi. Medlina lūdza, lai tā pārmeklē visu māju līdz pēdējam sīkumam. Ar savām pincetēm, skalpeļiem un caurumsišiem tehniskā komanda savāca daudz pierādījumu, kurus tie, māju apstaigādami, ievietoja hermētiski noslēgtos maisiņos. Kamēr viņas ļaudis pārmeklēja telpas, lai atrastu lietišķos pierādījumus, Medlina atvēra kādu mapi, kurā pusaudze glabāja dažus skolas uzdevumus, - viņai bija ļoti labas atzīmes, tālab skolotāji savos novērtējumos neskopojās ar uzslavām.

Lai izbēgtu no drūmās ikdienas, Alise ap sevi bija uzcēlusi īstu kultūras citadeli, kurā izglītība un zināšanas bija kā vairogs, kas viņu pasargā no vardarbības un viduvējības...

Uz Fārmhilroudas tagad bija apstājušās jau piecas policijas mašīnas. Medlina pārmija kādu vārdu ar ekspertu komandas atbildīgo, kurš Alises matu birstē bija atradis pietiekami daudz matu, lai iegūtu labu DNS paraugu.

Pēc tam Medlina, atbalstījusies pret mašīnas pārsegu, aizsmēķēja cigareti un rūpīgi izpētīja Alises foto. Tā bija skaista, gara auguma, slaida meitene, kas izskatījās vecāka par saviem gadiem. Viņas gaišā, vasarraibumiem nosētā sejas āda liecināja par īru izcelsmi. Alisei bija mandeļu formas zaļganpelēkas acis, kuras atgādināja acis Modiljāni portretos un kurās jau varēja saskatīt lielu nogurumu, kā arī apzinātu vēlmi slēpt savu skaistumu, apjaušot, ka tajā vidē, kurā viņa atrodas, tas sniegtu vairāk apgrūtinājuma nekā gandarījuma.

Ko var cerēt sagaidīt no nākotnes, ja jau dzīves pašā sākumā apstākļi ir tik smagi? Kā šajos graustos, starp narkomāniem un debiliķiem, ir iespējams izaugt, pašam saglabājot veselo saprātu?

Varbūt tev tomēr izdevies aizbēgt? - Medlina domās vaicāja Alisei. Varbūt tu esi pametusi šo sapuvušo kvartālu, kur var sastapt tikai padibenes? Varbūt tu gribēji pamest savu stulbo māti, kas nav pat spējīga pateikt, kurš ir tavs īstais tēvs?

Taču Medlina pati šādam scenārijam neticēja. Šķita, ka Alise ir gudra un apzinīga meitene. Aizbēgt no pilsētas. Nu labi. Bet kurp viņa tālāk dotos? Un ar ko kopā ? Un ko iesāktu pēc tam?

★

No izsmēķa Medlina aizpīpēja jaunu cigareti.

Alises istaba viņai bija atsaukusi atmiņā pašas dzīvi. Kā deviņdesmit deviņiem procentiem šajā kvartālā uzaugušo, arī Medlinai bija bijusi nejēdzīga bērnība, ko viņa pavadīja ar savu depresīvo māti un tēvu alkoholiķi. Pusaudzes gados meitene bija sev zvērējusi, ka aizbēgs no šī posta, lai meklētu laimi citur. Viņas sapnis bija kādu dienu dzīvot Parīzē. Medlina bija laba skolniece un bija nokārtojusi eksāmenus tiesībzinātnēs, taču kvartāla dzīve to

bija atkal notvērusi, un viņa iestājās darbā vietējā policijā, kur, strauji kāpjot pa karjeras kāpnēm, tomēr iestiga Čītembridžas vienmuļībā un skumjās.

Taču Medlina par savu likteni nesūrojās. Gluži pretēji - darbs viņai patika, jo tam, ko viņa darīja, bija jēga - ķert noziedzniekus, dot ģimenēm iespēju sērot, atrodot viņu tuvinieku slepkavas, bet reizēm - pat glābt dzīvības. Protams, dažkārt bija smagi, jo policijā, tāpat kā visur citur, pastāvēja dziļa krīze. Bija ne tikai mazinājusies cieņa pret policistu darbu, bet viņu aroda dēļ tiem bija jāpacieš apvainojumi un dažreiz - arī draudi. Tā tas notika visur, tomēr vēl krasāk tas bija jūtams tādā kvartālā kā Čītembri-dža. Klīrīgākie viņas kolēģi pat slēpa savu nodarbošanos no kaimiņiem un lūdza savus bērnus tāpat rīkoties arī skolā. Cilvēkiem patika skatīties uz policistiem televīzijas seriālos, taču viņiem bija nospļauties uz tiem, kas strādāja viņu kvartālā... Tādēļ ikdienā nācās pārvarēt stresu, paciest vietējo iedzīvotāju naidīgo attieksmi un ignorēt viņu stāvokli sabiedrībā, samierināties, redzot, ka tavu auto apmētā ar akmeņiem un ka tehnika ir sen novecojusi, -daudzās dienesta automašīnās nebija pat radioaparāta, bet datoriem joprojām tika izmantots Pentium II procesors...

Dažreiz bija ļoti smagi. Nelaimes gadījumus, kuros iestājās nāve, sievas, kuras ikdienā sita viņu vīri, bērnu pārciestās vardarbības šausmas, ģimeņu un upuru ciešanas - to visu nācās iekšēji pārdzīvot un uztvert personiski.

Bija arī tādi, kas no nemitīgās nomāktības un pastāvīgā stresa salūza. Iepriekšējā gadā kāds policists no viņu vienības bija nojūdzies un bez jebkāda acīmredzama iemesla pratināšanas laikā nogalinājis vietējo kriminālo aprindu autoritāti, bet kāds jauns stažieris bija izdarījis pašnāvību, nošaujoties policijas iecirknī ar savu dienesta ieroci.

Atšķirībā no daudziem saviem kolēģiem Medlina nebija nedz nelaimīga, nedz depresīva. Viņa labprāt bija palikusi šajā “smagajā” kvartālā, lai varētu straujāk virzīties pa karjeras kāpnēm. Šeit ilgi neuzkavējās pat veterāni un kur nu vēl jaunie, tikai nesen strādāt sākušie! Tas pavēra labas karjeras iespējas... Gadiem ritot, Medlina bija sasniegusi noteiktu stāvokli policijas hierarhijā un ieguvusi zināmu neatkarību, kas ļāva tai izmeklēt “interesantākos” noziegumus, kuri parasti bija arī visbaismīgākie un visasiņainākie.

-    Viņa taču nav pati labprātīgi aizbēgusi, vai ne? - Džims jautāja, kad bija viņai piebiedrojies.

-    Nē. Ja tā būtu bēgšana, tad viņa jau būtu atrasta, turklāt viņa nekad nebūtu atstājusi piecdesmit mārciņas.

-    Nedomāju, ka mēs kaut ko atradīsim Ērinas bankas kontā, varam izslēgt arī nolaupīšanu ar izpirkuma maksu.

-    Tas ir droši, - Medlina piekrita, - tomēr vajadzētu nopratināt to narkomānu bandu, kas grozās viņas tuvumā. Ja iejaukti šādi tipi, varētu būt runa par atriebību vai reketu.

-    Nu tad tikai jādodas turp, - Džims noteica, it kā gribēdams pārliecināt pats sevi.

Šeit nav ne Savienotās Valstis, ne Ziemeļpols. Mūsdienās Anglijā nepilngadīgo pazušanas gadījumi ļoti reti palika neatklāti.

Pirms diviem gadiem Medlina un Džims bija vadījuši kāda zēna pazušanas lietas izmeklēšanu, kurš bija nolaupīts brīdī, kad tas kopā ar saviem vecākiem rotaļājās dārzā. Nekavējoties tika sacelta trauksme, un īsā laikā bija izdevies veikt ievērojamus meklēšanas pasākumus. Laupītājs tika aizturēts jau pēc dažām stundām, pateicoties tam, ka tika atpazīta viņa automašīna. Tajā pašā vakarā zēns tika atrasts laupītāja būdā sasiets un ar aizbāztu muti, taču sveiks un vesels.

Atcerējusies šo gadījumu, kas pierādīja to, cik liela nozīme ir ātrai rīcībai, Medlina bija gatava vai uzsprāgt no dusmām.

-    Sasodīts, kāda cūcība! - Viņa ar dūri uzsita pa Focus pārsegu.

- Nogaidīt astoņas dienas un tikai tad paziņot par meitas pazušanu! Es pati savām rokām viņu iebāzīšu aiz restēm!

Jebkuras pazušanas gadījumā izšķirošās bija pirmās četrdesmit astoņas stundas. Ja, šim laikam paejot, cilvēks vēl nebija atrasts, tad pastāvēja ļoti liela varbūtība, ka viņu neatradīs nekad.

- Nomierinies, - Džims promejot noteica. - Es dabūju meitenes mobilā telefona numuru. Paskatīsimies, vai nevaram pārtvert viņas telefonsarunas.

Medlina vēlreiz palūkojās fotoattēlā, un viņai sažņaudzās rīkle. Alisē viņā saskatīja savu jaunāko māsiņu vai varbūt pat meitu... Tāpat kā Ērina, arī viņa būtu varējusi palikt stāvoklī septiņpadsmit gadu vecumā no kāda šī kvartāla zeņķa uz Rovera aizmugures sēdekļa, atgriežoties no kroga svētdienas vakarā.

Kur tu esi? - viņa čukstēja.

Ar Medlinu tā notika reti, taču šoreiz viņu bija pārņēmusi nesatricināma pārliecība - Alise ir dzīva. Taču pat tādā gadījumā viņa neloloja nekādas ilūzijas. Pusaudze jau nu noteikti nebija drošībā, drīzāk jau tumšā, mitrā pagrabā pie kāda jukušā vai mafiozi, kurš nodarbojas ar jaunu sieviešu tirdzniecību un pavešanu.

Lai kā arī būtu, viena lieta bija skaidra.

Meitene noteikti ir nobijusies.

Šausmīgi nobijusies.

13 Neveiksmju virkne

Visam ir jēga, vai nekam nav jēgas.

Maikls Konelijs

Pēdējā persona, kas bija “redzējusi” Alisi Diksoni dzīvu, bija... novērošanas kamera. Video, kas bija uzfilmēts Piklkrosas krustojumā, varēja pamanīt smalkas meitenes siluetu, kura izkāpa no autobusa, pār vienu plecu pārmetusi mugursomu. Varēja skaidri saredzēt, kā viņa pagriežas gar ielas stūri, lai pārietu uz aleju ielas pretējā pusē, kas veda uz skolu. Vajadzēja mērot mazāk nekā astoņsimt metrus. Un tad... tad viss pēkšņi beidzās. Klusuma, vienaldzības un noslēpumu pilnas dienas. Neviens neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis. It kā Alise būtu izkūpējusi gaisā.

★

Tāpat kā visās lielajās Anglijas pilsētās, Mančestrā bija uzstādīts miljoniem videokameru. Pirms desmit gadiem plaši izvērstā videonovērošanas politika nodrošināja to, ka ikvienā pilsētas nostūrī tika novietota videokamera. Ikvienu pilsētas iedzīvotāju šādi bija iespējams nofilmēt līdz trīssimt reizēm dienā. Tas bija neaizstājams līdzeklis cīņā pret noziedzību. Vismaz politiķu runās. Patiesībā viss izskatījās pavisam citādi - tā kā nepietika līdzekļu, uzfilmētais materiāls bieži vien bija ļoti sliktas kvalitātes. Tajā rītā, kad pazuda Alise, visas videokameras, kas bija uzstādītas ap skolu, bija iznīcinātas vai saplēstas, bet attēls - miglains vai nekvalitatīvs.

Turpmākajās dienās Medlina mobilizēja simt piecdesmit policistu, lai pārmeklētu dzīvokļus, pagrabus un dārzus trīs kilometru rādiusā ap skolu. Tika savākts simtiem liecību, aizturēti visi zināmie pedofili un sameklēta baltā mašīna, ko bija redzējuši vairāki skolēni.

★

Pārliecināta, ka uz Ērinu Diksoni gulstas liela daļa atbildības par Alises pazušanu, Medlina viņu aizturēja un pratināja ilgāk nekā divdesmit stundas. Policistei Ērina šķita īsts vampīrs, kas atradās pilnīgā kreka varā un par vienu tā devu bija spējīga uz visu, ieskaitot meitas pārdošanu suteneru tīklam. Taču viņas nopratināšana nedeva tikpat kā nekādus rezultātus. Pēc sava advokāta ieteikuma Érina pieprasīja, lai to pārbauda ar melu detektoru, kas patiesībā bija gatavās blēņas, un godam izturēja šo pārbaudi. Pratināšana bija tīrais nieks, un sieviete atļāvās pat tādu greznību, kā kameru priekšā drebošā balsī aicināt atzīties iespējamos savas meitas nolaupītājus.

★

Policijas iecirkņa informātikas nodaļa ļoti viegli uzlauza Alises datora paroli HĪTKLIFS. Tas bija viņas iemīļotā romāna “Kalnu aukas” varoņa uzvārds. Diemžēl ne cietā diska, ne elektroniskā pasta pārbaude neuzvedināja ne uz kādām daudzmaz vērā ņemamām pēdām.

★

Lasot Alises dienasgrāmatu, Medlina atklāja, ka pusaudze mēdza strādāt nelielus gadījuma darbus, melojot par savu patieso vecumu. Tā viņa ieguva naudu grāmatām un kultūras pasākumiem. Pēdējos mēnešus Alise bija strādājusi Soul Café bārā Oksfordstrītas universitātes kvartālā. Kafejnīcas saimnieks tika aizturēts par mazgadīgās pieņemšanu darbā, taču viņš bija ārpus katrām aizdomām par meitenes nolaupīšanu.

15. decembrī ūdenslīdēji pārmeklēja vairāk nekā divus kilometrus Irkas upes rietumu krasta, bet vēl citi - Rokvela ezeru, kas atradās četrsimt metru attālumā no skolas. Viņi izcēla vairākus mašīnu vrakus, iepirkumu ratus, mopēdu, divus ledusskapjus un vairākas aizsargbarjeras, bet līķi neatrada.

★

Džims pārbaudīja meitenes telefonā ienākošos un izejošos zvanus. Visas kontaktpersonas tika nopratinātas, taču tas nedeva nekādus rezultātus.

★

Ziemassvētki pagāja, bet izmeklēšana nebija pavirzījusies uz priekšu ne par mata tiesu.

Medlina atteicās no brīvdienām. Viņa sāka dzert miegazāles, lai tikai varētu aizmigt kaut uz pāris stundām.

Tomēr Medlina nebija nekāda iesācēja. Jau gadiem ilgi sieviete strādāja šajā drūmajā kvartālā. Un jau gadiem ilgi noziegumi un šausmas bija viņas ikdiena. Gadiem ilgi viņa bija uzņēmusies arī nozieguma vietas apskates, piedalījusies autopsijās un veikusi visbriesmīgāko noziedznieku aizturēšanu. Viņa bija dzinusies pakaļ slepkavām, aizturējusi izvarotājus un narkotiku tirgoņus, negaidīti pārsteigusi pedofilus nozieguma vietā, atmaskojusi narkotiku pārvadātāju tīklus. Ja viss būtu jāsaskaita, tad Medlina bija strādājusi ar simtiem slepkavību. Pirms trim gadiem viņa pati tikko bija paglābusies no nāves kādā apšaudē starp divām bandām, kad viņai bija trāpījusi .357 kalibra Magnum lode, deniņos ieskrambājot ādu un atstājot rētu, ko viņa centās piesegt ar matu sakārtojumu.

Visa Medlinas dzīve bija veltīta izmeklēšanai, lai gan tas nozīmēja gan apsēstību ar darbu, gan vientulību, gan nemitīgu sevis pakļaušanu briesmām. Un arī to, ka tā pārvērta viņu par rēgu gan draugu, gan ģimenes un kolēģu acīs. Bet vai tad šajā gadījumā tā nebija cena, kas jāmaksā, lai notvertu rēgu, - pašam kļūt par tādu?

Janvāri Džima policijas brigāde pārbaudīja telefona zvanus, kas bija veikti skolai vistuvāk esošās telefona stacijas rādiusā pirms un pēc Alises pazušanas. Zvanītāju vārdi tika salīdzināti ar vārdiem policijas kartotēkā. Sarakstā bija vairāk nekā divi simti uzskaitē esošu cilvēku, visbiežāk to nodarījumi bija niecīgi. Viņus visus nopratināja, tika pārbaudīts, ko viņi meitenes pazušanas laikā ir darījuši, kā arī tika pārmeklēti viņu dzīvokļi. Starp šiem cilvēkiem bija arī piecdesmitgadīgais Flečers Velšs, kurš pirms divdesmit gadiem bija notiesāts par izvarošanu un kuram piederēja balta automašīna...

★

It kā ārēji Flečera Velša alibi šķita pamatots, tomēr, pārmeklējot viņa garāžu, policijas brigāde mašīnas bagāžniekā atrada asiņu pēdas. Paraugi tika nosūtīti Birmingemas noziegumu izmeklēšanas medicīnas dienestam, un, gaidot rezultātus, policija Velšu uzmanīja divdesmit četras stundas diennaktī.

★

13. februāri Lielās Mančestras policijas pārstāvis paziņoja, ka Flečera Velša mašīnā atrasto asins pēdu analīzes neļauj droši apgalvot, ka tās pieder Alisei Diksonei.

★

Plašsaziņas līdzekļu interese mazinājās. Lietas izmeklēšanā iesaistītie policisti tika nozīmēti citu uzdevumu izpildei. Un izmeklēšana uz laiku apstājās.

★

Katru nakti Medlina sapņos redzēja Alisi. Ar savu skatienu meitene viņu vajāja. Katru rītu viņa modās ar cerību atrast kādu jaunu norādi vai pavedienu, kas agrāk netika pamanīts.

Viņas kolēģi un priekšnieki bija allaž uzskatījuši Medlinu par ļoti izturīgu policisti, taču šoreiz viņa bija zaudējusi pamatu zem kājām. Lai gan Medlinas būtība palika neatklāta, jo viņa nevienu tā īsti sev nelaida klāt, tomēr tas neizslēdza patiesas spējas just līdzi. Un vislabāk viņa savu darbu varēja veikt tieši tad, kad noziegumu upuru sāpes kļuva par viņas pašas sāpēm. Šī bīstamā tuvība ļāva sasniegt visvairāk.

Un tieši tā bija noticis gadījumā ar Alisi. Jau kopš pirmās izmeklēšanas dienas meitenes pazušana bija dzinusi Medlinu izmisumā. Alise pārāk labi atgādināja Medlinai to pusaudzi, kāda savulaik bija viņa pati. Tā bija mulsinoša līdzība, neskaidra saikne, dvēseliska pieķeršanās. Medlina zināja, ka tās ir postošas jūtas, tomēr viņa pat necentās ar tām cīnīties.

Tas nebija tikai personiskas dabas jautājums, tas bija kaut kas daudz vairāk - šī sajūta, ka viņa ir vienīgā, kam patiesi rūp meitenes liktenis. Sajūta, ka Medlina tai aizstāj māti un ka uz viņas pleciem gulstas atbildība par Alises pazušanu.

Tonakt viņa sev apsolīja - ja Alisi neatradīs dzīvu, viņai pašai savu bērnu nekad nebūs...

★

Medlinu pārņēma nespēks. Reizēm tas šķita pat vēl ļaunāk nekā uzzināt par meitenes nāvi, jo Medlina nebeidza iztēloties, kas Alisei jāpārdzīvo. Viņas iztēlē veidojās drūmas un nomācošas ainas.

Lai kaut kā sevi nodarbinātu, Medlina pat aizgāja pie medija. Aptaustījis kādu Alisei piederošu apģērba gabalu, šarlatāns viņu centās pārliecināt, ka meitene ir mirusi un iedeva tās vietas adresi, kur atrodams viņas līķis. Medlina izsauca brigādi, lai šo vietu pārmeklētu no viena gala līdz otram. Viss velti.

★

Uzzinājis par Medlinas nelīdzsvarotību, viņas priekšnieks ieteica tai paņemt dažas brīvdienas. “Jāskatās patiesībai acīs. Alise

Diksone ir pazudusi jau trīs mēnešus. Tas, protams, ir traģiski, bet jūs pati ļoti labi zināt, ka pēc tik ilga laika atrast meiteni dzīvu nav gandrīz nekādu izredžu. Ir vēl arī citas izmeklēšanas un citas lietas, kurās jūs esat nepieciešama...”

★

Taču Medlina juta, ka nespēj strādāt “ar citām izmeklēšanām un citām lietām”. Viņa bija gatava uz visu, lai tikai saglabātu kaut visniecīgāko cerību atrast Alisi.

★

Un tad viņa nolēma apciemot pašu nelabo.

14 Tuvais ienaidnieks

Izvēle ir vienmēr. Pat vairākas.

Džozefs O’Konors

Medlina apturēja mašīnu pie īru kroga Black Swan, kas jau vairākās paaudzēs piederēja Doilu ģimenei.

Čītembridža bija neliela teritorija ar mazāk nekā desmit tūkstošiem iedzīvotāju trīs kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Mančestras centra. Šis kādreizējais rūpnieciskais kvartāls, kurā agrāk vairākums iedzīvotāju bija īri, piedzīvojis migrantu pieplūdumu no Indijas, Antiļām, Pakistānas, Āfrikas, bet pavisam nesen - arī no Austrumeiropas. Šis etniskais sajaukums izraisīja pārsteidzošu kultūru saplūšanu un vienlaikus bija cēlonis jaunam, asiņainam un nemitīgam bandu karam. Policijas iejaukšanās tajā bija apgrūtināta, bet noziedzības līmenis - ļoti augsts.

Medlina tikko bija iegājusi klubā, kad kāda balss, viņu ķircinot, uzsauca:

-    Sveika, Medij! Skatos, ka tev joprojām ir foršākais dupsis visā Mančestras policijā!

Viņa pagriezās un zāles dziļumā ieraudzīja Deniju Doilu, kurš stāvēja, atbalstījies ar elkoni pret bāra leti, viņam priekšā atradās pinte tumšā alus, ko viņš pacēla, sveicot Medlinu. Denijam apkārt bija sastājušies viņa rokaspuiši, kas par bosa joku skaļi smējās.

-    Sveiks, Daniel, - viņa teica, tam tuvojoties. - Sen neesam tikušies.

Denijs Doils ar iesauku “Dabs”2 bija spēcīga Mančestras noziedznieku klana vadonis un krusttēvs ģimenē, kas jau piecdesmit gadus valdīja Čītembridžas kriminālajās aprindās. Šis trīsdesmit četrus gadus vecais vīrietis jau vairākas reizes bija pabijis cietumā, un viņa agrāko sodāmību saraksts bija ļoti garš - spīdzināšana, narkotiku pārvadāšana, laupīšana, naudas atmazgāšana, sutenerisms, uzbrukumi policistiem...

Denijs bija ļoti vardarbīgs - viņš bija spējīgs sāncenšu bandas vadoni pienaglot pie biljarda galda. Kopā ar brāli un savu bandu Dabs jau bija nogalinājis vairāk nekā divdesmit cilvēku, visbiežāk tos ārkārtīgi nežēlīgi spīdzinot.

-    Vai alu dzersi? - viņš piedāvāja.

-    Es labprātāk vēlētos glāzīti Bordo, - Medlina atbildēja. - No tava pretīgā Guinness es vēl izvemšos.

Pārsteiguma čuksti pāršalca Doilam pietuvināto rokaspuišu bariņu. Tā ar viņu sarunāties neatļāvās neviens, kur nu vēl sieviete! Medlina ar riebumu uzlūkoja Doila rokaspuišu areopāgu. Tur bija gan milzīga auguma tēvaiņi, gan augumā sīki vīreļi, kas bija par daudz saskatījušies filmas “Seja ar rētu” un “Krusttēvs”. Viņi centās atdarināt tur redzēto izturēšanos un runas veidu, taču ar savu smieklīgo zagļu izskatu un runas manieri viņi nekad nespētu pat ne uz pusi līdzināties Korleonem ar viņa smalkajām manierēm.

Balsi nepacēlis, Denijs Doils bārmenim pavaicāja, vai šajā krogā neatradīsies kāda Bordo pudele.

-    Bordo? Nez vai. Ja nu vienīgi tajās kartona kastēs, ko Laiams paķēra pie tā krieva...

-    Aizej paskaties! - Doils pavēlēja.

Medlina viņam skatījās tieši acīs.

-    Šeit ir tumšs. Varbūt iziesim ārā, ja reiz pieturas tāds labs laiciņš.

-    Tikai pēc tevis...

Doils bija ārkārtīgi sarežģīts un samaitāts cilvēks. Viņš vadīja bandu kopā ar savu dvīņubrāli Džoniju, kurš bija piedzimis piecas minūtes vēlāk nekā viņš un kurš nekad tā arī nespēja samierināties ar jaunākā brāļa statusu. Džonijam mēdza uznākt pēkšņas vardarbības lēkmes, viņš slimoja ar paranoisko šizofrēniju un vairākas reizes tika ievietots psihiatriskajā slimnīcā, jo viņa gadījumā psihiatriskā dziednīca izrādījās piemērotāka nekā cietums. Tieši Džoniju varēja uzskatīt par asinskārāko un nežēlīgāko, un Medlina vienmēr bija domājusi, ka Denijs ir ļāvies, lai viņu ierauj šajā noziedzības virpulī tikai tādēļ, lai viņš varētu pierādīt savu pārākumu pār brāli.

Kad abi devās uz bruģēto iekšpagalmu, pietuvojās kāds rudmatis, lai policisti pārmeklētu, taču Medlina viņu apstādināja:

-    Ja tu man pieskarsies, es tev noraušu galvu.

Denijs pasmīnēja un ar rokas mājienu apturēja savus pakalpiņus, tā pavēstīdams, ka pašlaik viņi var būt brīvi. Viņš gan paprasīja, lai Medlina tam atdod savu ieroci, un pārbaudīja, vai otrs ierocis tai nav paslēpts aiz muguras vai zābakos.

-    Tikai neizmanto situāciju, lai mani apgrābstītu!

-    Es tikai nodrošinu sev aizmuguri! Tas jau visiem tāpat zināms -ja pogotie kādu dienu nolems mani nolaist no kātiem, tad šito netīro darbiņu viņi uzticēs tev...

Viņi apsēdās pie metāla galdiņa viens otram pretim efeju noēnotā lapenē ar pastorālu šarmu.

-    Tāda sajūta kā Provansā vai Itālijā, - Doils ieminējās, lai nedaudz kliedētu dīvaino situāciju.

Medlina nodrebēja. Diez cik patīkami nebija sēdēt pretim teju vai pašam nelabajam.

Bet, pirms Denijs Doils bija kļuvis par pašu nelabo, sākumā viņš bija arī Medlinas klasesbiedrs pamatskolā, bet vēlāk arī vidusskolā, un tieši viņš bija pirmais puisis, kuram viņa bija ļāvusi sevi noskūpstīt...

-    Es klausos, - Denijs teica, sakrustojis rokas uz galda.

Vidēja auguma, brūniem matiem un gludi skūtu kvadrātveida

seju, Doils centās izskatīties tāds pats kā visi citi vidusmēra cilvēki.

Medlina zināja, ka viņš apbrīno Kevina Speisija varoņa hameleona spējas filmā “Parastie aizdomās turamie”. Denijs bija ģērbies melnās drēbēs no galvas līdz kājām un vēsā mierā nēsāja Ermenegildo Zegna uzvalku, kas maksāja vairāk nekā 1000 mārciņu. Bet atšķirībā no saviem rokaspuišiem Doils neizskatījās smieklīgi. Viņam pat piemita tāda cilvēka šarms, kurš īpaši nepūlas nevienu savaldzināt.

-    Es, Daniel, esmu pie tevis atnākusi saistībā ar Alisi Diksoni.

-    To pazudušo tīni?

-Jā. Jau trīs mēnešus es vadu šo izmeklēšanu. Vai tu gadījumā kaut ko nezini?

Doils papurināja galvu.

-    Nē, kāpēc lai es kaut ko zinātu?

-    Vai vari apzvērēt, ka tas neesi tu, kas aiz tā visa slēpjas?

-    Kāpēc lai es to skuķi būtu nolaupījis?

-    Lai viņu piespiestu strādāt, lai izmantotu...

-    Viņai taču ir tikai četrpadsmit gadu!

Medlina izņēma no kabatas portfeļa Alises foto.

-    Bet viņa izskatās vismaz sešpadsmit gadus veca. Turklāt viņa ir simpātiska, vai ne? - viņa teica un nometa momentuzņēmumu Doilam deguna priekšā. - Nesaki, ka tu neuzķertos!

Doils nespēja izturēt šādu provokāciju. Ar strauju kustību viņš saķēra Medlinu aiz matiem, pievilka viņas seju tikai pāris centimetru attālumā no savējās un ieskatījās viņai tieši acīs.

-    Kādas spēlītes tu te spēlē, Medlina? Varbūt man arī piemīt visi pasaules netikumi un rokas man ir līdz elkoņiem asinīs, un, iespējams, mana vieta ellē jau sen nodrošināta, taču es NEKAD neesmu pieskāries bērnam!

-    Tad palīdzi man! - Medlina iesaucās, izrāvusies no viņa satvēriena.

Doils nogaidīja, līdz spriedze atslābst, un aizkaitināts jautāja:

-    Un kas man būtu jādara?

-    Tu šajā kvartālā visus pazīsti, un puse no viņiem ir tev kaut ko parādā. Tu kārto kaimiņu problēmas, tu pasargā tirgoņus, tu pat gādā par Ziemassvētku dāvanām trūcīgajām ģimenēm!

-    Tās man tādas Robiņa Huda izdarības, - Doils ironizēja.

-    Robins Huds, kas cenšas panākt, lai bariem cilvēku ir tam parādā.

-    Tas ir biznesa zelta likums...

-    Es vēlos, lai tu izmantotu savus sakarus informācijai par Alises nolaupīšanu.

-    Kādai informācijai?

-    Liecībām, ko cilvēki nevēlas sniegt policijai.

Doils nopūtās un kādu mirkli prātoja, pirms ierunājās:

-    Medij... Ir pagājuši jau vairāk nekā trīs mēneši, kopš tas meitēns ir pazudis. Tev jāsaprot, ka viņu nekad ne...

-    Es neesmu atnākusi, lai klausītos šajās muļķībās! - viņa to pārtrauca, tad turpināja lūgties: - Tu pazīsti arī vairākus politiķus un darījumu cilvēkus. Arī viņi ir tev pateicību parādā par to, ka neesi nosūtījis viņu sievām vai preses izdevumiem kompromitējošus fotoattēlus, kuros viņi redzami kopā ar meitenēm pēc izsaukuma. Galu galā - tu pats to visu zini labāk, jo tu šiem skuķiem maksā...

Doila lūpas nervozi noraustījās.

-    Kā tu zini?

-    Es esmu policiste, Daniel. Tu taču saproti, ka tavu telefonu jau mēnešiem ilgi noklausās.

-    Man ir desmitiem telefonu, - viņš aizstāvējās, paraustījis plecus.

-    Kāda starpība. Es vēlos, lai tu izmanto šos “baltročus” un atkal pievērs sabiedrības uzmanību pazušanas lietai.

Bārmenis atnesa pudeli Bordo, kuru beidzot bija sameklējis.

-    Vai būs labs, jaunkundz? - viņš jautāja.

-    Tas taču ir 1989. gada Haut-Brionl - viņa iesaucās, aplūkojusi etiķeti. - Labāk nemaz nevērsim vaļā. Tā ir augsta klase!

Bet Doils ar galvas mājienu lika viņiem pasniegt divas glāzes.

-    Tas piederēja kādas krievu ielenes dēlam, kas tagad jau guļ sešas pēdas zem zemes! Es ar baigo prieku to iedzeršu uz viņa veselību!

Lai Deniju nesaniknotu, Medlina nobaudīja mazu malciņu šī nektāra, nepacietībā gaidot viņa atbildi.

-    Kas man būs par to, ka palīdzēšu tev sameklēt to meitēnu?

-    Personisks gandarījums, Dieva piedošana par dažiem taviem nodarījumiem. Tas būs tāds kā sava veida izpirkums...

Viņš klusām iesmējās.

-    Bet ja runājam nopietni?

Lai saņemtu drosmi, Medlina iedzēra lielu malku vīna. Viņa jau bija sagatavojusies uz šo tirgošanos. Doils nekad neko nedarīja tāpat vien, un tieši tāpēc viņa šurp nāca vienīgi bezizejas situācijās.

-    Mančestras policijā mums jau vairākas nedēļas tiek dotas norādes uz taviem plāniem... - viņa iesāka.

Doils neticīgi pagrozīja galvu.

-    Vai gribi teikt, ka manā komandā ir okšķeris? Tu blefo!

-    Viņš mūs brīdināja par Butterfly bankas furgona aplaupīšanu nākampiektdien...

Doils sastinga.

-    Vai tad, ja es tev palīdzēšu, tu pateiksi, kurš tas ir?

Medlina ērtāk atlaidās savā sēdeklī.

-    Protams, ne. Es jau tā esmu tev pārāk daudz atklājusi. Tiec galā ar ziņotāju, izmantojot savus paņēmienus!

-    Tu esi gatava sakompromitēties, atnākot pie manis pēc palīdzības, bet rokas smērēt tomēr neesi gatava, vai ne?

-    Daniel, es tevi lūdzu! Ja pateikšu tā puiša vārdu, viņš jau šodien pat būs beigts.

-    Bez šaubām, - viņš atbildēja, uzlūkojot Medlinu ar zināmu pārmetumu.

Viņus vienoja dīvaina saikne. Izņemot Medlinu, neviens cits nekad to nebija saucis par “Dānieļu”, un bija tikpat kā skaidrs, ka daudz nebija arī to, kas viņu dēvētu par “Mediju”.

-    Šoreiz nekādi “daļēji risinājumi” nav iespējami, Medij. Vai nu tu meties līdz ausīm iekšā, lai palīdzētu savai tīnei, vai arī tu atsakies saķēpāties. Tā ir tava darīšana.

-    Tu man neatstāj izvēli.

-    Izvēle ir vienmēr. Pat vairākas. No kuras grāmatas tas ir? Tas bija vienā no tiem romāniem, ko tu man atnesi, kad es pirmo reizi biju ietupināts cietumā.

Savu bandas puišu priekšā Daniels tēloja neizglītotu, tomēr tā nebūt nebija. Atšķirībā no sava brāļa viņš interesējās par mākslu un, pirms nokļuva cietumā, bija sācis ekonomikas un menedžmenta studijas - vispirms Londonas, bet vēlāk Kalifornijas Universitātē.

Medlina izvilka no džinsu kabatas četrkārtīgi salocītu papīra lapiņu un pastiepa to Doilam.

-    Lai notiek, te būs mūsu ziņotāja vārds.

Un viņa piecēlās, lai dotos prom no kroga.

-    Paliec vēl drusku! - viņš lūdza, satvēris Medlinu aiz rokas.

Tomēr viņa no šī tvēriena izrāvās. Lai Medlinu aizkavētu kaut

nedaudz ilgāk, Denijs izņēma šķiltavas un sadedzināja papīra lapiņu, neizlasījis, kas tajā rakstīts.

-    Labi. Tu esi uzvarējis.

Medlina piekrita atkal apsēsties pie galdiņa, un Doils viņai ielēja vēl vienu glāzi vīna.

-    Kāpēc tu vēl neesi pametusi šo fucking Mančestru? - viņš jautāja, aizsmēķējis cigareti. - Tu vienmēr skandināji, ka vēlies dzīvot Parīzē...

-    Un kāpēc tu neesi pārcēlies uz Savienotajām Valstīm? Kam tev vajadzīgas tās nekustamo īpašumu aģentūras un restorāni, ko tu iegādājies Losandželosā? Naudas atmazgāšanai?

Viņš izvairījās no atbildes, atgādinot Medlinai:

-    Tu taču gribēji atvērt puķu veikaliņu...

-    Bet tu teici, ka gribi rakstīt lugas!

Kad viņa to atgādināja, Doils pasmaidīja. Koledžas teātra klubs 1988. gadā. Viņam toreiz bija četrpadsmit gadu.

-    Mans dzīvesstāsts tika sarakstīts vēl pirms manas dzimšanas! Ja tu esi piedzimis Čītembridžā un tevi sauc Denijs Doils, tad no sava likteņa neizbēgsi.

-    Un man šķita, ka izvēle ir vienmēr, - viņa tīšām atgādināja.

Doila acis gaiši iemirdzējās, un viņš pasmaidīja ar atklātu

smaidu, kas vienā mirklī izmainīja viņa seju, padarot to ļoti pievilcīgu. Bija grūti iztēloties, ka tas ir tas pats cilvēks, kas pirms mēneša ar mačeti kādam ukrainim bija nocirtis abas rokas un kājas, jo tas bija mēģinājis ieņemt viņa vietu. Medlina zināja, ka ikvienā cilvēkā mājo gan labais, gan ļaunais. Bet daži, vai nu apzināti, vai kādu apstākļu ietekmē, atklāja to ļaunāko, kas viņos mājo. Un šajā mirklī Medlina iedomājās, par kādu cilvēku būtu kļuvis Daniels, ja viņš izvēli būtu licis uz savas personības gaišo pusi, nevis uzreiz izvēlējies izvairīgo sevis noliegšanas ceļu, kas noteikti beigsies traģiski.

Šis mirklis, kad laiks bija apstājies, ilga tikai divas trīs sekundes. Divas trīs žēlastības sekundes, kad viņi jutās kā toreiz - piecpadsmit gadus veci. Kad viņi smējās. Kad Daniels vēl nevienu nebija nogalinājis. Un kad viņa vēl nebija policiste. Un arī Alise vēl nebija pazudusi. Divas trīs sekundes, kad dzīve šķita tik daudzsološa.

★

Divas trīs sekundes...

★

Bet tad viens no Doila rokaspuišiem iebrāzās terasē un dīvainā burvība izgaisa.

-    Hei, šef, mums jāiet, citādi palaidīsim garām jamaikieti.

-    Ej uz mašīnu! Es tevi panākšu.

Daniels izdzēra savu vīnu un piecēlās.

-    Vari uz mani paļauties, Medij. Es tev palīdzēšu, taču, iespējams, ka šī ir pēdējā reize, kad mēs tiekamies.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es drīz miršu.

Viņa paraustīja plecus.

-    Tu vienmēr tā saki.

Daniels izberzēja miklās acis.

-    Šoreiz mani grib novākt visi - krievi, albāņi, poliči, pat amerikāņu naudas atmazgāšanas apkarotāji no OFAC" un mūsu kvartāla jaunā maiņa, kam vairs nav nekā svēta...

-    Tu taču zināji, ka reiz tā beigsies...

-    Agrāk vai vēlāk, - viņš piebilda, sniedzot Medlinai roku.

Tad Daniels vēl pēdējo reizi uz viņu palūkojās un, pats to neapzinoties, neviļus pateica:

-    Tas skūpsts... Es to bieži atceros...

-    Tas taču bija tik sen, Daniel.

-    Jā, bet es vēlos, lai tu zini: šīs atmiņas vienmēr ir kopā ar mani un es to nenožēloju.

Medlina ieskatījās Danielam acīs. To bija grūti sacīt un grūti atzīt. Un šajā atziņā bija arī kaut kas nomācošs, taču pasaule nebija tikai balta vai melna, un viņa tam atklāti pateica:

-    Es arī to nenožēloju, Daniel.

* Office ofForeign Assets Control. ASV Finanšu departamenta ārvalstu ieguldījumu kontroles birojs. (Autora piez.)

1

Kulta datorspēle, klajā nākusi 1979. gadā Japānā. (Tulk. piez.)

2

Vārds Dubh īru valodā nozīmē tumšs. (Autora piez.)

15 The girl who wasn’t there

Viņa nezināja, ka prombūtne ir elle.

Pols Verlēns

Nākamajā nedēļā pēc Medlinas un Denija tikšanās policijas iecirkni “pēkšņi” uzradās jauni liecinieki, un tas ļāva vēlreiz pārbaudīt norādi uz balto autofurgonu. Vismaz trīs cilvēki apstiprināja, ka redzējuši apmēram piecpadsmit gadus vecu meiteni ar blondiem matiem kādā dienesta mašīnā, kas izskatījās pēc santehniķu vai elektriķu furgona.

Viņu liecības palīdzēja izveidot aptuveni trīsdesmit līdz četrdesmit gadus veca vīrieša, kas atgādināja albāni, fotorobotu, ko Karaliskā dienesta prokurors piekrita izplatīt plašsaziņas līdzekļos.

★

Slepeni Doils izveidoja interneta lappusi www.alice-ducon.com un ar kādas biedrības atbalstu, kurai bija uzticēta ziedojumu vākšana, finansēja simtiem paziņojumu izlīmēšanu uz afišu stabiem stacijās, autobusu pieturās un tirdzniecības centros visā Anglijā.

★

21. martā Tvikenhemā Sešu valstu turnīra Anglijas-Skotijas regbija mača laikā skatītājiem tika izdalīti 82 000 meklēšanas paziņojumi.

7. aprīlī Čempionu līgas ceturtdaļfināla Manchester United pret FC Porto spēles laikā veselu minūti uz milzīgajiem Old Trafford ekrāniem parādījās Alises attēls, kuru redzēja septiņdesmit tūkstoši skatītāju stadionā un vairāki simti miljoni televīzijas skatītāju.

Šajā laikā parādījās arī nozīmīgas liecības.

Tiesa - uz policijas iecirkni zvanīja arī daži ķertie un izdomātāji, tomēr atklājās arī jaunas norādes. Kāds ārsts apgalvoja, ka ir redzējis Alisi viņas pazušanas dienā Eurostar autobusā ceļā uz Briseli. Kāda prostitūta apliecināja, ka esot ar viņu kopā strādājusi Amsterdamas “sarkano lukturu” kvartālā, kas pazīstams ar saviem seksa veikaliem, kinetoskopiem un ielasmeitām skatlogos. Vēl kāds narkomāns zvērēja, ka esot ar viņu dalījies heroīna devā Soho. Kravas mašīnas šoferis bija pārliecināts, ka redzējis meiteni melnā mersedesā stāvvietā uz Polijas autoceļa. Kāda tūriste policijā iesniedza foto, kas bija nofotografēts pie luksusa viesnīcas baseina Taizemē, kurā bija redzama pusaudze, kas bija tik līdzīga Alisei kā divas ūdens lāses. Meitene bija kopā ar pavecāku vīrieti. Šis momentuzņēmums tika izplatīts internetā, un to pētīja morfoloģijas speciālisti, tomēr šī versija oficiāli tika noraidīta.

★

Kāds jukušais savā anonīmajā vēstulē atzinās meitenes nolaupīšanā, izvarošanā un noslepkavošanā, taču viņš bija atstājis neskaitāmus pirkstu nospiedumus, kas ļāva noteikt viņa personību dienas laikā. Ļoti drīz tika noskaidrots, ka laikā, kad pazuda Alise, viņš sēdēja cietumā.

★

12. aprīlī Mossaidā kādas autostāvvietas trešajā pazemes stāvā atrada Laiema Kilroja līķi, kurš bija sists līdz nāvei ar beisbola nūju. Vīrietis bija pazīstams kā viens no Denija Daba Doila pakalpiņiem. Par šo gadījumu policijā lietu neierosināja, jo Laiems bija viņu ziņotājs un galvenā kārts, ar kura palīdzību bija iecerēts sagraut Mančestras krusttēva grupējumu.

★

Tajā naktī Medlina negulēja.

16 Kaste

Kas mērcē rokas asinīs, tās mazgā asarās.

Vācu paruna

15. jūnijā uz Čītembridžas iecirkni tika atsūtīts dīvains sainis.

Sūtījums bija adresēts Leitnantei Medlinai Grīnai, atbildīgajai personai Alises Diksones lietas izmeklēšanā.

Tas bija plastmasas konteiners, kas atgādināja tās ledus kastes, ko parasti ņem līdzi, kad dodas piknikā. Medlina atvēra kasti un ieraudzīja, ka tajā ir ledus. Ar kailām rokām viņa sāka rakāties caurspīdīgajā masā. Virskārta bija baltā krāsā, taču ar katru nākamo kārtu ledus kļuva sārtāks. Kad Medlina ieraudzīja asinis, viņas sirds sāka dauzīties straujāk. Viņa centās nekrist panikā un nedaudz nogaidīja, iekams atkal turpināja pārmeklēt kasti. Pašā tās dibenā atradās pa pusei sasalis gaļas gabals, ko tā ar riebumu uzlūkoja. Tad Medlina saprata, ka tas ir kāds cilvēka iekšējais orgāns.

Tā bija rupji sagraizīta sirds.

Cilvēka sirds.

Alises sirds.

★

Šoreiz Birmingemas laboratorijai pierādījumu bija pietiekami daudz un bija vajadzīgas tikai dažas stundas, lai apstiprinātu, ka bioloģiskais materiāls, kas tika paņemts no sasalušās sirds, atbilst Alises matu DNS paraugam.

Tagad vairs nebija nekādu šaubu.

Alise bija mirusi.

★

Tajā dienā kaut kur dziļi, pašā Medlinas būtībā kaut kas salūza. Viņa atgriezās mājās gluži kā mēnessērdzīgā, izdzēra vairākas glāzes viskija un divas miegazāļu tabletes. Viņa negāja uz darbu ne nākamajā dienā, ne arī pēc tam. Trīs nedēļas viņa pavadīja, izstiepusies gultā, kā iegrimusi sava veida letarģijā, apmaldījusies starp alkoholu un medikamentiem. Realitāte viņai bija kļuvusi nepanesama. Nekam vairs nebija nozīmes. Pat tā ķertā aizturēšanai, kas slēpās aiz šī nozieguma. Viņa bija izsista no sliedēm, nespēja iztēloties savu nākotni, gatava nospiest savas dzīves “izslēgt” slēdzi.

★

19. jūnija laikraksta “The Sun” slejās bija rakstīts, ka ar Ērinu Diksoni sazinājusies kāda filmu producentu kompānija un ka viņa saņēmusi 50 000 sterliņu mārciņu par filmas ekranizāciju, kas tiks veidota par viņas meitas pazušanas un nogalināšanas gadījumu.

★

26. jūnijā, visparastākās ceļu policijas pārbaudes laikā, Mērzi-saidas policija apstādināja kādu Haraldu Bišopu. Viņš bija dzēris, bet sava furgona aizmugurē šis vīrietis pārvadāja ar asinīm notraipītus griešanai paredzētus rīkus. Sākumā vīrietis apgalvoja, ka ar tiem esot griezis kādu mežacūku, ko nejauši notriecis Boulendas mežā. Tomēr viņa stāstījums šķita juceklīgs un aizdomīgs. Vīrietis tika aizturēts un aizvests uz neliela Preskotas policijas iecirkņa atskurbtuvi. Jau pavisam drīz pēc aizturēšanas policistiem vairs nebija ne mazāko šaubu, ka viņu priekšā atrodas cilvēks, ko prese jau gadiem ilgi dēvēja par “Liverpūles miesnieku”.

Pratināšanas laikā Bišops atzinās vairāk nekā divdesmit jaunu sieviešu un pusaudžu slepkavībās un tikpat daudz izvarošanās laikposmā no 2001. gada līdz 2009. gadam.

Tas bija milzīgs pārsteigums. Parasta alkohola testēšana ļāva aizturēt vienu no baismīgākajiem noziedzības celmlaužiem, kādus Anglija pazinusi. Neskaitāmas slepkavības un nolaupīšanas pēdējo desmit gadu laikā beidzot tika atklātas. Haralda Bišopa atzīšanās turpinājās visu nakti. Un, jaunai dienai austot, pēdējais noziegums, kurā viņš atzinās, bija Alises Diksones noslepkavošana. Viņš paskaidroja, ka meitenes līķi esot iemetis Mērzi upē pēc tam, kad bija nosūtījis Alises sirdi uz Mančestras policiju.

★

Šī lieta nedēļām ilgi nenozuda no laikrakstu pirmajām slejām. Bišops tika pratināts desmitiem reižu, taču viņa atmiņa bija traucēta un viņš bieži jauca datumus un nesakarīgi izteicās par to, kā noritējuši atsevišķi noziegumi. Pārmeklējot viņa mitekli, izmeklēšanas brigāde atrada tik daudzu cilvēku mirstīgās atliekas, ka visus nemaz nebija iespējams droši identificēt.

★

7. jūlija naktī Medlina Grīna apsēja veļas žāvētāja striķi ap siju, kas atradās virs mezonīna.

Tam bija jāpieliek punkts.

Kopā ar atlikušo viskiju viņa norija visas tabletes, kas tai bija pie rokas, galvenokārt miegazāles un nomierinošos līdzekļus, uzkāpa uz krēsla un satvēra žāvētāja striķi, lai izveidotu cilpu. Tad viņa tajā iebāza galvu un savilka striķi.

Tam bija jāpieliek punkts.

Jau veselu mēnesi viņai pa galvu šaudījās šausminošas ainas. Tās bija neizturamas, un nebija nekādu cerību, ka tām jebkad varētu pienākt gals. Šīs ainas lika viņai izciest to pašu, ko bija izcietusi Alise.

Tam bija jāpieliek punkts.

Tam bija jāpieliek punkts.

★

Un Medlina lēca.

17 Melnā orhideja

Viena Es vienmer esmu viena. Lai kas arī notiktu.

Meriuna Monro

Sanfrancisko

Pirmdienas rīts

Virs Telegrāfa pakalna ausa rīts. Pirmie saules stari apspīdēja hromēto ledusskapi un vienā mirklī pielēja krēslaino virtuvi ar spožu gaismu. Apžilbināts Džonatans aizsedza seju ar plaukstu.

Vai tiešām jau ir rīts?

Negulētās, pie datora pavadītās nakts nogurdināts, Džonatans berzēja sūrstošās acis. Ausīs džinkstēja, un pa galvu jaucās dažādas šausmu ainas.

Viņš ar grūtībām piecēlās un ieslēdza kafijas aparātu, taču, gluži kā bokseris, kas saņēmis virkni sitienu, kādu brīdi palika nekustīgi stāvam un veramies tukšumā, it kā nespētu atjēgties no sava ceļojuma tumsas valstībā. Džonatans nodrebēja. Istabā vēl joprojām lidinājās Alises rēgs, kam pa pēdām sekoja Medlinas ēna. Viņa apziņā viss bija sajaucies kopā - Liverpūles slepkavas slimīgais vājprāts, Čītembridžas bezcerīgā nabadzība, kreka posts, Denija Doila visvarenība, asinis, asaras un nāve... bet, par spīti riebuma pilnajai pārsātinātībai, Džonatanam bija tikai viena vēlēšanās - atkal apsēsties pie datora, lai turpinātu pētīt tos nedaudzos lietas dokumentus, kurus viņš vēl nebija paguvis atvērt. Taču drīz modīsies Čārlijs, un, pirms pagatavot dēlam brokastis, viņš vēlējās

ieiet dušā, lai aizskalotu prom nakts vājprātu. Tā viņš labu laiciņu stāvēja zem siltās ūdens strūklas un ieziepējās tik spēcīgi, ka teju vai noberza ādu, lai tikai atbrīvotos no tiem murgiem, kas spietoja viņa smadzenēs. Džonatanu urdīja dažādi uzmācīgi jautājumi, kas nedeva mieru. Kādas zvērības Bišops nabaga meitenei bija licis pārciest, pirms to nogalināja? Kas vēl tika atklāts Alises lietā? Vai Medlina vēl kādreiz sastapa Deniju, bet, pats galvenais, kā šī skarbā Mančestras policiste bija pārtapusi maigajā Parīzes floristē?

Parīze, XVI kvartāls

Pulksten desmitos no rīta

Medlina noparkoja savu Triumph motociklu divriteņu transportam paredzētajā stāvvietā Viktora Igo avēnijas sākumā. Noņēma ķiveri, sapurināja matus un atvēra neliela, parasta, bet visai iecienīta bistro L'Aiglon durvis, kurš šajā kvartālā bija pazīstams ar savu izsmalcināto virtuvi. Medlina apsēdās pie pirmā brīvā galdiņa tuvāk logam. No šejienes pavērās izcils skats uz Žorža Lati-lipa restorānu Café Fanfan, kura izkārtne dīžājās ielas otrā pusē. Viņa pasūtīja tēju un kruasānu, izvilka no mugursomas savu portatīvo datoru un...

Kas man te meklējams?

Smadzeņu kreisās puslodes uzdotais jautājums bija Medlinu izsitis no sliedēm. Kāpēc viņa pēkšņi bija novirzījusies no savas ērtās dzīves ierastā rituma? Medlinas īstā vieta taču bija veikaliņā pie Takumi un klientiem, nevis slēptuvē iepretim kādam mistiskam restorānam!

Tu taču vairs nestrādā policijā, vecenīt! Tu nestrādā policijā! -viņa atkārtoja, lai sevi pārliecinātu. Bet vai no tāda darba vispār kādreiz ir iespējams tā īsteni atbrīvoties?

Pagaidījusi vēl dažas minūtes, Medlina nolēma pagaidām ignorēt iekšējo saprāta balsi un izvilka no kabatas dzeltenās preses rakstu par Žorža un Frančeskas sakaru.

Darbini smadzenes! - viņa sev pavēlēja, avīzi atlocītu novietojusi uz galda.

Medlina vēlreiz rūpīgi nopētīja attēlus, kas neapgāžami pierādīja Frančeskas krāpšanu. Kaut kas ar šiem momentuzņēmumiem nebija kārtībā. Tie bija pārāk mākslinieciski. Kā jau kādreizējai modelei, Frančeskai sestais prāts pateica priekšā, kā nostāties un kā pareizā rakursā pagriezties pret gaismu. Kaut gan tika apgalvots, ka šie fotoattēli ir paparaci darbs, Medlina bija pārliecināta, ka tie nav zagti, un tas, ko viņa redzēja, bija rūpīgi iestudēta mizanscēna.

Ja tā, tad kam tie bija paredzēti? Un kādā nolūkā?

Viņa nokoda gabaliņu kruasāna un pieslēdza datoru internētam. Restorānu interneta lapā Medlina uzreiz atrada Café Fanfan telefona numuru. Viņa piezvanīja un lūdza pasaukt pie telefona Žoržu, taču kāds atbildēja, ka Latilipa kungs ieradīšoties vienpadsmitos. Medlina nolēma izmantot laiku, kas vēl bija viņas rīcībā, lai turpinātu savus pētījumus. Restorāna mājaslapa bija tāda pati kā pats restorāns - mūsdienīga un izsmalcināta. Izlasījusi šīs iestādes īpašnieku sarakstu, viņa konstatēja, ka tas patiesībā pieder luksusa viesnīcu ķēdei Win Entertainment.

Tā bija tā pati grupa, kas iegādājusies visu Lemperēra biznesu...

Ēdienkartē, kurā cenas bija kosmiskas, viņa atpazina arī dažas no Džonatana slavu vairojušām receptēm. Žoržs bija nocēlis ne tikai viņa sievu, bet arī slavenākās receptes!

Cik netaisnīgi...

Medlina vēlreiz sāka meklēt informāciju par Žoržu Latilipu un uzgāja viņa... niršanas blogu. Izrādījās, ka Latilips ir aizrāvies ar zemūdens fotografēšanu. Allaž savlaicīgi atjaunots, viņa blogs atspoguļoja dažādus ceļojumus, un tajā bija simtiem brīnišķīgu fotoattēlu ar daudzkrāsainām zivīm, milzīgiem bruņurupučiem un mirdzoši košiem koraļļiem. Latilips ceļoja pa visu pasauli. Viņš bija nodarbojies ar niršanu Belizā, Havaju salās, Zanzibārā, Mal-divu salās, Brazīlijā un Meksikā... Viss bija sakārtots pa nodaļām, arhīviem, ar atbilstošiem komentāriem. Šķirstot šīs lappuses, Medlina pēkšņi pamanīja momentuzņēmumu ar brīnišķīgu zebr-haizivi. Paraksts vēstīja, ka šī skrimšļzivs ir fotografēta Maldivu salās 2009. gada 26. decembri. Šis datums kādreizējai policistei lika sarosīties. Kā dzeltenās preses raksts vēstīja, fotoattēli ar Frančesku bija uzņemti 2009. gada 28. decembrī. Un tie bija fotografēti Naso pludmalē Bahamu salās. Ja neņem vērā tādu sīkumu, ka Maldivas un Bahamas atrodas viena no otras piecpadsmit tūkstoši kilometru attālumā, otrā pasaules malā... Apvienot abas šīs vietas nepilnās divās dienās, lidojot ar lidmašīnu, teorētiski, protams, bija iespējams, tomēr, ņemot vērā daudzās pārsēšanās, tas bija ārkārtīgi grūti izdarāms. Pārliecināta, ka jau ir kaut ko uzgājusi, Medlina mēģināja vēl padziļināt savu intuīciju. Uzklikšķinot pēc kārtas uz visām lappusēm, viņa ievēroja, ka neviens no Lati-lipa ceļojumiem nebija īsāks par nedēļu. Un tas bija gluži loģiski, ja dodies uz otru pasaules malu, lai nodarbotos ar niršanu... Taču viņa ceļojums uz Maldivu salām bija ildzis tikai divas dienas. Viss lika domāt, ka Žoržs pēkšņi ir pārtraucis savas brīvdienas, lai tiktos ar Frančesku.

Medlina pēkšņi juta, ka viņai vēderā kaut kas sažņaudzas, izraisot nedaudz nomācošu, dedzinošu sajūtu, kas pamazām pārauga spēcīgos drebuļos. Izmeklēšanā tā parasti bija droša zīme, kas liecināja, ka viņa beidzot kaut ko ir uzgājusi. Tu VAIRS neesi policiste, iekšējā balss nemitējās atkārtot.

Tomēr Medlina nolēma to neklausīt un gandarīta par savu atklājumu uz dažām minūtēm izgāja ārā uzsmēķēt.

★

Sanfrancisko

-    Labrīt, tēt!

-    Labrīt, mans lielais puisi! - Džonatans uzsauca, paņēmis Čārliju rokās, lai noskūpstītu, bet pēc tam nosēdinātu uz virtuves ķeblīša.

Puisēns izberzēja acis un metās virsū savai krūzei ar karsto šokolādi. Džonatans viņam uzsmērēja sviestmaizi, kurai pāri pārlēja nedaudz akāciju medus. Čārlijs pateicās un pavaicāja, vai var mazajā televizorā paskatīties multiplikācijas filmas. Šorīt Džona-tanam bija labs aizbildinājums, lai zēnam aiztaupītu sprediķi par televīzijas kaitīgumu.

-    Protams, mīļumiņ, - viņš atteica, ar pulti ieslēgdams televizoru.

Čārlijs iekārtojās tam tuvāk. Džonatans izmantoja to, ka dēls bija aizrāvies ar “Sūkļa Boba” skatīšanos, lai atkal apsēstos pie datora un turpinātu savus pētījumus “Diksones lietā”.

Starp dokumentiem, ko viņš vēl nebija aplūkojis, atradās kāds kompresēts video, ko viņš ieslēdza kopā ar skaņu. Attēls bija diezgan neskaidrs. Šis video noteikti bija filmēts ar telefonu vai digitālo fotoaparātu apmēram 2000. gadā. Tomēr skaņu varēja sadzirdēt labi.

Priekšplānā varēja saredzēt Medlinu, kas ar aizvērtām acīm gulēja gultā slimnīcā. Šķita, ka viņa vēl atrodas komas stāvoklī vai vismaz ļoti dziļā miegā. Tad vīrietis, kurš turēja fotoaparātu, to nolika uz galdiņa gultas galvgalī un nofilmējās arī pats. Viņš bija brūniem matiem, vīrišķīgs, ar kvadrātveida seju un nomāktu, nogurušu skatienu.

-    Gan arī šoreiz tu izķepurosies, Medij, - viņš teica maigā balsī.

Džonatans uzreiz saprata, ka tas ir Denijs Doils...

★

Parīze

Porsche Panamera apstājās pie restorāna vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs. Žoržs Latilips izkāpa no mašīnas un iedeva atslēgas apkalpotājam, lai tas novieto mašīnu stāvvietā.

Sēžot kafejnīcā pie loga, Medlina samiedza acis, lai varētu vīrieti labāk saredzēt. Salīdzinājumā ar fotoattēlos redzēto Žoržs šķita nedaudz novecojis, tomēr joprojām turējās braši, viņam bija labi kopta āriene un atlētisks augums. Tiesa gan - deniņi metās nedaudz iesirmi, tomēr ne tik izteikti, lai viņu ierindotu starp “veciem meitu ģēģeriem”.

Medlina bija nolēmusi netaupīt laiku, lai viņu rūpīgāk novērotu.

Ņemot vērā to, cikos viņš ieradās restorānā, Žoržs, neapšaubāmi, vairāk laika veltīja sabiedriskajām attiecībām nekā stāvēšanai pie plīts. Medlina bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš pārmērīgi nekavēsies arī ar došanos pelnītā atpūtā un restorāna slēgšanu.

Jo tuvāk nāca pusdienu laiks, jo vairāk apmeklētāju pulcējās nelielajā kafejnīciņā L’Aiglon, kur viņa bija patvērusies. Kafejnīcas saimnieks jau painteresējās, vai viņa nevēlas kaut ko ieēst, un Medlina, lai nezaudētu savu novērošanas posteni, bija spiesta piekrist. Viņa pasūtīja “dienas piedāvājumu”. Lai gan ēdienkarte nebija tik smalka kā restorānā ielas otrā pusē, Medlina bija izsalkusi un vienā rāvienā notiesāja Tulūzas desiņu ar timiānu un kara-melizētiem sīpoliem.

Tā nu viņa bija atkal nonākusi savā ierastajā darba vidē -slēpņi, izsekošanas, minējumi, steigā notiesāts ēdiens. Medlina bija pārliecināta, ka pārvilkusi tam visam svītru, tomēr izrādījās, ka vecie refleksi ir saglabājušies. Ko viņa centās pierādīt? Vai to, ka nav zaudējusi neko no savām iemaņām? Ka joprojām spēj atšķetināt noslēpumus?

Tas Medlinu vienlaikus gan satrauca, gan biedēja. Vairāk nekā divus gadus viņa bija nodarbojusies ar to, lai izdzēstu no atmiņas savu pagātni, bet tagad Medlinai bija bail, ka tā var pēkšņi atgriezties. Viņa bija kā narkomāne vai alkoholiķe, kas, nekad līdz galam neizārstējusies, ir gatava padoties pat mazākajam kārdinājumam.

Atceroties pagātni, Medlinai acīs sariesās asaras. Turēties pa gabalu no skumjām atmiņām. Bet, pats galvenais, nedomāt par Alisi. Pēdējā izmeklēšanas lieta viņu bija iegrūdusi dziļi bezdibenī.

Medlina bija pamodusies slimnīcā pēc divām vieglā komas stāvoklī pavadītām dienām, kad bija neveiksmīgi mēģinājusi izdarīt pašnāvību. Tiklīdz viņa atvēra acis, tā uzreiz sniedzās pēc sava telefona. Vēl nedaudz apdullusi, Medlina raudzījās tā ekrānā, neko nesaprotot. Uz naktsgaldiņa līdzas vienkāršām vijolīšu pušķim stāvēja aploksne, no kuras viņa izvilka vizītkarti:

“Izvēle ir vienmēr”

Saudzē sevi!

Daniels

Viņa atgriezās pie telefona un ieraudzīja, ka kāds ar to bija uzfilmējis video. Kad Medlina ieslēdza ierakstu, ekrānā parādījās Denija seja. Medlina vēl nekad nebija to redzējusi vienlaikus tik nogurušu un tik cilvēcisku.

-    Gan ari šoreiz tu izķepurosies, Medij, - viņš teica maigā balsī.

★

-    Gan arī šoreiz tu izķepurosies, Medij, taču vienmēr tā nebūs. Es pazīstu policistus. Viņi daudz neatšķiras no tādiem kā es. Es zinu, ka laika gaitā vairākums no viņiem izvēlas vilšanās ceļu, kas tos noved pie tumsas, vardarbības, ciešanām, apmātības un nāves...

Es zinu, ka tu pat miegā nešķiries no savas pistoles. Es zinu, ka tevī mājo bailes. Zinu, ka tavas naktis ir nemierpilnas un ka tevi vajā rēgi, līķi un dēmoni. Es zinu arī to, ka tevī mājo liela apņēmība, taču nojaušu, ka tev ir sava ēnas puse. Tā bija vēl pusaudzes gados, un tavs darbs to ir tikai vairojis. Tomēr tieši darbs tevi arī padarījis par dzīvu mironi. Tu esi zaudējusi savu sirdsskaidrību, svaigumu un gaišumu. Vienīgā dzirksts, kas tevī vēl kvēlo, ir vajāšanas dzirksts. Galu galā tu daudz neatšķiries no pazudušās pusaudzes mātes, kas atkarīga no kreka pīpes. Tu esi kļuvusi par maitēdāju, par narkomāni, kam nepieciešama kārtējā deva pakaļdzīšanās un arestu, lai tikai celtu savu adrenalīna līmeni. Tā ir tava zālīte, tava narkotika, tava šļirce. Uz tā tu esi uzķērusies, un tas tevi pazudinās...

Denijs pārtrauca runu, it kā meklēdams īstos vārdus, un aizsmēķēja cigareti. Viņš atradās slimnīcā, kur, protams, smēķēt bija stingri aizliegts, taču šāda veida likumi, kas bija spēkā parastajiem mirstīgajiem, uz tādiem kā Doils neattiecās.

-    Tu alksti patiesības, - viņš turpināja, - taču šī dzīšanās pēc absolūtā tevi sagrauž un tā nekad nebeigsies. Alises nāvei sekos vēl citas, būs citas izmeklēšanas, citi noziedznieki, ko tvarstīt... Un katru reizi tu aizvien vairāk sajutīsi skumjas, vientulību un šaubas. Tu vēlies notvert Ļaunumu, taču Ļaunumam par tevi maza bēda. Tas tevi iznīcinās un pametīs vienu, un viss būs galā. Ļaunums vienmēr beigās uzvar, tici man...

Tu palaid garām savu dzīvi, Medij. Tev jāizraujas no šī apburtā loka, pirms neesi iekļuvusi tik dziļā bezdibenī, no kura izkļūt vairs nebūs iespējams.

Es nevēlos, lai tu šādi eksistē. Es nevēlos, ka tu grimsti skumjās.

Bēdz prom no šī kvartāla, Medij. Bēdz prom no šīs sasodītās pilsētas. Izdzīvo savus sapņus. Dodies uz Parīzi. Atver beidzot to ziedu veikaliņu, par kuru tu tik sen jau runā! Izbeidz dzīvot iedomu pasaulē! Atceros, ka tu veikaliņam biji pat izdomājusi nosaukumu... Kāds tas bija? Šķiet, ka tas bija kādas vecas franču dziesmas nosaukums Le Jardin Extraordinaire...

Teikums palika nepabeigts. Denijs atpogāja krekla augšējo podziņu un nervozi ievilka pāris dūmu no cigaretes, novērsies no objektīva. Viņš berzēja acis, nopūtās, mēģināja vēl kaut ko pateikt, tuvināja roku aparātam, lai to izslēgtu, bet tad pārdomāja. Deniju pašu negaidot pārsteidza noguruma asara, kas tam noripoja pār vaigu. Viņš to notrausa ar neveiklu, gandrīz bērnišķīgu kustību. Denijam savā dzīvē nebija gadījies daudz raudāt. Beidzot viņš klusi noteica:

-    Es tevi mīlu.

Attēls sāka raustīties, pēc tam izdzisa pavisam.

Un Medlina pēkšņi saprata, ka Denijs ir miris.

Gultā gulēdama, viņa vēlreiz aplūkoja vijolīšu pušķi, pēc tam -vizītkarti. Apgriezusi to otrādi, Medlina pamanīja skaitļu virkni. Tas bija telefona numurs, pa kuru viņa nekavējoties piezvanīja. Izrādījās, ka Medlina sazvanījusi kādu Šveices banku, un, kad viņa pateica, kā viņu sauc, tad uzzināja, ka uz viņas vārda atvērts konts, kurā ieskaitīti 300 000 eiro.

Sanfrancisko

Attēls sāka raustīties, bet pēc tam izdzisa pavisam.

Vēl kādu mirkli Džonatans apstulbis vērās ekrānā, pats pret savu gribu izjuzdams zināmu apbrīnu pret šo noziedznieku.

Šis Denijs Doils... Viņš nu gan ir dīvainis...

Nez kas ar viņu pa šiem divarpus gadiem noticis?

Mūsu trauksmainajā laikmetā vairākums jautājumu, kas tiek ierakstīti Google meklētājā, ilgi bez atbildes nepaliek, un arī šoreiz viņš to saņēma gandrīz tajā pašā mirklī.

Baisais atradums Mančestras pievārtē

Tas bija 2009. gada 10. jūlija raksts. Vienu vai divas dienas pēc videoieraksta uzņemšanas. Denijs nebija blefojis. Viņš zināja, ka tam draud nāve. Žurnālists rakstīja, ka ir atrasts noziedzīgā grupējuma krusttēva Denija Daba Doila līķis. Tam ir nocirstas rokas un kājas, bet pirms tam ar knaiblēm izrauti visi zobi. Ukraiņu banda bija smagi atriebusies...

Džonatanam, to uzzinot, pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Viņš vēlreiz atgriezās sava datora ofisa sadaļā. Neatvērts bija palicis tikai viens vienīgs dokuments. Tas bija JPG fails - kāds fotoattēls. Džonatans ar kursoru uzklikšķināja uz ekrānā redzamā attēla, un asinis viņa dzīslās sastinga.

★

Parīze

Viktora Igo avēnija

Žoržs Latilips atstāja restorānu, kad pulkstenis rādīja nedaudz pāri diviem. Medlina uzreiz uzlēca uz sava moča un “uzgāzēja”, lai neizlaistu no acīm Latilipu. Viņa tam sekoja līdz Klemāna Maro ielai, kas atradās Zelta trijstūra pašā vidū. Porsche uz brīdi apstājās pie kādas luksusa nekustamo īpašumu aģentūras. Jaunā sieviete, kas iekāpa viņa mašīnā, Žoržu kaislīgi noskūpstīja. lā noteikti bija

nekustamo īpašumu aģentūras darbiniece. Viņa bija gara auguma, blonda, jauna, īsos svārciņos un ar slāvisku šarmu. Seksīga, tomēr pietiekami atturīga, lai izsmalcinātiem klientiem pārdotu dzīvokļus par trim vai četriem miljoniem eiro. Auto atstāja VIII kvartālu, nogriezās uz Kreiso krastu un apstājās medicīnas skolas autostāvvietā. Rokās sadevies mīlas pārītis devās uz priekšu pa Sensul-pīcija ielu, tad nogriezās uz Bonaparta ielu un ienira zem kāda Abatijas ielas nama portika.

Medlina gaidīja vismaz divdesmit minūtes, līdz mājā iegāja kāda veca dāma. Tad viņa steidzās pārbaudīt vēstuļu kastītes. Uz vienas no tām bija Žorža Latilipa vārds. Viņš acīmredzot dzīvoja ar vērienu - lielisks auto, jauniņa mīļākā, dzīvoklis Senžermēndeprē. Nemaz nebija tik slikti bijušajam hotdogu tirgotājam.

Mīlas pāra erotiskās rotaļas nebija garas - jau aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm viņi atkal iznāca no nama, ātrā solī atgriezās stāvvietā, un Žoržs aizveda savu draudzeni uz darbu. Nepamanījis, ka kāds viņam seko, viņš tālāk virzījās pa Vagrama avēniju Ternas kvartālā, tad pagriezās uz Ņevas ielu un pa milzīgiem iebraucamajiem vārtiem devās iekšā kādā skaistā krēmkrāsas viesnīcā.

Atsitoties pret trotuāru, Medlinas motocikls nobremzēja pie nama ar zeltītu plāksni, kuras mūsdienīgais uzraksts vēstīja “Delilo fonds”.

Lai turpinātu izsekot Latilipu, kādreizējā policiste novietoja savu motociklu netālu no Plejēla koncertzāles. Sniegoto rītu bija nomainījusi saulaina diena, tomēr bija diezgan auksts, un gaisā varēja saredzēt Medlinas dvašu.

Tas bija skaists kvartāls, kur netrūka arī izsmalcinātu gardumu tirgotavu -Maison du Chocolat, Mariage Frères... Neizlaižot no acīm nama ieeju, tomēr alkdama nedaudz sasildīties, Medlina apsēdās pie viena no Parīzes slavenāko tējas namu galdiņiem.

Visapkārt letei rindojās augsti, masīvi ozolkoka plaukti, kuros bija sarindotas desmitiem metāla kārbiņu. Tajās glabājās vissmalkākās tējas šķirnes. Gaisā vēdīja vīraka un jasmīna smarža. Tēju izvēle bija milzīga. Uz labu laimi, ļaudamās nosaukumu poēzijai, Medlina izvēlējās tasīti “Himalaju dūmakas” un sviesta cepumus.

Tas jau bija kļuvis par refleksu, ka viņa uzreiz izvilka arī savu datoru, pieslēdzās Wi-Fi tīklam, lai varētu piekļūt internetam.

Meklējot informāciju par Delilo fondu, viņa uzzināja, ka Fran-českas tēvs Frenks Delilo šo organizāciju nodibinājis dažus gadus pirms savas nāves. Tā mērķis bija palīdzēt mācīties izciliem, taču trūcīgiem studentiem, piešķirot tiem stipendijas. Šīs sabiedrības, kas bija viena no dāsnākajām pasaulē, galvenā mītne atradās Ņujorkā, bet Parīzes nodaļas vadītājs bija... Žoržs Latilips.

Domās iegrimusi, Medlina iedzēra malciņu tējas, kas garšoja pēc riekstiem un muskata. Ap Latilipu pamazām sāka savilkties cilpa. Visas pēdas veda pie viņa. Kā šim cilvēkam, kas bija sācis no nulles, izdevies iegūt gan Džonatana biznesu, gan Frančeskas labvēlību?

Ar katru nākamo atklājumu Medlinas aizrautība pieauga. Šī izmeklēšana viņu iedvesmoja. Tagad viņa vairs nedomāja par ziedu pušķiem, dekoriem vai veikaliņu. Medlina domāja tikai par to, kā atklāt Žorža Latilipa noslēpumu. Un tagad viņa bija pārliecināta, ka tas ir bijis arī Frančeskas un Džonatana šķiršanās noslēpums.

★

Pēc divarpus stundām

Kad Žoržs iznāca no Delilo fonda telpām, bija jau satumsis. Pa to laiku Medlina bija paspējusi nobaudīt jau vairākas dažādu garšu tējas. Viņa steidzīgi samaksāja pārmērīgi lielo rēķinu un uzsēdās uz motocikla brīdī, kad Porsche ar pilnu ātrumu izbrauca uz Kursela bulvāra.

Sasodīts!

Lai gan Medlina uzreiz iedarbināja savu Triumph un “uzgā-zēja”, kad viņa nonāca Terne laukumā, Žorža mašīnu vairs nekur nemanīja.

Mieru, tikai mieru.

Spriežot loģiski, Žoržam noteikti bija jāatgriežas restorānā uz vakara apkalpošanu.

Bingo! Medlina pamanīja Porsche Zvaigznes laukuma aplī. Un atkal sajuta satraukuma pilnās trīsas. Viņa aizvien vairāk aizrāvās ar šo “izmeklēšanu”. Medlinai VAJADZĒJA uzminēt Žorža noslēpumu, pat ja tādēļ nāktos pārmeklēt viņa dzīvokli, pat ja tādēļ nāktos viņu iztaujāt, piespiežot atklāt savas kārtis, pat ja...

STOP! Tu vairs neesi policiste! - iekšējā balss viņai atgādināja.

Jāatzīst, ka vadīt izmeklēšanu bez dienesta apliecības bija daudz vieglāk. Tiesa, Medlina nevarēja Latilipu aizvest uz policijas iecirkni vai dot rīkojumu pārmeklēt viņa dzīvokli. Tomēr, par spīti tam, ka nedrīkstēja pielietot spēku, viņa varēja izmantot savu viltību un atrast iespēju, kā ar Žoržu iepazīties un iekarot viņa uzticību.

Bet kā?

Vējam sitoties sejā, Medlina sekoja mašīnai pa Viktora Igo avēniju un apstājās tai līdzās pie sarkanās gaismas. Līdz Café Fanfan bija atlikuši vairs tikai aptuveni divdesmit metri.

Izdomā kaut ko! Tūlīt pat!

Kad iedegās zaļā gaisma, Medlina palielināja ātrumu, lai panāktu Porsche.

Tu taču netaisies lauzt sprandu!

Taču kāds neizprotams spēks viņu grūda uz priekšu.

Nesasit savu skaisto moci!

Kad Porsche samazināja ātrumu, Medlina tam aizšķērsoja ceļu, strauji bremzējot, tā nobloķējot motocikla aizmugures riteni. Automašīnas bampers atsitās pret motociklu mirklī, kad tas apgāzās. Medlina tika nosviesta no Triumph, kas slīdēja un aizķērās aiz laternas staba. Sieviete ripoja pa asfaltu. Viņas galva atsitās pret zemi, taču ķivere to labi pasargāja, un triecienu vēl mazināja nelielais ātrums sadursmes brīdī.

Riepas iekaucās, atstājot uz asfalta gumijas švīkas, un mašīna spēji apstājās. Žoržs satraukts izkāpa no sava dzelzs monstra un metās pie Medlinas.

-    Man... man tiešām ļoti žēl! Bet jūs pati man aizgriezāties priekšā!

Medlina novērtēja kaitējuma apmērus - ādas jakai bija noplēsts stūris, džinsi ieplīsuši, bet plaukstas un apakšdelmi - noskrambāti. Nekā briesmīga.

-    Es izsaukšu ātro palīdzību, - Žoržs uzsauca, satvēris mobilo telefonu.

-    Domāju, ka tas nav nepieciešams, - viņa to nomierināja, noņēmusi ķiveri.

Medlina sabužināja matus un veltīja vīrietim savu visapburošāko smaidu.

Žorža acīs iekvēlojās iekāres liesmiņa - mednieka instinkts nebija apdzisis.

Kad Medlina satvēra Žorža pretim pastiepto roku, palīdzot viņai piecelties, sieviete saprata, ka vienu kāju viņai jau izdevies iebāzt durvīs.

Tā bija pirmā stadija - piekļūt ienaidniekam.

Sanfrancisko

Džonatans uzklikšķināja uz pēdējā faila. Fotoattēls atvērās pa visu datora ekrānu. Šādus attēlus parasti līmē uz afišu stabiem. Tas bija paziņojums par Alises Diksones pazušanu, kas tika izplatīts tūkstošos eksemplāru pa visu Apvienoto Karalisti. Visu lappusi aizņēma piecpadsmitgadīgās pusaudzes foto. Meitenei bija blondi, taisni mati, domīgs smaids un ļoti gaiša, vasarraibu-miem nosēta seja. Šis fotoattēls tika izraudzīts tādēļ, ka tajā viņai mugurā bija tas pats sporta krekls, kas nolaupīšanas dienā, -Aber-combie & Fitch firmas sporta jaka ar sārtām un pelēkām svītrām, aitādas oderi un kapuci. Tā bija viņai par lielu, un, lai to padarītu savdabīgāku, meitene tai bija piešuvusi Mančestras futbola komandas emblēmu.

Starp daudzajiem Diksones lietas dokumentiem Džonatans līdz šim savu uzmanību vairāk bija koncentrējis uz Med-linas personiskajām piezīmēm un oficiālajiem izmeklēšanas dokumentiem. Tas bija pirmais Alises fotoattēls, ko viņš rūpīgāk aplūkoja.

Tiklīdz tas parādījās uz ekrāna, sirds krūtīs apstājās un vīrieti pārņēma nelabums. Tad Džonatana acis sastapās ar meitenes skatienu, un viņš sajuta pakrūtē kamolu.

Viņš šo meiteni pazina.

Viņš ar šo meiteni bija ticies.

Viņš ar šo meiteni bija sarunājies.

Satraukuma pārņemts, Džonatans ātri aizvēra datoru. Sirds strauji sitās, un rokas drebēja. Viņš centās dziļi elpot, lai nomierinātos, taču tas nepalīdzēja.

Pēkšņi uzpeldēja atmiņas par kādu tikšanos, kas viņa apziņā bija atstājusi neizdzēšamu rētu. Džonatans centās tās atvairīt, taču viņa ķermenim pārskrēja ledainas tirpas, un bija tāda sajūta, ka viņš no bailēm tūlīt saļims.

Kaut nu viņa sirdsapziņa būtu tīra.

18 Hipnozes seansi

No visiem ļaunumiem vispostošākais ir tas, ko esam nodarījuši paši sev.

Sofokls

Sanfrancisko

Pirmdiena, 19. decembris

Pulksten 22 un 30 minūtēs

Džonatans izkāpa no tramvaja divus kvartālus pirms Greisas katedrāles. Pilsēta grima necaurredzamā baltumā, kas slāpēja skaņas un sedza ielas ar noslēpumainu plīvuru. Džonatans nogriezās no Povelstrītas un aptuveni pēc simt metriem nonāca Lenoksa slimnīcā.

-    Mani gaida daktere Moralesa, - viņš paziņoja uzņemšanā.

Tā kā viņam lūdza nedaudz pagaidīt uzgaidāmajā telpā, viņš

atgāzās sofa un izvilka no kabatas papīra lapu ar Alises ģīmetni, ko viņš bija izdrukājis no datora.

Meitenes seja viņu vajāja visu dienu.

Viņš centās aizgaiņāt atmiņas, centās sev iestāstīt, ka kļūdās un ka tā nemaz nav viņa, tomēr nekas nelīdzēja. Kad Džonatans bija sastapis Alisi Diksoni, tai bija brūni mati un meitene apgalvoja, ka viņu sauc Alise Kovaļska, taču mugurā viņai bija tā pati sārtā sporta jaka un skatienā varēja manīt tās pašas ciešanas.

-    Labvakar, Džonatan!

-    Labvakar, Anna Lusija! - viņš atbildēja un, pacēlis acis, uzlūkoja skaistu, jaunu sievieti ar matētu sejas ādu un ogļmelniem matiem.

Daktere Moralesa izstaroja eleganci un atturību. Viņa bija neliela auguma un virs blūzītes kā piegulošu žaketi valkāja vaļēju ārsta uzsvārci, kas neuzkrītoši izcēla viņas auguma aprises.

-    Vai ienāksi kabinetā? - daktere vaicāja.

Džonatans apņēmīgā gaitā viņai sekoja uz liftu.

-    Sen neesam tikušies, - sieviete noteica, nospiedusi sestā stāva pogu.

-    Nedaudz vairāk par gadu, - Džonatans piebilda.

Lifts pacēlās augšup, viņiem abiem klusējot. Džonatans bija ticies ar Annu Lusiju Moralesu pirmajos mēnešos pēc pārcelšanās uz Sanfrancisko. Viņa dzīvē tas bija smags laiks. Psihiatri Džo-natanam bija ieteicis tās pašas slimnīcas ķirurgs Eliots Kūpers, kurš bieži iegriezās French Touch un galu galā bija kļuvis par viņa draugu. “Lai gan tā sieviete nespēj atrisināt savas dzīves jucekli, tomēr lieliski prot palīdzēt citiem, turklāt viņa ir pārāk skaista, lai būtu psihiatre,” gados vecais ārsts Džonatanu bija katram gadījumam brīdinājis.

Viņš bija apmeklējis vairākus terapijas seansus, kuru laikā bija nedaudz atguvies, pēc tam Džonatans nāca, tikai lai saņemtu nomierinošos medikamentus, bet beigās vairs nenāca vispār. Psihoanalīze Džonatanam nederēja, viņš tai gluži vienkārši vēl nejutās gatavs.

Reiz kādā vakarā, dažas nedēļas pēc pēdējās konsultācijas, viņš bija nejauši sastapis Annu Lusiju vienā no Nortbīčas bāriem. Kafejnīca Café Costes drīzāk atgādināja vietu, kur piestāt motociklistiem, nekā hipsteru atpūtas vietu. Uz skatuves kāds vientuļš ģitārists strinkšķināja Led Zeppelin, ar vienu kāju bungodams, bet ar otru spēlēdams sintezatoru. Džonatans vēl nebija aizmirsis savu bijušo sievu, bet Annu Lusiju bija tikko pametis viņas draugs, privātīpašniecisks un egoistisks tirgotājs, kurš dzīvoja valsts otrā malā un kuru viņa joprojām mīlēja. Viņi kopā bija izdzēruši pāris aliņu, nedaudz paflirtējuši un nonākuši ļoti tuvu tam, lai izdarītu kādu neglābjamu muļķību. Kuram no mums gan negadās kāds vājuma mirklis...

-    Tu diez cik labi neizskaties, - Anna Lusija ieminējās, lai pārtrauktu klusumu.

-Jā, ir bijis arī labāk, - viņš piekrita. - Patiesībā es gribēju tev kaut ko lūgt.

Lifta durvis atvērās gara gaiteņa galā, kas veda uz Annas Lusi-jas kabinetu. Tā bija neliela, maigi apgaismota telpa ar logu uz Haidstrītu.

-    Es klausos.

-Ja es pareizi atceros, kad es nācu pie tevis uz konsultācijām, tu taču mūsu sarunas ierakstīji, vai ne?

-    Jā, taču tās var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, - viņa atcerējās, datorā ierakstījusi Džonatana vārdu.

Piekļuvusi viņa lietai, Anna Lusija precizēja:

-    Man ir trīs ieraksti.

-    Vai tu tos nevarētu man iedot?

-    Es tos tev tūlīt nosūtīšu uz elektronisko pastu. Tas pieder pie terapijas. Vai vēl kas?

-    Nē, paldies, tas ir viss, - Džonatans teica un piecēlās.

-    Lai notiek, es neuzstāju.

Tagad arī viņa piecēlās un novilka ārsta uzsvārci, ko uzkarināja uz drēbju pakaramā.

-    Mans darba laiks ir beidzies. Vai nevēlies, lai es tevi aizvedu? - Anna Lusija piedāvāja, uzvilkusi kastaņbrūnu ādas mēteli; tagad viņa drīzāk atgādināja topmodeli nekā ārsti.

-    Labprāt.

Viņš tai sekoja uz pazemes stāvvietu, līdz abi nonāca pie gluži jauna Audi Spyder.

-    Cik konsultāciju tu nedēļā sniedz, lai varētu atļauties šādu vāģi?

-    Tas nav mans, - viņa attrauca, nospiedusi atslēgas pulti.

-    Skatos, ka tavs tirgonis ir atgriezies.

-    Un tava sieva?

Tā kā Džonatanam šis jautājums šķita absurds, viņš tikai paraustīja plecus.

Kabriolets brauca lejā pa Bušstrītu un pagriezās uz Līvenvort-strītu.

Annai Lusijai patika dzīvot uz riska robežas. Viņa ieņēma Kali-fornijstrītas labo rindu un pēkšņi uzņēma milzīgu ātrumu.

-    Hei! Kas tās par spēlītēm?

-    Atvaino, - viņa teica un nobremzēja.

Domīga viņa sāka braukt lēnāk, vispirms uz augšu pa Grānta avēniju, bet pēc tam pa Lombardstrītu. Tad kādā brīdī viņa tomēr nolēma riskēt un ieminējās:

-    Tāpat kā vairākums cilvēku, tu, Džonatan, esi apmaldījies pats savā ēnā. Un tev neklāsies labi, kamēr tavi rēgi tevi nospiedīs.

-    Rēgi taču nemēdz būt sevišķi smagi, - viņš pajokoja.

-    Toties ķēdes, kurās tie iekalti, ir tonnām smagas, - viņa attrauca.

Visu atlikušo ceļu Džonatans nodevās pārdomām par šo repliku. Anna Lusija pieturēja Telegrāfa pakalna virsotnē.

-    Un kā tev pašai, vai klājas labāk?

-    Nē, bet tas jau ir cits stāsts.

-    Labi jau, labi, es neuzstāju.

Viņa viegli pasmaidīja un aiztraucās pretim pilsētas gaismām.

Juzdamies atvieglots, ka atkal nokļuvis mājās, Džonatans atvēra durvis. Markuss bija aizmidzis uz sofas, skatoties kādu vecu “Star Trek” sēriju. Džonatans izslēdza televizoru, pēc tam ielūkojās dēla istabā, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Čārlijs bija aizmidzis ar spēļu konsoli rokās, palīdzēdams “Niknajiem putniem” cīnīties ar zaļajām cūkām.

Nedaudz saniknots, Džonatans izslēdza elektronisko ierīci. Kad viņš bija Čārlija vecumā, viņš aizmiga ar grāmatu, nevis ar kaut kādu elektronisko spēli rokās! Un vēl viņš atcerējās tās senās dienas, kad bija iegrimis “Tintina”, “Trīs musketieru”, Marsela Paņola, Žila Verna, bet vēlāk ari Stīvena Kinga un Džona Ērvinga lasīšanā. Tie laiki sen bija pagājuši. Televizori, spēļu konsoles, datori, telefoni, ekrāni un elektroniskie tīkli pārplūdināja mūsu dzīvi jau no bērnības.

Vai tiešām es jau būtu kļuvis par vecu muļķi? - viņš prātoja, līdz arī pats padevās datora valdzinājumam, iekārtojies pie sava pārnēsājamā datora, lai pārbaudītu, vai ir saņēmis Annas Lusijas elektroniskā pasta sūtījumus.

Tie bija trīs MP^3 faili ar trim sarunu seansiem. Džonatans ļoti labi zināja, ko tieši viņš meklē. Viņš uzlika audio austiņas, nodzēsa gaismu un iekārtojās uz dīvāna, lai noklausītos ierakstu.

Sākumā bija dzirdama tikai Annas Lusijas balss, kas bija neticami nomierinoša un ļāva pacientam pilnībā atbrīvoties un ieslīgt hipnotiskā miegā.

Tad viņa atgādināja iepriekš iesākto tēmu:

"Pagājušajā nedēļā jūs man stāstījāt par savas dzīves ļaunāko nedēļu, kad jūs dažu dienu laikā zaudējāt gan sievu, gan darbu. Tajā pašā nedēļā jūs uzzinājāt arī par tēva nāvi. Tēva, ar kuru pēdējos piecpadsmit gadus nebijāt sarunājies. Jūs man stāstījāt, ka ilgi šaubījāties, vai braukt uz viņa bērēm, tomēr beigās jūs izlēmāt lidot uz Parīzi. Vai tā bija?”

Pēc neilga klusuma brīža Džonatans sāka savu atzīšanos. Tajos laikos, kad Džonatanu vēl bija apmirdzējusi plašsaziņas līdzekļu aura, viņš bija pieradis pie televīzijas raidījumiem un interviju jautājumiem. Tomēr nu jau aptuveni divus gadus viņš nebija dzirdējis ierakstā pats savu balsi, un šķita dīvaini, ka viņa stāstījums un runas veids bijuši tik pārpilni emocijām un ciešanām.

“Es ierados Parīzē 31. decembra vakarā. Togad ziema visā Francijā bija stindzinoši auksta. Iepriekšējā nedēļā bija uzsnidzis sniegs, un vietām galvaspilsēta joprojām atgādināja slēpošanas bāzi...”

19* Nejauša tikšanas

Ne vienmēr sasniegums pierāda pilnveidošanos, tas bieži mēdz būt slēptu ciešanu netiešs pierādījums.

Boriss Ciruļņiks

“Es ierados Parīzē 32. decembra vakarā. Togad ziema visā Francijā bija stindzinoši auksta. Iepriekšējā nedēļā bija uzsnidzis sniegs, un vietām galvaspilsēta joprojām atgādināja slēpošanas bāzi...”

Parīze

Pirms diviem gadiem

2009. gada 31. decembris

Lidostā es noīrēju vācu markas automašīnu ar četrām durvīm, kas bija ērta un skaitījās droša arī nelabvēlīgos laikapstākļos. Es būtu varējis lidot līdz Tulūzai, taču, tā kā bija svētki, tēva bēres bija atliktas līdz 2. janvārim, un doma par Jaungada sagaidīšanu bēru noskaņā kopā ar manu māsu un viņas vīru nešķita īpaši vilinoša.

Tā nu es nolēmu doties uz Ošu ar mašīnu, turklāt izbraukt tikai nākamajā vakarā. Līdz tam vēl bija palikušas divdesmit četras stundas brīva laika. Nebiju varējis aizvērt ne acu jau kādas trīs naktis un cerēju vienreiz kārtīgi izgulēties, taču tam man būtu vajadzīgs tāds miegazāļu daudzums, kas spētu aizmidzināt veselu armiju, bet zāles bija izbeigušās un atrast kādu ārstu tik vēlā stundā nebija viegli. Tomēr vispirms man vajadzēja sameklēt viesnīcu, jo tajā, kur es parasti apmetos, VI kvartālā, vairs nebija brīvu istabu.

- Viss ir aizņemts, - reģistratore man sausi paziņoja.

Parasti, pat ja ierados negaidīti, par izmitināšanu atbildīgās personas uzreiz sarosījās, lai tikai mani pienācīgi uzņemtu, jo es biju Džonatans Lemperērs un tas bija liels gods, ka esmu izraudzījies tieši viņu viesnīcu, jo tās mazajā zālē pie sienas līdzās citu VIP personu ģimenēm, kuras te bija uzturējušās, karājās arī mana ģīmetne ar personisko autogrāfu. Taču jaunumi izplatās vēja spārniem, un viesnīcu darbinieki acīmredzot jau bija brīdināti par manu “negodu”, un neviens pat ne pirkstiņu nepakustināja, lai man palīdzētu. Labi pazinu vairākus sava amata brāļus luksusa viesnīcās un restorānos, tomēr arī manam mazohismam bija robežas, un es nolēmu sevi kā dāvanu viņiem apēšanai nepasniegt. Pēc dažiem telefona zvaniem es beidzot atradu istabu vienkāršā viesnīcā Šatorūžas laukumā uz Barbesa bulvāra un Pulē ielas stūra. Šī istaba patiešām bija pieticīga, lai neteiktu spartiska. Pirmām kārtām jau tur bija tik auksti kā nabagmājā. Mēģināju pagriezt stiprāk apkuri, taču tas neko daudz nemainīja. Pulkstenis bija tikai pieci pēcpusdienā, bet ārā jau bija satumsis. Apsēdos uz gultas un saņēmu galvu rokās. Man pietrūka dēla, sievas un manas dzīves. Vienā nedēļā biju pazaudējis visu. Vēl pirms dažām dienām dzīvoju TriBeCa loftā^1 kopā ar savu ģimeni, vadīju veselu impēriju, man bija melnā kredītkarte un trīsdesmit interviju piedāvājumi katru nedēļu... Tovakar man kaklā bija sakāpis kamols un es gatavojos sagaidīt Jauno gadu vientulībā pretīgā istabelē.

You’ll never walk alone...

Pār mani pēkšņi nāca drūma apskaidrība. Es atstāju istabiņu un iekāpu savā automašīnā. Stūrēdams ievadīju GPS navigatorā kādu adresi Gorkija ielā Onēsubuā un ļāvu, lai sievietes balss dod norādījumus. Blakussēdeklī mētājās franču un amerikāņu laikraksti, ko biju nopircis lidostā. Franču preses izdevumi, kas pēdējo gadu laikā man nepiegrieza nekādu vērību, tagad nodevās šim tematam ar milzu baudu: “Caurkritušais Lemperērs”, “Lemperēra atkāpšanās no troņa”, “Lemperēra gals”...

Tās, protams, bija tikai plašsaziņas līdzekļu spēlītes, un es tām biju gatavs. Tomēr tieši todien šie nosaukumi man šķita tik iznīcinoši kā dūres sitieni, kas trāpa tieši sejā. Es pat nespēju noticēt, ka vēl varētu atgūties. Ko gan vēl es mācēju, izņemot šo ēdienu recepšu izgudrošanu! Tikpat kā neko... Zaudējis Frančesku, biju zaudējis arī to spēku, kas virzīja mani uz priekšu, dzinuli, kas no parasta šefpavāra lika man pārtapt par slavenību, par pasaulē labāko virtuves vadītāju. Francijā bija divdesmit pieci trīszvaigžņu Michelin restorāni, bet pasaulē - aptuveni astoņdesmit, taču tikai pie manis galdiņi tika rezervēti jau gadu uz priekšu. Tā bija mana īstā vieta, un es zināju, ka par to man ir jāpateicas Frančeskai. Mani uzpildīja šīs spēcīgās mīlestības jūtas un kaisle, nemitīgā nepieciešamība viņu valdzināt. Frančesku es satiku trīsdesmit viena gada vecumā, taču biju meklējis viņu jau kopš liceja laikiem. Piecpadsmit gadus biju cerējis, ka varbūt kaut kur pasaulē ir tāda sieviete kā viņa. Sieviete, kas ir tik daiļa kā Ketrīna Zeta-Džounsa un kam “pārstādītas” Simonas de Bovuāras smadzenes. Sieviete, kuras garderobes telpā var atrast desmit pārus augstpapēžu kurpju un kura tomēr spēj ar jums runāt par Haidna mūzikas ietekmi uz Bēthovena skaņdarbiem vai par nejaušības lomu Pjēra Sulāža glezniecībā.

Tiklīdz Frančeska ienāca telpā, tā visu skatieni uzreiz tika pievērsti viņai. Sievietes vēlējās, lai tā viņām kļūst par labāko draudzeni, vīrieši alka ar viņu pārgulēt, bet bērni bija sajūsmā, ka viņa pret tiem tik mīļi izturas. Tas tā notika pats no sevis un šķita pašsaprotami un nenovēršami. Mēs nodzīvojām mūsu līdz baltkvēlei nokaitētās mīlestības pilnos gadus ar dīvaino pienākumu sadalījumu: man piederēja slava, bet viņai - smalka elegance un neatvairāma pievilcība. Un šis neredzamais pavediens desmit gadus noturēja mūsu mīlestību līdzsvarā.

★

Pa autoceļu es nonācu Onē divdesmit minūšu laikā un sameklēju stāvvietu Gorkija ielā, netālu no nama, kurā mitinājās Kristofs Salveirs.

-    Te Džonatans, - es paziņoju, nospiedis zvana pogu.

-    Kāds Džonatans?

-    Džonatans Lemperērs. Tavs brālēns.

Salveirs bija manas mātes māsasdēls. Nebijām tikušies, kopš viņa zvana Ņujorkā pirms trim gadiem. Tur brīvdienās pēc kautiņa kādā bārā viņu bija aizturējuši policisti. Kristofs Manhetenā nevienu nepazina, un viņam vairs nebija ne graša pie dvēseles. Aiz ģimeniskas līdzjūtības es par viņu samaksāju drošības naudu un piecpadsmit dienas devu viņam patvērumu kādā no restorāna piebūvēm, gaidot, kad viņa lieta tiks izbeigta. Viņš ar mani spēlēja atklātu spēli un neslēpa, ar ko nodarbojas Francijā, - Kristofs bija kokaīna dīleris. No šādas atzīšanās man pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, taču viņš mani pārliecināja, ka Amerikas teritorijā skaitās “tīrs”.

-    Ko tu te dari? - viņš man vaicāja, atvēris durvis.

-    Gribēju lūgt, lai tu izdari man kādu pakalpojumu, - es teicu, spiezdamies iekšā dzīvoklī.

-    Sasodīts, tu esi nelaikā. Es biju atnācis, lai “uzpildītos”, un tūlīt dodos atkal projām.

-    Tas ir svarīgi.

-    Ko tu vēlies?

-    Man vajadzīgs ierocis.

-    Ierocis?

-    Pistole.

-    Vai tad man uz durvīm ir rakstīts “Ieroču tirgotava”? Kur lai es rauju pistoli?

-    Varbūt tomēr papūlies!

Salveirs nopūtās.

-    Pie joda, ir taču Vecgada vakars! Cilvēki gatavojas svētkiem, un man ir vājprātīgs kvantums narkotiku, ko tirgot. Piekāp rīt! Labi?

-    Nē, man to vajag šovakar!

-    Bet šovakar es nevaru. Man jāpiegādā maksimāls daudzums kokaīna minimālā laikā.

-    Vai esi aizmirsis, ka es tev palīdzēju, kad biji iekūlies ķezā?

-    Un kas man atlīdzinās zaudēto peļņu?

-    Saki, cik tev vajag!

-    Es tev palīdzēšu, ja tu no manis nopirksi narkotikas par 4000 eiro. Plus vēl 3000 eiro par pistoli.

-    Labi, esmu ar mieru, - es neapdomīgi atbildēju. - Ceru, ka tev nav iebildumu pret dolāriem.

Pirms atstāju Ņujorku, biju iztukšojis savu seifu, un man kabatās bija vairāk nekā 10 000 dolāru skaidrā naudā.

-    Dod man stundu laika, - viņš teica. - Vari mani pagaidīt šeit. Un atpūties, tu štruntīgi izskaties.

Sekoju viņa padomam un iekritu gultā. Uz galda atradās atvērta konjaka pudele. Es ielēju sev vienu pilnu glāzi, pēc tam otru un tikai tad beidzot aizmigu.

Salveirs atgriezās jau pievakarē, pēc pulksten astoņiem.

-    Paņēmu, ko varēju sadabūt, - viņš teica un pastiepa man hromētu ieroci ar melnu spalu.

Revolveris bija neliels, taču smags. Ar piecām patronām aptvere bija uzpildīta.

-    Tas ir Smith & Wesson 38. kalibra revolvera 60. modelis.

Šie vārdi man neko neizteica.

Es viņam iedevu naudu, bet viņš man - plastmasas maisiņu, kurā atradās divdesmit kokaīna devas. Prātoju, vai tās tomēr labāk neatstāt viņam, bet tad nolēmu ņemt līdzi, sacīdams, ka vēlāk es tās iznīcināšu.

Tās tāpat neviens nekad nelietos, es meklēju sev attaisnojumu.

Pats labi zinu, ka reizēm mēdzu būt lētticīgs...

★

Pulksten astoņos vakarā

Ieliku pistoli un narkotikas automašīnas priekšējā paneļa bagāžas nodalījumā un braucu viesnīcas virzienā. Braucot pretējā virzienā, pēc GPS nebija nekādas vajadzības - vispirms braucu pa AI autoceļu, bet pēc tam izbraucu pie Portdelašapelas metro stacijas...

Sasodīts!

Muļķīgā veidā biju palaidis garām vienu krustojumu. Konjaks bija padarījis mani miegainu. Pēkšņi es vairs nebiju tik drošs par ielas nosaukumu. Aptuveni piecsimt metrus turpināju braukāt pa Morešo bulvāri starp Kliņankūru un Klišī vārtiem.

Šī vieta nešķita diez cik pievilcīga. Blāvajā reklāmas stendu gaismā bariņš prostitūtu vilināja klientus. Dažas mašīnas uz mirkli pieturēja, un caur nolaistajiem logu stikliem vīrieši vienojās par parasto pakalpojumu vai felācijas cenu un tad atkarībā no atbildes devās projām kopā ar kādu no meitenēm. Vai arī bez tām. Man priekšā iedegās sarkanā gaisma. Pats pret savu gribu biju spiests apstāties pie autobusa pieturas nojumes. Kāda Austrumu bloka meitene īsos svārkos un ādas zābakos klauvēja pie stikla, piedāvādama savus jaukumus. Sākumā centos viņu ignorēt, taču viņa izpildīja tādu kā horeogrāfisku miniatūru Moulin Rouge stilā. Meitenes acu skatiens bija skumjš un tukšs. Viņa manī izraisīja līdzjūtību, un es nolēmu nolaist stiklu, lai viņai vismaz izteiktu kādu komplimentu par deju.

Zinu, ka reizēm mēdzu būt lētticīgs...

★

Aptuveni divdesmit metrus aiz manis milzīgā ātrumā piebrauca divas policijas mašīnas. Vismaz trīs nākamās sekundes iela vibrēja zilgano sirēnu ritmā. Policisti bija aplikuši savas aproces, apņēmības pilni Vecgada vakarā parādīt entuziasmu, aizturot meitenes un pārbaudot klientu identitāti.

Kamēr cēlu uz augšu mašīnas stiklu, kāds sievišķīgs siluets strauji atrāva automašīnas durvis un apsēdās pasažiera puses sēdeklī.

-    Veicīgāk brauciet projām, vai arī jūs ietupinās! - viņa satraukta iesaucās.

Tā bija meitene. Pusaudze. Aptuveni piecpadsmit gadus veca.

Prostitūta? Tādā vecumā?

-    Pie joda, rullējiet taču! - meitene mudināja.

Kādā ķezā es atkal biju iekūlies? Asinīs man bija divi grami alkohola, bagāžas nodalījumā - pistole un ar kokaīnu piebāzts maisiņš, bet blakus sēdēja mazgadīgā.

Tā es vēl nokļūšu cietumā, turklāt uz ilgu laiku!

Nesagaidījis, līdz iedegsies zaļā gaisma, nogriezos pirmajā krustojumā.

19**

Milzīgā ātrumā es traucos augšup pa Portdesentuē avēniju un ieniru apvedceļa satiksmes plūsmā.

-    Kādu spēlīti tu te spēlē? - es jautāju savai pasažierei.

-    Just wanna escape these fucking cops^2 - viņa attrauca angļu valodā ar nenosakāmu akcentu.

Ieslēdzu griestu lampiņu un izmantoju mirkli, kad satiksmes plūsma kļuva nedaudz lēnāka, lai viņu rūpīgāk aplūkotu. Tā bija aptuveni piecpadsmit gadus veca meitene ar smalki veidotu, trauslu augumu. Viņas mati bija nokrāsoti tumšā krāsā, izņemot dažas karmīnsarkanas šķipsnas. Kāda pārāk gara matu cirta viņai nemitīgi krita acīs. Meitenei kājās bija pieguloši džinsi un Converse kedas un mugurā - svītrains sporta T krekls, ko daļēji sedza pelēki sārta sporta jaka ar kapuci, uz kuras bija uzšūta Manchester United komandas emblēma. Virs labās nāss mirdzēja sīks briljantiņš, bet kaklā karājās viduslaiku sudraba kaklarota ar tumšsarkaniem kristāliem. Meitenes gotu stilā ieturētais grims - melnas acu līnijas un tumši plakstiņi - kontrastēja ar viņas bālo ādu un padarīja izskatu nedaudz mironīgu, tomēr vienlaikus liecināja arī par apzināti izkoptu stilu.

Paraudzījos uz apaviem - tie bija pilnīgi jauni. Šim meitēnam bija gan firmas zīmolu lupatas, gan rotas. Viņa neizskatījās pēc paklīdenes, drīzāk gan - pēc bagātu vecāku bērna.

Nezināju, ko lai iesāk. Nevarēju viņu pamest uz ceļa. Vajadzēja uzzināt kaut ko vairāk, taču viņa neizskatījās sevišķi runīga. Turpināju braukt pa pirmo pievedceļu, kas veda uz benzīntanku Mon-treijas pievārtē, un apstājos stāvvietā.

-    Kā tevi sauc? - es pajautāju angļu valodā.

-    Kas jums par daļu?

-    Paklau, TU taču pati iekāpi manā mašīnā un es tev neko pat nejautāju, tāpēc varbūt nedaudz pazemini balsi, okay?

Viņa paraustīja plecus un aizgriezās.

-    Nu kā tad tevi sauc? - es jautāju vēlreiz, bet nu jau stingrāk.

-    Alise, - viņa izmocīja. - Alise Kovaļska.

-    Un kur tu dzīvo, Alise?

-    Nesaprotu, kāda jums tur daļa.

-    Kāpēc tad tu vēl tikko baidījies no poličiem?

-    Un jūs? - viņa attrauca.

Pieķerts mēģināju aizstāvēties:

-    Es gluži vienkārši esmu par daudz iedzēris.

Tajā pašā mirklī nejauši atvērās mašīnas priekšējā paneļa bagāžas nodalījums, ko nebiju pietiekami cieši aizvēris, un viņai mute palika vaļā. Ieraudzījusi šaujamieroci un narkotikas, meitene krita panikā. Viņa atrāva mašīnas durvis, lai mestos bēgt, pārliecināta, ka patrāpījusies ceļā kādam noziedzniekam.

-    Pagaidi taču, viss nav tā, kā izskatās! - es uzsaucu un gribēju mesties viņai pakaļ.

-    Laidiet mani vaļā! - meitene kliedza, bēgdama uz benzīntanku.

Aizsmēķēju cigareti un caur stiklu uz viņu lūkojos. Viņa bija

apsēdusies uz ķeblīša pie sīkpreču automātiem. Kas šī meitene bija? Un no kā viņa bēga? Uz īsu mirkli mani pārņēma vēlēšanās atgriezties mašīnā un laisties lapās, vairs neko nejautājot. Man gar to visu nebija nekādas daļas. Izņemot jaunas nepatikšanas, neko citu tas man nesolīja.

Es nopūtos, tomēr, par spīti dīvainajiem apstākļiem, nolēmu doties pie meitenes. Benzīntanks bija izrotāts svētkiem - drūmas elektriskās virtenes, noplukusi egle un plastmasas Ziemassvētku bumbuļi. Pat radio bija līdz pēdējam nodrillēta astoņdesmito gadu grabaža.

-    Vai tu man izmaksāsi kādu espreso?

-    Man nav skanošā, - viņa nomurmināja, noliedzoši papurinot galvu.

Izvilku savu kabatas portfeli, lai sameklētu naudu.

-    Vai tu arī kaut ko vēlēsies? - es jautāju, iemetis monētas automātā.

-    Lai jūs mani liktu mierā.

Centos viņu vest pie prāta.

-    Paklau, iesākums man nerādās sevišķi daudzsološs.

-    Tagad labāk pazūdiet, gan es pati tikšu galā.

-    Un kā? Tev taču nav naudas, un tu franciski neproti neviena vārda. Es negribu tevi tā atstāt. Tāds ir mans pieauguša cilvēka pienākums.

Viņa pacēla acis pret debesīm, tomēr paņēma naudu, ko es viņai pasniedzu. Sīkpreču automātā meitene izraudzījās nelielu zemeņu piena pudeli un Oreo cepumu paciņu. Kamēr viņa notiesāja kārumus, es paņēmu laikraksta “Metro" eksemplāru, kas mētājās uz galda.

-    Re, kur mans foto! Un, kā tu pati vari pārliecināties, tad ne jau sadaļā “Viņus meklē policija”.

Meitene aplūkoja attēlu, tad pacēla acis.

-    Es taču jūs esmu redzējusi televīzijā! Tas bija kāds raidījums, kurā jūs bijāt saniknojies uz veģetāriešiem!

Viņa atcerējās kādu episku cīņu, kurā es biju vērsies pret dažiem veģetārās kustības aktīvistiem, kas centās panākt, lai Savienotajās Valstīs aizliedz uzturā lietot zosu aknu pastēti.

-    Ja jūs esat tik pazīstama persona, ko tad Vecgada vakarā meklējat pie padauzām par divdesmit eiro ar mašīnu, kuras bagāžas nodalījums piebāzts ar koku? - Alise uzdeva provokatīvu jautājumu.

-    Labi, tagad gan nāc man līdzi, - es viņai palūdzu.

Lai svētīta televīzija! Pateicoties manai popularitātei, biju nedaudz atguvis viņas uzticību, un, turoties pa lielu gabalu, meitene tomēr piekrita man sekot uz mašīnu.

-    Turklāt es nemaz neesmu prostitūtu klients - tu pati to ļoti labi zini, jo citādi nebūtu kāpusi manā mašīnā pat tad, ja bēgtu no policijas...

Viņa neatbildēja, tā pierādot, ka biju trāpījis desmitniekā.

-    Un arī narkotikas nemaz nepieder man, - es skaidroju viņai, paņēmis plastmasas maisiņu un iemetis to kādā no stāvvietas miskastēm. - Tas ir diezgan sarežģīts stāsts, bet es biju spiests tās pieņemt, lai dabūtu revolveri.

-    Un kam jums vajadzīgs ierocis?

-    Tikai lai aizsargātos.

Viņa noteikti bija amerikāniete, jo šāds apgalvojums tai šķita pieņemams bez jebkādām iebildēm.

-    Nu tā. Tagad tava kārta. Tu man tūlīt pateiksi, kas tu esi un kur dzīvo, citādi es izsaukšu poličus.

-    Es izdarīju kādu muļķību, - viņa iesāka. - Aizbēgu, un tas arī viss. Es dzīvoju Ņujorkā, bet biju atbraukusi brīvdienās kopā ar vecākiem. Mums ir māja Francijas Rivjērā.

Un kur tieši tā atrodas?

Antibas ragā.

Šo vietu es pazinu ļoti labi. Tieši tur bija atradies mans pirmais patiešām īstais restorāns.

-    Es jau gribēju atgriezties mājās, bet metro man nozaga somu, un tagad man vairs nav ne telefona, ne naudas. Ja neticat, varat piezvanīt manam tēvam vai mātei.

Izskatījās, ka meitene nemelo, kaut gan man nez kāpēc šķita, ka ar viņas stāstījumu kaut kas nav kārtībā. Jau ar pirmo mēģinājumu sazvanīju kādu Kovaļskas kundzi, kas ar lielu atvieglojumu mani uzklausīja. Sieviete apliecināja, ka viņas meita tās pašas dienas rītā pēc kāda strīda tiešām ir aizbēgusi. Sievietes dusmas bija skaidri sajūtamas, lai gan viņa pūlējās tās apvaldīt.

Lai sievieti nomierinātu, iedevu telefonu Alisei. Negribēdams būt uzbāzīgs, izkāpu no automašīnas uzsmēķēt cigareti, atbalstījies pret mašīnas virsbūvi, tomēr dzirdēju lielāko daļu sarunas. Alise runāja ilgi. Meitene atvainojās un notrauca dažas asaras. Kad viņa man atdeva atpakaļ klausuli, es Kovaļskas kundzei piedāvājos pats aizvest viņas meitu mājās. Man tikai vajadzēja paspēt uz sava tēva bērēm, taču nākamajā rītā es varētu būt Antibās. Sieviete ilgi šaubījās, bet beigās tomēr piekrita.

Bijām braukuši jau aptuveni pusstundu.

Sniegotā vienmuļībā virzoties pa Soules autoceļu, tikko bijām pabraukuši garām Evri. Alise bija iegrimusi amerikāņu laikrakstu lasīšanā, kas sīki izklāstīja manas profesionālās un laulības dzīves neveiksmes.

-    Jūsu sieva gan ir skaista, - meitene teica, nopētījusi kādu Frančeskas fotoattēlu.

-    Japp, es zinu, to es dzirdu jau desmit gadus vismaz reizi dienā...

-    Un tas jums krīt uz nerviem?

-    Tu jau pati esi visu sapratusi.

-    Kāpēc?

-    Ja viņa nebūtu tik skaista, varbūt tad nebūtu mani piekrāpusi.

-    Man šķiet, ka skaistumam ar to nav nekāda sakara, - viņa sprieda no savas piecpadsmit gadu vecās meitenes pieredzes.

-    Ir gan. Jo skaistāka tu esi, jo vairāk tev kārdinājumu. Tas ir ļoti vienkārši...

-    Bet ar jums pašu jau ir tieši tāpat, vai tad ne? Savos raidījumos jūs tēlojat seksīgo pavāru, kurš...

-    Nē! - es viņu uzreiz pārtraucu. - Tas nav tāpat. Jo es tāds neesmu.

-    Kāds tad?

-    Tūlīt tu mani nokaitināsi.

-    Varen konstruktīvi, - viņa atzīmēja.

Tā kā es klusēju, meitene ieslēdza radio un sāka grozīt frekvences. Man šķita, ka viņa sameklēs kādu jauniešu mūzikas staciju, taču viņa izraudzījās France Musique un uzreiz iegrima atskaņotajā skaņdarbā. Tā bija sarežģīta un izsmalcināta klaviermūzika.

-    Laba, - es teicu.

-    Šūmanis. “Dāvida brāļu dejas”, opuss 6.

Man šķita, ka viņa par mani smejas, taču tad skaņdarbs beidzās un diktors paziņoja:

“Jūs klausījāties Šūmaņa “Dāvida brāļu dejas”, opuss 6, Mauricio Polīni izpildījumā.”

-    Bravo!

Viņa to uztvēra ļoti pašsaprotami.

-    Tas bija pavisam viegli.

-    Es gan tik labi nepazīstu Šūmaņa skaņdarbus. Vismaz šo gabalu vēl nebiju dzirdējis.

-    Tas bija veltījums Klārai Vīkai - sievietei, kuru viņš mīlēja.

Kādu brīdi meitene klusēja, tad konstatēja:

-    Reizēm mīla ir postoša, bet reizēm pārtop brīnišķīgos mākslas darbos...

-    Vai tu pati spēlē klavieres?

Meitene brīdi klusēja, iekams atbildēja. Līdzīgu atturību viņa šī vakara gaitā bija izrādījusi jau vairākkārt, it kā baidītos kļūdīties vai pārāk uzticēties.

-    Nē, vijoli. Mūzika ir mana aizraušanās.

-    Un kā ar skolu? Kurā klasē tu mācies?

Viņa pasmaidīja.

-    Ar mācībām man viss kārtībā. Jums nav obligāti jācenšas uzturēt sarunu.

-    Ko tu ar savu bēgšanu gribēji pierādīt?

-    Šoreiz jūs nokaitināsiet mani, - viņa atbildēja un atkal iegrima laikrakstu lasīšanā.

★

Pulksten vienpadsmitos vakarā

Alise jau bija vairāk nekā divas stundas gulējusi, kad mēs beidzot bijām nonākuši gandrīz līdz Bonai. Meitene pamodās, un mēs turpinājām braukt pa A6 autoceļu Lionas virzienā.

-    Kad būs jūsu tēva bēres? - viņa jautāja, izberzēdama acis.

-    Parīt.

-    No kā viņš nomira?

-    Es nezinu.

Meitene uz mani tā dīvaini palūkojās.

-    Mēs jau piecpadsmit gadus nesarunājāmies, - es izvairīgi sacīju.

Tomēr, tā kā nejutos ne pie kā vainīgs, es atklāju nedaudz vairāk.

-    Tēvam piederēja restorāns La Chevalière, pavisam parasta vieta Libération laukumā Ošā. Visu savu mūžu viņš sapņoja par zvaigzni Guide Michelin, taču tā arī to nedabūja.

Tad es turpināju:

-    Tajā vasarā, kad man palika četrpadsmit gadu, es strādāju restorānā par palīgstrādnieku. Vakaros, kad darbs bija beidzies, paliku virtuvē ilgāk, lai mēģinātu īstenot savas idejas. Tā man izdevās izgudrot trīs pamatēdienus un divus saldos ēdienus, kurus mans tēvs piekrita iekļaut savā ēdienkartē, jo šefpavārs tā uzstāja. Un drīz vien cilvēki nāca uz restorānu nogaršot tieši šos ēdienus, jo bija dzirdējuši labas atsauksmes. Tēvam nepatika, ka es viņu aizēnoju. Un, skolas gadam sākoties, viņš mani aizsūtīja uz Sofijas Antipolisas internātu Francijas dienvidaustrumos.

-    Tas droši vien bija smagi...

-Jā. Bet nākamajos mēnešos Michelin mūsu ģimenes restorānam piešķīra vienu zvaigzni, turklāt uzteica tieši jaunos ēdienus. Tēvs uz mani apvainojās tā, it kā es būtu sabojājis viņa dzīves laimīgāko dienu.

-    Kāds draņķis!

-    Tā sākās mūsu attiecību pārrāvums.

Alise pacēla “Time Out New York” žurnālu, kas tai bija nokritis pie kājām, un parādīja fragmentu no raksta, kuru bija apvilkusi ar pildspalvu.

-    Un šis stāsts, vai tas ir patiess vai izdomāts?

-    Vai nu lasām, vai braucam, abus kopā nevarēs...

- Te teikts, ka jūs savu sievu savaldzinājāt, pateicoties leģendārajām mandeļu kūciņām Macaroni

-    Tas ir nedaudz vienkāršoti, - es teicu un pasmaidīju.

-    Pastāstiet, kā tas notika!

-    Toreiz Frančeska bija tikko apprecējusies ar kādu baņķieri. Viņi bija ieradušies savā kāzu ceļojumā Francijas Rivjēras viesnīcā, kurā es strādāju. Vienā mirklī es biju iemīlējies Fran-českā. Līdzīgi kā saķer kādu vīrusu. Vakarā es viņu ieraudzīju pludmalē, šoreiz bez vīra. Frančeska gāja gar krastu un smēķēja cigareti. Es pajautāju, kāds ir viņas iemīļotākais saldais ēdiens. Viņa atbildēja, ka mandeļu kūciņas ar vaniļas mērci, ko viņai gatavo vecmāmiņa...

-    Un tālāk?

-    Pavadīju nakti, runājot pa telefonu ar Savienotajām Valstīm. Man izdevās sazvanīt viņas vecmāmiņu, lai uzzinātu precīzu šī saldā ēdiena recepti, un nākamajā dienā visu dienu strādāju, lai radītu mandeļu kūciņas ar piena vaniļas mērci. Es tās gatavoju aptuveni divpadsmit reižu, līdz beidzot pasniedzu Frančeskai. Nostāsti par šo notikumu paveica pārējo.

-    Diezgan stilīgi, - pusaudze atzina.

-    Paldies.

-    Patiesībā jūs nedaudz atgādināt Šūmani, - viņa jokoja. - Lai savaldzinātu savu iemīļoto, viņš tai veltīja koncertus. Bet jūs radījāt mandeļu kūciņas!

★

Šalona pie Sonas, Turnisa, Mākoņa... Bija jau pusnakts, kad ieraudzījām ceļa zīmi, kas vēstīja “Liona 60 km”.

-    Happy New Year! - Alise sacīja.

-    Laimīgu Jauno gadu! - es atbildēju.

-    Es vai mirstu no izsalkuma...

-    Es arī. Pieturēsim pie kāda benzīntanka un nopirksim sviestmaizes.

-    Sviestmaizes?! - meitene iesaucās. - Es svinu Jauno gadu kopā ar pasaulē labāko pavāru, bet viņš man liek rīt draņķa sviestmaizes, kas ietītas celofānā!

Es iesmējos pirmo reizi nedēļas laikā. Šī meitene bija īsta gudriniece.

-    Un ko tu vēlētos? Mašīnā es gan neko pagatavot nevarēšu.

-    Varbūt kaut kur piestāsim?

Pēc četrsimt piecdesmit kilometriem, kas bija nobraukti bez pārtraukuma, mēs abi bijām noguruši.

-    Tev taisnība. Atpūtu esam godam nopelnījuši.

Pēc divdesmit minūtēm nogriezos uz Pereša stacijas pusi, bet pēc tam turpināju braukt uz pilsētas centru, kur pieturēju preču piegādei paredzētā vietā.

-    Seko man!

Lai gan valdīja aukstums, pilsētiņā dzīve kūsāja: mūzika, petardes, jautru ļaužu bariņi, iereibuši svinētāji, kas pilnā rīklē auroja piedauzīgas dziesmiņas...

-    Man nekad nav paticis 31. decembris, - sacīja Alise, līdz jakas augšai aizrāvusi rāvējslēdzēju.

-    Man arī ne.

Lionā es nebiju bijis veselu mūžību. Septiņpadsmit gadu vecumā es šeit trīs mēnešus biju strādājis kādā virtuvē netālu no operas, uz Garās un Plēnē ielas stūra.

-    Slēgts, - Alise konstatēja, kad nonācām pie La Fourchette ā gauche.

-    Atklāti sakot, man jau šķita, ka tā būs. Jau toreiz, kad es te strādāju, mans šefs mēdza izlaist Ziemassvētku un Jaungada pusdienas.

Ielas sākumā neliela eja pa diagonāli veda līdz Plātra ielai. Es zināju, ka šīs bruģētās ieliņas vidū pa zemiem vārtiņiem varēja iekļūt pagalmā, kas veda uz virtuvi. Tiesa, tie bija aizslēgti, taču tonakt es jau tik daudzas reizes biju pārkāpis likumu, ka tāds sīkums mani vairs neuztrauca.

★

Restorāna virtuve bija moderna, un tajā valdīja nevainojama kārtība.

-    Vai esat drošs, ka te nav signalizācijas? - Alise jautāja, bažīgi lūkodamās uz loga rūti, kuras stiklu tikko biju sasitis sīkās drumslās.

-    īsti drošs es ne par ko neesmu, taču, ja tu ļoti baidies, vari atgriezties mašīnā. Turpini būt zaķapastala, ja tā vēlies.

-    Nē, es nemaz nebaidos! - meitene aizstāvējās.

-    Galu galā tu pati uzstāji, lai es tev kaut ko pagatavoju...

Mani vārdi bija viņu pieveikuši.

-    Labi, es gatavošu spageti, bet jūs savas slavenās Macaron, norunāts?

-Macaron? Nē, to gan nevarēs. Man vajadzīgas vismaz divdesmit četras stundas, lai tās izdotos sava vārda cienīgas. Ja es tās neievietošu ledusskapī kārtīgi ievilkties, tad...

-    Skaidrs, jūs pats esat nobijies.

Šāda piezīme mani aizskāra ne pa jokam.

-    Labi. Kā vēlies. Kā esi iecerējusi pagatavot spageti?

-    Ar pesto mērci, - meitene atbildēja, atvērusi vienu no ledusskapjiem.

-    Te ir ari svaigs baziliks.

Viņa sarindoja ēdiena sastāvdaļas, kamēr es ieslēdzu cepeškrāsni.

-    Padod man to maisekli! - es teicu, norādot uz Inox putotāju.

Alise iespurdzās. Viņa smaidīja reti, un tādēļ šis smaids šķita

vēl apburošāks.

Bļodiņā es sajaucu cukuru, mandeļu pulveri un kakao. Viņa noskaloja baziliku, tad kātiņus sagrieza gabaliņos, bet lapas nolika uz virtuves dvielīša, lai notecinās.

-    Kuru sieru labāk ņemt - Grana Padano vai Parmigiano Reggi-ano? - Viņa nevarēja izšķirties.

-    Parmigiano! Nu pastāsti, kāpēc aizlaidies! - es strupi ievaicājos, kamēr Alise uzmanīja pesto mērci.

-    Man bija draugs Parīzē, ko reiz sastapu kādas skolas ekskursijas laikā. Gribēju viņu satikt, bet vecāki neļāva.

Alise, šķiet, nejutās īsti savā ādā un atbildēja vilcinoties, meklējot īstos vārdus, berzēdama degunu un zodu un izvairoties skatīties man acīs. Šīs daudzās pazīmes lika domāt, ka viņa melo.

-    Mēs abi labi zinām, ka tā nav taisnība, vai ne?

Meitenes acis sastapās ar manējām, un tajās bija redzams

lūgums neko vairs nejautāt.

Es atkal pievērsos saldajam - pievienoju kakao maisījumu sakultajiem olu baltumiem, tikmēr Alise lika blenderī sieru, baziliku un ciedru riekstus un pielēja nedaudz olīveļļas.

Kad bija izveidojusies viendabīga masa, es ielēju to konditorejas uzgalī un izspiedu mīklas apļus.

Alise pagaršoja mērci, piebēra vēl sāli, piparus un pievienoja nedaudz olīveļļas, visu laiku turpinot to maisīt, lai mērce būtu vienlaikus gan šķidra, gan tumīga.

-    Kur tu to iemācījies?

-    Nekur, es gatavoju pati, - viņa atbildēja, it kā tas būtu pašsaprotami.

Gaidot, kamēr biskvīts izcepas, ķēros klāt šokolādes krēma pildījumam, bet Alise tikmēr iebēra spageti verdošajā ūdenī.

Skapītī es atradu itin labu melno šokolādi. Alise nokoda vienu gabaliņu, bet pārējo es sarīvēju, lai pievienotu krēmam.

-    Lai kūka būtu valkana, tai vairākas stundas jānostāv ledusskapī.

Paskatījos pulkstenī. Bija gandrīz divi naktī. Es iebāzu mandeļu kūciņas cepeškrāsnī un noregulēju zemāku temperatūru.

-Jūs man tā arī nepastāstījāt, kāpēc slēdzāt savu restorānu un visu pametāt, - Alise ieminējās, ielejot sev glāzi piena.

-    Tas ir sarežģīti, diezin vai sapratīsi...

Un es uzreiz iedomājos par tiem maitasputniem Win Entertainment, kuriem es biju spiests pārdot visus savus aktīvus, lai izvairītos no bankrota. Viņi man atņēma gan manu vārdu, gan darbu. Turpmāk visiem šīs grupas restorāniem bija tiesības iekļaut ēdienkartē manus ēdienus. Kaut kādi blēži un bezgoži bija nolaupījuši visu manu radošo dzīvi. Es cietu sakāvi lietā, kurai kopš sešpadsmit gadu vecuma biju nodevies ar visu savu sirdi un dvēseli...

Uz galda mētājās garš Luguiolas duncis no ziloņkaula un melnkoka. Es satvēru nazi aiz roktura un metu. Tas apmeta gaisā vairākus lokus un ar dobju troksni ieurbās tieši durvju vidū.

-    Ir tikai viens Lemperērs. Un tas esmu es.

Neko neteikusi, Alise piegāja pie durvīm un izvilka no tām tuteni tieši tajā brīdī, kad cepeškrāsnī ietinkšķējās zvans, lai paziņotu, ka mandeļu kūciņas ir izcepušās.

★

Zem pergamenta papīra ielēju nedaudz ūdens, lai izdalītos tvaiks un kūciņas viegli atdalītos no papīra.

-    Cik viltīgi. - Alise prata to novērtēt.

Viņa man augstsirdīgi palīdzēja izrotāt ar šokolādes krēmu kūciņu pusītes, pirms tās salipināt kopā.

-    Labāk būtu tās atstāt ievilkties ledusskapī divdesmit četras stundas, taču mēs šo procesu nedaudz paātrināsim un uz vienu stundu ievietosim tās saldētavā.

Pa to laiku Alise uz diviem šķīvjiem uzlika spageti, ko mēs notiesājām ar gardu muti. Maltītes laikā viņa man izstāstīja veselu birumu joku - ka četrpadsmit gadu vecumā Mocarts spējis pārrakstīt Allegri Miserere slepeno partitūru, kaut gan bija to dzirdējis tikai vienu reizi, ka Albioni Adagio nemaz nebija komponējis Albioni, ka sava mūža pēdējos gados Pikaso sniedzis autogrāfus, parakstīdamies tieši uz savu apbrīnotāju ādas, lai viņi tos nevarētu nevienam pārdot, un bītlu dziesmā “Hey Jude” bungas tiek spēlētas tikai trešajā pantā, jo Ringo Stārs ieraksta laikā bija aizgājis uz tualeti.

Kad Alise jutās brīvi un bija drošībā, viņas akcents nemanāmi izmainījās. Balss intonācija kļuva izteiktāka, bet tembrs - neskanīgāks. Viņa man atgādināja brāļus Galaherus^3, un es biju gatavs saderēt, ka meitene ir dzīvojusi Anglijas ziemeļos.

Lai gan Alisei bija gandrīz enciklopēdiskas zināšanas kultūras jomā, viņa nemaz nebija pedantiska, meiteni drīzāk interesēja pilnīgi viss, un savās zināšanās viņa labprāt dalījās ar citiem. Tas bija bērns, par kādu visi vecāki varētu tikai sapņot...

19** Mēs turpinājām ceļu dienvidu virzienā.

Divās stundās es biju nobraucis divsimt septiņdesmit kilometrus, bet Alise - apēdusi trīsdesmit mandeļu kūciņas.

-    Man jau sāk sāpēt vēders, - viņa žēlojās.

-    Es tevi brīdināju.

Mēs apstājāmies kādā laukumiņā pie autoceļa uz Ēksanpro-vansu. Pie kases es samaksāju par benzīnu, bet viņa aizgāja uz tualeti. Meitene atgriezās pēc dažām minūtēm, izskatījās ļoti bāla un gumzīja rokās vairākas papīra salvetes.

-    Vai nevēlies tēju?

-    Nē, es jūs pagaidīšu mašīnā.

Francijas Rivjēra

Pulksten septiņos no rīta

Austošā diena pie apvāršņa krāsoja debesis iesārtās strēlēs. Pusceļā starp Nicu un Kannām, klinšu un jūras priežu ietvarā bija izslējies Antibas rags.

-    Vai tu man neparādītu ceļu, - es palūdzu Alisei, kad mēs braucām gar Vidusjūru.

. Traucāmies garām prestižajam Eden Roc, un tad Alise man parādīja virzienu līdz Sansusī piebraucamā ceļa pēdējiem vārtiem. Viņas vecāku vasarnīca atradās šajā prestižajā un paradīzei līdzīgajā nostūrī starp luksusa viesnīcām un miljardieru villām.

Metāla vārtiņi bija atstāti pusvirus. Vairāk nekā divsimt metru gara, grantēta aleja šķērsoja priežu silu, vedot uz lielu māju ar skatu uz jūru. Ēka bija celta pagājušā gadsimta 30. gados. Uz

nama kāpnēm mūs sagaidīja izstīdzējusi un izsmalcināta sieviete. Alise atvēra mašīnas durvis, un viņas abas apkampās.

-    Kovaļskas kundze, - sieviete stādījās priekšā, sniedzot man roku.

Meita viņai droši vien bija piedzimusi ļoti agrā jaunībā, jo es tai nedotu vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem. Sievietes blondie mati pakausī bija savīti izsmalcinātā pinumā. Viņai bija gaišzilas acis, kas manī saspringti lūkojās. Un, lai gan sievietes seju - no uzacu loka pāri vaigam līdz pat lūpu kaktiņam - pāršķēla dīvaina rēta, viņas sejas vaibsti bija neticami smalki.

Šīs vardarbības pēdas šķita tik ļoti nevietā, ka radās tikai viena vēlēšanās - uzzināt, kā šis ievainojums iegūts. Sieviete man pateicās par palīdzību un piedāvāja tasīti kafijas, taču es paskaidroju, ka mani jau gaida citur.

Kad kāpu mašīnā, Alise mani panāca, lai paņemtu desmit mandeļu kūciņas, ko viņa vēl nebija paguvusi notiesāt.

-    Tas launagam, - viņa noteica un, piemiegusi man ar aci, aizsteidzās pie mātes.

Meitene bija jau dažus metrus no manis attālinājusies, kad pagriezās un nopietnā balsī piebilda:

-    Saudzējiet sevi.

★

Braucu atpakaļ un apstājos pie pludmales, kur varēja saskatīt piekrastes celiņa sākumu. No mašīnas bagāžas nodalījuma es paņēmu revolveri, aizslēdzu savu BMW un kājām devos pa celiņu, galvā pārcilājot dažādas atmiņas.

Es biju dzimis Ošā, taču dažus no savas dzīves skaistākajiem mirkļiem biju piedzīvojis tieši Antibās. Četrpadsmit gadu vecumā tēvs mani bija atvedis uz Sofijas Antipolisas internātu, kas atradās netālu no šejienes. Piecpadsmit gadu vecumā pie Grimaldi pils vaļņiem es noskūpstīju savu pusaudžu gadu mīlestību Justīni, bet vēlāk vadīju Senpoldevansas La Bastide un Hotel du Cap franču restorānus.

Šīs atmiņas lika man notrīsēt.

Cik dīvaini, ka liktenis mani atvedis uz vietu, kur biju piedzīvojis savas pirmās veiksmes, tieši tagad, kad cietu pilnīgu sakāvi...

Šaura promenāde veda gar galvu reibinošām klinšu smailēm. Es lēkāju no viena klints ciļņa uz nākamo, lai atrastos tuvāk robotajam, viļņu apskalotajam krastam, no kurienes pavērās vienreizīgs skats uz nocietināto pilsētu, Alpu sniegotajām virsotnēm un Lerinu salām.

Apstājos. Tieši man priekšā virs apvāršņa pacēlās oranža saules ripa. Gaiss bija tīrs, un skats - tikpat satriecošs kā vientulība un satraukums, kas mani urdīja.

Ļoti piemērota diena, lai mirtu.

Izņēmu no kabatas ieroci. Atcerējos Kristofa Salveira vārdus:

“Tas ir Smith & Wesson 38. kalibra revolvera 60. modelis.”

Ikvienam no mums ir savs viedoklis par pašnāvību. Vai tā ir varonība vai gļēvulība? Ne viens, ne otrs. Drīzāk jau izmisumā pieņemts lēmums, jo cilvēks nokļuvis pilnīgā bezizejā. Pēdējais glābiņš, atbrīvošanās no dzīves un neizturamām ciešanām.

Nekad nepadevos, vienmēr biju stājies pretim visām grūtībām. Cīnījos, lai tikai piespiestu likteni dāvāt man veiksmi, taču tagad viss bija mainījies. Šoreiz man bija jāpārvar neuzveicams ienaidnieks - sevi pašu. Pēdējo un visbīstamāko ienaidnieku.

Šajā solī nebija nekā racionāla. Es nebiju to plānojis mēnešiem ilgi, tomēr tā šķita vienīgā pareizā atbilde uz neizsakāmo vientulības izjūtu, kas mani mocīja jau vairākas dienas un lika grimt nebūtībā.

Es domāju par draudzību, taču man nekad nebija bijis neviena īsta drauga. Es domāju par ģimeni, taču savējo es biju zaudējis. Es domāju par mīlestību, bet tā bija zudusi.

Iztēlē redzēju savu dēlu un mēģināju pieķerties šai vīzijai, tomēr reizēm ar domām par bērniem nepietiek, lai cīnītos ar nāvi.

Piespiedu pie deniņiem ieroča auksto stobru. Uzvilku gaili, vēl pēdējo reizi palūkojos uz sauli, dziļi ievilku elpu un spiedu. Tā šķita kā atbrīvošanās.

★ ★

19**

Nospiedu ieroča gaili.

Vienreiz.

Tad otrreiz.

Tomēr es nebiju miris.

Pārbaudīju aptveri. Tā bija tukša.

Tas nav iespējams!

Kad izbraucu no Onēsubuā, pats biju pārbaudījis, vai visas patronas ir vietā.

Atgriezos mašīnā un atvēru bagāžas nodalījumu. Patronu tur nebija. Atradu tikai papīra salvetes no benzīntanka, kurās Alise bija slaucījusi rokas. Uz vienas no tām starp mandeļu kūciņu šokolādes pleķiem viņa ar zilu flomāsteru ātrumā bija uzkricelējusi vēstuli.

Dārgais Lemperēra kungs, patiesībā gribēju teikt-Džonatan!

Kamēr Jūs stāvvietā dzērāt kafiju, es atļāvos izņemt lodes no Jūsu revolvera un iemest tās miskastē. Nezinu, kādā nolūkā grasījāties šo ieroci izmantot, taču esmu gandrīz droša, ka nekāda labā doma tā nebūs bijusi.

Zinu, ka Jūs centāties mani sasmīdināt un par mani rūpēties, kaut arī Jums pašam patlaban diez cik labi neklājas.

Man tiešām ļoti žēl, ka Jums ir finanšu problēmas un Jūs ir pametusi sieva. Varbūt kādudien Jūsu attiecības tomēr vēl nokārtosies. Bet varbūt tā gluži vienkārši nemaz nebija Jūsu dzīves lielā mīlestība.

Sen nebiju jutusies tik laimīga.

Kad man ir īpaši skumji, atceros kādu teicienu, ko mēdz piedēvēt Viktoram Igo un ko esmu ierakstījusi savas dienasgrāmatas pirmajā lapā: "Skaistākie mūsu dzīves gadi ir tie, ko vēl neesam dzīvojuši.”

Saudzējiet sevi, Džonatan!

Alise

Lasot šos vārdus, dzīves alkas pēkšņi ņēma virsroku un es kā pēdējais muļķis izplūdu asarās, vientulīgi sēdēdams savā mašīnā.

1

Loft - bēniņi (angļu vai). Apartamenti atrodas industriālo ēku pēdējā stāvā. Tiem raksturīgas milzīgas platības, lieli logi un “atvērtais” plānojums.

2

Gribu tikai izbēgt no sasodītajiem poličiem. (Autora piez.)

3

Grupas “Oasis” dziedātājs un ģitārists, abi ir no Mančestras. (Autora piez.)

20 Atklājums Mans ļaunums nāk no tālienes.

Flenerija O’Konora

Sanfrancisko

Pirmdienas nakts

Pulksten divos naktī

Džonatans noņēma austiņas un juta, ka pār vaigu norit asara. Šī ieniršana ar aizturētu elpu viņa dzīves visdrūmākā perioda līkločos bija ļoti grūta.

Vai Alise Kovaļska, ko viņš bija nejauši sastapis, patiesībā bija Alise Diksone, Liverpūles miesnieka upuris?

Viņš atkal un atkal salīdzināja datumus, taču kaut kas tur nebija kārtībā. Medlina bija saņēmusi sūtījumu ar Alises sagraizīto sirdi 2009. gada 25. jūnijā. Tajā pašā dienā šis fundamentālais ģenētiskais materiāls nonāca laboratorijā, kur šo iekšējo orgānu oficiāli identificēja kā pazudušās meitenes sirdi. Atskaitē pat bija minēts, ka “bez jebkādām šaubām”.

Taču Džonatans Alisi Kovaļsku bija saticis 2009. gada 31. decembrī.

Pēc vairāk nekā sešiem mēnešiem!

Viņš atkorķēja degvīna pudeli un ielēja sev vienu glāzīti, lai atgūtos. Vēl joprojām atrazdamies sava atklājuma iespaidā, Džonatans centās pārāk nesatraukties, metodiski apsverot visas idejas, kas iešāvās prātā.

Pirmais pieņēmums. Abām Alisēm nebija nekā kopēja. Tā bija tikai nejauša sagadīšanās vai sakritība - tāds pats džemperis ar aitādas oderi, tāda pati futbola kluba emblēma, tāda pati aizraušanās ar mūziku un tāds pats izskats. Grūti iztēloties, ka tas būtu iespējams, taču visādi mēdz gadīties...

Otrā iespēja. Alisei bija slepena dvīņumāsa. Nē. Tas šķita pārāk stulbi. Kāpēc viena māsa dzīvo bagātu amerikāņu ģimenē, bet otra - nabadzīgā Mančestras kvartālā?

Trešā iespēja. Abas Alises bija viena un tā pati persona. Tādā gadījumā vai nu laboratorijā bija kļūdījušies, veicot sirds DNS analīzi (kas šķita maz ticams), vai arī Alisei veikta sirds transplantācija (nedaudz ticamāk, ja neņem vērā to, ka sirds, kas tika nosūtīta uz policiju, nebija izņemta ķirurģiskā ceļā, bet gan tikusi nemākulīgi sagraizīta).

Un pēdējā iespēja. Kāds pārdabisks izskaidrojums, kaut kas līdzīgs reinkarnācijai, bet kurš gan ticēja tādām blēņām?

Džonatans vēl dažas minūtes ļāvās pārdomām, līdz aptvēra, ka ir jau ļoti vēls. Viņš devās uz savu istabu, tomēr nespēja aizmigt. Jau no pirmās dienas viņam dīvainā kārtā bija šķitis, ka Medlinas un viņa dzīvi saista kāds neredzams pavediens. Un šonakt viņš šo iztrūkstošo ķēdes posmu bija atradis. Tā bija Alise.

Medlina, Alise...

Viņam nāksies visu paskaidrot Medlinai.

Un Alisei viņš to bija parādā.

21 The wild side

Reibonis nav bailes no kritiena, bet kas cits. Reibonis norāda, ka mūs valdzina un pievelk dzīles; tās modina kritiena alkas, kurām mēs izbailēs pretojamies.

MlLANS KUNDERA

Parīze, Monpamasa

Otrdiena, 20. decembris

Pulksten 19 un 20 minūtēs

Stāvot savā dzīvoklī pie spoguļa, Medlina sakārtoja maskēšanās apģērbu - smalks un neuzkrītošs grims, augsti papēži, lai izskatītos slaidāka, mazā melnā vakarkleita no zīda tafta. Visu noteica svārku garums - ne par garu, ne par īsu, tieši ap ceļgalu. Šovakar viņa jutās tā, it kā veiktu kādu misiju, un, ja spriež pēc tām seksbumbām, kas dzīvojās pa Žorža Latilipa gultu, viņai bija jābūt iekārojamai, ja viņa to gribēja notvert savā slazdā.

Medlina uzvilka gabardīna mēteli, ko Rafaels viņai bija uzdāvinājis, un atstāja dzīvokli, juzdamās pietiekami valdzinoša un liktenīga, lai piemānītu ienaidnieku. Šajā stundā automašīnas brauca cieši cita aiz citas. Lai gan laiks bija auksts, viņa izvēlējās metro, nevis taksometru un ienira Raspaija stacijas dzīlēs.

Monparnasa, Pastēra, Sevra-Lekurbē...

Metro vagoni bija pārpildīti. Vairākums pasažieru atgriezās no darba, citi devās pusdienās vai uz kādu teātra izrādi, bet vēl

citi veica Ziemassvētku pirkumus. Medlina atvēra rokassomiņu. Tajā atradās viņas Glock 17 - vecais dienesta ierocis, ko viņa tā arī nebija atdevusi, kad beidza strādāt policijā, - un kabatas formāta grāmata “Zviedru kavalērists”, ko viņai jau sen bija ieteikusi izlasīt viņas iecienītākās grāmatnīcas īpašniece.

Kambrona, Lamota-Pikē, Diplē, Birhakima...

Medlina stāvēja, atspiedusies pret saliekamo sēdekli, un vēroja apkārt notiekošo. Viņai šķita, ka to cilvēku, kas lasa transportā, kļūst aizvien mazāk un mazāk. Tāpat kā visur citur, arī šeit ļaudis vērās savu mobilo telefonu ekrānos - viņi sarunājās, spēlēja spēles un klausījās mūziku. Medlina centās iegrimt romāna lasīšanā, taču nespēja koncentrēties. Pārāk daudz cilvēku, pārāk liels ņudzeklis visapkārt, bet galvenais - traucēja vainas apziņas smagums, kas gūlās uz viņas pleciem. Jau kopš sestdienas viņa Rafaelam meloja. Un šie meli vairs nebūt nebija tik nevainīgi kā sākumā. Šovakar viņa tam bija iestāstījusi, ka dodas uz savas draudzenes meitas bakalaura svinībām. Par laimi, viņš Medlinai uzticējās un nebija aizdomīgs, citādi viņš to drīz vien atmaskotu.

Pasī, Trokadero, Buasjēra, Klebēra...

Kā viņa jau bija cerējusi, Žoržs Latilips viņai bija piezvanījis uz veikaliņu, daudz nevilcinoties. Tikai dažas stundas pēc negadījuma viņš Medlinu uzaicināja pusdienās. Lai Žoržu iekvēlinātu, viņa sākumā bija atteikusies, bet, par laimi, viņš neatlaidās, un beidzot Medlina bija piekritusi. Viņa labi pazina tādus tipus kā Žoržs. Sieviešu žurnālu psiholoģiskajos rakstos viņus mēdza dēvēt par uzmācīgajiem valdzinātājiem, bet reālajā dzīvē - par brunču medniekiem.

Medlina izkāpa 6. metro līnijas galapunktā. Pie izejas viņu sagaidīja svētku apgaismojuma pasakainais mirdzums. Vairāk nekā divus kilometrus - no Konkordijas laukuma līdz Zvaigznes laukumam - simtiem zilganu svētku kristālu mirdzēja kokos, kas ieskāva pasaulē visskaistāko avēniju. Pat vispārsātinātākais parīzietis nevarēja palikt vienaldzīgs, ieraugot šo maģisko ainu.

Medlina ciešāk savilka mēteli un pa Hoha avēniju devās līdz restorānam Royal Monceau.

-Jūs burvīgi izskatāties. - Žoržs viņu jau gaidīja.

Un viņš to neteica zobodamies. Pils restorāna zāle ar kolonādēm, krēmkrāsas ādas krēsliem un dažādu materiālu apvienojumu - metāla bāra krēsliem un caurspīdīgo leti - izskatījās iespaidīgi...

-    Vai jums patīk Art Deco stils? - Žoržs jautāja, kamēr viņus apsēdināja pie kāda no galdiņiem nelielā, savrupā nišā.

Medlina pamāja ar galvu.

-    Tā ir Starka firma. Vai jūs zinājāt, ka viņš veidojis arī mana restorāna dizainu?

Nē, viņa to nudien nezināja.

Sākot no šī brīža, Medlina tikpat kā nerunāja, aprobežojās tikai ar to, ka centās izskatīties skaista un smaidīt, izliekoties, ka ir sajūsmā par pigmejmērkaķa Žorža mīlestības apliecinājumiem. Viņa runa bija noslīpēta. Juzdamies varen labi, Žoržs runāja viņu abu vietā, stāstīja par saviem ceļojumiem, par aizraušanos ar ekstrēmiem sporta veidiem, par dīdžejiem Dāvidu Getu un Armīnu van Būrenu (kurus viņš pazina personiski) un par Parīzi naktī, kas viņam šķietot “drūma, garlaicīga un gandrīz izmirusi”.

-    Tas ir šausmīgi - tāda īsta underground kultūra galvaspilsētā vairs nepastāv. Labākie dīdžeji un radošākās firmas pārvācas uz Berlīni vai Londonu. Ja vēlies īstus svētkus, tad labāk sēdies lidmašīnā!

Medlina pavirši klausījās Žorža “formatētajos” vārdos, ko viņš droši vien jau bija teicis simtiem reižu. Kad viņiem atnesa ēdienu - mīksti vārītu olu ar vēžiem un baravikām, sulīgu teļa gaļas mīkstumu ar burkāniem -, viņa prātoja, ko par to būtu domājis Džonatans.

Kāri izbaudījusi ik kumosiņu no sava deserta - neparastas Napoleona kūkas ar šokolādi un citronu -, Medlina piekrita doties pie Žorža iedzert vēl “pēdējo glāzīti”.

Kad kalpotājs pieveda mašīnu, viņa apsēdās Porsche pasažieru sēdeklī. Pirms izbraukt no vietas, Žoržs noliecās un noskūpstīja Medlinu uz lūpam.

Šis tips patiešām šaubas nepazina.

Viņa pasmaidīja, izlikās, ka viņai tas patīk, un sniedza tam atbildes skūpstu.

Pa to laiku Sanfrancisko...

Lidostas pulkstenis rādīja divpadsmit dienā. Džonatans pacēla dēlu, noskūpstīja un nolika to zemē. Turot aviobiļeti rokās, viņš ar caururbjošu skatienu vērās Markusā.

-    Nu tad tā. Es tev Čārliju atstāju uz divām dienām. Alesandra brīvdienās paliks pilsētā, viņa atnāks tev palīgā. Bet, kas attiecas uz restorānu, esmu atcēlis visas rezervācijas līdz nedēļas beigām.

-    Vai esi drošs, ka tev jālido?

-Jā, esmu.

-    īsti nesaprotu, kas tev meklējams Londonā.

-    Patiesībā es dodos uz Mančestru. Man kāds jāsatiek un jāpārbauda dažas lietas.

-    Un atlikt to nevarēja?

-Nē.

-    Varbūt tu man tomēr paskaidrosi?

Taču Džonatans bija izvairīgs.

-    Man jāatlīdzina kāds parāds, jānotver daži rēgi un šis tas jānoskaidro...

-    Vai tam ir kāds sakars ar to sievišķi, Medlinu Grīnu?

-    Es tev visu pastāstīšu, kad pats zināšu kaut ko vairāk. Bet pagaidām parūpējies par Čārliju.

-    Protams.

-    Tavā valodā tam vajadzētu nozīmēt - ne pilītes alkohola, nevest mājās vecenes, nekādas pīpes, marihuānas, kaņepes, zālīti un...

-    Gan jau būšu sapratis.

-    Bet Čārlija valodā tas nozīmē katru rītu, pēc pusdienām un vakaros tīrīt zobus, nekādas vardarbīgas filmas vai multenes, nekādus realitātes šovus, nelietot saldumus ik pēc piecām minūtēm, vismaz piecas porcijas augļu vai dārzeņu dienā, astoņos vakarā pidžamu un gultā iekšā.

-    Sapratu.

-    Vai viss ir skaidrs?

-    Skaidrs kā diena, - Markuss atbildēja, un Čārlijs iespurdzās.

Džonatans viņus vēl pēdējo reizi apkampa un tad devās uz

iekāpšanas zonu.

Nedaudz pāri vieniem British Airways lidmašīna izlidoja no Sanfrancisko uz Londonu. Vērdamies laukā pa iluminatoru, Džonatans sajuta, ka viņam iesmeldzās sirds.

Vai tā bija laba doma - pamest dēlu, ko viņš jau tā tik maz redzēja, tieši Ziemassvētku brīvdienu laikā? Skaidrs, ka ne. Tomēr viņš centās savas šaubas aizgaiņāt.

Atpakaļceļa tāpat vairs nebija. Džonatanam vajadzēja visu saprast, izzināt šo noslēpumu līdz galam, vēl aiz viņa atmiņām un šķituma. Tāpat kā Medlinai, arī viņam bija pienākusi kārta aci pret aci tikties ar Alises Diksones rēgu.

★

Parīze

Žoržs mudināja Medlinu pirmo doties iekšā niecīgajā liftā. Viņš aizvēra durvis, nospieda piektā stāva pogu un iespieda mēli starp viņas zobiem. Ar vienu roku Žoržs pieplaka Medlinas krūtīm, bet ar otru centās pavilkt uz augšu svārkus.

Medlina juta, ka viņai sažņaudzas kakls, tomēr viņai izdevās savu nepatiku atgaiņāt. Viņa šeit bija ieradusies, lai veiktu misiju.

MISIJU.

Žorža dzīvoklis aizņēma šī nama divus pēdējos stāvus. Tas bija izveidots kā modems lofts ar minimālisma stilā ieturētu interjeru un industriālu pieskaņu. Futūristiskas metāla kāpnes savienoja abus stāvus.

Žoržs novilka viešņai mēteli un ieslēdza stikla slēdzi. Pēkšņi ieskanējās mūzika.

-    Patīk? Tas ir Progressive Trance, ko samiksējis kāds dānis Karls Karls. Viņš ir Berlīnes skatuves karalis. Man tas ir jaunais Mocarts.

Bet tu toties esi stulbs kā ēzelis, Medlina nodomāja, veltījusi tam visapburošāko smaidu.

Tagad, kad viņi bija divi vien, viņa vairs nejutās gluži savā ādā. Sirds krūtīs dauzījās. Medlinai bija nedaudz bail no tā, kas notiks tālāk. Viena viņas daļa vēlējās atrasties pavisam citur, kopā ar Rafaelu, drošībā viņa ērtajā dzīvoklī. Bet kāda cita viņas personības šķautne juta drudžainu satraukumu par draudošajām briesmām.

-    Varbūt vēlies, lai es tev pagatavoju kokteili “Pink Pussy Cat”? - viņa piedāvājās un devās pie bāra letes.

Izdzirdīs vārdu pussy, Žoržs labsajūtā ieņurdējās. Viņš aizslīdēja Medlinai aiz muguras, uzlika rokas viņai uz gurniem, bet pēq tam uz krūtīm.

-    Pagaidi, dārgais! Es te vēl visu apgāzīšu, - viņa noteica, cenšoties maigi atbrīvoties no Žorža satvēriena.

Medlina paņēma divas glāzes un piepildīja ar ledus gabaliņiem.

-    Man tev ir dāvana! - vīrietis maigi čukstēja viņai pie auss un izņēma no kabatas divas nelielas rozā tabletītes, uz kurām bija iespiestas zvaigznītes.

Extasy...

Viņa paņēma vienu tableti un sazvērnieciski piemiedza Žor-žam ar aci.

-    Nodzēs gaismu! - viņa uzsauca un izlikās, ka norij amfeta-mīnu.

Tas stulbenis vēl izgāzīs manu plānu.

Medlina steidza saliet kokteiļa glāzēs degvīnu, pievienoja tam greipfrūtu sulu un nedaudz grenadīna sīrupa. Kad Žoržs bija novērsies, viņa piebēra dzērienam pamatīgu devu rohipnola. Tas bija spēcīgs miega līdzeklis, ko bieži izmantoja zagļi.

-    Dzeram sausu! - viņa vēl piebilda, sniedzot Žoržam “Pink Pussy Cat”.

Paldies Dievam, Žoržs nebija jālūdzas izdzert visu šo maisījumu, taču, tikko viņš bija nolicis glāzi, tā nogāza Medlinu uz sofas, kura bija apvilkta ar tumšu audumu un uz kuras bija izmētāti svītraini spilveni.

Ar abām rokām Žoržs satvēra sievietes galvu, un viņa lūpas jau atradās uz Medlinas lūpām, acīmredzot tāds bija viņa priekšstats par juteklisku skūpstu. Žoržs iespieda mēli dziļi viņai mutē, uzrāva Medlinas kleitu līdz pat apakšbiksītēm, tad atpogāja tās augšdaļu, glāstīdams viņai krūtis un zelēdams un košļādams viņas auss ļipiņas.

Medlina juta, ka krūškurvis saspiežas. Trūka gaisa. Viņai pieplakušais Žorža ķermenis bija smags, uzmācīgs un izstaroja nospiedošu karstumu un smaku. Viņa karstās, sāļās siekalas izraisīja nelabumu, un Medlinai šķita, ka viņa nosmaks. Uzbudinājies Žoržs bija uzgūlies viņai virsū un koda kaklā, iztēlodamies sevi par lauvu, kas tūlīt aprīs gazeli. Medlinai trūka elpas, taču viņa nepretojās. Neviens viņu nebija spiedis šurp nākt. Un neviens viņai te nelika uzkavēties. Viņa varēja šo spēlīti pārtraukt ar kādu vārdu vai kliedzienu, taču viņa to nedarīja.

Lai izturētu, Medlina centās savu uzmanību koncentrēt uz kaut ko citu, ieklausījās troksnī, ko izraisīja viņas krītošā kurpe, un skatījās griestos, ko izgaismoja pa ielu braucošo automašīnu starmešu gaismas.

Restorāna īpašnieka seja bija piekalta viņējai. Vīrietis atrāvās no viņas krūtīm un atkal sāka košļāt tai ausi.

- Vai tev tā patīk? - viņš čukstēja.

Medlina aprobežojās ar vāru kunkstu, pret savu gurnu sajuzdama viņa erekciju. Ar valdonīgu kustību Žoržs satvēra viņas roku un novietoja uz sava locekļa. Medlina aizvēra acis un sajuta mutē garšu, kas atgādināja asinis.

Meklēt. Uzzināt. Izprast.

Izmeklēt.

Tās bija viņas narkotikas kopš tā laika, kad viņa sāka strādāt policijā. Policiste ir un paliek policiste. Tā bija Medlinas īstā daba. Tas viņā bija gluži kā iegravēts, it kā viņa būtu aplipināta ar kādu slimību.

Žorža pirksti tagad slīdēja pāri viņas vēderam uz leju, brīdi pakavējās uz gurniem, un tad jau tie atradās uz kaunuma paugura.

Medlina pagriezās uz lielā viesistabas spoguļa pusi un redzēja, kā tumsā mirdz viņas acis. Just vieglu reiboni, to, cik varmācība patiesībā ir nedroša, nepieciešamību pārkāpt robežas. Pašapmāns, ko viņa divus gadus bija pieņēmusi, tagad rikošetā trāpīja viņai pa galvu. Vecās atmiņas un vecās sajūtas atkal uzpeldēja virspusē. Nepieciešamība mesties briesmās bija tik spēcīga atkarība, ka, iespējams, tieši tādēļ daudzi gāja strādāt uz policiju. Tiklīdz Medlina saskārās ar kādu slepkavības lietu, vairs nekas cits viņai nespēja sniegt tādu adrenalīna devu kā darbs. Ne brīvdienas, ne satikšanās ar draudzenēm, ne sekss. Izmeklēšana viņu padarīja par monomānu, bet noslēpumi nemitīgi urdīja. Agrāk, kad Medlina izmeklēja kādu nopietnu lietu, viņa dzīvoja policijas iecirknī, gulēja mašīnā autostāvvietā vai pat noziedznieku aizturēšanai paredzētajās kamerās. Šovakar viss bija citādi. Vismaz ārēji. Un, protams, nebija līķa, taču tīri intuitīvi Medlina juta, ka ir nonākusi kaut kam uz pēdām. Frančeska bija kļuvusi par viņas apmātību. Kas šo sievieti spēja pamudināt labprātīgi sagraut laulību un izpostīt ģimeni? Šādai rīcībai noteikti bija ļoti nopietns iemesls...

Vēl kādu brīdi Žorža pirksti uzkavējās viņas auguma iedobumā, ņurcot mitrās biksītes, tad pamazām tie pierima. Tiklīdz Medlina sajuta, ka virs viņas gulošā “mīlnieka” ķermenis atslābst, Medlina veikli atbrīvojās un pameta gultu gluži kā nirēja, kas izpeldējusi virs ūdens. Rūfīja iemidzināts, Latilips gulēja uz sofas. Sieviete pārliecinājās, ka viņš vēl elpo. Viņa ļoti cerēja, ka hipnotiķa un Extasy savstarpējā iedarbība neizraisīs kādu postošu blakusparādību.

Pulksten vienpadsmitos vakarā

Nezaudēt laiku. Ķerties pie darba. Tūlīt pat.

Viņa strādāja metodiski. Medlina bija pārliecināta, ka šajā dzīvoklī glabājas kāds noslēpums. Vispirms viņa apklusināja apdullinošo mūziku, kas viņu tā kaitināja, tad ieslēdza visas gaismas un uzsāka pārmeklēšanu.

Lai gan šis divstāvu dzīvoklis bija liels, tomēr diezgan tukšs. Vai drīzāk gan varētu teikt, ka viss atradās savās vietās. Žoržs bija ļoti pedantisks, un viņam pavisam noteikti bija arī apkopēja. Lati-lipam bija tik milzīga garderobes telpa, par kādu varētu sapņot ikviena modes dāma. Gan grāmatplauktos, gan skapjos viss bija rūpīgi sakārtots - sporta inventārs, vismodernākā Hi-Fi aparatūra, simtiem disku, dažas labas grāmatas... Medlina izgrieza ar oderi uz āru ikvienu drēbes gabalu, atvēra visu, ko bija iespējams atvērt, pārmeklēja ikvienu kaktiņu. Šādas iemaņas nekur nepazūd. Viņa tā īsti nemaz nezināja, ko meklē, taču bija pārliecināta, ka te slēpjas kaut kas tāds, ko viņai noteikti vajadzēja atrast. Varbūt starp daudzajiem papīriem, ko Latilips glabāja dokumentu mapēs un vākos, kas kā akordeons atvērās uz abām pusēm?

Medlina pārbaudīja, vai Žoržs joprojām ir ieslīdzis nemaņā, izvilka ieroci, gadījumā ja viņš pamostos, un apsēdās pie rakstāmgalda, lai rūpīgi izskatītu dokumentus - bankas rēķinus, paziņojumus par nodokļiem, maksājumus par komunālajiem pakalpojumiem, kustamo un nekustamo īpašumu papīrus. Šī kratīšana aizņēma vairāk nekā stundu, tomēr viņa neatrada neko tādu, ko jau agrāk nebūtu zinājusi. Restorāna īpašnieka ienākumu ievērojamu daļu veidoja tie, ko viņš guva no sava uzņēmuma, tomēr vēl lielāku peļņu nesa Delilo fonda administratora amats.

Medlina saniknojās, ka joprojām ir bešā.

Laiks pagāja ātri.

Vēl bija atlicis alumīnija klēpjdators, kas bija novietots uz zemā viesistabas galdiņa. Izmeklētāja bažīgi atvēra šo neredzēto zvēru. Kad viņa vēl bija policiste, bija iespēja nodot cietos diskus analīzei speciāli tam paredzētam dienestam, taču viņas pašas informātikas zināšanas nekādas lielās nebija. Par laimi, dators jau bija ieslēgts, tāpēc Medlinai tika aiztaupīta paroles minēšana, lai piekļūtu datora pēdējā apmeklējuma datiem. Viņa aprobežojās ar divām trim vienkāršākajām darbībām, pārbaudot biroja saturu, fotoattēlu mapi, kas bija pārbāzta ar zemūdens niršanas attēliem, un interneta lapu apmeklējumus. Medlina ātri izskatīja elektroniskā pasta sūtījumus, kas bija saglabāti ienākošajās vēstulēs, tomēr neko ievērības cienīgu neatrada.

Izmeklēšana nozīmē neatlaidību.

Nezaudējusi dūšu, viņa rakņājās ziņojumu programmatūrās. Žorža īsziņu uzskaite bija konfigurēta IMAP protokolā. Medlina ar savu adresi bija izdarījusi to pašu, jo tas ļāva īsziņas redzēt gan telefonā, gan datorā. Nemaz nebija jābūt informātikas speciālistam, lai zinātu, ka tādā gadījumā visas īsziņas paliek arhīvā uz servera, pat tās, kuras lietotājs bija izdzēsis.

Tā nu Medlina rakņājās īsziņu uzskaites arhīvos. Tur bija simtiem vairāku gadu laikā nosūtīto un saņemto īsziņu. Viņa ievadīja dažādus atslēgvārdus, līdz beidzot viņai izdevās atrast vēstuli, kuru tā meklēja. Un tas liecināja, ka viņa ir uz pareizā ceļa.

No: Frančeskas Delilo

Kam: Žoržam Latilipam

Temats: Re:

Datums: 2010. gada 4. jūnijs 19:47

Žorž!

Es Tevi lūdzu, lai Tu nebrauc uz Sanfrancisko tikties ar Džonatanu. Mēs esam pieņēmuši pareizu lēmumu. Ir par vēlu sirdsapziņas pārmetumiem, cerēju, ka Tu to esi sapratis, lasot preses izdevumus...

Aizmirsti Džonatanu un to, kas ar mums noticis.

Ļauj viņam atgūties.

Ja Tu viņam izstāstīsi patiesību, Tu iegrūdīsi postā mūs visus un arī pats visu zaudēsi — gan savu darbu, gan dzīvokli, gan ierasto komfortu.

F.

Lai gan šī vēstule šķita diezgan nesakarīga, tomēr tā viņu ieinteresēja. Noteikti te bija, ko uzzināt, lasot starp rindām. Medlina vēstuli izdrukāja un, lai būtu pavisam droši, nosūtīja uz savu elektroniskā pasta adresi.

Pulksten vienos naktī

Žoržs saņēma ledaina ūdens šalti tieši sejā. Tad sekoja spēcīgas pļaukas. Viņš atvēra acis tieši tajā mirklī, kad kārtējā ūdens šalts trāpīja tam acīs.

-    Kas, pie velna, te...?

Žoržs bija piesiets pie viesistabas krēsla, izmantojot skapī atrastās šlipses, un rokas tam bija sasietas aiz muguras, bet kāju potītes stingri piesaitētas pie krēsla kājām. Tikai pāris centimetru attālumā uz viņu mērķēja automātiskais ierocis. Viņš bija nokļuvis pilnīgā atkarībā no tās sievietes žēlastības, kuru pats tik pārdroši bija te atvedis un kura tagad viņu bija “sagūstījusi”.

-    Es... es varu jums iedot naudu. Manā ģērbistabā atrodas neliels koferītis, kurā ir vismaz 20 000 eiro.

-    Tavu skanošo es jau atradu, - Medlina atbildēja, vicinādama banknotes vīrietim gar degunu.

-    Bet ko tad jūs vēlaties?

-    Patiesību.

-    Kādu patiesību?

-    Par šo te.

Žoržs nolieca galvu un ieraudzīja Frančeskas vēstuli.

-    Kas... kas īsti jūs esat? Es domāju, ka esat floriste un...

-    Es gluži vienkārši esmu sieviete ar ieroci.

-    Nezinu, kas šajā lietā jūs tik ļoti interesē, bet es jums ieteiktu...

-    Šķiet, ka tavā situācijā tev nu gan nevajadzētu man neko ieteikt. Atgriezīsimies pie īsziņas. Kāpēc jūs gribējāt doties uz Sanfrancisko satikt Džonatanu Lemperēru?

Žoržs Latilips bija uz sabrukuma robežas, sviedri pilēja lielām lāsēm. Lai vīrieti pamudinātu runāt, Medlina uz viņu izdarīja spiedienu, piespiezdama ieroča stobru pie vīrieša pieres.

-    Esmu Džonatanam pateicību parādā par visu, kas man pieder, - Žoržs izstomīja. - Viņš mani izvilka no mēsliem un palīdzēja iekārtoties. Džonatans tad bija jauns un enerģijas pārpilns. Tolaik

viņš patiešām bija ļoti neparasts cilvēks - augstsirdīgs, spējīgs atbrīvot no ļaunā un izcelt dienasgaismā to, kas katrā ir vislabākais...

-    Un pateicībā par to nocēli viņam sievu?

-    Nē, nav tiesa! - Latilips aizstāvējās, kamēr sirds viņam krūtīs sitās kā negudra. - Vai tad jūs spējat iztēloties, ka Frančeska varētu iemīlēt tādu tipu kā es? Viņa taču tik neprātīgi mīlēja savu vīru!

Ar galvas kustību Žoržs notrausa sviedrus, kas tam tecēja pa seju.

-    Viņi bija ļoti dīvains un savdabīgs pāris, - viņš turpināja.

- Viens otru apbrīnoja. Viens uz otru centās atstāt iespaidu. Viņi bija sadalījuši savus pienākumus: viņš pie plīts un televīzijā, bet Frančeska aizkulisēs, viņa bija atbildīga par grupas izaugsmi. Frančeska dievināja savu vīru un ļoti vēlējās ar viņa pavārmākslu iepazīstināt visu pasauli, bet...

-    Bet - kas?

-    Tā kā Frančeska pārāk sasteidza uzņēmuma paplašināšanu, viņa pieņēma nepareizus lēmumus, kas noveda biznesa grupu gandrīz līdz bankrotam...

Tagad Žoržam klabēja zobi. Zem acīm viņam parādījās lieli, tumši riņķi, kas izskatījās kā ar sodrējiem uzvilktas švīkas. Extasy un miegazāļu sajaukumu laikam tomēr labāk nevienam neieteikt...

-    Tātad tavi un Frančeskas fotoattēli dzeltenajā presē bija safabricēti!

-    Bet, protams! Pirms diviem gadiem viņa man piezvanīja no Bahamu salām. Tas bija tieši Ziemassvētku brīvdienu laikā. Es ar kādu draugu biju devies uz Maldivām, lai nodarbotos ar niršanu. Viņa bija pilnīgā panikā un lūdza, lai es nākamajā dienā līdz pulksten trijiem noteikti atlidoju pie viņas uz Naso. Frančeska apgalvoja, ka tas esot steidzami. Mēģināju no viņas uzzināt kaut ko vairāk, bet Frančeska mani pārliecināja: jo mazāk es zināšot, jo labāk būšot.

-    Kas tevi pamudināja piekrist?

-    Frančeska bija mana priekšniece, un es nevarētu teikt, ka viņa man bija atstājusi kādas izvēles iespējas. Atceros, ka tas bija īsts haoss. Lidmašīnās vietu nebija, un, lai nokļūtu laikā, man nācās lidot tranzītā caur Londonu. Cerēju, ka saņemšu vairāk informācijas, kad būšu ieradies, tomēr tā nebija. Viņa kopā ar kādu vietējo paparaci nofotografēja tās debilās bildes, un ar to pašu reisu mēs devāmies prom.

-Un?

-    Kad ieradāmies, Džonatans mūs sagaidīja lidostā. Nezinu, kurš viņam to bija pateicis, bet tas bija briesmīgi. Viņš man iesita ar dūri pa seju, bet ar Frančesku šausmīgi strīdējās, turklāt visiem redzot. Nākamajā dienā viņi paziņoja par šķiršanos un savas biznesa grupas pārdošanu.

-    Un tu savam draugam tā arī neizstāstīji patiesību?

-    Nē. Esmu vairākkārt par to domājis. Man bija sirdsapziņas pārmetumi, zināju, ka viņam klājas slikti un ka viņš veģetē Sanfrancisko. Es par to tiku runājis ar Frančesku, bet viņa mani katrreiz atrunāja, vēl jo vairāk tādēļ...

-    ...vēl jo vairāk tādēļ, ka viņas fonds augstsirdīgi maksāja par to, ka klusējat.

-    Paklausieties, es nekad neesmu apgalvojis, ka būtu labs, -Žoržs aizstāvējās. - Džonatans vienīgais tam ticēja.

-    Un Frančeska?

-    Viņa joprojām dzīvo Ņujorkā kopā ar savu dēlu. Kopš tēva nāves galvenokārt Frančeska pārvalda viņa fondu.

-    Vai viņai kāds ir?

-    Nezinu. Reizēm viņa uz labdarības vakariem vai pirmizrādēm atnāk kopā ar kādu pavadoni, taču tas nenozīmē, ka viņa ar tiem tiekas. Labi, tagad gan beidzot atbrīvojiet mani, sasodīts!

-    Es palūgšu pazemināt balss toni. Ko viņa domāja, vēstulē rakstot: “...cerēju, ka Tu to esi sapratis, lasot preses izdevumus...”?

-    Es par to neko nezinu!

Medlinai tas šķita aizdomīgi. Viņa bija gatava saderēt, ka šoreiz Žoržs melo. Tagad viņš bija atguvies un sāka pat draudēt:

-Jūs taču saprotat: tiklīdz būsiet mani atbrīvojusi, es steigšos uz pirmo policijas iecirkni un...

-    Nedomāju vis.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es pati esmu no policijas, tu draņķi!

Vajadzēja nomierināties. Viņa apdraudēja pati sevi. Kāds būs

nākamais solis? Iebāzt pistoles stobru viņam mutē? Liet ūdeni Žorža elpvados, viņu smacējot? Nogriezt tam pirksta falangu?

Tāds tips kā Denijs būtu Žoržu piespiedis runāt pāris minūšu laikā. Tomēr viņa bija diezgan droša, ka pat Denijs nebūtu vēlējies, lai viņa pati jebkad kļūtu par noziedznieci.

Medlina paņēma virtuves nazi un pārgrieza vienu no saitēm, kas bija Žoržu padarījušas par gūstekni, - atbrīvojot viņa labo roku.

-    Pārējās tu atsaitēsi pats, - viņa teica, atstājot dzīvokli.

22 Mančestras rēgs

Noslēpums, ko glabājam, ir kā neizsūdzēts grēks: tas mūs grauž, maitājas un spēj baroties tikai no citiem noslēpumiem.

Huans Manuels de Prada

Londona

Trešdiena, 21. decembris

British Airways lidmašīna Hītrovā nosēdās septiņos no rīta tumsā, lietū un miglā. Šie Anglijai tik raksturīgie laikapstākļi Džonatanu nemaz nesarūgtināja, jo viņš taču šeit nebija ieradies pavadīt atvaļinājumu. Tikko izkāpis no lidmašīnas, viņš samainīja dažus dolārus un devās pie Hertz stenda, lai saņemtu mašīnu, ko iepriekšējā vakarā bija rezervējis internetā.

Lai no Londonas nokļūtu Mančestrā, bija jābrauc četras stundas pa autoceļu. Pirmie kilometri bija murgaini - Džonatanam šķita, ka viņš nekad nepieradīs pie braukšanas pa kreiso pusi. Viņam ienāca prātā dažas antibritāniskas domas (parasti tiek kritizēta franču arogance, bet ko lai domā par tautu, kas spītīgi mēģina atteikties no eiro, turpina braukt pa kreiso pusi un, lai parādītu necieņu, paceļ rādītājpirkstu un vidējo pirkstu), tomēr viņš atvairīja šīs etnocentriskās klišejas. Džonatans centās elpot dziļi un mēģināja sev iestāstīt, ka pietiks ar to, ka viņš būs dzen-budists, brauks lēnāk un vairāk koncentrēsies.

Tad viņš nokļuva ceļu aplī, gandrīz sajauca virzienus, gribēja ieslēgt pagrieziena rādītāju, bet, tā kā slēdži atradās otrā pusē, ieslēdza logu tīrītājus un gandrīz sasita mašīnu.

Pa autoceļu Džonatans jau brauca itin lepni un, kilometriem ritot, aizvien vairāk pierada pie visām atšķirībām. Mančestras nomalē viņš ieslēdza GPS un ievadīja navigatorā Čītembridžas policijas iecirkņa datus. Tad viņš ļāvās navigatora vadībai, nokļuva pie kādas pelēcīgas celtnes un sajuta dīvainu satraukumu. Te izskatījās tieši tā, kā viņš bija iztēlojies. Šeit bija strādājusi Medlina, un šeit kādā blāvā rītā bija ieradusies Ērina Diksone, lai paziņotu par meitas pazušanu...

Pieņemšanas zālē viņš painteresējās, vai detektīvs Džims Fla-ertijs vēl joprojām šeit strādā. Saņēmis apstiprinājumu, Džonatans jautāja, vai varētu ar viņu tikties.

-    Man ir jauni fakti kādā izmeklēšanas lietā.

Sekretāre pacēla klausuli un tad aicināja, lai Džonatans tai seko. Abi šķērsoja plašu zāli, kas bija iekārtota kā atvērtais birojs, un viņš atcerējās, ka bija to redzējis Medlinas dzimšanas dienas fotogrāfijā. Policijas iecirknis vārījās pats savā sulā. Pa visiem šiem gadiem nekas tā arī nebija mainījies, izņemot to, ka plakāts ar Kantonā bija nozudis un tā vietā uzradies Veins Rūnijs.

Tā nu gan, veči, nav tā labākā lieta, ko esat izdarījuši...

Sekretāre viņu ieveda Flaertija kabinetā, kas viņam bija kopējs ar kādu jaunu leitnantu.

-    Galvenais detektīvs jūs tūlīt pieņems.

Džonatans sasveicinājās ar otru policistu un devās dziļāk telpā. Flaertijs bija savācis veco plakātu ar Kantonā un pielīmējis ar skoču līdzās The Clash koncerta afišai.

Plus punkts viņa labā...

Pie korķa dēlīša viņš bija piespraudis vairākus fotoattēlus -dzimšanas dienas, izvadīšanas pensijā, dažādas svinības... - un tie visi bija no tiem laikiem, kad Medlina vēl bija te. Un visbeidzot augšā pa labi bija pielīmēts dzeltenīgs un ieplīsis paziņojums, kas bija iespiests ap to laiku, kad pazuda Alise Diksone. Flaertijs to bija ne tikai saglabājis, bet vēl arī novietojis tieši līdzās savas kādreizējās kolēģes ģīmetnei. Līdzība bija uzkrītoša - abām sievietēm bija vienāds skatiens, skumjš un aizplīvurots, abas bija vienlīdz skaistas un atstāja iespaidu, it kā viņas atrastos pašas savā pasaulē, tālu prom no tā cilvēka, kurš bija viņas fotografējis.

-    Kā varu jums palīdzēt? - Flaertijs jautāja, pievērdams aiz sevis durvis.

Džonatans ar viņu sasveicinājās. Policistam bija patīkami sejas vaibsti, gaiši rūsgani mati, iespaidīga stāja un svars. Fotoattēlos vīrietis bija izskatījies samērā glīts, taču tagad varēja manīt, ka viņš ir nedaudz apvēlies. īpaši uzkrītošs šķita pamatīgais vēders, kas bija izspiedies uz visām pusēm. Ja Džims gribētu, lai viņa augums izskatītos pievilcīgāks, tad viņam noteikti vajadzētu vismaz dažas nedēļas ievērot Dikāna diētu.

-    Mums, leitnanta kungs, ir kopēja paziņa, - Džonatans teica, apsēdies krēslā.

-    Un tā būtu?

-    Medlina Grīna.

Flaertija acis viegli iemirdzējās.

-    Medlina... Kopš viņa aizgāja no darba, es par viņu neko neesmu dzirdējis. Kā viņai klājas?

-    Šķiet, ka labi. Viņa ir floriste Parīzē.

-    Es jau cerēju, ka jūs tā teiksiet.

-    Patiesībā, - Džonatans turpināja, - es neesmu ieradies, lai ar jums runātu par Medlinu, bet gan par Alisi Diksoni.

Flaertijs samulsa un draudīgi sarauca uzacis. Spriedze bija skaidri sajūtama, un Džonatanam vairs nebija ne vismazākās vēlēšanās Flaertijam ieteikt diētu.

-    Vai tik jūs nebūsiet kāds no tiem sasodītajiem okšķeriem žurnālistiem?

-    It nemaz. Esmu šef...

-    Kāds šefs?

-    Šefpavārs.

Policists viņu vērīgi nopētīja un nedaudz atmaiga.

-Jūs kādreiz daudz rādīja televīzijā, vai ne?

-Jā. Tas biju es.

-    Un kas jums meklējams policijā?

-    Man ir informācija, kas varētu jūs ieinteresēt.

Policists slepus saskatījās ar savu kolēģi, tad palūkojās sienas pulkstenī, kurš rādīja trīspadsmit.

-    Vai esat jau pusdienojis? - Flaertijs vaicāja.

-    Vēl nepaspēju. Atlidoju no Sanfrancisko un Londonā ierados tikai šodien no rīta.

-    Speciāli, lai ar mani runātu?

-    Jā, tā sanāk.

-    Divas ielas tālāk ir bārs, ko iecienījuši policisti. Vai nevēlaties kādu porciju zivju ar frī kartupeļiem?

-    Labprāt, - Džonatans teica un piecēlās, lai viņam sekotu.

-    Taču es jūs brīdinu, ka tas nebūs nekāds Fat Duck^1...

★

Policistam izrādījās taisnība. Šī vieta bija trokšņaina, un gaisā varēja just ceptu tauku, alus un sviedru smaku.

Tikko apsēdies, Flaertijs uzreiz ķērās pie lietas.

-Jūs man šķietat simpātisks, taču vēlos jūs uzreiz brīdināt -Alises lieta tika izbeigta jau pirms diviem gadiem, skaidrs? Tādēļ, ja esat ieradies, lai man piebāztu galvu ar dažādām ērmīgām teorijām vai murgainiem pseido atklājumiem, es jums sašķaidīšu galvu pret jūsu paša šķīvi, skaidrs?

-    Skaidrs kā diena, - Džonatans atbildēja.

Iespējams, ka tas nebija piemērotākais izteiciens, viņš nodomāja, skatīdamies, kā logā sitas lietus, ko lieli, ogļmelni mākoņi virs bāra bija pārvērtuši spēcīgā lietusgāzē.

-    Tādā gadījumā es jūs klausos, - Džims teica, norīdams milzīgu ceptas zivs gabalu.

-    Kas notika ar Ērinu Diksoni? - Džonatans jautāja.

-    Meitēna māti? Viņa pagājušajā gadā nomira no narkotiku pārdozēšanas. Visu naudu, ko viņai samaksāja tie televīzijas plēsoņas, viņa notrieca narkotikās. Un neceriet, ka jums izdosies mani iežēlināt par viņas ļauno likteni...

-    Kāpēc lietu tik ātri izbeidza?

-    Ātri? Pirms divarpus gadiem, vēlā 2009. gada rudenī, desmit dienas pirms Liverpūles miesnieka Haralda Bišopa aresta, mums atsūtīja meitenes sirdi. Alises nāve tika pierādīta, bet slepkava ietupināts aiz restēm, vai jums tas nešķiet pietiekami?

-    Es lasīju, ka Bišops tika uzskatīts par vainīgu atsevišķu slepkavību izdarīšanā, kuras tomēr nebija viņa roku darbs...

-    Jā, ar tamlīdzīgiem sērijveida slepkavām tā bieži notiek. Vēl joprojām nevar droši apgalvot, ka zināmi visi Bišopa noziegumi. Viņš runā daudz, taču vismazāk par tiem gadījumiem, par kuriem mēs viņu vislabprātāk būtu uzklausījuši. Kā daudzi šādi monstri viņš vienlaikus ir gan pilnīgi jucis, gan salts aprēķinātājs. Pratināšanu laikā viņš spēlējas ar izmeklētājiem: vienā nodarījumā atzīstas, tad atkal atsakās no sacītā un runā par kādu citu noziegumu. Mēs turpinājām pētīt mirstīgās atliekas, ko atradām viņa dārzā. Alises ģenētiskais materiāls netika atpazīts, taču tas vēl nenozīmē, ka viņš to meiteni nav nogalinājis.

Džonatans nogaršoja vienu kumosiņu ceptās zivs, un viņam uzreiz kļuva slikta dūša. Viņš nejutās labi šajā vietā, kur bija tik šauri un karsti kā saunā. Džonatans atpogāja krekla augšējo podziņu un pasūtīja pudeli Perrier minerālūdens.

-    Vai jūs vēl joprojām esat iemīlējies Medlinā Grīnā? - viņš jautāja, atverot pudeli.

Flaertijs apstulbis raudzījās pretī. Džonatanā modās apslāpēts niknums. - Nu, atzīstiet taču, ka tā ir, Džim! - Džonatans turpināja. - Viņa ir skaista meitene, gudra un enerģiska, ar kādu nelielu trūkumiņu, bet tas viņu tikai padara vēl pievilcīgāku. Grūti tādu nemīlēt, vai ne?

Flaertijs uzsita ar dūri pa galdu.

-    Kur jūs ņēmāt šīs___

-    Pietiek tikai paskatīties uz tām jūsu darba vietas fotogrāfijām. Par cik kilogramiem esat pieņēmies svarā, kopš viņa ir prom?

Piecpadsmit? Divdesmit? Jūs esat kļuvis paviršs pret savu izskatu. Domāju, ka viņas aiziešana jūs ir piebeigusi un...

-    Beidziet runāt šīs muļķības! - policists šņāca, sagrābis viņu aiz apkakles. Taču tas Džonatanu netraucēja turpināt:

-    Un vēl es domāju, ka jūs pats nemaz neesat tik pārliecināts, ka Bišops ir nogalinājis Alisi. Jūs savā kabinetā esat saglabājis paziņojumu par viņas pazušanu, jo jums šī lieta nekad tā pa īstam nebūs izbeigta. Esmu pārliecināts, ka jūs ik dienu domājat par Alisi. Un vēl es esmu pārliecināts, ka jūs no savas puses esat izmeklēšanu turpinājis un, iespējams, arī atradis jaunus pierādījumus. Ne jau nu tādus, kas ļautu atsākt lietas izmeklēšanu, bet gan pietiekami satraucošas detaļas, lai tās traucētu jūsu naktsmieru...

Flaertija skatiens kļuva neskaidrs. Izsists no līdzsvara, viņš palaida vaļā savu žņaudzamo. Džonatans uzvilka žaketi, piecēlās un atstāja uz galda desmit mārciņu banknoti. Viņš pagājās dažus soļus lietū un pārgāja pāri ielai, lai paglābtos no negaisa zem kādas skolas nojumes.

-    Pagaidiet! - Flaerijs uzsauca un skrēja pakaļ. - Jūs teicāt, ka jums ir informācija.

Abi vīrieši apsēdās uz koka soliņa patvērumā zem nojumes. Tā kā bija Ziemassvētku brīvdienas, skolas teritorija šķita klusa un pamesta. Negaiss plosījās ar neticamu spēku, gāžot pār kvartālu smagu un palojošu lietu, kas draudēja noslīcināt itin visu.

-    Es neesmu nekāds Ziemassvētku vecītis, - Džonatans brīdināja. - Pirms pateikt, ko esmu uzgājis, vēlos zināt, cik tālu pavirzījusies jūsu izmeklēšana.

Džims nopūtās, tomēr beidzot sāka runāt:

-    Jums taisnība - lai gan lieta ir izbeigta, savā brīvajā laikā es turpināju pētīt atsevišķas norādes, ko Medlina bija atradusi. Viena no tām saistīta ar Alises dienasgrāmatu, un tā mūs vienmēr ir interesējusi.

-    Kāpēc?

-    Jo tā sastāv tikai no nodrāztām frāzēm, patiesībā tur nav nekā personiska...

-    Vai esat licis to izanalizēt?

-Jā, turklāt to darīja kāds grafologs, kurš apstiprināja šī dokumenta autentiskumu, bet pēc tam arī ķīmiķis. Lai gan ir diezgan grūti noteikt, kad rakstīti samērā jauni dokumenti, tomēr nevērīgi uzkricelētās lapas ļauj uzzināt ļoti daudz. Vai jūs, piemēram, zinājāt, ka daži ražotāji iekļāvuši savās pildspalvās “ķīmiskās zīmes”, kas ļauj noteikt gadu, kad tinte ražota?

Džonatans noraidoši papurināja galvu.

-    Tinte sāk novecot, kolīdz tā saskaras ar papīru. Tās sastāvdaļas pārvēršas citos produktos, kuru analīzi var veikt ar hromolito-grafešanu un infrasarkanajiem stariem. īsumā es jums pastāstīšu par rezultātiem. Grafoloģiskā atskaite bija formāla - šīs lappuses gan ir rakstītas ar Alises roku, taču dienasgrāmata, kas atstāsta notikumus vairāk nekā gada laikā, patiesībā uzrakstīta visa uzreizl

Džonatans nebija drošs, vai pareizi sapratis, un Džims sīkāk paskaidroja, ko tieši bija atklājis:

-    Esmu pārliecināts, ka runa ir par viltojumu, kurā viss nevēlamais izdzēsts un kuru Alise uzrakstījusi, lai sajauktu pēdas.

-    Es piekrītu, ka tas ir diezgan mulsinoši, tomēr tam nav nekāda lielā nozīme, vai ne?

-    Ir vēl kaut kas, - Flaertijs piebilda. - Mūzikas instruments, kas tika atrasts viņas istabā.

-    Vijole?

-    Jā. Alisei kopš sešu gadu vecuma mūzikas stundas pasniedza Sāra Harisa, kura ir diezgan pazīstama soliste un kura meiteni atklāja, kad skolās nodarbojās ar labdarību. Tā kā Alise bija apdāvināta, Harisa viņai uzdāvināja labas kvalitātes vijoli, kas bija roku darbs. Šī instrumenta vērtība bija no 5000 līdz 7000 eiro...

-    Bet to taču Alises istabā neatrada, vai ne tā?

-    Nē, jo es liku veikt instrumenta ekspertīzi: tā ir sūdīgas kvalitātes vijole, kas izgatavota Ķīnā un nav ne graša vērta...

Šoreiz Džonatanam bija jāatzīst, ka lieta kļūst satraucoša. Vai Alise pirms pazušanas būtu pārdevusi savu vijoli? Jebkurā gadījumā viņai tās nebija attēlos, kas bija uzfilmēti ar novērošanas kameru.

-    Esmu visādi mēģinājis salikt šīs detaļas kopā, tomēr nesaprotu, kāda tam visam loģika, - Džims vīlies atzinās.

-    Vai par sirdi neesat iedomājies?

-Jūs laikam mani uzskatāt par kaut kādu zaļknābi! Kas jums padomā? Transplantācija?

-    Iespējams...

-    Protams, esmu to pārbaudījis! Turklāt tas nemaz nebija tik grūti: šāda veida operācijas neveic mājas garāžā, un, tā kā ir pavisam neliels transplantēto orgānu skaits, to varēja viegli pārbaudīt. Veicu visu to pusaudžu uzskaiti, kas saņēmuši jaunu sirdi nākamajos mēnešos pēc Alises nolaupīšanas. Ir tikai aptuveni desmit šādu gadījumu. Visas šīs personas ir identificētas un izgājušas pārbaudes procedūru.

Džonatans atrāva savas mugursomas rāvējslēdzēju un no tās izņēma caurspīdīgu plastmasas maisiņu, kurā bija divas neskaidri aprakstītas papīra salvetes ar šokolādes pleķiem.

-    Kas tas ir? - Džims jautāja, mēģinādams salasīt cauri iesaiņojumam.

Viņš pazina rokrakstu. Varēja izboksterēt pirmās rindiņas:

Dārgais Lemperēra kungs, patiesībā gribēju teikt -Džonatan!

KamērJūs stāvvietā dzērāt kafiju, es atļāvos izņemt lodes no Jūsu revolvera un iemest tās miskastē.

-    Iesniedziet šīs salvetes laboratorijā. Mēģiniet noņemt pirkstu nospiedumus.

-    Vai jūs man par to nepastāstītu kaut ko vairāk, - policists lūdzās.

-    Paskatieties, kas rakstīts otrā pusē, un jūs visu sapratīsiet.

Uzacis saraucis, Džims apgrieza plastmasas maisiņu otrādi.

Abām salvetēm vidū bija saredzams ar zelta burtiem rakstīts uzraksts: “Total uzpildes stacijas jums novēl laimīgu 2010. gadu!”

-    Tas nav iespējams! Ap to laiku Alise jau sešus mēnešus bija mirusi!

-    Piezvaniet man, kad būsiet saņēmis rezultātus! - Džonatans atbildēja un pastiepa viņam savu vizītkarti.

-    Pagaidiet! Vai jūs jau atgriežaties Sanfrancisko?

-Jā! - Džonatans meloja.

-    Es lidoju ar vakara lidmašīnu, lai restorānā neapstājas darbs.

Džonatans piecēlās un, lietum gāžot, iesēdās mašīnā. Viņš to iedarbināja, ieslēdza logu tīrītājus un sāka braukt. Džonatans prātoja par faktiem, ko viņam bija pavēstījis Flaertijs, - par dienasgrāmatu, par vijoli...

Domās iegrimis, Džonatans nemaz nemanīja, ka ir sācis braukt pa kreiso pusi. Autobuss, kas traucās ar lielu ātrumu, iznira viņam tieši deguna priekšā. Džonatans iekliedzās, no visa spēka sagrieza stūri un ātri iztaisnoja automašīnas gaitu. Izgriežoties viņš pazaudēja viena riteņa disku, noskrāpēja mašīnu un izbīlī sāka braukt vēl ātrāk.

Taču viņš vismaz bija dzīvs.

★

Parīze, pulksten 16 un 30 minūtēs

-    Tu dodies uz Londonu satikties ar Džilianu! - Rafaels iesaucās. - Vienkārši tāpat, jo tev pēkšņi tā sagribējās?

-    Tas man nāks tikai par labu, - Medlina atbildēja.

Viņi bija norunājuši satikties kādā nelielā Pergolēža ielas kafejnīciņā, kas atradās tā paša nama apakšstāvā, kur Rafaels bija iekārtojis savu arhitekta biroju.

-    Un kad tu brauc?

-    Šopēcpusdien sešos un trīspadsmit minūtēs. Ar Eirostar.

-    Bet līdz Ziemassvētku vakaram atlikušas vairs tikai trīs dienas!

Viņa centās Rafaelu nomierināt:

-    Nebozies nu! Divdesmit ceturtā vakarā es jau būšu atpakaļ!

-    Un kā tad ar tavu veikaliņu? Man šķita, ka tev tur ir tik daudz darba kā vēl nekad.

-    Paklausies! - Medlinai jau zuda pacietība. - Es vēlos doties uz Angliju satikt savu draudzeni, tas arī viss! Tagad taču vairs nav nekādi piecdesmitie gadi - gan jau es iztikšu arī bez tavas atļaujas.

Un pēkšņi viņa saniknojusies piecēlās un atstāja kafejnīcu.

Rafaels apstulbis samaksāja rēķinu un metās viņai pakaļ uz taksometru pieturu Grandarmē avēnijā.

-    Es tevi vēl nekad tādu neesmu redzējis. - Viņš šķita nobažījies. - Vai kaut kas ir atgadījies?

-    Nē, chéri\ Neuztraucies! Man vienkārši šis pārtraukums ir ļoti nepieciešams.

-    Labi, - Rafaels piekrita, palīdzēdams viņai ievietot ceļasomu taksometra bagāžniekā. - Vai piezvanīsi, kad atgriezīsies?

-    Bet, protams, - viņa atbildēja, noskūpstījusi vīrieti.

Rafaels pieliecās tuvāk šoferim un teica: “Ziemeļu staciju, lūdzu! ”

Mašīna sāka braukt. Medlina caur stiklu pamāja Rafaelam.

Viņš par atbildi ar lūpām atdarināja skūpstu.

Sieviete pagaidīja, kamēr taksometrs aizbrauc līdz Zvaigznes laukumam, un tad teica:

-    Aizmirstiet par Ziemeļu staciju. Man, lūdzu, Šarla de Golla lidostas 1. termināli.

★

Medlina pasniedza savu pasi un biļeti Air China aviolīnijas stjuartei. Šajā brīvdienu laikā visi lidojumi uz Sanfrancisko bija vai nu izpārdoti, vai pārāk dārgi. Par mazāk nekā 1000 eiro viņa internetā bija atradusi tikai šo ķīniešu aviosabiedrības lidojumu. Ceļojums uz Kaliforniju, kura dēļ viņa bija spiesta uz īsu brīdi nosēsties Pekinā!

Medlina devās uz priekšu pa stikloto eju, kas veda uz lidmašīnu. Veci džinsi, džemperis ar atlokāmu apkakli, ādas jaka. Atspulgā platformas stiklos viņa ieraudzīja savas aprises, kurās no sievišķības nekā daudz vairs nebija palicis. Mati nesakārtoti, seja bez grima, viņa izskatījās gandrīz nevīžīga. “Saņurcītais” izskats liecināja par to haosu, kāds valdīja Medlinas galvā.

Viņa mocījās sirdsapziņas pārmetumos, ka bija melojusi savam draugam. Rafaels bija īsts paraugvīrietis - gan ļoti atbildīgs, gan uzmanīgs. Viņš zināja visu par Medlinas pagātni, tomēr viņu nenosodīja. Rafaels bija Medlinai palīdzējis atgūt mieru un pašpaļāvību. Un viņai nebija nekādu tiesību Rafaelam šādi melot.

Taču Medlina, ne mirkli nešauboties, bija nopirkusi lidmašīnas biļeti, lai dotos uz otru pasaules galu tikai pāris sekunžu pēc tam, kad bija saņēmusi Džima Flaertija telefona zvanu.

Medlinas kādreizējais kolēģis bija sameklējis viņas veikaliņa telefona numuru un agri pēcpusdienā piezvanījis, lai pabrīdinātu, ka kāds Džonatans Lemperērs, vīrietis, kurš apgalvojis, ka viņu pazīstot, esot ieradies pie Džima, lai viņu iztaujātu par Diksones lietu.

Diksones lieta...

Alise.

Tikai šī vārda pieminēšana vien bija atstājusi elektrošokam līdzīgu iespaidu un izskaidroja to, kā Medlina pēdējās dienās bija izturējusies. Tā bija likteņa zīme! Liktenis ar viņu bija sācis spēlēties jau tajā dienā, kad Medlina un Lemperērs samainījās ar telefoniem. Un, cenzdamās kaut ko uzzināt par Žoržu, Frančesku un Džonatanu, viņa atkal bija atgriezusies pie Alises!

Medlinas apziņā šis notikums vēl nebija nedz tik sen pagājis, nedz ari miglains. Atmiņas par pusaudzi bija tikpat satraucošas kā agrāk. Meitenes tēls bija tikpat skaidrs, un viņa velti bija mēģinājusi to aizmirst, lai nesajuktu prātā. Dvēseles rēta vēl šķita tik svaiga, ka to it nekas nespētu sadziedēt.

No pagātnes tik viegli nav iespējams atbrīvoties. No apsēstības plūstošajām smiltīm nevar izbēgt.

Alise bija atgriezusies, lai viņu sameklētu.

Un lai viņu vajātu.

Toreiz tās šausmas, ko viņa izjuta, kad uz iecirkni atsūtīja sirdi, lika atteikties no turpmākās izmeklēšanas.

Šoreiz viņa bija gatava iet līdz galam.

Lai ko tas arī maksātu.

1

Hestona Blūmentāla restorāns gardēžiem, kas tiek uzskatīts par vienu no prestižākajiem Apvienotajā Karalistē. (Tulk. piez.)

23 Spogulis ar divām sejām

Nezinu, kurp šis ceļš ved, taču man labāk patīk pa to iet roku rokā ar tevi.

Alfrēds de Misē

Nīcas lidosta, Francijas Rivjēra

Ceturtdiena, 22. decembris

Pulksten 11 un 55 minūtēs

Ziemas spožā saules ripa apmirdzēja autoceļu.

Tās pašas dienas rītā Džonatans bija atstājis Anglijas lietaini pelēko laiku un nonācis Vidusjūras mīlīgajā piesaulē. Tikko izkāpis no lidmašīnas, viņš ar taksometru devās uz Antibu. Tā kā satiksme bija diezgan blīva, šoferis autoceļu nomainīja uz departamenta ceļu, kas veda gar jūras krastu. Uz Angļu promenādes viss bija tāpat kā Kalifornijā pavasarī - varēja redzēt skrējējus, gados vecāki ļaudis pastaigājās ar suņiem un pusdienas pārtraukumā daudzi baudīja vieglu maltīti, sēdēdami lapenēs un vērojot Eņģeļu līci.

Divdesmit minūtēs mašīna jau bija Antibā. Tā izbrauca cauri pilsētas centram un nonāca Garupa bulvārī. Jo tuvāk mērķim Džonatans atradās, jo vairāk viņš uztraucās par to, kas viņu galā gaida. Kurš tagad dzīvo “Alises mājā”? Pašlaik bija brīvdienu laiks. Varbūt meitene, kuru viņš bija aizvedis uz mājām pirms diviem gadiem, te svinēja Ziemassvētkus kopā ar vecākiem?

- Nedaudz pagaidiet! - viņš uzsauca šoferim, kad bija nonācis Sansusī piebraucamā ceļa galā.

Šoreiz vārti bija slēgti. Nācās vairākas reizes zvanīt un “rēgoties” drošības kameras priekšā, līdz tie beidzot tika atvērti.

Džonatans gāja pa grantēto aleju, kas veda cauri priežu silam. Gaisā virmoja timiāna, rozmarīna un lavandas smarža. Uz mājas lieveņa Džonatanu sagaidīja piecdesmitgadīga sieviete. Mati viņai bija apņemti ar šalli, rokās tai bija palete, bet uz sejas varēja manīt dažus raibus krāsas plankumus. Viņš to acīmredzot bija iztraucējis gleznošanas seansa pašā vidū.

-    Kā varu palīdzēt? - sieviete jautāja ar spēcīgu austriešu akcentu, kas vēl vairāk izcēla viņas līdzību ar Romiju Šneideri.

Sievieti sauca Anna Eskina, un viņai šī māja piederēja kopš 2001. gada pavasara. Gada lielāko daļu viņa īpašumu izīrēja, visbiežāk - uz nedēļu, bagātiem krievu, angļu un nīderlandiešu klientiem.

Džonatans sevišķi pārsteigts nebija. Tātad Alise bija viņam melojusi un meitenes vecāki nebija šī nama īpašnieki. Viņi to noteikti bija tikai noīrējuši īsām brīvdienām.

-    Piedodiet par uzbāzību, bet es cenšos atrast kādu ģimeni, kas šo māju īrēja tieši pirms diviem gadiem. Vai vārdu salikums Kovaļska kungs un kundze jums kaut ko izsaka?

Anna Eskina papurināja galvu. Parasti viņa pati īrniekus nemaz nesastapa. Tā kā viņas vīrs bija kā apmāts ar mājas elektroniku, viņš visu bija automatizējis. Mājā viss darbojās ar kodiem un infrasarkanajiem stariem, kas bija apvienoti tīklā, kuru vadīja ar informātikas programmu.

-    Es tiešām neatceros, taču varu to pārbaudīt.

Sieviete padeva Džonatanam zīmi, lai viņš tai seko uz terasi. Abi kopā aizgāja līdz apļveida belvederam, kas pacēlās virs jūras un klintīm. Līdzās molbertam, kas bija novietots uz tīkkoka galda, no “pēdējā modes kliedziena” pārvietojamā datora skanēja nomierinoša mūzika. Austriešu kundze atvēra Excel tabulu, kurā bija uzskaitīti visi īrētāji.

-    Pilnīgi pareizi. Kovaļska kungs un kundze. Tas ir kāds amerikāņu pāris. Viņi bija noīrējuši māju uz piecpadsmit dienām, no 2009. gada 21. decembra līdz 2010. gada 4. janvārim. Dīvaini. Viņi devušies prom pirms laika. Māja atbrīvota jau 1. janvāra vakarā.

Viņi devušies prom tikai dažas stundas pēc Alises atgriešanās, Džonatans nodomāja.

-    Vai jums nav viņu adreses?

-    Nē, Kovaļski visus darījumus kārtoja skaidrā naudā. Viņi nosūtījuši deviņus tūkstošus dolāru uz mana vīra biroju Ņujorkā jau vairākas nedēļas pirms ierašanās. Bieži tā nenotiek, bet tā ir bijis arī ar citiem amerikāņiem. Viņiem skaidrā nauda ir tikpat kā “reliģija”, - sieviete nedaudz nicīgi noteica.

-    Un naudas atlikums?

-    Viņi tā arī nav prasījuši, lai to atdod.

Sasodīts...

-    Kaut kas taču jums būs saglabājies!

-    Parasta elektroniskā pasta adrese, ar kuras starpniecību mēs sazinājāmies.

Nekādas īpašās cerības nelolojot, Džonatans pierakstīja elektroniskā pasta adresi. Tā bija hotmail pastkaste, kas droši vien bija atvērta tikai šim gadījumam un ko izrādīsies neiespējami pārbaudīt.

Tomēr viņš pateicās Annai Eskinai par palīdzību un lūdza šoferim, lai viņu aizved uz lidostu.

★

Pulksten divos dienā

Džonatans devās uz AirFrance reģistrācijas vietu, lai iegādātos biļeti uz lidmašīnu, kas pulksten piecpadsmitos lidoja uz Parīzi. Nonācis iekāpšanas zonā, viņš kavēja laiku, ēzdams dubulto sendviču kādā no restorāniem ar panorāmas skatu uz lidlauku.

Parasti viņš lidostās nejutās labi, taču Nicas lidosta atšķīrās no visām citām. Terminālim bija milzīga, caurspīdīga stikla konusa forma, un tas atgādināja lidojošo šķīvīti. Stiklotā fasāde atklāja brīnišķīgu skatu uz Grande Bleue, Eņģeļu līci un sniegotajām Esterela kalna virsotnēm. Šī futūristiskā un nomierinošā vieta mudināja nodoties sapņiem. Gaismas bija it visur, un lidosta atgādināja milzīgu loftu, kas peldēja starp debesīm un jūru...

Džonatans pavilka aiz gumijas saites, lai atvērtu ādas imitācijas piezīmju grāmatiņu, kur viņš bija pierakstījis kopsavilkumu sarunai ar Džimu Flaertiju. Tagad viņš rakstīja arī to, ko bija uzzinājis no Annas Eskinas, apzinoties, ka necik tālu uz priekšu nav pavirzījies. Alises Diksones lieta Džonatanu bija skārusi līdz kaulam, taču viņam nebija izdevies tikt tālāk kā tiem, kas šai lietai bija pievērsušies pirms viņa, - jo vairāk viņš to pētīja, jo noslēpums sabiezēja un pēdu skaits vairojās, bet tās visas bija cita par citu maldinošākas.

Džonatans vēl šo to pierakstīja, mēģinot savstarpēji saistīt dažādas detaļas un uzliekot uz papīra visas hipotēzes, kas viņam iešāvās prātā. Domās iegrimis, viņš izdzirdēja, ka viņa vārds tiek izsaukts, aicinot celties un doties uz lidmašīnu.

Labi apzinoties, ka visi viņa secinājumi ir atdūrušies kā pret sienu un vienam šo mīklu atrisināt neizdosies, kaut kas tomēr bija skaidrs - ir nepieciešams tikties ar Medlinu Grīnu.

★

Sanfrancisko lidosta

Pulksten 8 un 45 minūtēs

Ar neslēptu lepnumu balsī Air China pilots paziņoja pasažieriem, ka lidaparāts nosēdīsies piecas minūtes pirms paredzētā laika.

Uzmetusi plecos mugursomu, Medlina virzījās uz izeju kopā ar pasažieru straumi, kas stājās rindās pie imigrācijas biroja. Pilnīgi zaudējusi orientāciju, viņa pēkšņi aptvēra, ka ir tikai deviņi no rīta. Kad Medlinai paprasīja pasi, viņa saprata, ka, steigā izlidojot, bija piemirsusi elektroniski aizpildīt ESTA veidlapu, kas viņai ļāva iebraukt Savienotajās Valstīs!

-Jūs būsiet Sanfrancisko tikai dažas dienas. Veidlapa ir derīga divus gadus, - lidostas darbinieks viņu mierināja.

Medlina atviegloti nopūtās un centās nomierināties. Tā kā viņai nebija bagāžas, Medlina uzreiz devās uz taksometru pieturu un iedeva šoferim vienīgo Džonatana adresi, kas viņai bija, - restorāns French Touch.

Laiks bija silts un saulains. Grūti noticēt, ka vēl pirms dažām stundām Medlina atradās pelēcīgajā Parīzē. Viņa pat atvēra logu, lai varētu izbaudīt šo silto klimatu.

Kalifornija...

Medlina vienmēr bija ilgojusies te nokļūt, taču bija iztēlojusies, ka tas būs atvaļinājums kopā ar mīļāko. Nevis šādi, steigā, melojot vīrietim, kurš lūdzis viņas roku.

Pie joda... kāpēc es visu sabojāju?

Viņai bija vajadzīgi divi gadi, lai izveidotu stabilu un mierīgu dzīvi, taču šis rāmais līdzsvars sabruka līdz ar pagātnes rēgu zaglīgo uzrašanos. Pāris dienu laikā viņa bija pazaudējusi visus savus orientierus. Medlinai šķita, ka viņa ir apmaldījusies kādas satraucošas nekurienes vidū, kur svaidījās starp divām dzīvēm, no kurām neviena vairs nebija viņējā. Tam bija jāpieliek punkts.

Mašīna brauca aptuveni divdesmit minūtes, šķērsojot pilsētu no dienvidu kvartāliem līdz pat Nortbīčai.

Vēl pēc desmit minūtēm taksometrs piestāja pie Džonatana restorāna durvīm...

★

Pa to laiku Parīzē...

Pulkstenis bija seši vakarā. Lidmašīna izlidoja no Nicas ar novēlošanos - neparedzēts gaisa kontrolieru streiks, kas gandrīz stundu bija aizkavējis lidmašīnas pacelšanos gaisā. Kad tā nonāca Orlī lidostā, bija jāgaida vēl aptuveni piecpadsmit minūtes, līdz tika padots traps. Bija tumšs un auksts, lietus gāza kā ar spaiņiem, apvedceļš bija bloķēts, un taksometra šoferis, laipns kā cietuma durvis, klausījās radio, kas bija pagriezts uz visskaļāko, par klientu daudz nebēdādams.

Welcome to Paris!

Džonatanam nebija parīzieša dvēseles. Atšķirībā no Ņujorkas, Sanfrancisko vai dienvidaustrumu pilsētām šī galvaspilsēta nebija viņa pilsēta. Viņš te nejutās kā mājās, ar šo vietu viņam nesaistījās jaukas atmiņas, un viņš nekad nebija vēlējies šeit izaudzināt savu dēlu.

Tiklīdz Orleānas vārti bija garām, satiksmes plūsma kļuva nedaudz raitāka. Viņš tuvojās Monparnasai. Džonatans “savā” telefonā bija pārbaudījis Medlinas veikaliņa darba laiku. Floriste veikalu slēdza tikai pulksten astoņos vakarā. Tātad pēc dažām minūtēm viņš to atkal sastaps, runās ar viņu. Džonatans juta gan satraukumu, gan bailes. Vēl nekad viņam nebija bijusi tāda sajūta -tik labi kādu pazīt, iepriekš redzot tikai vienu reizi. Bet pietika ar šo samainīšanos ar telefoniem, lai viņš justos cieši saistīts ar Medlinu.

Taksometrs pabrauca garām Belforas lauvam Danfēra-Rošero laukumā, turpināja braukt pa Raspaija bulvāri, tad pagriezās uz Delambra ielu. Voilà, vēl tikai daži metri. Viņš jau pamanīja veikala zaļo izkārtni, ko bija redzējis internetā. Apstājies pie suši restorāna, kāds furgoniņš aizšķērsoja ceļu. Džonatans samaksāja par braucienu un kājām nogāja tos dažus metrus, kas viņu vēl šķīra no veikala...

★

Sanfrancisko

Izkārtnes vietā pie French Touch durvīm karājās uz tāfeles rakstīts paziņojums, kas vēstīja:

Cienījamie klienti!

Restorāns būs slēgts līdz 26. decembrim.

Pateicamies par sapratni.

Medlina neticēja savām acīm - Džonatans Lemperērs bija paņēmis brīvdienas! Vai tiešām viņa būtu mērojusi divpadsmit tūkstoš kilometrus par velti?

Pie joda! Viņai pašai nebija tiesību rīkoties tik impulsīvi un, pirms uzsākt tādu ceļojumu, vajadzēja visu noskaidrot, bet Džims Flaertijs viņu bija pārliecinājis, ka Džonatans ar iepriekšējā vakara reisu ir devies mājās.

Medlina velreiz pārlasīja pēdējo, ar krītu rakstīto rindiņu: Pateicamies par sapratni.

- Sapratni? Zini, kur tu vari iebāzt to savu sapratni! - viņa uzbrēca kādai vecai, sīkai kundzītei, kas bija izvedusi pastaigāties suni un nu apmulsusi viņā nolūkojās.

★

Parīze

Mīļi& ckaugi!

Tā kā ix gada nogalei itfēfki, t/eikaA JaAdm E)rfkao*dlHjai№ bāl liegti no- Viddieml,

21. demtibia, ildz pUimdieml, 26. demnhiiM.

Noi/ēiaM i/UieM ptiecīgui ii/ētkul!

Medhm Gūrn + Tālumi

Džonatans neticīgi izberzēja acis - kā tas iespējams, ka floriste slēgusi veikalu tieši nedēļu pirms Ziemassvētkiem!

Acīmredzot, lai gan pati bija no Anglijas, Medlina tomēr bija pakļāvusies franču pārspīlētajai brīvdienu izpratnei. Viņa apmulsums pamazām pārauga niknumā. Un, kad Džonatans dusmās vai trīcēja, viņš izdzirdēja kabatā iezvanāmies mobilo telefonu. Tā bija Medlina...

★

Viņa: Kur jūs esat?

Viņš: Paklau, vai tad labdien nemaz vairs nav jāsaka!

Viņa: Labdien! Kur jūs esat?

Viņš: Un jūs?

Viņa: Es stāvu pie jūsu restorāna, iedomājieties tikai!

Viņš: Ko?

Viņa: Es esmu Sanfrancisko. Pasakiet, kur jūs dzīvojat, un es pie jums atbraukšu.

Viņš: Bet es taču nemaz neesmu mājās!

Viņa: Tas ir...

Viņš: Es esmu Parīzē pie jūsu veikaliņa.

Vina:...

»

Viņš:...

Viņa: Sasodīts, vai tad jūs nevarējāt mani pabrīdināt?

Viņš: Tad es laikam būšu tas vainīgais? Es jums varētu teikt to pašu!

Viņa: Paklausieties! JŪS pirmais sākāt rakāties manā mobilajā telefonā! JŪS bāzāt degunu lietās, kas uz jums vispār neattiecas! JŪS no jauna izrakāt lietu, kas izpostīja visu manu dzīvi! JŪS...

Viņš: PIETIKS! Ziniet, mums vajadzētu mierīgi aprunāties. Aci pret aci.

Viņa: Desmit tūkstoš kilometru attālumā tas būs diezgan sarežģīti!

Viņš: Tāpēc es ierosinu spert kādu soli viens otram pretim.

Viņa: ...?

Viņš: Ierosinu tikties Manhetenā. Tas ir ātri, turklāt, ņemot vērā laika starpību, mēs tur varētu būt jau šovakar.

Viņa: Jūs laikam esat slims! Reisi ir pārpildīti, mana kredītkarte tūlīt būs tukša, un es jūs brīdinu, ka...

Viņš: United Airlines lidojums ir pulksten divos un trīsdesmit minūtēs. Es bieži ar to esmu lidojis uz Ņujorku pakaļ Čārlijam. Esmu uzkrājis daudz punktu par lidojumu jūdzēm, tādēļ es pats jums nopirkšu biļeti...

Viņa: Varat iebāzt to biļeti ziniet, kur?

Viņš: Nu jau pietiks! Rupjība un klaigāšana te neko nedos. Labāk iedodiet man savu pases numuru, tās izdošanas datumu un vietu. Vēlos rezervēt lidojumu.

Viņa: Beidziet mani komandēt un sarunāties kā ar stulbu tīni! Jūs man neesat nekāds tēvs!

Viņš: Paldies Dievam, neesmu vis...

Viņa: Un beidziet bāzties manā personiskajā dzīvē un manās izmeklēšanas lietās!

Viņš: Jūsu izmeklēšanas lietās? Gribētu pievērst jūsu uzmanību tam, ka jūs jau sen vairs neesat policiste.

Viņa: Nesaprotu, kāpēc jūs mani neliekat mierā un ko īsti jūs gribat panākt. Varbūt jūs cenšaties mani aplidot?

Viņš: Nekļūstiet taču smieklīga! Es tikai vēlos jums palīdzēt.

Viņa: Vispirms labāk palīdziet pats sev!

Viņš: Ko jūs ar to gribat sacīt?

Viņa: Ar to es gribu teikt, ka jūsu dzīvē valda pamatīgs juceklis un ka jūsu bijusī sieva no jums šo to slēpj.

Viņš: Ar kādām tiesībām jūs kaut ko tādu apgalvojat?

Viņa: Es arī esmu šo to papētījusi...

Viņš: Vel viens iemesls, lai aprunatos, vai ne?

Viņa: Man jums nekas nav sakāms.

Viņš: Paklausieties, man ir svaiga informācija Alises Diksones lietā.

Viņa: Jūs neesat normāls...

Viņš: Ļaujiet vismaz paskaidr...

Viņa: Ejiet ratā!

★

Medlina bija nolikusi klausuli. Viņš mēģināja piezvanīt vēlreiz, taču viņa neatbildēja. Apžēliņ... tā sieviete nemaz neatviegloja viņa uzdevumu...

Melnos mākoņus pāršķēla zibens šautras, tad nogranda pērkons. Lietus lija aumaļām. Džonatanam nebija ne lietussarga, ne kapuces, un viņa mētelis bija izmircis līdz pēdējai vīlītei. Viņš mēģināja apturēt taksometru, bet šeit jau nebija nekāda Ņujorka. Sapīcis viņš devās uz Monparnasas metrostaciju un iestājās rindā. Tumšais un neglītais tornis kroplīgi slējās Parīzes debesīs.

Tāpat kā katru reizi, kad Džonatans nonāca šajā kvartālā, viņš prātoja, kā gan sabiedrība pieļāvusi uzsliet šo drūmo karkasu, kas izskatās tik kroplīgs un neestētisks.

Džonatans bija tikko iekāpis taksometrā, kad no viņa slapjā lietusmēteļa kabatas atskanēja viegla un jautra melodija, kas vēstīja, ka pienākusi īsziņa. To bija atsūtījusi Medlina. Viņš ieraudzīja ciparu virkni, kam sekoja teksts: “Izsniegta Mančestrā 2008. gada 19. jūnijā”.

★

Šarla de Golla lidostā Džonatans iesēdās Air France lidmašīnā, kas izlidoja vakarā, pulksten deviņos un desmit minūtēs. Lidojums ilga septiņas stundas un piecdesmit piecas minūtes, un lidmašīna nosēdās Ņujorkas Kenedija lidostā pulksten vienpadsmitos un piecās minūtēs.

★

Medlina izlidoja no Sanfrancisko pulksten divos un trīsdesmit minūtēs. Viņai uz elektronisko pastu tika atsūtīta Džonatana apsolītā biļete. Lidojums līdz Ņujorkai ilga piecas stundas un divdesmit piecas minūtes. Kad lidmašīna nosēdās Ņujorkas Kenedija lidostā, bija jau gandrīz nakts, pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm vienpadsmit.

★

Ņujorka

Tikko ieradies lidostā, Džonatans steidza pārbaudīt ielidojošo reisu sarakstu. Medlinas lidmašīna bija nosēdusies desmit minūtes pirms viņa reisa. Nezinot, kur viņa to gaidīs, Džonatans prātoja, vai nepiezvanīt viņai, bet tad pamanīja restorānu “Debesu vārti”, to pašu ēstuvi, kur abi reiz jau bija saskrējušies.

Varbūt...

Džonatans tuvojās kafejnīcai un palūkojās caur stiklu. Medlina sēdēja pie kāda no galdiņiem ar kafijas tasi un beigeli. Viņš to uzreiz nemaz nepazina. Elegantā fashion victim tagad savu vietu bija atdevusi pilsētnieciskajai girl next door. Viņa nemaz nebija uzkrāsojusies. Laiviņu vietā Medlinai kājās bija Converse kedas, Prada mēteli aizstāja ādas jaka, bet līdzās uz sēdekļa bija novietota mugursoma, kas bija aizstājusi ar monogrammām apdrukāto grezno ceļasomu.

Viņas mati bija sasieti astē, bet dažas blondas cirtas apņēma seju, daļēji aizsedzot rētu un piešķirot sievišķīgāku veidolu Med-linas jaunajam tēlam. Džonatans pāris reižu viegli piesita pie stikla, it kā viņš klauvētu pie durvīm. Viņa pacēla acis, lai uz to palūkotos, un Džonatans uzreiz saprata, ka šai sievietei, kas bija viņa priekšā, vairs nav nekā kopēja ar to koķeto, jauno dāmu, ko viņš bija sastapis iepriekšējā sestdienā. Parīzes floristes vietu bija ieņēmusi Mančestras galvenā detektīve.

-    Labvakar, - Džonatans teica, tuvodamies galdiņam.

Medlinas acis bija apsārtušas no bezmiega un kvēloja no noguruma.

-    Labdien, labvakar... es vairs nezinu ne to, cik ir pulkstenis, ne to, kas šodien par dienu...

-    Es jums kaut ko atvedu, - viņš teica, pastiepdams sievietei mobilo telefonu.

Tagad arī Medlina izvilka no kabatas Džonatana telefonu un pasvieda to viņam, bet viņš to gaisā noķēra.

Nu viņi vairs nebija vieni.

Trešā daļa

Viens otram

24 Ko mirušie atstaj dzīvajiem

Ko mirušie atstāj dzīvajiem [..] tās, protams, ir nedziedējamas skumjas, taču arī vairāk pienākumu, jo dzīvajiem jāpaveic tas, no kā mirušie tagad šķirti un kas palicis nepadarīts.

Fransuā Čens

Mančestra

Čītembridžas policijas iecirknis

Pulksten četros nakti

Krēslainajā policijas iecirknī valdīja stindzinošs aukstums. Džims Flaertijs līdz galam ieslēdza sildītāju, ko administrācija viņam laipni bija piešķīrusi, taču tas izlaida garu un tagad pūta tikai auksto gaisu. Jo ļaunāk, tādēļ viņš atstāja ap kaklu šalli un uzvilka silto sporta jaku. Šajā pirmssvētku laikā iecirknis bija tikpat kā tukšs. Nakts bija mierīga, nekādu izsaukumu - salam, kas bija apstādinājis dzīvi lielākajā daļā Anglijas ziemeļrietumu, varēja pateikties arī par to, ka tas bija apturējis likumpārkāpējus.

Spalga džinkstoņa ziņoja, ka pienācis elektroniskais pasts. Džims paskatījās uz ekrānu, un viņa acis iemirdzējās. Tā bija vēstule, ko viņš jau gaidīja, - grafoloģiskais atzinums no eksperta, kam viņš bija nosūtījis fotoattēlu ar papīra salveti, kuru bija iedevis Džonatans Lemperērs. Iepriekšējā vakarā, kad Džims bija aizpildījis oficiālo pieteikumu, viņa pieprasījums tika noraidīts,

aizbildinoties ar to, ka Diksones lieta ir izbeigta un policijas administrācijai nav ne laika, ne naudas, ko viņam veltīt. Tāpēc viņš bija izraudzījies citu ceļu un piezvanījis vienai no policijas skolas dibinātājām Mērijai Lodžai, kas kādreiz bija vadījusi Skotlendjarda “Rokrakstu salīdzināšanas” ekspertīzes nodaļu. Tagad viņa strādāja par konsultanti tarifu pārsniegšanā, tomēr bija piekritusi viņam par brīvu sniegt šo pakalpojumu.

Džims atkal un atkal drudžaini pārlasīja vēstuli. Atskaites slēdzieni bija divdomīgi. Teikumi uz salvetes varēja būt rakstīti ar Alises roku, tomēr rokraksts, cilvēkam augot, mainās un attīstās: jaunais rokraksts bija “pieaugušāks” nekā dienasgrāmatas paraugos, un tādēļ nebija iespējams to pavisam droši identificēt.

Džims nopūtās.    ,

Pie velna ekspertus! Viņi vienmēr baidās kaut kur iepīties...

Troksnis. Kāds pagrūda biroja durvis, pat nepapūlējies pieklauvēt.

Flaertijs pacēla galvu un izberzēja acis. Tas bija viņa kolēģis Trevors Konrāds.

-    Te nu gan ir aukstumiņš! - jaunais policists konstatēja, aizrāvis ciet savas vējjakas rāvējslēdzēju.

-    Tu jau beidzi? - Džims jautāja.

-    Es tevi brīdinu, ka tā ir pēdējā reize, kad tu man liec visu nakti rauties ar lietu, kas jau sen izbeigta. Noņemt tos nospiedumus nemaz nebija tik vienkārši, tici man... - puisis teica, atdodot Flaertijam plastmasas maisiņu, kurā atradās pierādījums - slavenā papīra salvete ar šokolādes pleķiem.

-    Vai esi atradis kaut ko sakarīgu?

-    Lai vai kā, bet es rāvos kā vājprātīgs. Nodevu tavu salveti federālajam ierēdnim. Man ir norādes, fragmenti, tomēr tas viss ir ļoti nenoteikti.

Trevors pastiepa Džimam USB atmiņas karti, vienlaikus viņu brīdinot: - Es tev nokopēju visus fragmentus, taču tie ir diezgan juceklīgi - neceri, ka tu ieraudzīsi pabeigtu daktilogrammu.

-    Paldies, Trevor.

- Labi, es tinos. Ar to tavu ņemšanos Konija vēl nodomās, ka man ir mīļākā, - jaunais inspektors neapmierināts nopurpināja un devās projām.

Kad Džims bija palicis viens, viņš ievietoja atmiņas karti savā datorā. Trevoram bija izdevies atrast aptuveni desmit fragmentus, no kuriem divus trīs varbūt varēja izmantot. Džims tos pārvietoja uz sava datora ofisa sadaļu. Viņš palielināja fotouzņēmumus un ilgi un aizrautīgi vēroja šos izliekumu un vijumu ornamentus, cilpas un rievas, kas atrodamas uz mūsu pirkstu ādas un padara ikvienu no mums tik neatkārtojamu.

Bažīgi Džims pievienoja pirkstu nospiedumus policijas automātiskajai kartotēkai. Viņš zināja, ka riskēja laimestu vai nu dubultot, vai zaudēt, taču šajā nakts vientulībā un aukstumā viņš tomēr vēl cerēja uz savu veiksmes zvaigzni. Džims sāka salīdzināt šo divu triju veidu līniju paraugus ar simtiem miljardiem paraugu, kas atradās datubāzē. Algoritms veica savus meklējumus neprātīgā ātrumā. Šajā jomā angļu likumdošanas prasības bija vienas no stingrākajām pasaulē - tajās bija noteikts: lai pirkstu nospiedumus varētu atzīt par identiskiem, no visiem punktiem vienlaikus jāsakrīt vismaz sešpadsmit.

Pēkšņi kustība ekrānā apstājās pie skumjas pusaudzes sejas. Džims notrīsēja - uz papīra salvetēm bija Alises Diksones pirkstu nospiedumi.

Šis Džonatans Lemperērs nebija melojis. 2009. gada decembrī, vairāk nekā sešus mēnešus pēc tam, kad Alisei Diksonei tika izgriezta sirds, viņa vēl bija dzīva!

Džims juta, ka viņam trīc rokas un galvā veidojas rīcības plāns. Jāatsāk izmeklēšana. Jābrīdina priekšnieks, plašsaziņas līdzekļi, Medlina. Šoreiz viņš to atradīs. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli, vaja...

Nakts klusumu pārtrauca apslāpēts un neskaidrs eksplozijas troksnis.

Lode tika izšauta tikai stobra attālumā no Džima, uz vietas viņu nogalinot.

Ēna bija iekļuvusi pa logu.

Slepkava, kurš no galvas līdz kājām bija tērpies melnās drēbēs, tikko bija izpildījis pasūtījuma slepkavību, par ko viņam bija samaksāts. Viņš ielika automātisko ieroci Džimam rokā, lai liktu noticēt, ka tā ir pašnāvība, bet pēc tam, kā viņam bija prasījuši, paņēma plastmasas maisiņu ar salveti un USB atmiņas karti. Tad viņš mirušā policista datoram pievienoja nelielu cieto disku, ko izmantoja, lai datoram pielaistu vīrusu “Černobiļa 2012” - iznīcinošu draņķi, kas rekordlielā ātrumā inficēja visas programmas, izdzēšot cietā diska saturu un neļaujot ierīcei to atjaunot.

Šis pasākums aizņēma mazāk nekā trīsdesmit sekundes. Tagad bija laiks tīties prom. Lai gan iecirknis bija tikpat kā tukšs, kāds tomēr varēja ienākt. Klusinātājs, ar ko bija aprīkots Beretta ierocis, tikai nosacīti bija uzskatāms par efektīvu. Lai gan tas šāviena troksni mazināja un padarīja vājāku, tomēr ne līdz tādai vieglai šņākoņai, kādu varēja dzirdēt filmās.

Ēna ātri savāca visu, kas bija ņemams, un brīdī, kad gatavojās izkāpt pa logu, dzirdēja, ka uz galda ieskanas Džima telefons. Ēna nespēja noturēties un uzmeta acis viedtālruņa ekrānam. Uz tā izgaismojās vārds

MEDLINA.

25 Pilsēta, kas nekad neguļ

Vīrieši sarunājas ar sievietēm, lai varētu ar viņām gulēt. Sievietes guļ ar vīriešiem, lai varētu ar viņiem sarunāties.

Džejs Makinernijs

Pa to laiku Ņujorkā...

-    Neko nevar darīt. Džims neatbild, - Medlina secināja un pārtrauca zvanu, kamēr viņu taksometrs apstājās pie neliela restorāna Griničvilidžā.

Džonatans atvēra viņai mašīnas durvis.

-    Nav nekāds brīnums, Mančestrā pašlaik ir pieci no rīta! Jūsu Džims vēl guļ, tas arī viss...

Medlina viņam sekoja alus restorānā. Tiklīdz viņi ieradās, šīs vietas īpašnieks uzreiz pazina kādreizējo šefpavāru.

-    Sveiks, Džonatan! Tu zini, ka tavs apmeklējums mums joprojām ir liels pagodinājums!

-    Prieks tevi redzēt, Alberto!

Restorāna īpašnieks viņus apsēdināja pie neliela galdiņa tuvāk logam.

-    Tūlīt es atnesīšu divas porcijas mūsu “firmas īpašā”, - to teicis, viņš nozuda.

Medlina vēlreiz mēģināja piezvanīt Flaertijam, taču tikpat neveiksmīgi kā iepriekš. Kaut kas nebija kārtībā...

-    Džims ir īsts darbarūķis. Es viņu pazīstu, un, zinot, ko esat viņam pastāstījis, viņam tagad vajadzētu izmantot visu savu

ietekmi, lai pasteidzinātu pētnieku iejaukšanos. Un šajā bridi Dži-mam jau vajadzētu būt saņēmušam pirmos rezultātus.

-    Līdz Ziemassvētkiem atlikušas vairs tikai divas dienas. Visi dienesti strādā lēnāk nekā parasti. Jūs viņam piezvanīsiet rīt no rīta.

-    Mh, - Medlina piekrita. - Kur jūs esat paredzējis mani izguldināt? Es jūs brīdinu, ka krītu no kājām un...

-    Par to jums nav jāuztraucas. Mēs iesim pie Klēras.

-    Pie Klēras Lisjē? Jūsu kādreizējās palīdzes L’Imperator?

-    Jā. Viņai ir dzīvoklis netālu no šejienes. Es viņai piezvanīju un lūdzu izpalīdzēt. Viss veiksmīgi sakrita, jo viņa Ziemassvētkos nemaz nav Ņujorkā.

-    Kur viņa tagad strādā?

-    Honkongā, vienā no Džoela Robišona restorāniem.

Medlina nošķaudījās. Džonatans viņai pasniedza papīra kabatlakatiņu. Varbūt Alise vēl ir dzīva... - viņa prātoja, acīm iemirdzoties. Lai gan Džonatana atklājumi Medlinu bija satraukuši, tomēr viņa centās apklusināt savu iekšējo balsi un apvaldīt entuziasmu, jo nevēlējās pārāk iekaist, pirms nav iegūti taustāmi pierādījumi.

-    Uzmanību! Karsts! - sauca Alberto, atnesis divas porcijas šī restorāna firmas ēdiena - divus asiņainus hamburgerus kraukšķīgā maizē, ko papildināja nelieli sīpoli, gurķīši un cepti kartupeļi.

Alberto’s, kas atradās Griničvilidžas ziemeļos, Universitātes laukuma un 14. ielas stūrī, bija viens no pēdējiem autentiskajiem Manhetenas diners. Šis metāla restorānvagons ar retro atmosfēru, kas bija atvērts divdesmit četras stundas diennaktī, pievilināja nepārtrauktu plūsmu “mēnessērdzīgo”, kuri šeit ieradās nobaudīt omletes, French Toasts, hotdogus, īpašās pannās ceptās vafeles un pankūkas.

Itāļu izcelsmes amerikānis līdzās katram šķīvim novietoja piena kokteili.

-    Šovakar jūs esat mani viesi. Nē, Džonatan, nemaz nepretojies, es tevi lūdzu! Turklāt tā noteikti ir pēdējā reize...

-    Kāpēc tad tā?

-    Beidzot viņi ir iznīcinājuši arī mani! - Alberto teica, norādot uz paziņojumu, kas bija piesprausts pie sienas.

Tas klientiem vēstīja: tā kā ir pārmērīgi pieaugusi nomas maksa, šī vieta ir atvērta pēdējās dienas un drīz tiks slēgta.

-    Man tiešām žēl, - Džonatans juta līdzi.

-    Phe! Atvēršu kaut ko citu kaut kur citur! - Alberto pārliecinoši sacīja, nezaudējis savu dzīvesprieku, un nozuda virtuvē.

Tikko viņš bija prom, Medlina metās virsū savam sendvičam.

-    Esmu izsalkusi kā vilks, - sieviete atzinās, nokožot kumosu viņu “firmas īpašā”.

Tā kā Džonatans bija tikpat izsalcis, viņš nelika sevi ilgi lūgties un sekoja Medlinas piemēram. Viņi baudīja maltīti un ļāvās restorāna valdzinājumam. Tā bija vieta ārpus laika rituma, kurā bezrūpīgi bija sajaukušies ArtDeco stila elementi, mirdzošas hroma detaļas un Formica mēbeles. Aiz bāra letes pie sienas karājās fotogrāfijas ar autogrāfiem, kurās bija redzamas slavenības, kas šeit bija nobaudījušas makaronu ēdienus vai arančini, sākot ar Vudiju Allenu un beidzot ar Ņujorkas mēru. Zāles dziļumā vecs mūzikas automāts atskaņoja vienu no Leonarda Koena skaistākajām dziesmām “Famous Blue Raincoat", par spīti tam, ka tā bija drūma, bet vārdi - neizprotami.

Ar vienu acs kaktiņu Džonatans vēroja, kā jaunā sieviete ēd hamburgeru.

-    Dīvaini... kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju, biju gatavs saderēt, ka esat no tām veģetārajām dāmītēm, kas notiesā divas salātla-pas dienā.

-    Izskats mēdz būt maldinošs... - Viņa pasmaidīja.

Pulkstenis tagad bija pāri vieniem naktī. Apsēdušies viens

otram pretim uz ādas imitācijas sēdekļa, viņi izmantoja šo īso atelpas mirkli. Par spīti nogurumam, abiem bija tāda sajūta, it kā viņi tikko būtu pamodušies no gara ziemas miega. Jau vairākas stundas svaiga adrenalīna deva lika asinīm dzīslās ritēt straujāk. Džonatans bija atbrīvojies no stīvuma un dzēlīguma, kuram viņš bija ļāvies jau vairāk nekā divus gadus. Bet Medlina bija pārstājusi sevi maldināt, ka viņas rāmā dzīve bez izlēcieniem spētu to pasargāt no dēmoniem.

Šis kopā pavadītais, nedaudz nereālais mirklis bija kā absolūts miers ciklona epicentrā, pirms vētra atgriežas no jauna, kļuvusi vēl nežēlīgāka un postošāka. Viņi nenožēloja savu izvēli, tomēr apzinājās, ka nezina, kas īsti viņus sagaida nākotnē, - tukšums, pratināšanas, bailes... Kas notiks rit? Kurp viņus aizvedīs šī izmeklēšana? Vai viņi pratīs stāties pretim briesmām vai arī atstās šo piedzīvojumu, kļūstot vēl vairāk traumēti?

Uz galda ievibrējās mobilais telefons. Abi reizē viņi nolaida acis. Gluži automātiski savus telefonus viņi bija novietojuši vienu otram blakus. Zvanīja Džonatana telefons, taču uz ekrāna izgaismojās vārds “RAFAELS”.

-    Man šķiet, ka tur zvana jums, - viņš teica, pastiepdams Med-linai mobilo telefonu. - Jums nu gan netrūkst pašapziņas! Ierakstīt viņu manā kontaktu sarakstā!

-    Es atvainojos. Rafaels man paprasīja jūsu telefona numuru. Viņš nezināja, ka esmu atguvusi savējo.

Telefons turpināja vibrēt.

-    Vai jūs neatbildēsiet?

-    Nē, man nepietiek drosmes.

-    Paklausieties, tā nav mana darīšana un es nezinu, ko tieši jūs aizbraucot viņam teicāt, taču man šķiet, ka nevajadzētu savu draugu atstāt neziņā...

-    Jums taisnība, tā tiešām nav jūsu darīšana.

Mobilais telefons beidza lēkāt. Džonatans pārmetoši uzlūkoja Medlinu.

-    Vai viņš zina, ka jūs esat šeit?

Sieviete paraustīja plecus.

-    Viņš domā, ka esmu Londonā.

-    Pie savas draudzenes Džilianas, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Viņam jau droši vien būs izdevies ar viņu sazināties, - Džonatans minēja. - Un viņš zina, ka jūs tur neesat.

-    Es viņam rit piezvanīšu.

-    Rīt? Viņš taču nobeigsies no uztraukuma! Viņš noteikti apzvanīs visas lidostas, policijas iecirkņus, slimnīcas...

-    Beidziet ākstīties! Ja jau tā, - kāpēc lai viņš tikpat labi nevarētu sacelt arī “nolaupīšanas trauksmi”?

-    Vai jums nemaz nav sirds? Tiešām nav līdzcietības pret šo nabaga cilvēku, kurš jūk prātā aiz uztraukuma?

-    Jūs mani nokaitināsiet! Turklāt Rafaels nemaz nav nekāds nabags!

-Jūs visas tiešām esat vienādas!

-    Man taču nav jāmaksā par to, ka jums ir problēmas ar sievietēm!

-    Jūs pret viņu neesat godīga! Pasakiet taču viņam taisnību!

-    Kādu taisnību?

-    Ka jūs viņu vairs nemīlat. Ka viņš jūsu dzīvē bija tikai glābšanas riņķis un balsts, kas...

Medlina pacēla roku, lai Džonatanam iecirstu pliķi, taču viņš to saķēra, tikai par mata tiesu izvairīdamies.

-    Es patiešām jums iesaku nomierināties.

Džonatans piecēlās, uzvilka mēteli, paņēma telefonu un izgāja ārā uz ietves uzsmēķēt.

★

Ēstuves neona izkārtne tumsā mirdzēja. Bija sasodīti auksts, un to vēl pastiprināja ledaini saltas vēja brāzmas. Lai šķiltavu uguni pasargātu no vēja, Džonatans salika kopā plaukstas, taču vējš bija tik spēcīgs, ka viņam to vajadzēja atkārtot divas reizes, līdz izdevās aizsmēķēt cigareti.

★

Saniknota Medlina pameta savu vietu un izlauza ceļu cauri pūlim līdz bāra letei, lai pasūtītu dubulto viskiju, ko viņa noslīcināja ananasu sulā. Mūzikas kastē Leonarda Koena dziļo un zemo balsi bija nomainījuši bītlu ģitāru un sitamo instrumentu ritmi.

“I need You,” dziedāja Džordžs Harisons. Tā bija tipiska pagājušā gadsimta 60. gadu melodija - viegla un naiva, ko trešais bītls bija sarakstījis Patijai Boidai viņu mīlas laikā, pirms viņa to pameta Ērika Kleptona dēļ.

Ar kokteili rokās Medlina atgriezās, lai apsēstos pie sava galdiņa. Viņa caur logu vēroja šo dīvaino vīrieti, kuru pazina tikai vienu nedēļu, bet kurš pēdējās dienās bija aizņēmis gandrīz visas viņas domas, novedot Medlinu tuvu apmātībai. Mētelī ietinies, Džonatans raudzījās debesīs. Ielu luktura bālajā gaismā viņš izskatījās sapņains, nedaudz bērnišķīgs un skumjš. Viņā bija kaut kas aizkustinošs un pievilcīgs - vienkāršs šarms, seja, kas viesa uzticību. No šī vīrieša strāvoja neizprotama sirsnība, saprāts un labestība. Tagad arī viņš paskatījās uz sievieti, un tajā brīdī kaut kas pēkšņi mainījās. Medlina nodrebēja, un viņai pakrūtē sažņaudzās.

*

Un, kamēr Medlinu vel joprojām bija pārņēmušas šis negaidītās emocijas, viņas sirds sāka dauzīties, kājas drebēja, bet vēderā lidinājās taureņi.

Negaidītās izjūtas bija sievieti pārsteigušas. Apjukusi viņa prātoja, kas izraisījis šo satraukumu, kurš viņu pēkšņi bija izsitis no līdzsvara. Viņa vairs neko nesaprata. Uztraukta, nespēdama pret to cīnīties, Medlina vairs nevarēja atraut savu skatienu no viņējā. Tagad šī vīrieša seja Medlinai šķita tik tuva, it kā viņa to būtu pazinusi vienmēr.

★

Džonatans aizsmēķēja cigareti un izpūta zilganu dūmu strūkliņu, un pagāja vai vesela mūžība, līdz tā, sastingusi nakts aukstumā, izgaisa. Sajutis, ka Medlina caur stiklu viņu vēro, Džonatans pagrieza galvu, un viņu skatieni pirmo reizi pa īstam sastapās.

Šī sieviete... Viņš zināja, ka zem šīm cietajām un aukstajām bruņām patiesībā slēpjas jūtīga un sarežģīta būtne. Tieši pateicoties šai sievietei, Džonatans bija atbrīvojies no sava sastinguma.

Viņš atkal sajuta šo neparasto saikni, kas abus vienoja. Šo pēdējo dienu laikā viņi bija sākuši viens otru iepazīt neticami ātri, izjūtot vienam pret otru gandrīz apmātību, iekļūstot visintīmākajos noslēpumos, atklājot viens otra trūkumus, trauslumu, nepiekāpību, stiprās puses un vājības, kas šķita atbalsojamies otrā.

★

Dažas sekundes starp viņiem valdīja pilnīga saskaņa. Sajūsma, uzliesmojums, dzīves alkas. Ceļš, kādu viņi bija mērojuši, un risks, kādu viņi bija uzņēmušies, lai nokļūtu viens pie otra, lika domāt, ka viņi ir radniecīgas dvēseles, kas beidzot sastapušās un virzās uz priekšu vienā virzienā. Tagad starp viņiem bija izveidojusies atklātība, kaisle un jūtu ķīmija. Šīs sajūtas bija tik vienkāršas, ka atkal atgriezās bērnības bailes un cerības. Un šī pārliecība, ka beidzot viņi ir satikuši kādu, kurš spēj aizpildīt tukšumu viņos un aizgaiņāt bailes, un sadziedēt pagātnes rētas, reibināja.

★

Medlina padevās un ļāvās jaunajām izjūtām. Tas bija tikpat satraucoši kā lēkt tukšumā bez izpletņa vai stiprinājuma. Viņa atkal atcerējās abu pirmo tikšanos. Nekas nebūtu noticis, ja ne šis atgadījums lidostā. Nekas nebūtu noticis, ja viņi nejauši nebūtu samainījušies ar telefoniem. Ja Medlina tajā kafejnīcā būtu iegājusi trīsdesmit sekundes agrāk vai trīsdesmit sekundes vēlāk, viņi nekad nesastaptos. Tas vienkārši tā bija nolemts. Dīvains likteņa pavērsiens, kas viņus satuvināja izšķirīgā brīdī. Kā viņas vecmāmiņa mēdza teikt - eņģeļa zvans...

★

Nekustīgi stāvēdams naktī, Džonatans ļāvās pārmaiņām, kas sadedzināja viņa pagātnes saites un iezīmēja nākotni.

Šī maģija ilga tikai īsu mirkli. Pēkšņi burvība izgaisa. Džonata-nam kabatā iezvanījās telefons. Tas bija Rafaels, kurš bija nolēmis vēlreiz izmēģināt laimi. Šoreiz Džonatans nolēma atbildēt. Viņš iegāja restorānā, apsēdās pie galdiņa un pastiepa Medlinai telefonu.

-    Jums zvana.

Atgriešanās realitātē bija smaga.

★

Pēc divdesmit minūtēm...

-    Izbeidziet muļķoties! Tik plānā jaciņā jūs vēl saaukstēsieties!

Sals kļuva aizvien durstīgāks. Medlina un Džonatans gāja pa 14. ielu. Lai gan viņa bija tērpusies vienkāršā svīterī un plānā ādas jaciņā, viņa ietiepīgi atteicās uzvilkt mēteli, ko viņš piedāvāja.

-    Gan jau rītdien ar 40 grādu temperatūru vairs tik uzpūtīga nebūsiet...

Uz Sestās avēnijas stūra viņi iegāja kādā pārtikas veikalā, lai nopirktu ūdeni, kafiju un lielu maisu, kas bija pilns ar koka gabaliem un pagalēm.

-    Kā jūs zināt, ka tur ir kamīns?

-    Es to māju labi pazīstu, iedomājieties tikai! Palīdzēju Klērai to nopirkt, galvojot par viņu.

-    Jūs abi esat ļoti tuvi, vai ne?

-Jā, viņa man ir ļoti laba draudzene. Nu, vai jūs beidzot uzvilksiet to mēteli vai ne?

-    Nē, paldies. Te tiešām ir jauki, - Medlina jūsmoja, iepazīstot kvartālu.

Pilsētā, kas nemitīgi mainījās, Griničvilidža bija tikpat kā nemainīga, no modernizācijas pasargāta vieta. Kad Medlina bija apmeklējusi Manhetenu kopā ar Rafaelu, viņi bija palikuši Mid-taunā, apmeklējuši Taimskvēru, muzejus un veikaliņus ap Piekto avēniju. Šeit viņa atklāja citu Ņujorku - pilsētu bez debesskrāpjiem. Tā bija daudz greznāka Ņujorka ar smilšakmens ķieģeļu fasādēm un akmens lieveņiem, kas atgādināja Londonas turīgos kvartālus. Atšķirībā no taisnvirziena ielām, kas pilsētu it kā sadalīja sektoros, Vilidža bija pilna ar līkumotām ieliņām. Tās veda pa agrāko ganību ceļiem, kuri bija saglabājušies vēl no tiem laikiem, kad tas bija tikai neliels nomales miests.

Par spīti aukstumam un vēlajai stundai, bāros un nelielajos restorānos dzīve kūsāt kūsāja. Ar kokiem apstādītā alejā viņi sastapa skrējējus ar suņiem, bet Ņujorkas Universitātes studenti svinēja Ziemassvētku brīvdienu sākumu un zem ielu lukturiem dziedāja svētku korāļus.

-    Tā tiešām ir pilsēta, kas nekad neguļ! - Medlina secināja.

-Jā, par to senajā leģendā nav samelots...

Kad viņi nonāca Vašingtonskvērā, Džonatans iegriezās mazā, bruģētā ieliņā, kurā iebraukt neļāva nelieli vārtiņi.

-    Makdugala alejā agrāk atradās pie parka esošo savrupmāju zirgu staļļi, - viņš paskaidroja, ievadot kodu, lai barjera paceltos. Šķita, ka tā ir pēdējā Manhetenas iela, kas vēl bija apgaismota ar gāzes lukturiem.

Viņi devās uz priekšu pa aptuveni simt metru garu aklo ieliņu. Šai vietai piemita kaut kas tik maģisks un nemainīgs, ka bija grūti noticēt, ka viņi atrodas Ņujorkā 21. gadsimta sākumā.

Abi apstājās pie kāda gleznaina vienstāva namiņa. Džonatans ievēroja Klēras norādījumus un pacēla terakotas podu, kas bija novietots mājas priekšā. Zem tā mājas uzraudze bija atstājusi atslēgu saišķi.

Viņš ieslēdza drošinātājus, iededza gaismu un iedarbināja apkuri, bet pēc tam sameta kamīnā pagales. Medlina izstaigāja visas istabas. Māja bija gaumīgi atjaunota. Tā bija moderna, tomēr saglabāti arī daži sākotnējie elementi, tādi kā sarkanu ķieģeļu siena, koka sijas un brīnumaina gaismas aka, kas piešķīra vietai pasakainu noskaņu.

Ziņkāres pārņemta, Medlina aplūkoja fotoattēlus, kas bija piekārti pie sienām. Klēra Lisjē bija glīta, gara auguma, sportiska sieviete. Medlina pat kļuva greizsirdīga.

-    Vai jums nešķiet dīvaini, ka esat redzams lielākajā daļā fotoattēlu, kas atrodas šajā mājā?

-    Kā tas jāsaprot? - Džonatans jautāja, noklikšķinot šķiltavas, lai aizdegtu pagales kamīnā.

-    Jūs esat redzams visur - Klēra un Džonatans virtuvē, Klēra un Džonatans zivju tirgū, Klēra un Džonatans pie Dīna un Delukas, Klēra un Džonatans bioloģisko produktu tirgū, Klēra un Džonatans pozē kopā ar to vai citu slavenību...

-    Viņa taču ir mana draudzene! Tas ir normāli, ka viņa saglabājusi atmiņas par šiem notikumiem.

-    Izņemot viņas tēvu, jūs esat vienīgais vīrietis, kas redzams fotogrāfijās!

-    Vai tikai jūs man nerīkojat scēnu?

-    Kas ir šī sieviete? Vai jūsu mīļākā?

-    Nē! Varbūt vēl pajautāsiet, cik reižu?

-    Taču viņa jūsos ir iemīlējusies, to var skaidri redzēt.

-    Es neko par to nezinu.

-    Kad es jums saku!

-    Un ko tas maina?

-    Pēc šķiršanās jūs varējāt ar viņu satuvināties. Viņa ir jauna, skaista kā zvaigzne, acīmredzot arī gudra...

-    Nu jau pietiks.

-    Nē, vēlos, lai jūs man paskaidrojat.

-    Nav jau nekā, ko skaidrot.

-    Vai gribat, lai es pati to izdaru? - Uz priekšu paliekusies, Medlina izaicināja Džonatanu.

-    Nē, negribu vis.

Džonatans mēģināja atkāpties, bet viņš bija pagriezies ar muguru pret kamīnu, un liesmas jau pieņēmās spēkā.

-    Tomēr es to izdarīšu! Klēra Lisjē ir nevainojama. Viņa ir maiga, laipna un nopietna. Gadījumā ja jūs vēl sagribētu bērnus, viņa būtu ideāla māte. Jūs viņu augstu vērtējat un cienāt, bet... kā lai to labāk pasaka?... Tas būtu pārāk vienkārši, pārāk saskanīgi...

Medlina bija pienākusi vēl tuvāk. Tagad viņas lūpas atradās tikai dažus centimetrus no Džonatana lūpām. Viņa turpināja:

-    Jo tas nav tas, ko jūs mīlestībā cerat atrast, vai ne? Jums vajag kaisli, konfliktus, sāncensību. īsi sakot, Klēra jums nav īstā sieviete...

Džonatans nezināja, ko teikt. Viņš juta, ka viņa elpa jau sajaukusies ar Medlinas elpu. Un viņa to dusmās izprovocēja:

-    Un es? Vai es jums esmu īstā sieviete?

Viņš piespiedās Medlinai cieši klāt un to noskūpstīja.

★

Džonatans nebija mīlējies kopš šķiršanās ar Frančesku, tāpēc tagad neveikli novilka Medlinai ādas jaku un svīteri. Viņa tam atpogāja kreklu, neatraujot lūpas no vīrieša kakla. Džonatans nedaudz atkāpās, lai būtu ērtāk glāstīt viņas seju un izgaršot lūpas. No Medlinas vēdīja viegla un kairinoša citrusa, piparmētru un lavandas smarža.

Sievietes smalkais un slaidais augums apvijās Džonatanam apkārt, un viņi nokrita uz sofas. Gurni šūpojās. Viņu ķermeņi savijās, izveidojot kustīgu, no viļņveidīgiem izliekumiem sastāvošu skulptūru, kas līgani cilājās spoži bālganajā mēness gaismā.

Viņu mati un smarža sajaucās, viņu āda un lūpas saskārās. Ar acīm cieši viens otru caururbjot, viņi ļāvās baudai.

Bet tur ārā, pilsētā, kas nekad neguļ, dzīve turpinājās.

26 Meitene ar Modiljāni acīm

Non sum qualis eram^1 Horācijs

Pa to laiku Džuļjarda skolā,

Ņujorkas prestižākajā izpildītājmākslinieku skolā

-    Es tikko saņēmu īsziņu no Lika! - iesaucās Lorelija, atverot vannasistabas durvis un vicinot mobilo telefonu savai istabas biedrenei gar acīm.

Noliekusies virs izlietnes, ar zobu birsti rokās, Alise jautāja:

-    Kvišnotvsgrb?

-    Kā, lūdzu?

-    Ko viņš no tevis grib?

-    Viņš uzlūdza mani rītvakar pusdienās Café Luxembourg!

-    Vareni! Vai tev nešķiet, ka viņš nedaudz izskatās pēc Raiena Reinoldsa?

-Jebkurā gadījumā viņš ir smuks džekiņš! - Lorelija ieķiķinā-jās un aizvēra durvis.

Palikusi viena, Alise, lūkojoties spogulī, ar salveti notīrīja grimu. Atspulgā viņa redzēja skaistas, septiņpadsmit gadus vecas meitenes attēlu ar smalku seju, ko ieskāva blondi mati. Viņai bija augsta, atklāta piere, spītīga mute un izteikti vaigu kauli. Tumšās, zili zaļās acis kontrastēja ar porcelāna bālo ādu. Šeit, skolā, ārienes un uzvārda dēļ daudzi domāja, ka viņa ir poļu izcelsmes.

Tagad viņu sauca Alise Kovaļska. Tā vismaz bija rakstīts viņas personas identifikācijas kartē...

Alise beidza sakopties un vēl dažus mirkļus izklaidējās, ļoti ātri mainot dažādas sejas izteiksmes. Tāpat kā vingrinājumos, ko viņa veica dramatiskās mākslas nodarbībās, meitene savilka neapmierinātu seju, mainot skatienu no kautrīga uz provocējošu.

Tad viņa piebiedrojās Lorelijai lielajā istabā, kurā viņas abas mitinājās. Satraukta par gaidāmo tikšanos, jaunā afroamerikāņu dziedātāja fonā bija uzlikusi Lady Gaga mūziku un pie tualetes spoguļa izmēģināja dažādus tērpus - melnu kleitu un tvīda jaku, iejuzdamās “Intrigantes” tēlā, nedaudz čigānisku vintage kleitu, Chloe džinsus un krāsainu džemperīti kā Kameronai Diazai...

-    Es kritu no kājām, - atzinās Alise, palienot zem segām.

-    Nav nekāds brīnums. Šovakar tu biji balles karaliene!

Skaistā meitene ar soprāna balsi runāja par gada noslēguma

izrādi “Vestsaidas stāsts”, kurā Alisei bija Marijas loma.

-    Tu tiešām domā, ka es biju laba?

-    Spīdoša! Tu mūziklos esi tikpat lieliska kā vijoļspēlē.

Nosarkusi Alise viņai pateicās. Meitenes vēl aptuveni piecpadsmit minūtes pļāpāja, apspriežot vakara filmu.

-    Sasodīts, es aizmirsu savu somu auditorijas ģērbtuvēs! -Alise pēkšņi apķērās.

-    Nav liela bēda, paņemsi rīt.

-    Problēma ir tā, ka tur ir manas zāles.

-    Tās, ko tu dzer, lai izvairītos no transplantācijas komplikācijām?

-    Galvenokārt tās palīdz pret paaugstinātu asinsspiedienu, -Alise paskaidroja, apsēdusies uz gultas malas.

Neziņā meitene pāris sekunžu prātoja, tad pielēca kājās.

-    Iešu pakaļ! - viņa izlēma.

Alise uzvilka bikses tāpat virsū naktskreklam un atvēra skapi, lai paņemtu svīteri.

Neskatoties viņa paņēma to, kas atradās kaudzei virspusē, -pelēki sārtu sporta jaku ar aitas vilnas oderi un kapuci, uz kuras

bija uzšūta Manchester United komandas emblēma. Vienīgais apģērbs, kas tai bija palicis no iepriekšējās dzīves.

Kājās meitene uzvilka audekla sporta apavus, atstājot auklas nesasietas.

-    Aiziešu arī līdz automātam, - viņa nolēma. - Gribu Oreo cepumus un zemeņu pienu.

-    Paņemsi man paciņu vafeļu? - istabas biedrene vaicāja.

-    Labi. Es drīz būšu.

★

Alise atstāja istabu. Gaitenī jautrība sita augstu vilni. Šajā skolas brīvdienu priekšvakarā internātskolā valdīja svētku atmosfēra. Universitātes kopmītnēs, kas atradās Linkolna Centra pēdējos divpadsmit stāvos, mitinājās vairāk nekā trīssimt studentu - piecdesmit dažādu tautību nākamie dejotāji, aktieri un mūziķi. Kaut gan bija jau gandrīz divi naktī, studenti klaiņoja no vienas istabas uz citu. Daudzi kārtoja savas ceļasomas, lai nākamajā dienā atstātu skolu un dotos pie savām ģimenēm svinēt Ziemassvētkus.

Kad Alise nonāca vestibilā, viņa izsauca liftu. Gaidot meitene pa logu raudzījās uz augstceltņu gaismām, kas atspīdēja upē. Viņa vēl joprojām atradās izrādes iespaidā un izpildīja kādu dejas soli. Šīgada nogalē - vairāk nekā jebkad agrāk - viņa jutās pateicīga dzīvei. Kas būtu noticis, ja viņa būtu palikusi Mančestrā? Vai viņa tagad vispār vēl būtu dzīva? Iespējams, ka ne. Šeit, Manhetenā, Alise bija atlabusi un, lai gan sirds transplantācija nepagāja bez sekām, jutās gluži kā mākoņos. Viņa, sīkais Čītembridžas meitēns, šovakar bija nospēlējusi galveno lomu prestižākās Ņujorkas mākslas skolas izrādē!

Pēkšņi Alisei pārskrēja salti drebuļi, un viņa sabāza rokas svītera kabatās. Vecais, sārtais svīteris atdzīvināja atmiņas, un meitenes galvā sāka virknēties pagātnes ainas - māte, bērnības kvartāls, skola, trūkums, smirdīgie mitekļi, lietus, baismā vientulība un bailes, kas nekad viņu neatstāja. Vēl joprojām Alise itin bieži nespēja aizmigt, tomēr savu lēmumu nenožēloja. Un nenožēlos nekad.

Šeit, Džuljarda skolā, visi bija aizrāvušies ar mākslu un kultūru. Cilvēki bija atvērti jaunām idejām, pretimnākoši, neparasti un iedvesmojoši. Dzīve bija viegla, un mācību iestāde ļoti piemērota visām nodarbībām - ja Alise vēlējās, tad varēja spēlēt vijoli kaut vai nakts vidū telpās ar skaņas izolāciju, kas atradās katrā stāvā. Skolā bija vairākas auditorijas un izrāžu zāles, psihoterapijas klīnika un fitnesa centrs...

Kad lifts beidzot bija klāt, Alise nospieda divpadsmitā stāva pogu, kur atradās lielā koplietošanas zāle. Telpas vienā stūrī vēl joprojām rosījās studenti - daži uz milzīga ekrāna skatījās koncertu, citi spēlēja biljardu, bet vēl citi, sasēdušies ap virtuves bāru, mielojās ar Magnolia Bakery mafiniem.

-    Ak nē! - viņa sapīkusi noteica, konstatējusi, ka automāti jau iztukšoti.

-    Kas jaunkundzei kait? - jautāja kāds no drošībniekiem.

-    Mani iemīļotie cepumi ir izbeigušies!

Šo vietu divdesmit četras stundas diennaktī uzmanīja īpaša drošības sistēma. Džuljarda skolā ar drošību nejokoja, jo tajā mācījās diplomātu bērni, karaļnamu pārstāvji un pat prezidenta meita.

Pirms atgriezties pie liftiem, Alise nopirka dzērienu un vafeļu paciņu Lorelijai. Tad meitene nobrauca lejā, kur atradās koncertzāles. Kad Alise nonāca otrajā stāvā un durvis atvērās, viņa ieraudzīja milzīgu, tumšu siluetu, kas viņu jau gaidīja. Kāds vīrietis ar masku uz sejas mērķēja uz viņu ar ieroci. Alise atkāpās un aizlūzušā balsī iekliedzās, bet vīrietis viņai tuvojās un izšāva.

27 Gūstekne

Neviens nespēj ilgi valkāt masku

Seneka

Divi elektrošoka ieroča lādiņa triecieni trāpīja Alisei pa vēdera lejasdaļu. Ar nobloķētu nervu sistēmu meitene paralizēta sabruka zemē, vairs nespēdama ne paelpot, ne pakustināt kājas.

Uzbrucējs vienā mirklī metās viņai virsū. Viņš sagrāba meiteni aiz rīkles un iebāza tai mutē kabatlakatu, bet pēc tam to aizsēja ar šalli. Lifta durvis aizvērās. Vīrietis nospieda pogu, lai nokļūtu pazemes stāvā, un, kamēr lifts brauca, turēja Alisi piespiestu pie grīdas. Meitene vēl nebija nākusi pie samaņas, tālab viņš to apgrieza uz vēdera un sasēja viņas plaukstu locītavas un potītes ar diviem kaprona virves ruļļiem, ko ļoti cieši savilka.

Pēc dažām sekundēm viņi bija nonākuši pazemes autostāvvietā. Vīrietis, joprojām ar masku uz sejas, pacēla Alisi kā maisu un pārmeta pāri plecam. Apdullusi viņa kūtri centās turēties pretim, taču, jo vairāk pretojās, jo ciešāk vīrietis to sagrāba. Viņa rokas bija tik spēcīgas kā milzu žokļi, ar kuriem viegli sadragāt kaulus. Kā uzbrucējam bija izdevies tikt galā ar tik izsmalcinātu drošības sistēmu? Kā viņš zināja, ka Alise tieši tajā brīdī brauks ar liftu?

Pustumsā viņi šķērsoja stāvvietu un nokļuva pie bordo krāsas Dodge pikapa. Ar milzīgo radiatora režģi, aptumšotajiem stikliem, mirdzošajām hroma detaļām un dubultajiem aizmugures riteņiem šis spēkrats izskatījās biedējošs. Vīrietis nometa Alisi uz aizmugures sēdekļa, ko no vadītāja atdalīja caurspīdīga starpsiena, kāda

mēdza būt taksometros. Viņš apsēdās pie stūres un izbrauca no stāvvietas. Tā kā vīrietim bija elektromagnētiskais žetons, neviens viņam neko neprasīja.

Tiklīdz viņi bija izbraukuši ārpus skolas teritorijas, nepazīstamais noņēma masku, ļaujot Alisei atpakaļskata spogulītī saskatīt viņa seju. Tas bija vīrietis ar plāniem matiem, stiklainām acīm un gaļīgiem, sažuvušiem, kuperozes skartiem vaigiem. Viņa to nekad agrāk nebija sastapusi. Automašīna ienira satiksmes plūsmā, izbrauca uz Brodvejas, bet pēc tam uz Kolumba avēnijas.

★

Ceļgaliem trīcot un sirdij dauzoties, Alise pamazām sāka atgūties no katatoniskā stāvokļa, ko bija izraisījuši elektrošoka ieroča elektriskie impulsi. Lai arī viņu bija pārņēmusi panika, meitene tomēr mēģināja pa logu saskatīt, kādu maršrutu ir izraudzījies viņas nolaupītājs. Kamēr viņi atradās “tūristu” kvartālos, meitene vēl uz kaut ko cerēja. Alise ar kājām mēģināja sist pa stiklu, taču virve, ar ko viņai bija sastiprinātas kāju potītes, neļāva veikt pat visniecīgāko kustību. Iebiedēta viņa smaka vai nost, jo mutē iebāztais vīkšķis traucēja elpot. Alise mēģināja atbrīvot rokas, bet kaprona auklas sāpīgi griezās plaukstu locītavās.

Mašīna brauca pa Devīto avēniju uz leju līdz 42. ielai. Tagad viņi atradās blakus par “Elles ķēķi” dēvētajai pilsētas daļai. Alise centās savaldīties.

Nomierinies! Elpo caur degunu! Saņem dūšu!

Viņa nenomirs. Vismaz ne uzreiz. Ja vīrietis būtu gribējis viņu nogalināt, viņš būtu to jau izdarījis. Un viņš noteikti netaisās viņu izvarot. Neviens jukušais, kurš grib apmierināt savus vienkāršākos instinktus, nekad neuzņemtos tādu risku, mēģinot iekļūt celtnē, kas tiek uzmanīta tā kā Džuljarda skola.

Kas īsti bija šis cilvēks? Alise bija ievērojusi, ka viņš ar ieroci mērķēja viņai pa vēderu, neskarot krūškurvi.

Viņš zināja, ka man ir pārstādīta sirds un ka elektriskais lādiņš, kas būtu raidīts pārāk tuvu tai, varētu mani nogalināt...

Nezinot sava nolaupītāja motivāciju, Alise jau bija sapratusi, ka pagātne šovakar atkal viņu ir notvērusi.

Vīrietis brauca prātīgi, turoties ielas kreisajā pusē, un uzmanījās, lai nepārsniegtu atļauto braukšanas ātrumu, izvairīdamies no policijas pārbaudes. Viņš jau bija nokļuvis pilsētas rietumu galā un tagad brauca gar upi uz dienvidiem. Nolaupītājs turpināja ceļu nedaudz mazāk par ceturtdaļstundu, bet pēc tam pikaps ienira Bruklinas tunelī.

Ak nē! Mēs atstājam Manhetenu...

Viņi tikko bija apbraukuši maksas autoceļu, kad iezvanījās nepazīstamā telefons. Viņš nospieda atbildes taustiņu, bet brīvo roku ierīce bija ieslēgta tā, ka Alise varēja sadzirdēt lielāko daļu sarunas.

-    Nu, kas jauns, Jurij?

-    Braucu pa ceļu. Viss norit, kā plānots, - vīrietis paziņoja ar tik spēcīgu krievu akcentu, ka grieza ausīs.

-    Vai tu viņu par daudz neapdullināji?

-    Es ievēroju norādījumus.

-    Labi. Tu zini, kas darāms tālāk.

-Jā, - krievs atbildēja.

-    Neaizmirsti viņu pārmeklēt un tiec vaļā no pikapa.

-    Skaidrs.

Balss telefonā piederēja... Tā bija... Nē, tas nebija iespējams...

Tagad viss bija skaidrs. Alises sirds sitās vēl straujāk, jo viņa tikko bija aptvērusi, ka briesmas ir vēl lielākas, nekā viņa bija iztēlojusies. Meiteni pārņēma panika, un vīkšķis mutē atkal smacēja. Alise centās elpot lēnām. Kaut kas noteikti bija jāizdomā.

Mans mobilais!

Cenzdamās nepiesaistīt uzmanību, Alise izlocījās, lai no jakas aizmugures kabatas izvilktu mobilo telefonu. Diemžēl viņas sasietās plaukstu locītavas jebkuru kustību padarīja neiespējamu, turklāt “Jurijs” viņu tikpat kā visu laiku uzmanīja, bieži pametot skatienu atpakaļskata spogulītī. Tomēr, pateicoties pacietībai un spītībai, viņai izdevās savu telefonu izvilkt un atvērt. Uz labu laimi viņa jau bija nospiedusi pirmos divus tālruņa numura 911 ciparus, kad pēkšņi Dodge strauji nobremzēja. Telefons izšļuka Alisei no rokām un tika pasviests zem sēdekļa.

-    Gondon! - krievs nolamājās, veltot to motociklistam, kurš tikko pabrauca garām pie sarkanās gaismas.

Nosaitēta kā cīsiņš, Alise vairs neko nevarēja izdarīt - telefons nebija aizsniedzams. Viņi brauca vēl vismaz aptuveni piecpadsmit minūtes, ienirstot tumsā dienvidu virzienā. Kurp viņi dodas? Alise bija pārliecināta, ka viņi jau labu laiku vairs nav Bruklinā, kad pamanīja Mermeida avēnijas izkārtni, kas bija viena no galvenajām Koniailendas ielām.

Cerības uzausa no jauna, kad viņi ceļā sastapa policijas mašīnu, kas patrulēja Sērfa avēnijā, taču abi poliči apstājās pie koka ūķa Nathan’s Famous, lai rītu hotdogus. No viņiem glābiņu vairs nebija ko gaidīt.

Jurijs iegriezās tumšā, aklā ielā un izslēdza gaismas. Nevienu citu mašīnu nemanīja. Viņš piebrauca pie kādas aplupušas ēkas un izslēdza motoru.

Kad Jurijs bija pārbaudījis, ka namā neviena nav, viņš atvēra Dodge aizmugures durvis, lai atsaitētu meitenei kājas.

Ar vienu naža cirtienu vīrietis pārcirta saites, ar ko bija sasai-tētas potītes.

-    Kusties!

Alise izdzirdēja viļņu troksni un sajuta, ka sejā pūš sāļa vēja pūsma. Viņi atradās kādas drūmas un pamestas teritorijas vidū pie Atlantijas okeāna. Tālu projām no Manhetenas debesskrāpjiem un rosīgās Bruklinas. Te valdīja sērīga gaisotne. Taču 20. gadsimta sākumā Koniailendā notika milzīgi gadatirgi ar atrakcijām, kas bija tā izslavētas ar savu oriģinalitāti, ka pulcēja vairākus miljonus tūristu, kuri ieradās no visām Savienoto Valstu malām. Karuseļi vibrēja populāras mūzikas akordu un satrauktā pūļa ritmā. Panorāmas rats bija visaugstākais visā zemē, amerikāņu kalniņi -visātrākie, spoku vilcieni - visbiedējošākie, bet frīkšovā izrādīja viskroplīgākos briesmoņus. Karājoties trosēs, no milzīga torņa varēja pat nolēkt ar izpletni.

Taču šis laiks sen bija pagājis. Aukstajā decembra naktī šī vieta vairs nebija saglabājusi neko no kādreizējās spozmes un burvības. Kopš pagājušā gadsimta 60. gadiem sākās strauja tās lejupslīde. Atrakcijas nespēja sacensties ar jaunatvērto Disnejlendu un citiem mūsdienu izpriecu parkiem. Tagad šī vieta bija tikai pamesta teritorija ar stāvvietu nožogojumu un pussabrukušu ēku virkni. Daži karuseļi vēl turpināja griezties tikai vasaras mēnešos. Citos gadalaikos šķita, ka šīs atrakcijas strauji aiziet postā, rūsas un netīrumu saēstas.

-Ja mēģināsi aizbēgt, es tev pārgriezīšu rīkli kā jēram, -Jurijs viņu brīdināja, turot naža asmeni Alisei pie kakla.

★

Viņš aizveda Alisi uz piedrazotu teritoriju, kam apkārt bija augsts, ar grafīti apzīmēts žogs, aiz kura skraidīja niknu suņu bars. Tie bija vācu dogi ar dzeltenu spalvu un tumsā spīdošām acīm. Dzīvnieku vājie augumi liecināja par barības trūkumu, ko tie kompensēja ar agresivitāti un biedējošu riešanu. Pat Jurijam pašam šos sargsuņus tikai ar grūtībām izdevās apklusināt. Viņš aizveda Alisi līdz kādai pamestai noliktavai, kur viņš lika meitenei kāpt lejā pa metāla kāpnēm, kas veda uz šauru tuneli. Līdz ar viņiem šaurajā ejā ieplūda ledusauksts gaiss. Tur bija tik tumšs, ka Jurijam nācās iedegt kabatas bateriju. Pazemes eju šķērsoja dažāda izmēra cauruļvadi un kanalizācijas trubas. Gar ejas malām bija sakrauti veci motori un novecojuši elektrības skaitītāji. Pie sienas bija novietots krāsots koka panelis, uz kura bija attēloti desmitiem briesmoņu un kurš solīja THE SCARIEST SHOW IN THE TOWN. Tā bija spoku vilciena, kādu te pirms piecdesmit gadiem netrūka, reklāma. Acīmredzot viņi atradās veca. karuseļa mašīn-telpā.

Visapkārt valdīja pustumsa. Viņu ēnas lēkāja uz sienām. Lampas gaisma atspīdēja netīra ūdens peļķēs. Pazemes ejas galā viņi iztraucēja milzīgu žurku baru, kas panikā metās skriet uz visām pusēm. Alisei pār vaigiem ritēja asaras. Viņa nedaudz atpalika, bet

Jurijs tai atkal draudēja ar nazi, likdams doties tālāk pa spirālveida platformu, kas veda noliktavas dziļumā. Tur viņi pagāja garām kādam ducim metāla durvju, kas rindojās gar gaiteņa malām, kurš beidzās ar strupceļu. Tumsā virzoties uz priekšu, Alisi bija pārņēmušas izbailes un vēderā radusies dīvaina tukšuma izjūta.

Kad viņi nonāca gaiteņa galā pie pēdējā metāliskā taisnstūra, Jurijs izvilka no kabatas atslēgu saišķi un atvēra... durvis uz elli.

★

Telpā bija tik auksts kā ziemeļos. Valdīja pilnīga tumsa. Jurijs ar kabatas bateriju meklēja gaismas slēdzi. Apputējusi neona lampa tik tikko izplatīja blāvu, vārgu gaismu, atklājot nelielu telpu ar nolupušām sienām. Gaisā vēdīja pelējuma un mitruma dvaka.

Pagrabam ar sarūsējušiem metāla balstiem bija tik zemi griesti, ka tie ikvienam liktu izjust klaustrofobiju. Viss liecināja par to, ka tajā nebija iespējams uzturēties. Pa labi bija novietots atbaidošs tualetes pods un neliela izlietne, bet pa kreisi - dzelzs saliekamā gulta.

Jurijs nesaudzīgi iegrūda Alisi šaurajā telpā. Viņa nokrita uz porainās grīdas, kuras virsmu netīrais ūdens bija padarījis glumu un pretīgu.

Kaut gan Alisei bija sasietas rokas, viņai izdevās pieslieties kājās un saniknotai no visa spēka iespert savam nolaupītājam starp kājām.

- Сволочь!2 - saņēmis sitienu, neaptēstais milzis iebrēcās.

Lai gan Jurijs atkāpās, tomēr dabūt viņu gar zemi nemaz nebija tik viegli. Alise nepaguva iespert vēlreiz, kad Jurijs jau metās viņai virsū, ar vienu ceļgalu to piespiežot pie zemes un gandrīz izlaužot meitenei plecu.

Alisei trūka gaisa. Pagāja daži neziņas pilni mirkļi. Tad viņa izdzirdēja žvadzoņu, un izrādījās, ka viņš ar roku dzelžiem bija meiteni pieslēdzis pie kādas resnas kanalizācijas caurules, kas stiepās gar sienu.

Saprazdams, ka kabatlakats meiteni drīz varētu nosmacēt, Jurijs izņēma vīkšķi viņai no mutes. Elsodama meitene ilgi klepoja, līdz atkal atguva elpu un aizgūtnēm kampa retināto gaisu.

Jurijam atkal bija uzlabojusies oma, gūstot baudu, vērojot, kā mokās viņa upuris.

- Pamēģini tikai man vēlreiz iesist! - viņš draudēja.

Tagad Alise kliedza. Kliedziens bija pēdējais ierocis, kas viņai vēl bija palicis. Meitene labi zināja, ka tādā dziļumā, turklāt pamestā vietā, neviens viņu nesadzirdēs, tomēr, pāršķeļot nakts klusumu, viņa izkliedza visu savu bezcerību.

Jurijam nenācās viegli savaldīties. Viņu uzbudināja itin viss - meitenes bailes, šīs telpas šaurība un tumsa, savas varas apziņa, ko viņš juta aizvien pieņemamies spēkā. Taču vīrietim bija nospļauties par savām tieksmēm, jo viņam bija skaidri pateikts, ka pirmajās trīs dienās viņu izvarot nedrīkst. Pēc tam viņš ar to varēs darīt, ko grib...

★

Sākumā Alise izbļāva vai visu rīkli, bet drīz viņas kliedzieni pārvērtās raudās. Jurijam šķita, ka beidzot ir pienācis laiks jokiem pielikt punktu. Viņš parakājās kabatās un izvilka biezu izolācijas lentes rulli, ar kuru viņš meitenei aizlīmēja muti. Drošības labad viņš tai atkal sasēja potītes, bet pēc tam pameta likteņa varā, aizverot aiz sevis metāla durvis.

Vīrietis atkal devās cauri pagrabu virknei, pa spirālveida platformu, cauri ledaini aukstajam tunelim, tālāk augšup pa metāla kāpnēm. Beidzot bija sasniegta zemes virspuse un suņu bars, ko viņš apzināti turēja badā, lai liegtu iespēju ziņkārīgajiem piekļūt šai vietai. Lai iznīcinātu pēdas, Jurijam bija jātiek vaļā no Dodge. Viņš to varēja sadedzināt pamestajā teritorijā, taču tas bija riskanti, jo tad viņu varētu pamanīt policistu patruļa. Vēl vienkāršāk bija mašīnu pamest kaut kur Kvīnsā. Ar savām divdesmit īkšķu platajām riteņu stīpām un tanka bamperu šis auto noteikti atradās ārišķīgāko un apkarinātāko auto topā. Tas noteikti augstu kotējās starp lietām, ko zagļi varētu iekārot. Un turklāt vēl atstātu atslēgas aizdedzē...

Apmierināts ar pieņemto lēmumu, viņš nonāca līdz ieliņai, kur bija atstājis automašīnu, lai konstatētu, ka tās tur vairs nav!

Vīrietis paraudzījās apkārt. Nekur nevienu nemanīja. Viņš ieklausījās. Varēja dzirdēt tikai viļņu šalkoņu un vējā čīkstošus karuseļus.

Jurijs kādu brīdi palika nekustīgi stāvam, pārsteigts, ka automašīna bija tik ātri nozagta. Vai viņam par to vajadzēja uztraukties vai priecāties? Bet - pats galvenais - vai viņam par to vajadzēja ziņot savam bosam? Vīrietis nolēma, ka labāk neko nevienam neteiks. Viņam tika dots rīkojums, lai mašīna pazūd, un mašīna bija pazudusi. Tas arī viss.

Svarīgākais, ka viņam bija izdevies nolaupīt meiteni...

28 Frančeska

Ja tu kādu mīli, tu viņu pieņem pilnībā -ar viņa saistībām un pienākumiem. Tu pieņem viņa dzīvesstāstu, viņa pagātni un tagadni. Tu viņu pieņem visu vai arī tu viņu nepieņem vispār.

R. Dž. Elorijs

Griničvilidža

Pulksten piecos no rīta

Galvu piespiedis Medlinas plecam, Džonatans uztrūkās no miega. Lai gan pamodies tik pēkšņi, Džonatans jutās pārsteidzoši labi. Māja bija sasilusi. Bija dzirdams, kā ārā gaudo vējš un skan pilsētas trokšņi. Džonatans palūkojās pulkstenī, tomēr kādu brīdi vēl palika guļam, piekļāvies maigajam un kaistošajam Medlinas augumam. Tad viņš ar lielu piespiešanos klusām pameta savas tikko dzimušās mīlestības klēpi.

Džonatans uzvilka džemperi un džinsus, bet pēc tam aizvēra durvis un nokāpa viesistabā. Viņš izvilka no mēteļa kabatas fotokopiju, ko Medlina viņam iepriekšējā vakarā bija iedevusi, - Žorža datorā atrasto elektronisko vēstuli.

No: Frančeskas Delilo Kam: Žoržam Latilipam Temats: Re:

Datums: 2010. gada 4. jūnijs 19:47 256

Žorž!

Es Tevi lūdzu, lai Tu nebrauc uz Sanfrancisko tikties ar Džonatanu. Mēs esam pieņēmuši pareizu lēmumu. Ir par vēlu sirdsapziņas pārmetumiem, cerēju, ka Tu to esi sapratis, lasot preses izdevumus...

Aizmirsti Džonatanu un to, kas ar mums noticis.

Ļauj viņam atgūties.

Ja Tu viņam izstāstīsi patiesību, Tu iegrūdīsi postā mūs visus un ari pats visu zaudēsi — gan savu darbu, gan dzīvokli, gan ierasto komfortu.

F.

Džonatans apsēdās pie ozolkoka rakstāmgalda, uz kura bija novietots dators. Klēra droši vien bija pieradusi “aizdot” savu dzīvokli draugiem, jo pie datora ekrāna bija pielipināta lapiņa, uz kuras bija uzrakstīta parole, lai varētu uzsākt “viessesiju”. Džonatans atvēra intemetu un vēlreiz pārlasīja vēstuli. Tātad Frančeska nebija viņu krāpusi ar Žoržu... vēl joprojām bija grūti tam noticēt. Kāpēc vajadzēja izgudrot tik zemisku scenāriju? Lai pasargātu kādu citu noslēpumu?

Pārlasot vēstuli trešo reizi, Džonatans iezīmēja teikumu “cerēju, ka Tu...”. Uz ko Frančeska deva mājienu? Vēstule bija rakstīta jūnijā. Medlina bija viņam pastāstījusi, ka izskatījusi iepriekšējo mēnešu avīžrakstus, kuros bija pavīdējuši Frančeskas un Žorža vārdi, tomēr nekādas norādes nebija atradusi.

Džonatans apspieda žāvas, piecēlās, lai pagatavotu kafiju, pirms ķerties pie darba, lai pats internetā izpētītu preses materiālus. Šī noslēpuma atrisinājums noteikti bija jāmeklē tieši tur. Stundas laikā viņš bija uzgājis kādu dīvainu sleju laikrakstā “Daily News”.

BAHAMU SALAS HAIZIVS VĒDERĀ ATRASTS FINANSISTA LĪĶIS!

Dodoties zvejot atklātā jūrā uz Kolumba salu, kāds amatieris kuģotājs šo ceturtdien, notverot tīklos

haizivi, atradis kaut ko šausmīgu. Kad viņš to uzvilka uz sava kuģa, haizivs izspļāva garu kaula gabalu, kas ļoti atgādinājis cilvēka augšdelma kaulu. Vīrietis pabrīdinājis krasta apsargus, kas uzšķērduši zivs vēderu un tur atraduši vēl citus cilvēka skeleta fragmentus, bet konkrētāk - krūškurvja fragmentu un žokli.

Pēc DNS analīžu veikšanas Bahamu salu policijai izdevies līķi identificēt. Tas ir amerikāņu biznesmenis Loids Vorners, luksusa viesnīcu ķēdes Win Entertainment viceprezidents. Par četrdesmit piecus gadus veco Vornera kungu nebija nekādu ziņu kopš pagājušā gada 28. decembra, kad viņš manīts kādā Ņujorkas lidostas gatavo apģērbu veikaliņā atceļā no Bahamu salām.

Džonatans neticēja savām acīm. Loids Vorners jau divus gadus bija miris, un viņš par to uzzina tikai tagad! Loids Vorners, Win Entertainment finanšu direktors... Cilvēks, kurš bija pasteidzinājis Džonatana sakāvi, atteikdamies pagarināt L’Imperator grupas parādu termiņu. Acu priekšā atkal uzpeldēja šī drūmā laika atmiņas - parādu apburtais loks, viņa uzņēmuma bankrots, finanšu grūtības, kādās nonāca Frančeska, cīnoties pret to, ka Vorners un viņa maitasputni - Džonatana kādreizējie sabiedrotie, kas bija pārvērtušies par plēsoņām, - pārņem grupas kontroli.

Vai šis bija tas raksts, uz kuru savā vēstulē Žoržam atsaucās viņa bijusi sieva? Kādu lomu viņa spēlējusi Loida Vornera nāvē? Un, ja tā, tad ar kādu nolūku tas noticis? Uzņēmuma bankrotu tas tāpat neaizkavēja.

Sava atklājuma apmulsināts, Džonatans steigā izdrukāja rakstu un uzšņāpa Medlinai pāris rindiņu uz tāfeles, kas karājās pie sienas. Tad viņš uzvilka mēteli un paņēma mašīnas atslēgas, kas karājās pie durvīm.

Kad Džonatans atbrauca, viņš ievēroja, ka Klēras gaišzaļais Smart bija atstāts uz piebraucamā ceļa. Aukstums aizvien pieņēmās spēkā. Viņš iedarbināja mašīnu un uzsildīja motoru, klausoties kādas radiostacijas jaunāko ziņu izlaidumu:

“...šodien Kalifornijā turpinās kāda narkotiku karteļa bosa mantinieces meksikānietes Džezbelas Korte-sas tiesas process. Dēvēta arī par La Muneca, viņa ir...”

Taču Džonatanam prāts nemaz nenesās uzklausīt šo visas * pasaules nelaimju grēksūdzi. Viņš izslēdza radio un izbrauca uz Grovstrītas. Šajā agrajā rīta stundā satiksme bija raita. Septītā avēnija, Varikstrīta, tad Kanāla iela... Viņš atkal iepazina Ņujorkas ģeogrāfiju, braukdams pa maršrutu, kuru bija veicis simtiem reižu, kad bija te dzīvojis.

Dzelteno taksometru straumes vidū viņš atpakaļskata spogulītī pamanīja melnu Ferrari. Pat tad, kad bija nauda, viņš nekad nebija aizrāvies ar autiņiem, taču šis bija pavisam kas cits. Kad Džonatans vēl bija mazs, tēvs tam bija uzdāvinājis mašīnas modeli. Tas bija 250 GT California Spyder ar īso šasiju. Tā bija viena no retāk sastopamajām un skaistākajām automašīnām visā auto attīstības vēsturē, kas pagājušā gadsimta 60. gados tika izlaista tikai pāris desmit eksemplāros. Viņš tikko bija pagriezis galvu, kad kabriolets izbrauca uz labējās joslas un zibenīgi uzņēma ātrumu, izgaistot SoHo virzienā.

Tas nu gan bija traks braucējs...

Lai gan TriBeCa bija viens no dārgākajiem Manhetenas kvartāliem, Džonatans šeit nekad nebija juties īsti labi, uzskatot, ka šai vietai trūkst šarma un harmonijas.

Viņš piestāja pirmajā brīvajā vietā, ko pamanīja bijušās sievas mitekļa tuvumā. Smalkā piecpadsmit stāvu rezidence L’Excelsior bija celta pagājušā gadsimta 20. gados. Nesen būvuzņēmēji bija pārņēmuši šo veco Art Deco stila viesnīcu, lai to pārbūvētu un

pārveidotu par high-tech stilā ieturētiem loftiem, kas bija paredzēti multimiljonāru klientūrai.

-    Sveiks, Edij! - Džonatans uzsauca, ieejot namā.

Portjē, kas bija iespiests kastaņbrūnā uniformā ar zeltītiem uzplečiem, vajadzēja vien pāris sekunžu, lai viņu pazītu.

-    Lemperēra kungs! Tas nu gan ir pārsteigums... - viņš noteica, sakārtodams cepuri.

-    Es gribētu satikt Frančesku. Vai jūs viņai nepateiktu, ka esmu vestibilā?

-    Vēl gan ir ļoti agrs...

-    Es uzstāju, Edij, tas ir ļoti svarīgi.

-    Tūlīt piezvanīšu kundzei uz viņas telefonu.

Ar savu iespaidīgo augumu Edijs Broks atgādināja Bī Bī Kingu un visās šī vārda nozīmēs bija šī nama “atslēgas” cilvēks, kurš zināja visu tā iemītnieku noslēpumus - ķīviņus, krāpšanas, pāri-darījumus un problēmas ar narkotikām... Un atkarībā no tā, vai jums ar viņu izveidojušās labas vai sliktas attiecības, jūsu dzīve var kļūt daudz vieglāka vai pārvērsties par īstu elli.

-    Viss kārtībā, kungs. Viņa jūs gaida.

Džonatans ar galvas mājienu pateicās portjē un izsauca vienu no liftiem, kuri atradās cits citam līdzās telpas dziļumā. Viņš nospieda kodu, lai varētu nokļūt tieši savas bijušās sievas miteklī, atverot stikla durvis uz priekštelpu dzīvoklim, kas aizņēma divus pēdējos nama stāvus.

Džonatans devās tālāk uz viesistabu - pārmērīgi lielu telpu ar lavas akmens flīzēm un modernām gaiša riekstkoka mēbelēm. Šeit viss bija smalks un ieturēts minimālisma stilā. Divos lielos metāla izvirzījumos iebūvētos high-tech kamīnos sprēgāja desmitiem sīku uguns liesmiņu, bet milzīgi, stikloti logi ar skatu uz Hudzonas upi kliedēja robežu starp dzīvokli un terasi. Jaunai dienai austot, atspīdums logos bija pasakains - gaišsārtas, purpursarkanas un pelēkbaltas krāsas sajaukums.

Kaut gan Džonatans te bija dzīvojis divus gadus, tagad viņš te jutās kā svešinieks. Iekšējais dārzs, četrsimt kvadrātmetru lielā terase, visaptverošs skats pa logiem, durvju sarga pakalpojumi jebkurā diennakts laikā, mājas apkalpojošais personāls, divdesmit metru garais apsildāmais baseins, trenažieru zāle, sauna... Tajā laikā, kad Džonatans vēl bija “imperators”, viss šis luksuss šķita pašsaprotams. Tagad viņš domāja, ka agrāk slimojis ar lielummāniju un ka viņš ir vienkāršs mirstīgais, kas atnācis apciemot Dievus Olimpa kalna virsotnē. Iznākusi no augšistabas, Frančeska jau steidzās pie viņa.

-    Vai kaut kas atgadījies ar Čārliju?

-    Ar Čārliju viss ir kartībā.

Nomierinājusies viņa kāpa lejā pa stikla kāpnēm, kas radīja iespaidu, it kā viņa peldētu gaisā.

Ņemot vērā agro stundu, Frančeska steigā bija uzvilkusi melnus džinsus un bēškrāsas kašmira svīteri ar V veida kakla izgriezumu. Tomēr viņa izskatījās nevainojami. Šai sievietei piemita tā augstprātīgā izturēšanās un gaita, kas raksturīga cilvēkiem, kuri pieder pie ģimenes, kas jau vairākas paaudzes dzīvo bagātībā. Viņu naudai bija uzspiests zīmogs given, not earned^3. Iespējams, tas arī bija viens no iemesliem, kas viņus izšķīra. Džonatans -gluži pretēji - bija pelnījis savu naudu... līdz to pazaudēja.

-    Tu viņu nogalināji, vai ne? - viņš jautāja, pastiepis Frančeskai papīra lapu, uz kuras bija izdrukāts raksts par Loida Vomera nāvi.

Viņa pat nepacēla acis, lai to izlasītu, un nejautāja, par ko viņš runā. Viņa vienkārši pāris mirkļu palika nekustīgi stāvam, bet pēc tam apsēdās uz sofas un ievīstījās pledā.

-    Kurš tev to pateica? Vai tas stulbenis Žoržs? Nē... tas noteikti nebija viņš...

-    Kā tas notika?

Frančeska aizvēra acis, ļaujoties atmiņu uzplūdiem.

-    Tas notika decembra beigās tieši pirms diviem gadiem... -Frančeska iesāka. - Tu mani no rīta biji pavadījis uz lidostu, un es teicu, ka dodos uz Londonu apmeklēt kādu no mūsu restorāniem.

Tie bija meli. Iepriekšējā nedēļā biju uzzinājusi, ka Loids Vorners dodas uz Naso Bahamu salās, lai apspriestu kāda viņam piederoša kazino kontraktu.

Nolēmu doties turp un pierunāt viņu atlikt mūsu parāda maksājuma termiņu. Kad ierados, es viņam viesnīcā atstāju zīmīti ar aicinājumu man piebiedroties Kolumba salās. Tajā laikā man vēl nebija ne jausmas par parāda milzīgajiem apmēriem. Lai gan sākumā restorāni darbojās veiksmīgi, finanšu un ekonomikas krīze bija apturējusi to izaugsmi. Vēlējos, lai Win Entertainment mums piešķir vēl nedaudz laika parādu nomaksai, taču Ņujorkā nebija nekādas iespējas ar Vorneru parunāt aci pret aci.

-    Un viņš atnāca ar tevi satikties?

-Jā. Mēs kopā pusdienojām. Centos viņu pārliecināt, lai mums piešķir vēl nedaudz laika, taču viņš manī neklausījās. Toties Loids pavadīja vakaru, mani nekaunīgi piedzirdīdams, un tas viņam tik labi izdevās, ka pametu galdiņu vēl pirms deserta.

Viesistabā ienāca apkalpotāja, nesot paplāti, uz kuras bija novietota tējkanna un divas tasītes. Frančeska pagaidīja, kamēr viņa aiziet, tad turpināja:

-    Kad es jau domāju, ka viņš ir prom, Loids Vorners ienāca manā istabā, lai piedāvātu darījumu. Viņš bija ar mieru pacensties mums palīdzēt ar parādu, bet ar vienu nosacījumu...

-    ...ka tu ar viņu pārgulēsi.

Frančeska pamāja ar galvu.

-    Kad es Loidu centos patriekt ratā, viņš aizslēdza durvis un metās man virsū. Viņš bija tā piedzēries, ka galīgi zaudējis sajēgu, un noteikti arī saostījies kokaīnu. Es kliedzu, bet tajā laikā viesnīcā pilnā sparā ritēja kāzu svinības. Ar viņu cīnoties, es paķēru no naktsgaldiņa kādu statuju - Džakometi bronzas atdarinājumu - un ar to no visa spēka iesitu viņam pa galvu. Loids sabruka. Sākumā cerēju, ka viņš ir bezsamaņā, taču viņš bija miris.

Apstulbis Džonatans nolēma pārsēsties vienā no atpūtas krēsliem, kas atradās tuvāk Frančeskai. Bāla un pledā ievīstījusies viņa tomēr šķita ļoti mierīga. Pat Džonatans nespēja pateikt, vai viņa jūtas atvieglota vai jūk prātā aiz dusmām. Noslēpums, ar kuru bija nodzīvoti divi gadi, tika atrisināts pāris teikumos.

Divus gadus viņš nespēja uzticēties cilvēkiem, jo nevarēja samierināties, ka sieva ir viņu piekrāpusi... bet izrādās - viņa to nemaz nav darījusi.

-    Kāpēc tu neizsauci policiju?

-    Vai tu tiešām domā, ka viņi būtu noticējuši manam stāstam par likumīgu aizstāvēšanos? Ar tiem parādiem, kādi mums bija? Ar zīmīti, kurā es viņu aicinu uz tikšanos?

-    Ko tu izdarīji ar līķi?

-    Es viņu nodabūju lejā uz pāļiem, uz luksusa numuru, kurš atrodas virs ūdens un kurā mēs ar tevi reiz bijām apmetušies. Man ienāca prātā, ka varētu aizņemties kuteri, kas bija paredzēts viesnīcas klientiem. Tas bija neliels sarkankoka Hacker Craft, atceries? Es pārvilku līķi pāri pontonam un iestūmu to kuģī. Ārā bija melna nakts. Lūdzu Dievu, lai nesastaptu krasta apsardzi, un centos manevrēt ar šī... draņķa līķi kajītē aptuveni divdesmit jūdzes, braucot gar piekrasti. Man pietika saprāta, lai pirms tam paņemtu viņa kabatas portfeli un mobilo telefonu.

-    Vai viesnīcā neviens neredzēja, ka tu paņem kuteri?

-    Nē, personāla uzmanība tika veltīta kāzām.

Apmulsis Džonatans pagrieza galvu sāņus, lai izvairītos no Frančeskas skatiena. Cieši nolēmusi izkratīt sirdi, viņa neļāva klusumam ilgi turpināties.

-    Es biju panikā, - viņa turpināja savu stāstījumu. - Ja Bahamu salās paziņotu par Vornera pazušanu, tad viņi momentā nokļūtu man uz pēdām. Desmitiem cilvēku bija redzējuši, ka mēs kopā pusdienojam restorānā. Vienīgā cerība bija, ka līķi uzreiz neatradīs, tāpēc es tam piestiprināju tērauda lietni, ko atradu uz kutera, bet - pats galvenais - liku visai pasaulei noticēt, ka Vorners ir atgriezies Savienotajās Valstīs. Lasot īsziņas viņa telefonā, atradu kādu, kurā viņu aicināja piereģistrēties atpakaļ lidojumam. Pieslēdzos aviokompānijas mājaslapai un izpildīju visas formalitātes. Tas bija vienkārši izdarāms, taču vajadzēja arī, lai kāds reāli ieņem

Loida vietu. Tad es iedomājos par Žoržu, jo viņš pēc izskata bija nedaudz līdzīgs Vorneram.

-    Žoržs tev kalpoja par alibi?

-    Jā. Izplatot baumas, ka viņš ir mans mīļākais, es varēju pamatot savu uzturēšanos Bahamu salās un izlikties, ka viņš bija tas, kurš kopā ar mani atradās viesnīcā. Tā uzradās paparaci “slepus” uzņemtie fotoattēli. Turklāt Žoržs atpakaļ lidoja ar Loida dokumentiem. Un es viņam lūdzu, lai, nonācis Ņujorkā, viņš veic vairākus pirkumus ar kredītkarti, ko biju Vorneram izvilkusi no žaketes kabatas. Pēc dažām dienām, kad tika paziņots par Loida pazušanu, policisti bija pārliecināti, ka viņš atgriezies Manhetenā. Bet Bahamu salās neviens neko necentās izmeklēt, līdz pēc sešiem mēnešiem tika atrasts viņa līķis.

-    Cik tālu izmeklēšana pašlaik ir pavirzījusies?

Tējai tā arī nepieskārusies, Frančeska paņēma Dunhill paciņu, kas bija novietota uz žurnālu galdiņa, un aizdedzināja cigareti.

-    Es nezinu. Man šķiet, ka viņi lietu ir apturējuši. Vismaz mani neviens nav pratinājis, jo oficiāli skaitījās, ka es neesmu pusdienojusi ar viņu, bet gan ar Žoržu.

Džonatans bija pārāk ilgi aizturējis dusmas, un nu tās lauzās uz āru.

-    Kāpēc tu nepiezvanīji man, savam vīram? Tu man tik maz uzticējies? To, ka neteici par braucienu, es vēl varētu pieciest, bet slēpt no manis slepkavību!

-    Es to darīju, lai jūs pasargātu - tevi un Čārliju! Lai tevi nepadarītu par slepkavības līdzzinātāju! Lai mums abiem nebūtu jāiet cietumā! Deviņos gadījumos no desmit mans plāns varēja izgāzties. Padomā pats - kurš uzaudzinātu mūsu bērnu, ja mūs abus saņemtu ciet?

Džonatans apsvēra šo argumentu. Viņš lieliski saprata sievietes motivāciju, un viena viņa daļa pat apbrīnoja to, ar kādu aukstasinību, dzelžainu loģiku un izcilu gudrību Frančeskai bija izdevies izkulties no šīs lietas un pasargāt savu ģimeni. Vai viņš pats spētu izdomāt šādu notikumu pavērsienu? Iespējams, ka ne.

Viņš noteikti būtu rīkojies kā vainīgais. Noteikti, ka emocijas būtu ņēmušas virsroku...

Pēkšņi tā absurda un haosa sajūta, kas viņu bija pārņēmusi kopš šķiršanās, izzuda. Tam, kas ar viņu noticis, bija noteikta jēga. Un tajā pašā mirklī Džonatans saprata, ka tagad viņš Frančesku uzlūko kā svešinieci. Viņš pret savu bijušo sievu vairs neizjuta nekādu kaislību vai emocijas, it kā neredzama barjera viņus šķirtu uz visiem laikiem.

1

Es vairs neesmu tas, kas biju. (Latīņu vai) (Autora piez.)

2

Draņķe! (Autora piez.)

3

Iedota, nevis nopelnīta. (Autora piez.)

29 Eņģelis ellē

Luctor et emergo^1

Koniailendas noliktava

Pulksten piecos no rīta

Ledaini auksto, mitro un tumšo pagrabu pildīja puvuma smaka. Alise no visa spēka raustīja kājas, kas bija sasietas ar kaprona auklu, un rokas, kas bija pieķēdētas caurulei, cerot, ka sarūsējusī metāla konstrukcija pārlūzīs. Taču kanalizācijas vadi bija izturīgi, un meitene sabruka uz slapjās zemes. Bezcerības izraisīti šņuksti smacēja kaklu, taču tos apslāpēja līmlente.

Neraudi!

Viņas ķermenis raustījās drebuļos. Aukstums svilināja locekļus, knieba ādā un nokļuva līdz kaulam. Dzelzs rokassprādzes ap plaukstu locītavām bija iegriezušās miesā, izraisot briesmīgas sāpes, kas atstarojās meitenes pakausī.

Domā...

Taču aukstums un stress neļāva koncentrēties. Satraukums un bezspēcība spieda viņai krūtis. Aiz glumās izlietnes atskanēja pīkstoņa. Alise pacēla galvu un ieraudzīja žurku, kas bija kaķa lielumā. Un spalgs kliedziens atkal aizžņaudza viņai rīkli. Dzīvnieks bija tikpat nobijies kā viņa pati, tas aizlēkšoja gar pretējo sienu un paslēpās zem saliekamās gultas.

Nomierinies...

Meitene rija asaras, centās atvērt muti, taču viņu smacēja izolācijas lente, kas cieši nospieda lūpas. Tomēr Alisei izdevās aizbāzt mēli aiz vienas no lentes malām, un viņa ar priekšzobiem grauza līmlentes galu, līdz tai izdevās atbrīvot apakšlūpu. Meitene drudžaini ieelpoja sasmakušo gaisu. Elpot tagad bija vieglāk, taču Alise juta: lai gan temperatūra telpā bija zema, viņai ir paātrināta sirds pulsācija.

Manas zāles!

Pēkšņi viņa saprata, ka nevarēs dzert zāles! Pēc sirds transplantācijas Alises soma atgādināja īstu zāļu skapīti. Meitene dzīvoja gandrīz pilnvērtīgu dzīvi, tomēr ar nosacījumu, ka noteiktos laika intervālos ir jālieto ļoti komplicēts zāļu salikums - tabletes, lai organisms neatgrūstu transplantēto sirdi, un, pats galvenais, zāles pret paaugstinātu asinsspiedienu un sirds aritmiju.

Viņas ārsts bija jau brīdinājis - ja viņa nelietos zāles, tad nieres būs pagalam dažās dienās vai pat stundās. Tas varēja notikt jebkurā mirklī, it īpaši - dehidratācijas gadījumā.

Bet Alisei bija izkaltusi un sakairināta rīkle. Lai nieru filtrēšanās ātrums nesamazinātos, vajadzēja padzerties. Četrrāpus, ar saķēdētām rokām viņai izdevās gar cauruli aizvirzīties līdz izlietnei, taču ūdens krāns bija pārāk augstu. Ar jaunu sparu viņa sasprindzināja muskuļus un, apkopojusi visus savus spēkus, vēlreiz mēģināja pievārēt kanalizācijas cauruli. Tomēr viņai no šīs ieceres nācās ļoti ātri atteikties - ar katru grūdienu roku dzelžu metāliskie žokļi līdz asinīm griezās viņas miesā. Padevusies Alise noslīdēja gar sienu. Guļot zemē, viņai bija tāda sajūta, ka viņa ir kā ķēdēs iekalts dzīvnieks, kas pilnībā atkarīgs no sava saimnieka žēlastības. Zaudējusi cerības, meitene nolēma lakt sastāvējušos ūdeni, kas sūcās no grīdas.

No telpas pretējā stūra viņā noraudzījās žurka.

TriBeCa

Pulksten astoņos no rīta

Saule bija pacēlusies kristāldzidrajās debesīs.

Frančeskas atklāsmju iespaidā Džonatans atstāja Excelsior nedaudz apdullis.

Viņš aizgāja līdz Klēras Smart, apsēdās pie auto stūres un devās īstvilidžas virzienā, kur bija norunājis satikties ar Medlinu. Viņš prātoja, vai tai piezvanīt, lai pārliecinātos, ka viņa izlasījusi Džonatana ziņojumu, bet iedomājās, ka Medlina varbūt vēl guļ.

Apstājies pie sarkanās gaismas Mazās Itālijas sākumā, viņš automātiski paskatījās atpakaļskata spogulītī un, sev par lielu pārsteigumu, atkal ieraudzīja plūstošās un elegantās melnā Ferrari līnijas kreisajā joslā sev aiz muguras.

Dīvaini...

Džonatans samiedza acis, lai vēlreiz pārliecinātos. Kļūdīties nebija iespējams. Tā pati mašīna ar izlieto virsbūvi, plūdlīnijas formas lukturiem un metāla radiatora režģi, kas tai piešķīra nedaudz rāpulim līdzīgu izskatu. Džonatans pagriezās. Šoreiz kabriolets palika uz vietas, taču saule, kas atspīdēja vējstiklā, apžilbināja Džonatanu, neļaujot saredzēt tās vadītāju. Viņš gribēja paskatīties, kāds ir Spyder numurs, bet, tam par lielu pārsteigumu, auto nebija numura zīmes!

Iedegās zaļā gaisma. Signāltaures skaņas lika viņam uzsākt braucienu un šķērsot krustojumu. Kad Džonatanam beidzot atkal izdevās palūkoties atpakaļskata spogulītī, noslēpumainā mašīna bija izgaisusi gluži kā meteors...

★

Noliktava Koniailendā

Bija dzirdami soļi.

Alise atvēra acis un vienā mirklī uztrūkās no trauslā miega, kurā tai beidzot bija izdevies ieslīgt.

Cik tagad pulkstenis? Cik ilgi viņa atradās nemaņā? Piecas stundas? Piecas minūtes?

Alise trīcēja no aukstuma. Kājas tirpa, bet roku dzelži griezās plaukstu locītavās. Meitene mēģināja piecelties, taču tas neizdevās. Viņa jutās pārāk vārga, lai cīnītos.

Durvis čīkstot atvērās, un tajās parādījās Jurija milzīgais augums.

-    Сучка!2 - viņš iebrēcās, ieraudzījis, ka Alisei no mutes izdevies noplēst līmlenti.

Viņš to sagrāba aiz matiem, bet meitene lūdzās:

-    Ūdeni! Man nav zāļu! Tā es varu...

-    Aizveries!

Viņš to vilka, izplēšot matu šķipsnu. Alise saprata, ka viņai labāk klusēt. Jurijs šķita beidzot nomierinājies. Viņš piebāza savu seju pie viņējās, ieelpojot meitenes ādas smaržu un noglāstot viņai vaigu ar saviem tuklajiem, lipīgajiem pirkstiem. Alise sajuta vīrieša elpu tuvu savai mutei un nespēja apslēpt riebumu. Viņa aizgrieza galvu.

Tad meitene pamanīja, ka tam rokās ir videokamera.

Blāvajā neona lampas gaismā iezīmējās Jurija tumšā, milzīgā ēna.

-    Tu dabūsi savu ūdeni, - viņš apsolīja. - Tikai vispirms mēs divatā uzfilmēsim mazu filmiņu...

30 Mēness apslēptā puse

Ikviens no mums ir mēness ar savu apslēpto pusi, ko neviens neredz.

Marks Tvens

Lejas īstsaida

Pulksten astoņos no rīta

Džonatans novietoja Smart starp divām citām mašīnām perpendikulāri trotuāram un devās pa Boveriju uz leju līdz 2. ielai. Ilgu laiku šis bija kvartāls ar sliktu slavu. Tagad Lejas īstsaida ar savām nelielajām kafejnīciņām un avangardiskajiem restorāniem kļuvusi par vienu no populārākajām apmeklējumu vietām. Džonatans iegāja pa savas iecienītākās branča ieturēšanas vietas Peel durvīm. Šī vieta bija autentiska, un te valdīja sirsnīga gaisotne. Starp pulksten vienpadsmitiem un trīspadsmitiem Peel bija pārpildīta, bet no rītiem šeit bija mierīgi.

Saules pielietajā telpā Džonatans meklēja Medlinu. Pie garas, gaiša koka letes bohēmiski un stilīgi ģērbušies apmeklētāji ēda pankūkas ar banāniem un dzēra kapučīno.

Medlinu nekur nemanīja. Viņš jau sāka uztraukties. Ja nu viņa nožēloja pagājušās nakts piedzīvojumu? Ja nu viņa pēkšņi nolēmusi doties projām? Ja nu...

Tad ievibrējās viņa telefons. īsziņa vēstīja: “Esmu otrajā stāvā.” Viņš pacēla acis un ieraudzīja Medlinu, kas bija pārkārusies pāri margām un māja viņam ar roku.

Atvieglots Džonatans uzkāpa pa kāpnēm un apsēdās pie Med-linas galdiņa. Tumšas sienas un gaišs parkets, lieli stikloti logi un dizaina stāvlampas - šī telpa tiešām izskatījās jauki.

-    Vai tu sen jau te?

Viņš neuzdrīkstējās Medlinu noskūpstīt, kaut gan ļoti vēlējās to darīt. Kājās viņai bija džinsi un mugurā - pieguloša ādas jaka, ko viņš agrāk nebija redzējis un kas akcentēja viņas slaidumu.

-    Tikko atnācu. Šeit ir jauki. Kur tu biji?

-    Pie savas bijušās sievas. Es tev visu izstāstīšu, - viņš teica, apsēdies viņai pretim.

Medlina centās izturēties nepiespiesti, tomēr viņa uz to lūkojās skumjām acīm, it kā viņi jau būtu apmaldījušies savās jūtās... Džonatans mēģināja satvert viņas roku, bet viņa to pavilka nost. Abu skatieni sastapās, un klusums ieilga. Tad Medlina viegli ieslidināja pirkstus viņa plaukstā. Jau tagad bija skaidrs, ka viņi viens pret otru izjūt ko vairāk nekā tikai iekāri, lai arī vēl nebija gatavi uzskatīt par mīlestību tās attiecības, kas starp viņiem veidojās.

Viņu galdiņam tuvojās oficiants, lai pieņemtu pasūtījumu. Puisis izskatījās kā hipsters - ākstīgas brilles, rūtains krekls un gailu ūsas. Džonatans paraudzījās ēdienkartē un izvēlējās espreso un Monkey Bread. Medlina pasūtīja melleņu cepumu un glāzi piena.

-    No tavas draudzenes aizņēmos dažus apģērba gabalus. Pārāk pieguloši, bet...

-    Tie tev ļoti piestāv. Un tā nav mana draudzene... Vai ir kādi jaunumi no Džima?

-    Nav, - viņa atbildēja un sadrūma. - Mobilajā joprojām ieslēgts automātiskais atbildētājs. Zvanīšu tieši uz policijas iecirkni.

Kamēr viņa spaidīja taustiņus, Džonatans uzmeta aci “New York Post’’ eksemplāram, ko kāds apmeklētājs bija atstājis uz sava sēdekļa. Laikrakstā vēlreiz bija aprakstīta lieta, par kuru viņš dzirdēja radio ziņās.

NARKOTIKU KARTEĻA MANTINIECES TIESAS PROCESA ATKLĀŠANA

Kalifornijas īpašo lietu tiesa šodien uzsāk Džez-belas Kortesas tiesas procesu. Dēvēta arī par La Muneca, viņa ir nelaiķa Alfonso Kortesa meita, kurš bija boss vienam no senākajiem un ievērojamākajiem meksikāņu karteļiem un kuru 2001. gadā nogalināja kāds konkurējošs grupējums.

Džezbela Kortesa, kas ar svešiem dokumentiem bija apmetusies Losandželosā, pirms trim gadiem tika aizturēta brīdī, kad viņa iepirkās Rodeodraivā. Apsūdzības rakstā viņa tiek apvainota vairāku kokaīna eksporta tīklu vadīšanā, kā arī milzīgas naudas atmazgāšanas sistēmas izveidē. Tiesas process jau vairākas reizes ir pārcelts, un La Muneca advokāti cenšas izmantot katru niecīgāko juridisko likumu nepilnību.

Džonatans pārtrauca lasīt, tiklīdz Medlina sāka sarunu ar Mančestras policijas iecirkni. Beidzot viņai bija izdevies sazvanīt savu kādreizējo kolēģi, taču atbildēja detektīvs Trevors Konrāds.

-    Medlin? Prieks tevi dzirdēt...

-    Es kopš vakar vakara cenšos sazvanīt Džimu. Vai viņš ir uz vietas?

Policists ilgi klusēja, tad paziņoja:

-    Džims ir miris, Medlin.

-    Ko? Bet viņš taču vēl pirms divām dienām man zvanīja!

-    Man tiešām žēl. Džimu šorīt atrada viņa kabinetā. Viņš izdarījis pašnāvību.

Medlina neticīgi paskatījās uz Džonatanu, ar lūpām veidojot vārdu “miris”. Pārsteigts viņš tuvojās Medlinai, lai ieklausītos sarunā. Medlina centās noskaidrot kaut ko vairāk:

-    Paklau, tas Džims, ko es pazinu, nav no tiem cilvēkiem, kas sev padarītu galu. Vai viņam bija kādas personiskas problēmas?

-    Nedomāju vis.

-    Kā tas notika, Konrād?

Detektīvs bridi svārstījās, līdz atbildēja:

-    Ir uzsākta izmeklēšana. Neko vairāk es nevaru teikt.

-    Izbeidz ākstīties! Es ar Džimu sešus gadus nostrādāju vienā komandā!

Atkal klusums.

-    Es tev piezvanīšu pēc piecām minūtēm, - detektīvs paziņoja un nolika klausuli.

★

Šokēta Medlina ar abām rokām saķēra galvu. Džima pēkšņā nāve izraisīja virkni emociju un pārdzīvojumu. Viņa centās tās ātri atvairīt, lai neiedragātu apziņā izveidoto aizsargbarjeru. Šis jaunums ari Džonatanu bija satriecis. Apjucis viņš mēģināja Medlinu maigi apkampt, taču viņa bija noslēgusies sevī.

-    Konrāds man noteikti zvanīs no sava mobilā vai kādas telefona būdiņas. Ja zvana uz policijas iecirkni, sarunas var tikt ierakstītas. Man šķiet, ka viņš baidās riskēt.

-    Vai tu netici pašnāvības versijai?

-    Nezinu, - Medlina atzinās. - Tu jau pats viņu nesen satiki.

Džonatans mēģināja atcerēties savu tikšanos ar policistu un

to, kādu iespaidu vīrietis bija atstājis.

-    Viņš bija noguris un viegli aizkaitināms, pilnībā aizrāvies ar Alises lietas izmeklēšanu un steidzās veikt jaunus pētījumus. Taču pašnāvība ir tik dīvaina lieta, ka to ir grūti paredzēt vai nojaust.

Un es jau nu gan zinu, ko runāju...

Iezvanījās mobilais telefons. Tas bija Konrāds.

-    Nu, ko tu gribēji zināt? - policists jautāja.

-    Kā tas notika?

-    No rīta pulksten četros un trīsdesmit minūtēs Džims, būdams savā darba kabinetā, iešāva sev galvā lodi.

-    Ar dienesta ieroci?

-    Nē, ar uzskaitē neesošu pistoli.

-    Un tev tas nešķiet dīvaini?

-    Nekaitini mani, Medlin!

-    Visi policisti, kas izdara pašnāvību, taču nošaujas ar dienesta ieroci!

-    Ne jau nu visi, - Konrāds iebilda. - Es reiz pazinu kādu, kas pakārās viesistabā.

Tas bija negaidīts uzbrukums, taču Medlina to neizrādīja.

-    Pastāsti man kaut ko vairāk par to ieroci!

-    Tā bija Beretta 92 ar klusinātāju.

-    Tas nav reāli! Ja tu esi nolēmis ielaist sev lodi galvā, tad ir nospļauties par to, vai uzmodināsi kaimiņus vai ne!

Un es jau nu gan zinu, ko runāju... - viņa vēl varētu piebilst.

-    Ja turpinām pētīt šajā virzienā, tad ir vēl kāda satraucoša nianse, - policists atzina. - Džims turēja ieroci labajā rokā.

-    Sasodīts!

Flaertijs bija kreilis.

-    Tas gan šķiet neizprotami, tomēr vēl neko nepierāda, - Konrāds paskaidroja.

-    Tu laikam par mani ņirgājies?

-Ja tu pieliec ieroci sev pie deniņiem, tad šāviens nevar būt neprecīzs. Būtu grūti netrāpīt. Turklāt ir vienalga, ar kuru roku šauj...

Medlinai atkal atausa cerības.

-    Un pie kādas lietas Džims šai laikā strādāja?

Taču Konrāds nebija noskaņots viņai vēl kaut ko izpaust.

-Esmu jau izstāstījis pietiekami daudz. Tagad jābeidz saruna.

-    Pagaidi! Vai tu man nevarētu pārsūtīt pēdējos meilus, ko Džims pirms nāves saņēmis?

-    Tu laikam joko? Tu te vairs nestrādā, Medlin!

-    Bet Džims bija mans draugs!

-    Tas ir bezcerīgi. Pat ja es gribētu, tik un tā neko nevarētu izdarīt.

-    Kāpēc?

-    Šorīt mūsu serveri apsēdis kaut kāds vīruss un inficējis visus datorus. Neviens vairs nespēj piekļūt savai informācijai.

-    Atrodi kadu labāku ieganstu.

-    Tā ir taisnība. Saudzē sevi, Medlin.

★

Viņa pastūma malā piena glāzi, kas tikko bija nolikta uz galda, un palūdza kannu melnas kafijas, tad no mugursomas izvilka Džonatana klēpjdatoru.

-    Paņēmu līdzi tavu datoru. Gribēju vēlreiz papētīt Diksones lietu. Tu teici, ka esot to ielādējis savā datorā. Tā to būs vieglāk aplūkot nekā manā telefonā.

Džonatans ieslēdza datoru.

-    Vai tu domā, ka Džims ir nogalināts?

-    Nezinu.

-    Es gan domāju, ka viņš ir noslepkavots un šī slepkavība saistīta ar to, ko viņš bija uzzinājis par Alisi.

-    Nestreb karstu! Vēl pirms nedēļas tu par šo lietu neko nebiji pat dzirdējis!

-    Tieši tas man ļauj uz to paskatīties ar “svaigu aci”.

-    Un kādi ir tavi secinājumi?

-    Man šķiet, ka policija vai slepenie dienesti ir darījuši visu, lai šo nolaupīšanu slēptu.

-    Ko tu vēl neizdomāsi!

-    Tev nepieciešamas neparastas sakritības? Drošības kameras! Es izlasīju lietu. Tajā laikā ieliņās ap Alises skolu bija divpadsmit drošības kameru. Divpadsmit! Un it kā nejaušības pēc tieši tajā dienā tās visas bija bojātas. Vai tev tas nešķiet dīvaini?

-    Tev ir pārspīlēta tieksme uz sazvērestības teorijām.

-    Es redzēju Alisi sešus mēnešus pēc tam, kad tu biji saņēmusi viņas sirdi ledus kastē!

-    Vēl nevar zināt, vai tā patiešām bija viņa.

-    Tā bija viņa! Un Džimu nogalināja tāpēc, ka viņš to varēja pierādīt!

-    Nepietiek ar apgalvojumiem, ir nepieciešami arī pierādījumi.

-    Tici man - Alise nav mirusi!

-    Ticībai ar to nav nekāda sakara.

-    Alise nav mirusi, - Džonatans atkārtoja. - Bet, ja meitene vēl joprojām ir dzīva, tātad tai ir pārstādīta sirds. Tomēr šāda operācija nevienas slimnīcas uzskaitē neparādās. Vai tu vari iztēloties, cik tas ir sarežģīti un kādas organizācijas iejauktas, lai to dabūtu gatavu? Kurš vēl bez valdības iestādēm ir spējīgs veikt kaut ko tādu?

-    Tu esi par daudz saskatījies televīzijas seriālus. Visai pasaulei bija par Alisi nospļauties, līdz es uzsāku nopratināšanas. Vispirms izjautāju viņas māti, tad kādu narkomānu, kurš mitinājās graustu kvartālā. Tā bija pusaudze, kas nevienam nerūpēja, un es nesaskatu, kāds valdībai ar to varētu būt sakars.

Medlina vienā rāvienā iztukšoja kafijas tasīti un tad, tāpat kā neskaitāmas reizes to jau bija darījusi savā iepriekšējā dzīvē, ierakās Alises lietā, lai to atsvaidzinātu atmiņā. Uz ekrāna parādījās sērijveida slepkavas Bišopa pirmās nopratināšanas protokols un dažādi momentuzņēmumi - Ērinas nožēlojamā būdele, kas kontrastēja ar Alises nevainojami kārtīgo istabu, viņas grāmatas, koncertu afišas, Oreo cepumu paciņas un zemeņu piena iesaiņojumi.

Tomēr Medlinai no prāta neizgāja Džims. Ko viņš bija darījis pēc tikšanās ar Džonatanu? Kā viņa vietā būtu rīkojusies Medlina pati? Viņa noteikti pasūtītu grafoloģisko analīzi un noņemtu pirkstu nospiedumus. Iespējams arī, ka būtu veikusi ģenētiskos pētījumus... Pēc nelieliem meklējumiem savā mobilajā telefonā viņa atrada Birmingemas policijas zinātniskās laboratorijas DNS speciālistes Tašas Medeirosas telefona numuru. Tā bija izcila bio-loģe, taču pārāk nevērīga pret noteikto procedūru ievērošanu. Agrāk Džims bieži vērsās pie viņas, jo viņa reizēm piekrita veikt analīzes, apejot juridiskās formalitātes. Jāatzīst, ka Taša “saprātīgos” apjomos lietoja kokaīnu un Džims, lai uzturētu ar viņu labas attiecības, ar diezgan lielu precizitāti piegādāja pa kādai devai, kas tika uzietas, aizturot neliela mēroga narkodīlerus.

-    Ir nu gan dīvaina morāle, - Džonatans noteica.

-    Policija nav nekāda sapņu zeme! - Medlina aizrādīja, zvanot pa telefonu.

Tašai bija brīvdiena. Viņa bija pie savas meitas, taču apstiprināja, ka Džims tiešām bija viņai lūdzis veikt analīzi. Tonakt bija viņas dežūra, un rīta agrumā viņa bija Džimam nosūtījusi analīžu rezultātus.

-    Vai tu neatceries, kas īsti tur bija?

-    Divu DNS salīdzinājums.

-    Vai tu, lūdzu, nevarētu man to vēstuli pārsūtīt?

-    Šodien nez vai.

-    Tas ir ļoti svarīgi, Taša. Džims ir miris. Un es cenšos noskaidrot, kāpēc.

-    Velna būšana...

-    Es tev iedošu sava elektroniskā pasta adresi.

-    Labi, aiziešu uz darbu kopā ar Paolu. Stundas laikā tu saņemsi rezultātus.

★

Džonatans datorā skatījās Bišopa slaktiņu ainas. Vīrietis bija atzinies Alises slepkavībā, taču tas nekad, pat ne ar visniecīgāko sīkumu netika pierādīts. Un Džonatans, ierauts asiņu un vardarbības plūdos, pēkšņi saprata, ka tikai šo zvērību dēļ viņš tagad ir kopā ar Medlinu. Ja Alise nebūtu pazudusi, viņi nekad nebūtu vēlreiz satikušies...

Kamēr Medlina rakņājās savā telefonā, pārbaudot, vai var piekļūt internetam, viņa sāka dzēst no telefona atmiņas nevajadzīgās vēstules. Tur bija aptuveni trīsdesmit dažādu mēstuļu, kas mudināja pasūtīt luksusa pulksteņus, zāles seksuālās enerģijas uzturēšanai un brīnumlīdzekļus, kas ļāva zaudēt vairākus kilogramus svara desmit dienās.

-    Paskaties!

Starp šīm nevēlamajām vēstulēm viena piesaistīja uzmanību. Tā bija nosūtīta pirms divdesmit četrām stundām... Džims Flaer-tijs!

Medlinai salēcās sirds. Kā Džima sūtījums bija nokļuvis pie mēstulēm? Vai ir iespējams, ka tam par iemeslu ir daudzie un apjomīgie pielikumi? Viņa to drudžaini sāka lasīt.

No: Džima Flaertija

Kam: Medlinai Grīnai

Temats: Autopsija

Datums: 2011. gada 22. decembris 18:36

Sveika, Medlina!

Vai Tu šajās fotogrāfijās nesaskati kaut ko dīvainu?

Ja tā, tad piezvani.

Tavs draugs Džims

Medlina šo meilu kopā ar PDF dokumentu un dažiem momentuzņēmumiem nosūtīja uz datoru, lai varētu tos aplūkot pa visu ekrānu. Tie bija saistīti ar Čītembridžas mafijas krusttēva Denija Doila autopsiju.

- Kas tam te meklējams! - Džonatans iesaucās.

Viņš pieliecās tuvāk, un viņi abi kopā sāka lasīt autopsijas protokolu. Kā jau bija zināms, Denija līķis tika atrasts pamestas rūpnīcas teritorijā ar lodi galvā, nogrieztām plaukstām un pēdām un izrautiem zobiem. Tā bija kāda ukraiņu grupējuma atriebība, kura bosam pirms dažiem mēnešiem nācās baudīt līdzīgas izpriecas. Tiesu mediķa slēdziens bija tāds pats kā allaž. Nāves iestāšanās laiks, kas bija noteikts pēc līķa sastinguma pakāpes, ieroča pulvera pēdas ap šāviena vietu, iekšējo orgānu un atsevišķu paraugu analīze - asinis, kuņģa šķidrums, DNS. Tik daudz detaļu, kas bez vismazākās šaubu ēnas apstiprināja Denija Doila identitāti.

Kā tas bieži mēdza notikt ar vardarbīgu noziegumu autopsi-jām, fotoattēli lika sirdij salēkties - violeti sarkanā, sitienu sakropļotā seja, zaļganais, līdz vēderam uzšķērstais krūškurvis un desmitiem asins izplūdumu pa visu ķermeni. Bet kas Džimam šajos attēlos bija šķitis dīvains? Medlina klikšķināja datoru, palielinot atsevišķas attēlu vietas.

-    Viņi tam norāvuši pat auss ļipiņu, - Džonatans ievēroja.

Medlina sarauca uzacis un tuvāk aplūkoja attēla fragmentu,

uz kuru norādīja Džonatana pirksts. Tā bija taisnība. Līķim bija norauts paliels gabals kreisās auss ļipiņas. Taču izskatījās, ka tas noticis jau labi sen. Bet Denijam auss bija vesela atšķirībā no... viņa dvīņubrāļa Džonija.

-    Tas nav Denijs, tas ir viņa brālis! - Medlina iesaucās.

Un viņa pastāstīja Džonatanam par diviem brāļiem, kas bija piedzimuši ar piecu minūšu starpību, par viņu sāncensību, par Džonija, ar šizofrēniju sirgstošā dvīņubrāļa, vardarbības tieksmēm un nežēlību un par viņa atkārtoto ievietošanu psihiatriskajā dziednīcā, pirms tas kļuva par alkoholiķi.

Medlina vēlreiz uzklikšķināja uz autopsijas protokola, lai pārlasītu rindkopu par iekšējo orgānu analīzi. Līķa aknas bija skārusi “deģenerācija, ko, visticamāk, izraisījusi alkohola uzsūkšanās”.

Ciroze.

-    Denijs reizēm iedzēra kādu glāzīti, taču viņš nekad nav bijis alkoholiķis.

-    Kā policisti varējuši kaut ko tādu sajaukt?

-    Līdzīgas lietas atgadījušās arī agrāk, bet konkrētāk - bija kāda laupīšana Vācijā un narkotiku pārvadāšana Malaizijā. Abos gadījumos aizdomās turamajam bija dvīņubrālis, un tiesai nācās viņus atbrīvot, jo nebija iespējams viņus simtprocentīgi identificēt.

-    Bet ja tas ir Džonija līķis...

-    Tad Denijs ir dzīvs, - Medlina domīgi apstiprināja.

★

Viņi pasūtīja vēl vienu kannu kafijas. Pāris minūšu abi maldījās dažādos minējumos, līdz Medlina saņēma Birmingemas policijas laboratorijas DNS speciālistes Tašas Medeirosas vēstuli.

No: Tašas Medeirosas

Kam: Medlinai Grīnai

Temats:

Medlina!

Šeit pievienoti analīžu rezultāti, kuras Džims man palūdza veikt, apejot oficiālos to veikšanas ceļus.

Loti skumstu par to, kas ar viņu atgadījies.

Ceru, ka tas Tev palīdzēs.

Taša

Ziņkāres pārņemta, Medlina uzklikšķināja uz pielikuma, bet Džonatans pārliecās viņai pār plecu, lai abi varētu lasīt dokumentu kopā. Tā bija sarežģīta tabula ar vismaz piecpadsmit rindiņām sešos stabiņos. Bija vajadzīgas dažas sekundes, lai saprastu, ka runa ir par paternitātes testu. Pēdējo rindkopu lasot, viņi satrūkās, bet, uzzinājuši, kas tajā slēpjas, zaudēja valodu.

Paternitātes tests, veikts bez mātes ģenētiskā materiāla

Balstīts uz DNS analīzi

Iespējamais tēvs: Daniels Doils

Bērns: Alise Diksone

Līdzīgas alēles konstatētas 15 analizētajos lokusos.

Paternitātes iespējamība ir 99,999 %.

Pirms nāves Džimam bija radusies ģeniāla doma. Pēc trim izmeklēšanas gadiem viņam bija ne tikai izdevies pierādīt, ka Denijs Doils nav miris, bet arī to, ka viņš ir Alises Diksones tēvs.

Tas bija atklājums, par kuru viņam nācās samaksāt ar savu dzīvību.

31 Ienaidnieka teritorija

Tumsas valstībā katram savs liktenis.

Gao Ksinjans

Kafejnīca Peels

Lejas īstsaida

Pulksten desmitos no rīta

Apstulbusi Medlina atgāzās pret sēdekļa atzveltni. Viņai pēkšņi bija kļuvis slikti. Galva griezās. Ne Alise, ne Denijs nebija miruši. Turklāt vēl izrādījās, ka pusaudze bija noziedznieku bandas krusttēva meita, taču Džims bija miris un viņa pati bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību. Desmitiem cilvēku dienu un nakti bija strādājuši, izmeklējot šo lietu. Kāpēc? Kam tas bija vajadzīgs? Pēkšņi viņa apšaubīja pilnīgi visu. Kas šinī stāstā bija upuri? Un kas vainīgie? Jau no paša šīs lietas izmeklēšanas sākuma, tiklīdz viņa kaut ko uzgāja, tā uzreiz radās kāds jauns noslēpums, un katrreiz viņa nokļuva aizvien bīstamākās vietās.

Medlina pacēla acis, lai meklētu glābiņu pie Džonatana, taču viņš, piespiedis pieri pie stikla, satraukti kaut ko vēroja.

-    Man šķiet, ka mums seko.

-    Tu joko? - Medlina neizpratnē jautāja, tuvodamās logam.

-    Vai tu redzi to melno Ferrari, kas apstājies nedaudz tālāk?

-    Pie Morrison viesnīcas galerijas?

-Jā. Es to šodien redzēju jau divas reizes. Vispirms, kad braucām pa TriBeCa, bet pēc tam pie Mazās Itālijas. Tam nav numura zīmes, un man tā arī neizdevās saskatīt tā vadītāju.

Medlina samiedza acis. No šāda atstatuma mašīnas iekšpusē nebija iespējams saredzēt pat cilvēka siluetu.

-    Nāc man līdzi! - viņa apņēmīgi teica.

Vēl pirms stundas Medlinai pat prātā nebūtu ienācis, ka viņus kāds var izsekot, taču pēc Džima nāves un faktiem, ko viņi bija atklājuši, sievieti nekas vairs nespēja pārsteigt.

Viņi samaksāja par brokastīm, nokāpa pa kāpnēm un atstāja kafejnīcu, lai dotos uz automašīnu.

-    Palaid mani, - Medlina palūdza.

Viņa apsēdās pie Smart stūres un sāka braukt.

-    Vai tu domā, ka viņi mums sekos? Varbūt šī izmeklēšana mūs vienkārši padarījusi paranoiskus...

-    Spried pati. Varu saderēt, ka tā tūlīt izkustēsies.

Un tiešām, Ferrari izbrauca no vietas, kur tas bija apstājies, un neuzkrītoši viņiem sekoja, turoties aptuveni divdesmit metru aiz viņiem.

-    Neskaties atpakaļ! - Medlina uzsauca Džonatanam. - Un piesprādzējies.

Niecīgais pilsētas auto uzņēma ātrumu, traucoties augšup pa Boveriju uz Kūpera skvēra pusi. Pēkšņi Medlina nobremzēja un pagrieza stūri līdz galam pa kreisi. Mašīna atrāvās no zemes, pārlidojot pāri ielu sadalošajai drošības joslai.

-    Tu esi traka! - Džonatans iekliedzās, iekrampējies mašīnas rokturī.

Mašīna piezemējās ceļa otrā pusē un turpināja braukt pa bla-kusjoslu pretim Ferrari.

-    Labāk klusē un turi acis vaļā!

Abas automašīnas tuvojās viena otrai. Kad tās atradās blakus, Džonatanam bija tikai mirklis, lai saskatītu, kas sēž pie pretim braucošā auto stūres.

Tā bija blonda, ļoti skaista sieviete ar zvaigznes formas rētu, kas pāršķēla viņas seju no uzacu loka pāri vaigam līdz pat lūpu kaktiņam.

-Nu?

-    Es viņu pazinu! - Džonatans iesaucās. - Esmu pārliecināts, ka tā ir tā pati sieviete, pie kuras es pirms diviem gadiem aizvedu Alisi Antibas ragā!

-    Tā, kas uzdevās par viņas māti?

-Jā!

Medlina palūkojas atpakaļskata spogulīti.

Ferrari traucās pa Astora laukumu uz rietumiem. Gluži intuitīvi Smart nogriezās uz Hjūstonstrītu.

-    Ja viņa brauktu pa Brodveju, tad mēs to varētu panākt, vai

ne?

-    Tas ir iespējams.

Viņi saspringti vēroja mašīnas. Pēc pāris sekundēm jau pazīstamā Ferrari radiatora režģis parādījās uz ceļa maģistrāles, kas šķērsoja pilsētu pa diagonāli.

Kabriolets nogriezās uz Springstrītas. Dzenoties tam pakaļ, Medlina izbrauca no savas joslas un iekļāvās satiksmes plūsmā. Ferrari vadītāja viņus noteikti bija pamanījusi, jo kabriolets uzņēma ātrumu un izgaisa uz līdzenas vietas.

-    Sasodīts, mēs viņu pazaudēsim!

Tas šķita neizbēgami. Vai tad Smart varēja sacensties ar 280 zirgspēku V12 motoru! Taču Medlina nepadevās. Atsakoties noticēt, ka no viņas tik vienkārši varētu tikt vaļā, viņa uz Lafaijeta krustojuma izbrauca pie sarkanās gaismas.

-    Uzmanies! - Džonatans sauca.

Hotdogu ratiņtirgotājs grasījās šķērsot ielu. Medlina strauji nobremzēja, un mašīna sagriezās pa kreisi. Tirgotājs palēca sāņus, bet Smart aizķēra ratiņu metāla apmali, tie apgāzās, un uz ceļa izbira desiņas, kečups, sinepes, cepti sīpoli un skābēti kāposti.

Mašīnu sanesa, un tā aizķēra trotuāru, taču Medlinai to izdevās atkal iztaisnot un ar pilnu ātrumu izbraukt uz Delansi-strītas.

Pa to laiku Koniailendā...

Kā iebiedēts zvērs, kas zaudējis pēdējos spēkus, Alise pagrieza galvu, ar acīm meklējot žurku, bet grauzējs bija aizmucis.

Asinis dzīslās drudžaini pulsēja. Ķermenis bija mikls no sviedriem, mati lipa pie sejas, un locītavas bija pārņēmuši drebuļi. Vēders raustījās sāpīgos krampjos. Meitenei šķita, ka pēdas un potīšu locītavas ir pietūkušas.

Pēc “filmas uzņemšanas” Jurijs bija aizgājis, pamezdams viņu pieķēdētu pie tās sasodītās caurules. Par spīti Alises lūgšanām, viņš meitenei nebija iedevis pietiekami ūdens, aprobežojies vien ar to, ka vienu pudeli iešļāca tai sejā. Nespēka pārņemta, Alise tomēr mēģināja izlocīties, lai ar zobiem aizvilktu sava sporta krekla rāvējslēdzēju.

Pie vismazākās kustības meitenei kļuva slikti un reiba galva. Šoreiz nelabums sakāpa kaklā, un viņa izvēma dzeltenīgu žulti. Alise visā garumā izstiepās gar sienu, nespēdama atgūt elpu. Sirds klauvēja biedējošā ritmā, un krūtis cilājās paātrinātos sirdspukstos. Cik ilgi viņa vēl izturēs?

Tagad Alise vairs nespēja izlikties to nemanām - galvassāpes, kas urbās viņai pakausī, un neredzamā dzelzs stīpa, kas spieda vēderu, liecināja par to, ka paaugstinātais asinsspiediens bija izraisījis nieru mazspēju.

Viņa paskatījās uz podu, kas atradās divus metrus tālāk. Meitene jau stundām ilgi gribēja uz tualeti, taču viņai nebija spēka uzrāpties uz poda.

Zaudējusi jebkādu pašcieņu, viņa piečurāja bikses. Vēl vairāk pazemot Alisi, šķiet, nebija iespējams. Tagad viņa bija izmirkusi pati savos vēmekļos un urīnā, taču atbrīvojusies no nospiedošā smaguma.

Šī atelpa turpinājās tikai īsu brīdi. Tad viņai sāka skaļi džinkstēt ausīs. Acis aizmiglojās, un Alisei šķita, ka pa visu telpu lēkā ugunīgi punkti. Trūka elpas, viņa grima nebūtībā, un viņu pārņēma murgi. Lai kā meitene centās nesabrukt, tomēr drīz iegrima juceklīgā, komai līdzīgā stāvoklī.

Lejas īstsaida

-    Re, kur viņa ir! - Džonatans iesaucās, ar pirkstu norādot uz Ferrari, kas uzbrauca uz Viljamsburgas tilta.

Pār īstriveru pacēlās piekartilts, kas savienoja Lejas īstsaidu ar Bruklinu. Metāla režģu un trošu ieskauts, tas stiepās divu kilometru garumā. Pa tilta četrām joslām traucās simtiem automašīnu.

-    Satiksme ir ļoti dzīva. Viņai drīz nāksies braukt lēnāk, - Med-lina paredzēja.

Un tiešām, iekļuvis satiksmes sastrēgumā, Ferrari palēnināja gaitu. Medlina atkal bija atguvusi paļāvību. Lielā ātrumā pārgalvīgi viņa lavierēja starp mašīnām, pārvietojoties no joslas uz joslu, lai saīsinātu attālumu, kas to šķīra no Spy der.

-    Labāk piebremzē! Mēs vēl nositīsimies!

Ticis nost no tilta, itāļu kabriolets traucās milzīgā ātrumā, lai aizbrauktu pa pirmo nobraucamo ceļu.

-    Uz kurieni mēs dodamies? - Medlina jautāja, jo Ņujorkas ģeogrāfiju tikpat kā nepārzināja.

-    Uz Viljamsburgu.

Viņi izbrauca uz Bedforda avēnijas, kas bija šī kvartāla galvenā iela. Vecas ķieģeļu celtnes te slējās pamīšus ar pavisam jaunām būvēm. Šī vieta ļoti kontrastēja ar Manhetenas “bezpersonisko” vidi, un celtniecība te noritēja pilnā sparā. Lietotu apģērbu veikali, nelielas kafejnīciņas, vinila skaņuplašu tirgotavas, bioloģiskās pārtikas preču veikali un lietotu grāmatu tirdziņi - viss te bija gan autentisks, gan avangardisks.

Ferrari braucienu aizkavēja rosīgā gaisotne, kas valdīja uz Bedforda avēnijas. Tirgotāji bija izlikuši preces uz trotuāra izvietotajos stendos, amatieri dziedātāji izpildīja dziesmas, bet kāds uguns rijējs demonstrēja savu numuru.

Tagad Medlina un Džonatans atradās tikai desmit metrus no Spyder. Smart steidzināta, automašīna lielā ātrumā pagriezās pa kreisi un nonāca Makkarena parkā. Tuvojoties krastam, viņi

šķērsoja noliktavu, angāru un neapsaimniekotu teritoriju zonu. Sienas, kas bija apzīmētas ar grafiti, atgādināja Ņujorku Baskiā^3 laikos.

-    Viņa ir iedzīta stūrī! - Džonatans iesaucās, iebraucot sān-ieliņā. - Tas ir strupceļš. Tur nav nekā cita, tikai upe!

Ferrari bija piebraucis pie lietotu automašīnu tirgotavas. Tā bija viena no tām celtnēm krastmalā, no kurienes pavērās pārsteidzošs skats uz Manhetenas debesskrāpjiem. Mašīna lēnām slīdēja gar kuģu piestātni un tad, strauji pagriežot stūri, pa lielām tērauda durvīm iebrauca kādā angārā.

Medlina strauji nobremzēja, apstādinot mašīnu divdesmit metru no ieejas garāžā, pie kuras bija redzams uzraksts “Makondo autoklubs”.

-    Un ko tālāk?

-    Esam apmuļķoti, - Džonatans sprieda. - Ne jau mēs viņai dzināmies pakaļ, bet viņa - mums. Vai tu domā, ka vajadzētu...

Viņam neizdevās pabeigt teikumu. Riepu čirkstoņa lika atskatīties. Tehniskās palīdzības mašīna ar milzīgu radiatora režģi ietriecās viņu mašīnā, aizķēra to un iestūma garāžas atvērtajās durvīs. Trieciens viņus sasvieda uz priekšu. Medlina nebija uzlikusi drošības jostu, bet Džonatana rokas īstajā brīdī izšāvās uz priekšu, neļaujot viņas galvai atsisties pret stūri. “Velkonis” aizvilka mazo mašīniņu vairākus desmitus metru, līdz tā atradās angārā un durvis aiz viņiem aizvērās.

Telpa aizņēma vairākus simtus kvadrātmetru. Izkārtotas rindās cita pretī citai bija novietotas aptuveni piecdesmit mašīnas. Džonatans pazina Peugeot 403, taču acīmredzot šis uzņēmums bija specializējies tikai uz izcilām mašīnām. Te bija Ford Gran Torino, Chevrolet Camaro, Plymouth Barracuda...

-    Neviena lūžņa? - viņš jautāja, paskatījies uz Medlinu.

Viņi palīdzēja viens otram izkļūt no Smart, kas tagad vairāk atgādināja tēlnieka Cēzara saspiesto skulptūru nekā mašīnu braukšanas kārtībā.

Sieviete ar rētu sejā bija nostājusies pie sava Ferrari un mērķēja uz viņiem ar ieroci.

-    Savienoto Valstu Maršalu dienesta aģente Blaita Bleika! - sieviete kliedza, kamēr viņi nostājās miera stājā. - Rokas virs galvas!

Savienoto Valstu Maršalu dienests? Tieslietu departamenta Federālā policija...

Džonatans un Medlina pārsteigti saskatījās. Šī sieviete bija policiste!

Tad viņi pagriezās pret tehniskās palīdzības mašīnu, no kuras pakāpieniem uz zemes nolēca kāds vīrietis. Viņiem tuvojās armijas drēbēs tērpies Denijs Doils.

-    Sveika, Medij! Skatos, ka no visām Parīzes puķu tirgotājām tev joprojām ir visforšākais dupsis!

1

Es cīnos, lai nenoslīktu. Holandes administratīvās provinces Zēlandes moto. (Autora piez.)

2

Kuce! (Autora piez.)

3

Baskiā (1960-1987) - grafiti mākslinieks, vēlāk- neoekspresionists. (Tulk. piez.)

32 Patiesība par Deniju Doilu

Ērkšķi, kas man iedūrās, ir no koka, ko es iestādīju.

Lords Bairons

īstriveras krastā

-    Tu nu gan esi draņķis! Kā tu uzdrošinājies likt man noticēt, ka Alise ir mirusi?

-    Medij, nomierinies...

-    Es tev to nekad nepiedošu, Daniel!

-    Ļauj man vismaz aizstāvēties.

Medlina un Denijs gāja gar Viljamsburgas krastmalu. Pie ūdens bija vēsāk, un Medlina ciešāk savilka savu ādas jaku. Viņiem virzoties gar krastu, desmit metrus pa priekšu un desmit metrus aiz viņiem gāja miesassargi.

-    Kas tie par ākstiem?

-    FIB aģenti, kas strādā Maršalu dienestā.

Ar uzvilktiem nerviem, vēl joprojām atrodoties šīrīta negadījuma un negaidīto atklājumu iespaidā, Medlina uzbruka bijušajam gangsterim:

-    TŪLĪT PAT PASAKI, kur ir Alise!

-    Es tev visu paskaidrošu, tikai nekliedz, labi?

Denijs izvilka no kabatas jau aizsāktu cigāru un to aizsmēķēja.

-    Viss sākās pirms trīsarpus gadiem, - viņš iesāka stāstu, apsēdies uz viena no soliņiem upes krastā. - Mēnesi pēc manas mātes nāves. Savu dzīvi viņa beidza, uzpampusi gulēdama Christie’s

slimnīcā, jo viņai bija vēzis pēdējā stadijā. Zināju, ka viņa aizvada savas dzīves pēdējās nedēļas, tālab katru dienu gāju viņu apciemot.

Denijs ļāva uzpeldēt sāpīgajām atmiņām. Viņš bija novājējis. Mati bija garāki un ieskāva sāpju savilkto seju, kas izskatījās sagurusi. Tad viņš ievilka cigāra dūmu un turpināja:

-    Katru vakaru es atstāju slimnīcu aizvien vairāk satriekts. Biju pasācis doties kliedēt savu izmisumu Soul Café, pabā uz Oksford-roudas simt metrus no klīnikas. Tur es pirmo reizi ieraudzīju Alisi. Viņa palīdzēja apkalpot galdiņus, novāca glāzes un traukus. Tolaik viņai vēl nebija četrpadsmit gadu, kaut gan varēja dot visus piecpadsmit vai sešpadsmit. Bija skaidri redzams, ka meitene nebija tādā vecumā, lai strādātu, taču tas nevienu neuztrauca.

-    Vai tu viņu uzreiz ievēroji?

-    Jā, mani bija ieinteresējusi viņas izturēšanās. Ikreiz, kad bija pārtraukums, meitene apsēdās pie galda, lai lasītu vai pildītu mājasdarbus. Turklāt viņa uz mani tā dīvaini lūkojās, it kā mani jau sen pazītu....

-    Tu ar viņu runāji?

-    Sākumā Alise aprobežojās ar to, ka uz mani skatījās, bet tad kādu vakaru meitene man pienāca klāt un droši uzrunāja. Viņa teica, ka zinot, kas es esmu. Tad Alise man pavaicāja, vai es atceroties viņas māti Ērinu Diksoni...

-    Es nemaz nezināju, ka tu saejies ar to sievieti.

-    Es pats arī to biju piemirsis. Turklāt man vajadzēja kādu brīdi, lai atcerētos, kā viņa izskatās. Jā, pirms piecpadsmit gadiem es biju divas vai trīs reizes gulējis ar Ērinu. Viņa bija viegli pieejama meitene, kas atdevās, lieki visu nesarežģījot. Pirms narkotiku lietošanas viņa bija skaista, lai arī nebija diez cik gudra...

-    Un tu to pateici viņas meitai?

-    Protams, ne. Es biju apjucis, bet viņa runāja tiešu valodu. Alise teica, ka esot iztaujājusi māti un arī pati visu izpētījusi, un viņai šķietot, ka es... esmu viņas tēvs.

-    Un tu viņai noticēji?

-Jā, vēl pirms viņa man to pateica. Tas bija acīm redzami.

-    Kāpēc? Vai tev šķiet, ka viņa ir tev līdzīga?

-    Nē, man šķiet, ka viņa ir līdzīga tev.

Medlina zaudēja savaldību:

-    Nejoko ar to, Denij!

-    Nesaki, ka tā nav! Tu pati tai pusaudzei esi pieķērusies! Vai tu ar to izmeklēšanu tā nenoņēmies tāpēc, ka neapzināti ieraudzīji viņā pati sevi?

-    Es darīju savu darbu.

Taču Doils neatlaidās.

-    Tā pusaudze... tā bija meitene, kāda varēja būt mums ar tevi! Viņa bija gudra, neatkarīga, izglītota un tik ļoti atšķīrās no visiem tiem stulbeņiem, kas atradās man apkārt. Viņa ne no kā nebaidījās, droši stājās pretim dzīves grūtībām. Man tā bija kā debesu dāvana.

-    Tātad jūs sākāt tikties?

-    Jā, gandrīz katru dienu. Nevienam nezinot. Tas bija mūsu noslēpums. Es viņu labāk iepazinu un nemeloju par to, ar ko nodarbojos. Alise man atkal bija atgriezusi vēlmi no rīta atvērt acis. Pirmo reizi manai dzīvei bija jēga.

-    Tu viņai devi naudu?

-    Es viņai nedaudz palīdzēju, taču negribēju izraisīt aizdomas. Biju cieši nolēmis apmaksāt viņas mācības kādā labā universitātē. Domāju pat par to, ka varētu meiteni likumīgi atzīt, taču, zinot, cik daudz cilvēku grib mani novākt, tas viņu varētu apdraudēt. Turklāt meitenei bija veselības problēmas, kas mani satrauca...

-    Sirds, vai ne? - Medlina uzminēja.

Acis pievērsis melnpelēkajiem īstriveras ūdeņiem, Denijs skumji pamāja.

-    Viņa aizelsās pie vismazākās piepūles. Alise nežēlojās, bet bieži bija nogurusi, un divas reizes viņai uznāca vājums manā klātbūtnē. Es viņu aizvedu uz klīniku. Ārsts konstatēja trokšņus sirdī, bet nekādas īpašas novirzes nesaskatīja. Lai būtu pavisam drošs, es palūdzu kardiologam, kas uzmanīja manu māti, lai veic ari citas pārbaudes. Viņai atklāja dilatācijas kardiomiopātiju. Alisei bija palēnināta sirdsdarbība. Slimība jau bija attīstījusies, un viņa varēja nomirt jebkurā mirklī.

-    Un ārsts piekrita viņai izrakstīt zāles ar svešu vārdu?

-    Katram cilvēkam ir sava cena, Medlina.

-    Un viss izdevās?

-    Pirmajos mēnešos Alise medikamentus panesa itin labi.

Sacēlās vējš. Medlina galvā virknēja stāstījuma fragmentus,

saliekot kopā notikumu hronoloģiju, taču daudzi jautājumi vēl palika neatbildēti.

-    Vai Alise skaidri zināja, kur tu esi iepinies?

-    Jā, es viņai nekad nemeloju.

-    Un viņai ar to nebija problēmu?

-    Varētu teikt, ka Alise bija pietiekami gudra, lai viņai nebūtu tikai melnbalts skatījums uz lietām.

Medlina šo piezīmi uztvēra kā sev veltītu pārmetumu, taču nolēma to atstāt nepamanītu.

-    Un tu ne mirkli neiedomājies, ka pats varētu mainīties?

-    Protams, iedomājos! Kā gan citādi! Un kā tev šķiet: vai tas bija viegli? Vai tas bija tikpat kā noknaukšķināt pirkstus? Es biju iedzīts strupceļā - poliči dzinās pa pēdām, vajāja sāncenšu bandas, kas gribēja mani novākt, un pat mani puiši tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai varētu mani nodot.

-    Alise to saprata?

-    Vairāk, nekā es būtu varējis iztēloties, jo tā bija viņa, kas man ieteica risinājumu.

-    Ko tu ar to domā?

-    Kādu vakaru Alise ieradās ar lielu dokumentu mapi, ko viņa bija izveidojusi no desmitiem interneta rakstu. Jurisprudences likumu teksti, atsevišķu lietu izpēte - īsts advokāta darbs. Viņa apgalvoja, ka atradusi maģisku formulu, lai mēs varētu uzsākt jaunu dzīvi.

-    Un kas tā bija par maģisku formulu?

-    WITSEC - ASV Federālā liecinieku aizsardzības programma.

33 Liecinieki

Savienoto Valstu galvenais prokurors var noteikt aizsardzības pasākumus lieciniekam procesā, kas saistīts ar organizētu noziedzīgo darbību, ja viņš uzskata, ka liecinieks var kļūt par vardarbības vai iebiedēšanas upuri.

Savienoto Valstu civillikuma 18. NODAĻAS 3521. PANTS

Pārsaluši, pārāk ilgi uzkavēdamies uz soliņa, Medlina un Denijs atkal atsāka iet gar krastu. Par spīti aukstumam, īstriveras apkaime nebūt nebija pamesta. Grupa večuku ar zvejas tīkliņiem, plastmasas spaiņiem un makšķerēm bija apmetušies tieši iepretim Manhetenas debesskrāpjiem, kur ir daudz zivju. Līksmi tērgā-jot, viņi straujā tempā vilka ārā no ūdens svītrainus jūras asarus, jūrasmēles un nelielus paltusus. Viņi runāja poļu, krievu un spāņu valodā... asimilizācija šā vārda vislabākajā nozīmē.

- Sākumā, - Denijs turpināja savu stāstu, - es Alisei atbildēju, ka viņas ideja par “Liecinieku aizsardzības programmu” ir naiva, taču realizējama. Man nebija nekā, ko likt pretim, nevienas bumbiņas manā laukumā. Bet viņa uzstāja: “Esmu pārliecināta, ka tu vari izmantot tos, kas tev šajā dzīvē traucē.” Un šis viņas ieteikums tika veiksmīgi īstenots. Bija palikuši daži mēneši līdz Amerikas Savienoto Valstu prezidenta vēlēšanām, un cīņa ar narkotikām bija viena no kampaņas galvenajām tēmām. Visi kandidāti runāja par Meksiku, kur karā starp karteļiem jau bija desmitiem tūkstoši

nogalināto. Amerikāņi uztraucās par pieaugošo nedrošību pierobežā. Obamas ievēlēšana iezīmēja pavērsienu, jo viņš bija atzinis Amerikas Savienoto Valstu - kā galveno narkotiku patērētāju -atbildību narkotiku tirdzniecībā. Vēl pirms savas investitūras viņš tikās ar meksikāņu valdību, un abas valstis vēlreiz apliecināja nodomu nepiekāpīgi cīnīties pret narkotiku tirgoņiem. lā bija Obamas prezidentūras aktuālākā problēma. Vašingtonai nebija ne vismazākās vēlēšanās atrasties līdzās narkovalstij.

-    Un kāds tam sakars ar tevi? - Medlina jautāja. - Naudas atmazgāšana?

-    Ir pagājuši piecpadsmit gadi, kopš es studēju Kalifornijas Universitātē, kur satiku Džezbelu Kortesu.

-    Tā karteļa bosa meitu? Viņas vārdu var izlasīt visos laikrakstos saistībā ar tiesas procesu.

-    Mēs saglabājām kontaktus. Mūs abus vienoja samērā smaga ģimenes pagātnes pieredze. Noziedznieku bērni labi saprotas.

-    Tik labi, ka jūs pārņēmāt no saviem tēviem stafeti...

-    Uz Džezbelas rokām nav asiņu. Viņa bija tikai organizācijas grāmatvede. Diskrēta un gudra executive woman, kas gadiem ilgi atmazgājusi no narkotikām iegūtos miljonus, tos ieguldot likumīgās darbībās.

-    Tu proti lietas pasniegt diezgan savdabīgā gaismā...

-    Saasinoties cīņai pret negodīgo naudas līdzekļu iegūšanu, laika gaitā narkodīleriem ir kļuvis grūtāk atmazgāt savus dolārus cauri bankām. Tālab Džezbela bija spiesta pievērsties citām darbībām un citiem starpniekiem.

-    Un tad viņa vērsās pie tevis...

-Jā, un es piecus gadus viņas labā ieguldīju līdzekļus nekustamos īpašumos un viesnīcās. Zināju, ka amerikāņu fiskālie aģenti ir mēģinājuši viņu iznīcināt, taču mēs bijām piesardzīgi. Pēc tam kad Alise man bija pastāstījusi par liecinieku aizsardzības programmu, es lūdzu savam juristam sazināties ar ASV Iekšējo ieņēmumu dienesta izmeklēšanas biroju.

-    Un tu viņiem piedāvāji darījumu?

-    Manu neaizskaramību un jaunu identitāti Alisei pret manu liecību, kas iznīcinātu Džezbelu Kortesu. Viņi to noteikti gribēja aizturēt tieši Savienotajās Valstīs, lai varētu uzlikt arestu viņas īpašumiem - bankas rēķiniem, simtiem dzīvokļu, viesnīcu kompleksu, valūtas maiņas punktu un nekustamo īpašumu aģentūru visā Kalifornijā.

-    Un viņi uzreiz piekrita?

-    Nē, bet Kongress gatavojās balsot par milzīgu atbalstu viena miljarda dolāru apjomā tieši Meksikas problēmas risinājumam. Lai šo priekšlikumu nodotu publiskam balsojumam, FIB bija nepieciešams veikt simbolisku arestu. Lieta nonāca līdz ģenerālprokuroram, kuram izdevās vienoties ar MI6^1.

-    Britu slepenajiem dienestiem?

-    Tie bija viņi, kas Alisi slepeni nogādāja ASV, liekot noticēt nolaupīšanai. Viņi vienojās, ka es tai pievienošos vēlāk.

Medlina pēkšņi jutās pilnīgi bezspēcīga. Mēnešiem ilgi viņa bija centusies atrisināt lietu, ko slepenie dienesti bija apņēmušies slēpt. Tagad viss kļuva skaidrs - bojātas novērošanas videokameras, iznīcinātas pēdas, viltotas un pretrunīgas liecības. Pat ja viņa būtu izmeklēšanu veikusi desmit gadus, viņa ne par mata tiesu nebūtu pavirzījusies uz priekšu. Vai arī būtu beigusi dzīvi kā Džims - ar lodi pierē savā kabinetā...

Medlinu pārņēma nevaldāms niknums, ko tā nespēja apspiest.

-    Kāpēc tu man to nodarīji, Denij? Kāpēc liki noticēt, ka tu viņu meklē, kāpēc man atsūtīji viņas sirdi?

-    Uzreiz pēc ierašanās Manhetenā Alisei sākās neuzņēmība pret medikamentiem. Sirds nepietiekamība progresēja. Es biju ļoti nobažījies. Viņa bija viena, aizvien biežāk izjuta nogurumu, slimoja ar gripu un bronhītu. Alisi varēja glābt tikai sirds transplantācija. Es izdarīju spiedienu uz FIB. Ja mana meita nomirs, nevar būt ne runas par manu liecību. Viņi steidzīgi iekļāva Alisi prioritāro transplantāciju sarakstā, un ļoti drīz kādā Ņujorkas slimnīcā tika veikta operācija. Viņai tas bija ļoti grūts laiks...

-    Labi, bet kāpēc vajadzēja man atsūtīt viņas sirdi? - Medlina nelikās mierā.

-    Ne jau es tev to atsūtīju, bet tie, kas mūs aizsargāja. Jo tu biji kļuvusi nevaldāma, Medlina, - viņš atzinās savā zemajā, no smēķēšanas aizsmakušajā balsī. - Tu būtu uzvandījusi debesis un zemi, lai tikai atrastu Alisi. Beigās tu būtu saistījusies ar mani. MI6 pārbijās. Un tad viņiem ienāca prātā doma par sirds nosūtīšanu. Lai lieta tiktu izbeigta.

-    Kādu lomu tajā visā nospēlēja Bišops?

Ar Bišopu tā bija tīrā sagadīšanās. Slepenie dienesti ļoti labi zināja, ka kādudien kāds ķertais uzņemsies Alises slepkavību. Tas vienkārši notika agrāk, nekā paredzēts. Kā iepriekš bijām vienojušies, dažus mēnešus pēc viņas pazušanas es inscenēju pats savu nāvi un devos pie viņas uz Ņujorku.

-    Tu nogalināji savu brāli!

Nē, Džonijs pats bija izvēlējies nāvi. Tu viņu labi pazini. Tas bija narkotiku saēsts zombijs, garīgi slims, turklāt slepkava. Man bija jāizvēlas. Es to izdarīju, un izvēle krita par labu Alisei. Tiem, kas izvēlas rīkoties, par to ir jāmaksā.

-    Dieva dēļ, atpestī mani no savas tukšvārdības, es to labi pazīstu! Bet Džonatans? Kā viņš jūs sastapa?

-    Nākamajās Ziemassvētku brīvdienās mēs ar Alisi devāmies uz Francijas Rivjēru, lai tur pavadītu dažas dienas. Pēc operācijas Alise ierakstīja savu vārdu datora meklētājā, lai redzētu, cik tālu pavirzījusies viņas “nolaupīšanas” lieta, un atrada rakstus par tevi un tavu pašnāvības mēģinājumu. Alise gribēja, lai tevi informē, taču Blaita Bleika no Maršalu dienesta, kam bija uzticēta mūsu uzraudzīšana, atteicās. Alise to pārdzīvoja. Un, kad mēs ieradāmies Parīzē, viņa aizbēga, lai tevi sastaptu, taču, kad bija nonākusi galvaspilsētā, nolēma tomēr to nedarīt, lai mūs neapdraudētu. Un tad viņa pavisam nejauši sastapa Džonatanu Lem-perēru.

Medlinai sažņaudzās sirds. Alise ne tikai zināja par viņas eksistenci, bet bija arī centusies viņu satikt.

-    Ap to laiku jūsu vārdi jau bija FIB un muitas policijas sarakstos, un, tiklīdz jūs spertu kāju uz Savienoto Valstu zemes, uzreiz tiktu izziņota trauksme. Vakar vakarā Blaitai Bleikai tika paziņots, ka jūs abi esat Ņujorkā. Tā nevarēja būt sagadīšanās. Un es viņai palūdzu izdomāt kādu kara viltību, lai tevi dabūtu uz šejieni.

-    Un apklusinātu?

-    Nē, Medlina! Lai tu man palīdzētu.

-    Un kā es tev varu palīdzēt?

-    Atrast Alisi.

★

Dzīvoklis, kas bija iekārtots kā lofts, atradās virs garāžas, ar skatu uz krastmalu. Piespiedusi pieri pie stiklotajiem logiem, aģente Blaita Bleika neizlaida no acīm Deniju un Medlinu. Viņa bija īsi atbildējusi uz visiem Džonatana jautājumiem un tagad pilnībā koncentrējās uz sava uzdevuma izpildi - uzmanīt un aizsargāt liecinieku. Džonatans Medlinai bija lieliski aprakstījis šo dīvaino sievieti ar graciozo stāju un aristokrātisko skaistumu. Ar lapsenes vidukli, piegulošām, melnām biksēm, gariem saišu zābakiem un vaļēju ādas jaku virs svītera ar atlokāmu apkakli, viņai piemita Hičkoka varonēm raksturīgais blondums un vēsā atturība. Mati ar sprādzēm bija sasprausti pakausī, veidojot izsmalcinātu matu sakārtojumu. Ja palūkojās uz viņas daiļo profilu, bija grūti turēties pretim viņas smalko vaibstu un ar kontūrzīmuli viegli apvilkto acu valdzinājumam.

Pat rētai uz sejas piemita neizprotama pievilcība. Tā viņu nevis izkropļoja, bet vēl vairāk izcēla viņas seju, piešķirot tai “liktenīgās sievietes” izskatu, kas mēdza satraukt vīriešus.

-    Jums droši vien bieži uzdod šo jautājumu... - Džonatans nedroši iesāka.

Joprojām neatraujot acis no Denija, viņa monotonā balsī Džo-natanam atbildēja:

-    Granātas sprādziens Irākā, “Nāves trijstūrī”. Ja tā būtu trāpījusi trīs milimetrus tuvāk, es būtu zaudējusi aci...

-    Kad tas notika?

-    Pirms astoņiem gadiem. Es pati pieteicos. Ja tas būtu jādara vēlreiz, es to darītu.

-    Vai ilgi bijāt armijā?

-    Es esmu valdības aģente, un mana lieta ir konfidenciāla.

Taču, tā kā viņš nelikās mierā, sieviete beidzot padevās:

-    Pēc ievainojuma pametu jūras kara spēkus. Divus gadus paliku Quantico^2, pēc tam veicu slepenas misijas Narkotiku kontrabandas apkarošanas administrācijas ietvaros, bet vēlāk tiku nosūtīta uz Maršalu dienestu.

-    Un kur tās misijas notika?

-    Paklau, vecīt, es šeit uzdodu jautājumus, skaidrs?

-    Vai tā jūs atbildat ballītēs, kad kāds par jums ir ieinteresējies?

Sieviete zaudēja pacietību.

-Jūsu zināšanai - mēs neatrodamies ballītē, turklāt jūs neesat manā gaumē.

-    Un kas tad ir jūsu gaumē? Tādi tipini kā Denijs Doils?

-    Kāpēc jūs tā runājat? Vai esat uztraucies par savu draudzeni?

-    Un jūs? Vai slepkavas liek jūsu asinīm riņķot straujāk?

-Jā, drīzāk viņi nekā gādīgi ģimenes tēvi, - viņa to ķircināja.

- Tomēr, ja jau gribat visu uzzināt, esmu šeit, lai Deniju uzmanītu, nevis lai ar viņu gulētu.

Iespraudusi ausī brīvroku sistēmas austiņu, viņa nodeva īsus rīkojumus, lai pavēlētu abiem apsargiem krastmalā sašaurināt aizsargzonu.

-    Vai jums šķiet, ka Deniju varētu nogalināt meksikāņi?

-    Tas ir iespējams, tomēr es tam neticu.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka savā ziņā viņš jau ir sniedzis liecību.

Džonatans apjuka.

-    Vēl pirms piecām minūtēm jūs teicāt, ka viņa nopratināšana paredzēta nākamnedēļ!

Blaita precizēja savus izteikumus.

-    Kā ar likumu tamlīdzīgās situācijās tiek pieļauts, Denijs savu liecību ierakstīja, kamēr process vēl nebija sācies. Ieraksts tika uzfilmēts tiesneša un tā advokāta klātbūtnē, kurš uztur apsūdzību pret Džezbelu Kortesu.

Tagad Džonatans sāka saprast.

-    Tātad, pat ja Deniju šodien nogalinātu, ar šo ierakstu pietiek, lai narkotiku tirgoni notiesātu. Karteļa vienīgā cerība, ka Denijs procesa laikā varētu mainīt savu liecību.

-    Un kāpēc lai viņš to darītu?

-    Lūk, kāpēc. - Viņa atbildēja un ieslēdza lielu plakanu ekrānu, kurš bija piekārts pie sienas un kurā parādījās videoieraksts.

34 The Girl in the Dark

Prāts meklē, bet sirds atrod.

Žorža Sanda

Filma ilga nedaudz vairāk par trīsdesmit sekundēm. Tajā varēja redzēt kādas jaunas, izmisušas meitenes tuvplānu. Panikā un spēku izsīkumā, ziliem riņķiem zem acīm, Alise neatlaidīgi lūkojās kamerā. Blāvais apgaismojums lika domāt, ka meitene tiek turēta pagrabā vai karceri.

Viņas runa bija saraustīta, un to pārtrauca šņuksti. Tomēr Alisei izdevās stostoties uzrunāt savu tēvu un nodot viņam nolaupītāju prasības:

Save me, Dad! Change your testimony, please!

And we will be together again. Right, Dad?3

Tad kamera attālinājās un ļāva saskatīt pie kanalizācijas caurules pieķēdētās Alises trauslo augumu.

-    Šo filmu mēs šorīt saņēmām ar izsūtāmo zēnu, - Bleika paskaidroja, apstādinot attēlu.

Denijs savilka rokas dūrēs. Viņš jutās bezspēcīgs, turklāt to mocīja vainas apziņa, tādēļ viņš bija noskaņots ļoti pesimistiski.

-    Pagājušas jau divpadsmit stundas, kopš meitene ir nolaupīta. Ja drīzumā mēs viņu neatradīsim, tad viņi to nogalinās, lai

ko mēs arī darītu. Un bez medikamentiem viņai kuru katru brīdi var iestāties nieru mazspēja.

Blaita apsēdās pie metāla galdiņa, uz kura bija novietoti trīs pārnēsājamie datori.

-    Mēģinājām noteikt Alises telefona atrašanās vietu, taču tas mums neizdevās, - sieviete teica, ierakstot filmu datora cietajā diskā.

Viņa vairākas reizes noskatījās ierakstu, izdalot atsevišķi skaņu un desmitiem reižu apstādinot filmu, pētot katru niecīgāko detaļu.

Ieinteresējusies par to tehniskajām iespējām, Medlina tuvojās datoriem. Blaita viņai paskaidroja, kā viss notiek.

-    Uzfilmētā materiāla lejasdaļā redzams precīzs datums un laiks. Ja mēs palielinām skaņas lauku, tad būs iespējams uztvert šķietami nedzirdamus trokšņus - metro, automašīnu dūkoņu... un mēs varētu iegūt kādas norādes.

-    Un kā ir ar videokameru? - Džonatans jautāja.

-    Attēls šķiet labas kvalitātes, lai gan telpā ir pustumsa. Tas ir jauns modelis, - Blaita secināja.

Veicot pāris darbību, viņa iedarbināja programmatūru, kas ļāva noteikt kameras mārku un modeli.

-    Tas ir Canon ar zibatmiņu, kas tirdzniecībā parādījās vairāk nekā pirms gada. Paprasīšu birojā, lai sastāda sarakstu ar tiem, kas pirkuši kameras interneta veikalā, taču tas aizņems laiku.

Tad viņa pievilka tuvāk kādu attēla detaļu, to aplūkojot uz visa ekrāna.

-    Man interesē caurules! - Blaita teica un palielināja tās caurules attēlu, pie kuras bija pieķēdēta Alise. - Tā ir veca un masīva. Tikai uzmetot acis, es teiktu, ka šī kanalizācija ir vismaz gadsimtu veca, tomēr vērsīšos pie speciālistiem, kas varēs noteikt precīzāku gadskaitli. Ja paveiksies, tad, savienojot visus iegūtos elementus, mums izdosies noteikt slēptuvi.

Tad viņa pagriezās pret aģentu, kas bija saņēmis USB atmiņas karti ar filmu.

-    Vai tev ir informācija par izsūtāmo, Kris?

Vīrs melnā no sava telefona pārsūtīja dokumentu, kas parādījās datora ekrānā.

-    Viņš strādā piegādes aģentūrā Bike Messenger, kas atrodas netālu no Volstrītas, taču šodien viņš raujas kā pašnodarbinātais. Šo pasūtījumu viņš pieņēmis uz Dačstrītas un Džonstrītas krustojuma. Nosūtītājs ieradies pats. Liela auguma vīrs, tukls, eiropeiskas rases, gadus četrdesmit vecs... Viņš nodevis sūtījumu, nepasakot savu vārdu.

-    Vai jums ir viņa fotorobots?

-    Hm... Terenss grasās to piegādātāju nopratināt.

-    Saki, lai viņš kustas ātrāk! Vēlos, lai mums desmit minūšu laikā būtu iespējams izplatīt šo aprakstu. Tagad katra sekunde ir no svara!

★

Pēc pusstundas

Šaurības ziņā šo vietu noteikti varētu nodēvēt par sērkociņu kastīti.

Dievs vien zina, kā kroga īpašniekam izdevies iekārtot telpu tā, lai tur nelielajā, omulīgajā zālē ar skatu uz dārzu pietiktu vietas divdesmit galdiņiem.

Apsēdies pie galda, lai apēstu beigeli ar lasi, Džonatans beidza Medlinai stāstīt par savu tikšanos ar Frančesku.

-    Ko tu par to domā?

Viņš vaļsirdīgi atklāja, kādos apstākļos viņa sieva nogalinājusi Loidu Vorneru un atbrīvojusies no līķa, bet pēc tam sev ar Žorža līdzdalību nodrošinājusi alibi. Varoņdarbs, kas ļāvis viņai netikt apsūdzētai slepkavībā, bet maksājis laulību.

-    Es domāju, ka ar šī tipa nāvi uz zemes ir par vienu nelieti mazāk, - Medlina atbildēja.

Neliels jociņš Denija Doila garā...

-    Es domāju, ka tava sieva ir sasodīti aukstasinīga un, bez šaubām, ļoti gudra, - viņa pabeidza.

Medlina apēda pēdējo gabaliņu maizes ar kazas sieru un iedzēra malku vīna.

-    Un es domāju, ka tev vajadzētu pie viņas atgriezties.

Džonatans jutās kā nokritis no mākoņiem. Vienā mirklī Medlina bija visu saberzusi druskās.

-    Bet kā tad mēs?

Viņa skatījās Džonatanam acīs.

-    Nemelosim - mūsu attiecības ir pārāk trauslas. Kāda būs mūsu nākotne? Mēs dzīvojam desmit tūkstoš kilometru attālumā viens no otra, abi jūtamies apjukuši. Noteikti pienāks brīdis, kad tu nožēlosi, ka neesi atgriezies pie savas sievas un dēla.

Džonatans centās savaldīties.

-    Tu par to neko nezini! Mēs taču nešķirsimies apšaubāmu hipotēžu dēļ.

-    Tev te vairs nekas nav darāms. Alise Diksone tev neko nenozīmē. Tas nav tavs kaujas lauks.

-    Viņa tikpat daudz ir manas dzīves sastāvdaļa, cik tavējās!

Tagad viņš jau bija pacēlis balsi. Restorānā bija tik šauri, ka

visu skatieni pievērsās viņiem. Viņš ienīda šo vietu ar galdiņiem, kuri bija tik cieši saspiesti cits pie cita, ka nebija iespējams ne brīvi kustēties, ne sarunāties.

-    Paklausies, Džonatan, mūsu stāsts sākās ar asinsizliešanu un beigsies ar asinsizliešanu! Laimīgas beigas nav iespējamas, un tu neesi gatavs stāties pretim tādai vardarbībai! Es esmu policiste, Blaita strādā FIB, Denijs ir slepkava, bet tu...

-    Es esmu tikai piemīlīgs restorāna darbinieks, vai ne tā?

-    Tev ir ģimene...

-    Man šķita, ka tu varētu kļūt par daļu no tās, - viņš teica pieceldamies.

Džonatans nolika uz galda divas naudaszīmes un izgāja no restorāna.

Tā bija pirmā reize, kad Medlina jutās pa īstam iemīlējusies kādā vīrietī. Taču viņa necentās to aizkavēt.

-    Saudzē sevi, - viņa vēl noteica.

Bet Džonatans jau bija prom.

Meksikāņu kartelis, kas bija pasūtījis Alises nolaupīšanu, acīmredzami bija gatavs uz visu. Tā kā bija aizskarts Džonatana lepnums, viņš nesaprata, ka Medlina atteicās viņu ievilkt sev līdzi šajā tumsas upē, jo mīlēja viņu.

★

Bedforda avēnijas metrostacija atradās viena kvartāla attālumā no mājām. Džonatans iekāpa metro un ļoti drīz bija Grinič-vilidžā.

Nonācis Klēras mājās, viņš divdesmit minūtes palika nekustīgi stāvam dušā, pārguris no laika starpības un miega trūkuma, pretrunīgo emociju un izjūtu pārņemts.

Pulkstenis bija trīs dienā. Viņš piezvanīja uz Sanfrancisko un ilgi sarunājās ar dēlu. Čārlijs nekā nevarēja saprast, kāpēc tētis Ziemassvētku priekšvakarā nav kopā ar viņu. Taču Markuss bija savu uzdevumu augstumos un aizvietoja viņu, cik labi vien spēja, lai gan Džonatans tēva lomā pats nekad nebija juties īsti drošs.

Pēc sarunas ar dēlu viņš vēl vairāk noskuma. Lai izbēgtu no vientulības, Džonatans uzvilka tīras drēbes un devās iedzert kafiju pirmajā bārā, ko atrada uz Makdugalstrītas. Viņš cerēja, ka kafija domas padarīs skaidrākas. Kādu brīdi viņa apziņā kā nomierinoša diapozitīvu slīdrāde virknējās atkal apvienojušās ģimenes tēli. Viņš atcerējās visus tos piepildījuma mirkļus, ko bija piedzīvojis kopā ar bijušo sievu un Čārliju. Frančeskas atzīšanās viņu bija atbrīvojusi no ciešanām, kas viņu turēja savā varā divus gadus, liekot iestigt miglā un zaudēt ticību un orientierus.

Tagad beidzot Džonatanam bija radusies iespēja atgūt savu kādreizējo dzīvi. Vai tad viņš to vienmēr nebija vēlējies? Divu stundu laikā viņš jau varēja atrasties lidmašīnā, kas lido uz Kali-forniju, paņemt Čārliju un atgriezties Ņujorkā, lai pavadītu svētkus kopā ar Frančesku.

Šāda iespēja šķita nomierinoša. Viņš atcerējās, ka kāds no viņa kolēģiem bija teicis: “Koks bez saknēm ir tikai koka gabals.” Lai nezaudētu līdzsvaru, bija nepieciešams stabils pamats. Tomēr Frančeskas tēls pamazām izgaisa un tā vietā parādījās Medlina. Viņai noteikti bija taisnība, ka viņu stāsts ir rakstīts mākoņos. Un tomēr...

Tomēr viņš nespēja pakļauties saprāta balsij. Medlina bija salauzusi viņa sirdi, liekot tajā iemājot ilgām pēc viņas.

Pašam to nemanot, Džonatans bija izvilcis no kabatas rakstāmo un, pēkšņas iedvesmas pārņemts, sāka rakstīt uz papīra salvetes. Pēc trim minūtēm viņš aptvēra, ka ir veltījis Medlinai desertu - daudzkārtaino kūku, kas sastāvēja no plānām, ar gaisīgu rožu un vijolīšu krēmu pildītām mīklas kārtiņām un karame-lizēta, maiga Tunisijas apelsīna.

Džonatans pats par to bija pārsteigts. Divus gadus viņš bija pilnīgi zaudējis radošumu un nebija izdomājis nevienu pašu ēdienu.

Beidzot durvis bija atvērušās - mīlestība viņu atkal iedvesmoja.

Tā viņu nomierināja un atgrieza ticību nākotnei. Kāpēc viņš nevarētu Ņujorkā atvērt restorānu un nelielu pavārmākslas skolu? Beidzot viņam bija radies kāds jēdzīgs projekts.

No kļūdām viņš bija mācījies un tās pašas muļķības otrreiz neatkārtos. Nost ar lepnības gadatirgiem, virzienu uz zvaigznēm, plašsaziņas līdzekļu atzinību. Tagad viņam bija padomā savdabīga vieta, ar oriģinālu un ambiciozu virtuvi, bet ne luksusa vidē. Diezgan strādāts ar kristāla glāzēm un porcelāna servīzēm, ko veidojuši modē esošie dizaineri. Vairs nekad viņš neļaus savu vārdu izmantot dažādai blakusprodukcijai vai pretīgajiem saldētajiem ēdieniem, ko tirgo lielveikalos. Turpmāk viņš savu darbu veiks kā īsts meistars ar vienu vienīgu mērķi - gūt un sniegt prieku.

Džonatans atstāja kafejnīcu, paņemot līdzi nedaudz cerības. Taču viņš zināja, ka šo nākotni noteikti iezīmēs Alises Diksones izdzīvošana. Kur viņš šodien atrastos, ja nebūtu meiteni sastapis? Apglabāts sešas pēdas zem zemes. Viņš tai bija parādā dzīvību -tas bija vislielākais parāds, par kādu viņš jebkad bija noslēdzis līgumu. Asinsparāds, kuru Džonatans bija nolēmis atdot.

Pulkstenis bija seši vakarā. Alises gūsta ainas bija iespiedušās Džonatana domās. Viss šķita juceklīgs. Viņš mēģināja atcerēties meitenes pēdējos vārdus, bet viņam tas neizdevās. Džonatans aizgāja līdz 20. ielai. Kļuva tumšs. Par spīti aukstumam, kas koda sejā, viņš turpināja staigāt pa ielām, prātodams par neticamo Alises likteni. Par viņas dzīvi, kas bija viena vienīga cīņa. Par spēcīgo raksturu, kāds bija nepieciešams, lai atbrīvotos no važām un kļūtu par savas dzīves noteicēju. Jau kopš bērnības meitene bija cīnījusies - bez ģimenes, bez draugiem, vienmēr izraugoties grūtāko ceļu - to, kāds pastāv, lai nekļūtu par viduvējību, lai neļautu, ka niecības un stulbeņi velk uz leju. Izvēlēties šādu ceļu ir grūti pat tad, ja esi pieaudzis, bet ja tev ir trīspadsmit gadi...

Džonatans nonāca Čelsijas austrumos. Bija iestājusies nakts, un laternu gaismā virpuļoja dažas sudrabotas, vēja nestas sniegpārslas. Aukstums viņu mudināja iegriezties slavenajā kokteiļu bārā Life & Death. Bāru pieskandēja lounge mūzika. Džonatanam šādas vietas īpaši nepatika, bet kustība un sarunas neļāva justies vientuļi. Mūzika radīja tādu kā apvalku, kas pārsteidzošā kārtā viņam palīdzēja domāt, lauzīt galvu, grimt pārdomās. Alise... vajadzēja koncentrēties uz Alisi...

Intuīcija Džonatanam teica, ka Blaitas Bleikas un Medlinas izmeklēšana neko nedos. Savukārt viņam pašam nebija nekādu izmeklēšanas līdzekļu, izņemot neironus un psiholoģiju. Alkohols dedzināja kuņģi, taču arī palielināja jūtīgumu. Viņš pasūtīja vēl vienu glāzi, lai to uzturētu. Kā radošs cilvēks viņš vienmēr bija licis uz emociju gudrību. Pamazām atmiņu barjera atkāpās un prātā atgriezās filmas saturs. Meitenes drudžainais skatiens, apjukušais izskats, drūmais pagrabs, roku dzelži, kas tai bija ap rokām, saraustītā balss un vārdi:

Save me, Dad! Change your testimony, please! And we will be together again. Right, Dad?

Viņš centās panākt tukšuma sajūtu sevi, izveidot empātiju ar Alisi. Bailes, ko varēja saredzēt meitenes sejā, nebija tēlotas, taču viņas acis varēja saskatīt tādu neatlaidību... Par spīti bailēm, joprojām varēja pamanīt viņas gudrību un dzīvīgumu. It kā viņa ne tikai censtos izraisīt līdzcietību, bet arī... nodot kādu vēstījumu...

Nē, tas nebija iespējams. Viņai noteikti bija iedevuši tekstu, kas jānolasa, vai vismaz precīzus norādījumus. Kā bija iespējams kaut ko improvizēt tikai dažos vārdos?

Viņš paņēma glāzes kartona paliktni un drošības pēc uzrakstīja meitenes sacīto:

Save me, Dad!

Change your testimony, please!

And we will be together again.

Right, Dad?

Nu labi. Un ko tālāk? Ja var ticēt Denijam, meitene ļoti labi zināja, kādam riskam sevi pakļauj. Viņa zināja, ka nolaupītāju, iespējams, bija norīkojis meksikāņu kartelis. Tā varbūt nebija informācija par nolaupītāja identitāti, bet kaut kas par vietu, kur viņa atrodas. Ja ne...

Un pēkšņi Džonatanam radās apskaidrība. Viņš paņēma pildspalvu un iezīmēja katra teikuma pirmo burtu.

Save me, Dad!

Change your testimony, please!

And we will be together again.

Right, Dad?

Salikti kopā, lielie burti veidoja vārdu, kas sastāvēja no četriem burtiem: SCAR.

Vārds “rēta” angļu valodā...

Bez elpas

35 Ir tāds mirklis, kad nāvei ir visas kārtis rokās un kad viņa ar vienu pašu gājienu uzmet galdā četrus dūžus.

Kristiāns Bobēns

Viljamsburga “Makondo autoklubs”

Pulksten vienpadsmitos vakarā

Loftā virs garāžas valdīja mānīgs klusums. Apsēdušās pie datora ekrāna, Blaita Bleika un Medlina turpināja analizēt datus. Nostājies ar seju pret logu un uztraucies līdz neprātam, Denijs smēķēja cigareti pēc cigaretes. Abi aģenti viņus uzmanīja - viens, nostājies pie dzīvokļa durvīm, bet otrs, staigādams apkārt garāžai starp naksnīgajās debesīs virpuļojošām sniegpārslām.

Atskanēja tikpat kā nedzirdams metālisks tinkšķis, ziņojot Medlinai, ka ir pienākusi īsziņa.

Viņa ātri uzmeta acis telefona ekrānam.

Es zinu, kurš ir nolaupījis Alisi!

Atnāc pie manis uz Life & Death, Desmitās avēnijas un 20. ielas stūrī. Nāc VIENA! NEVIENAM TO NESAKI! Džonatans

Neticēdama izlasītajam, viņa sākumā nolēma, ka tā ir Džona-tana viltība, lai viņu satiktu.

Taču viņš nekad nebūtu izdomājis tādu muļķību...

Varbūt viņš tiešām ir kaut ko atklājis?

Tad kāpēc viņš nepiezvana, bet cenšas viņu aizvilināt uz bāru?

-    Vai tu nevarētu man aizdot savu mašīnu, Denij?

-    Tu kaut kur dodies?

-    Drusku izbraukšu, - viņa apstiprināja, uzvelkot ādas jaku.

Medlina paņēma mugursomu, kurā bija Džonatana klēpjda-

tors, un sekoja Denijam pa metāla kāpnēm, kas veda uz garāžu. Miesassargam viņus uzmanot, abi šķērsoja angāru, kas vai mudžēja no ekskluzīvām automašīnām.

-    Ņem to tur, - viņš teica, norādot uz košsarkanu 1964. gada Pontiac.

-    Vai tev nav kaut kas mazāk uzkrītošs?

Medlina grozīja galvu un miedza acis, meklējot kādu citu modeli.

-    Kāpēc ne to tur? - viņa ierosināja, ieraugot Peugeot 403 kabrioletu. Gluži kā Kolombo!

-    Ņem Pontiacl - viņš uzstāja.

Viņa saprata, ka labāk nerunāt pretī, un apsēdās pie skaistās amerikāņu mašīnas stūres.

Denijs pieliecās pie mašīnas loga.

-    Dokumenti ir te, - viņš paskaidroja, atliecot saules aizsargu.

Tad viņš norādīja uz bagāžas nodalījumu.

-Ja rodas kāda problēma...

Medlina atvēra bagāžas nodalījumu un ieraudzīja Colt Ana-conda laidi. Tagad viņa saprata, kāpēc Denijs bija uzstājis, lai viņa ņem tieši šo mašīnu.

-    Brauksi pie sava džeka? - viņš neapmierināts noprasīja.

Medlina aizvēra logu, atstājot jautājumu neatbildētu.

-    Līdz vēlākam.

★

Nakts un sniegs braukšanu neatviegloja. Medlina prātoja, vai neizmantot sava telefona navigācijas sistēmu, bet beigās tomēr nolēma braukt “pa vecam”. Viņa izvēlējās stāvāku pagriezienu, kas ļāva ātrāk nokļūt uz tilta pāri īstriverai, un nonāca Manhetenā.

Līdz šim izmeklēšanas izraisītais adrenalīna pieplūdums bija turējis viņu nomodā, bet tagad pēkšņi viņa juta, ka virsū veļas nogurums, apgrūtinot kustības un sadedzinot idejas. Pēdējās trīs dienas Medlina bija gulējusi tikai dažas stundas. Acīs dedzināja, un viegli reiba galva.

Sasodīts, man vairs nav divdesmit! - viņa gaudās, cenšoties ieslēgt mašīnas apkuri.

Nogriežot no tilta, Medlina pazina Boveriju, pa kuru bija braukusi tās pašas dienas rītā, dzenoties pakaļ Blaitai. Medlina virzījās līdz Hjūstonstritai, kur pilsētas bezpersoniskais sadalījums taisnstūros un kvadrātos orientēšanos padarīja daudz ērtāku. Viņa pārbaudīja adresi, ko tai bija atsūtījis Džonatans, un drīz nokļuva līdz bāram Life f> Death. Bija jau vēls, tāpēc satiksme bija raita. Viņa atviegloti nopūtās, kad pamanīja vairākas brīvas vietas 20. ielas sākumā, jo noparkot Pontiac nebija nekāda joka lieta.

Medlina iegāja bārā un ieraudzīja Džonatanu sēžam pie tukšas glāzes.

-    Tu esi viena? - viņš uztraucās.

-    Kā tu lūdzi.

-    Vai ir kādi jaunumi par Alisi?

-    Nekā īpaša.

Medlina apsēdās Džonatanam blakām un atraisīja vaļīgāk šalli.

-    Kas īsti atgadījies? Kāpēc tu apgalvo, ka zini, kurš nolaupījis Alisi?

-    Spried pati, - viņš atbildēja, pastiepjot Medlinai aprakstīto kartona glāzes paliktni.

Viņa uz to īsu brīdi lūkojās.

-    SCAR! - Džonatans iesaucās. - “Rēta” angļu valodā.

-    Jā, paldies, tā, starp citu, ir mana dzimtā valoda.

-    Blaita! Blaita ir nolaupījusi Alisi! Vismaz meitene to centās mums paziņot. Blaita ir meksikāņu līdzzinātāja!

Jaunās sievietes skeptiskā klusēšana atvēsināja Džonatana entuziasmu.

-    Vai tik nebūsi iztēlojies, ka atrodamies “Da Vinči kodā”?

-    Tev tā šķiet tikai nejaušība?

-    Četri burti ne par ko daudz neliecina...

Tomēr Džonatans nedomāja likties mierā.

-    Mirkli padomā!

-    Šķiet, ka tas man ir pa spēkam.

-    Iztēlojies sevi meksikāņu vietā. Ko tu šajā lietā censtos dabūt savā pusē vispirms?

-    Ko tad?

-    Protams, Maršalu dienesta aģenti, kurai uzticēta Denija aizsardzība!

Medlina joprojām šķita tikpat skeptiski noskaņota, tomēr viņš turpināja:

-    Savienotajās Valstīs meksikāņu karteļi cenšas iefiltrēties visos likumsargājošos dienestos - robežapsardzē, imigrācijā, muitā... Aizvien vairāk ierēdņu Amerikā tiek uzpirkti. Un ar krīzi viss vēl tikai pasliktinājies.

-    Blaita Bleika ir patriote, - Medlina iebilda.

-    Gluži otrādi - viņa kaut kam tādam ir ideāli piemērota! Viņa ir strādājusi un iefiltrējusies pie narkotiku tirgoņiem. Pienāk brīdis, kad pēkšņi pazūd orientieri. Un, kad tiek piedāvāts miljoniem dolāru, patriotismu var mest pie malas.

Katram cilvēkam ir sava cena, viņa nodomāja, atceroties Denija vārdus. Šaubu pieveikta, viņa ar acs kaktiņu skatījās uz lielajiem burtiem, kas veidoja vārdu SCAR. Vai tas varēja būt, ka Alisei pietika saprāta nodot tādu vēstījumu?

-    Vajag brīdināt Deniju! - Džonatans sacīja. - Viņš ir apdraudēts!

Medlina izvilka mobilo telefonu, kurā viņa bija ierakstījusi Denija telefona numuru. Nedaudz pasvārstījusies, viņa nolēma tam nosūtīt īsziņu.

Nerēķinies ar Blaitu!

Iespējams, ka viņu ir uzpirkuši narkotirgoņi.

Sazinies ar FIB. Esi ļoti piesardzīgs. Tev draud briesmas. Medlina

-    Tagad steidzamies brīdināt policiju. Cerams, ka tu nekļūdies.

Kad viņi no tveicīgā bāra nokļuva ledainajā nakts vējā, melnais

Ferrari otrpus ielai viņus jau gaidīja.

★

-    Tā ir viņa!

Abi atkāpās soli atpakaļ. Blaitai noteikti Medlinas aizbraukšana bija šķitusi dīvaina, un noteikti viņa bija sākusi šaubīties, vai viņai aiz muguras kaut kas netiek perināts.

-    Iešu paskatīšos, - Džonatans nolēma un devās pāri ielai.

-    Nē, tu esi traks!

Sūda būšana! - Medlina nodomāja.

Viņa aizskrēja līdz Pontiac, atcerējusies par ieroci bagāžas nodalījumā.

Bija melna nakts. Džonatans bija nokļuvis līdz Spyder. Tas bija tukšs. Gaismas nodzēstas. Motors izslēgts.

Kur viņa bija?

Viņš sadzirdēja aiz muguras kaut ko sakustamies. Kabriolets bija novietots pie ieejas vairākstāvu autostāvvietā. Lai maksimāli palielinātu vietu skaitu, atjautīga hidraulisko liftu sistēma ļāva ap divsimt citu virs citas novietotas mašīnas pārvietot gan vertikāli, gan horizontāli. Stiprais vējš džinkstināja milzīgās būves metāla balstus. Tā bija drūma vieta, kas uzdzina drebuļus.

-    Vai te kāds ir? - Džonatans jautāja, neapdomīgi metoties iekšā auto stāvvietā.

★

Kāds stulbenis! - Medlina lādējās, pa gabalu viņu vērojot. Viņa skrēja tam pakaļ, cerot aizkavēt, bet...

★

Bija jau par vēlu.

Noklakšķēja detonators, un aizsvilpa lode, par mata tiesu aizlidojot garām Džonatana galvai un rikošetā atsitoties pret metāla balstu.

Viņš nogūlās zemē, izvairoties no nākamās lodes. Divdesmit metrus viņam aiz muguras, slēptuves aizsegā, atradās Blaita un šāva uz viņu!

Džonatans pielēca kājās un, daudz negudrojot, metās bēgt, slēpjoties kāpnēs pie ieejas stāvvietā. Varēja dzirdēt, kā viņam aiz muguras atbalsojas Blaitas soļi. Viņa dzinās tam pakaļ, bet pakāpienu izvietojums vītņu kāpnēs traucēja sievietei nomērķēt.

Kāpņu augšā viņš nonāca pie divus metrus augstas režģu sienas.

Vienīgā izeja bija kāpnes.

Džonatans mēnešiem nebija nodarbojies ar sportu, bet ar perspektīvu tikt nogalinātam pietika, lai viņš spētu ar kailām rokām uzrāpties pa žogu uz augšu. Viņš tam pārrāpās pāri un nokļuva...

...uz sena dzelzceļa, kas stiepās virs Meatpacking District, kādreizējā lopkautuvju un gaļas veikalu kvartāla. Šis sliežu ceļš sen pagātnē bija palīdzējis preču vagoniem apkalpot noliktavas. Tas gandrīz trīsdesmit gadus bija pamests un aizaudzis, bet pēc tam tika pārveidots par promenādi. Vasarā tā bija zaļumiem apaugusi vieta ar pasakainu skatu uz upi. Šovakar tā bija bīstamu un drūmu betona plākšņu rinda...

19. iela, 18. iela...

Džonatans skrēja kā negudrs. Sākumā sliežu līnija bija taisn-virziena, un viņš kalpoja par atklātu šāviena mērķi. Piecpadsmit metrus aiz viņa Blaita divreiz izšāva. Viena lode viņu viegli aizskāra, bet otra - sašāva Plexiglas aizsargsienu Hudzonas upes pusē. Džonatanam par laimi, šajā vēlajā stundā, lai nepievilinātu skvoterus, visa ceļa garumā bija izslēgtas gaismas.

★

Izdzirdot šāvienu troksni, Medlina salēcās. Sēdēdama pie Pontiac stūres, viņa pa atvērto logu centās uztvert visniecīgāko kustību uz dzelzceļa. Pacēlusi acis uz gaisa dārziem, viņa pūlējās uzminēt, cik tālu pakaļdzīšanās nonākusi. Lēnām Medlina sāka braukt pa šoseju aiz High Line. Caur stikloto belvederu, kas pacēlās virs ceļa, viņa pamanīja pazibam vīrieša siluetu un atviegloti nopūtās, sapratusi, ka Džonatans joprojām ir dzīvs.

★

Džonatans bija ticis tālu priekšā savai vajātājai. Sniegs, kas virpuļoja lielām pārslām, padarīja zemi slidenu. Tagad promenāde nogriezās pa kreisi, lai pa diagonāli šķērsotu Desmito avēniju, paceļoties virs māju jumtiem, izlokoties starp ķieģeļu celtnēm un gandrīz aizskarot namu fasādes un milzīgos reklāmu panno.

Lai šī vieta nezaudētu savu autentiskumu, tika uzskatīts, ka nepieciešams saglabāt arī sliežu ceļa iekšējās daļas. Tālumā aizvijās divas dzelzs sliedes, bet tām pa vidu bija izliktas betona plāksnes. Kļuvis pārāk pašpaļāvīgs, Džonatans veikli pārlēca pāri kādai betona plāksnei, taču izmežģīja potīti, kājai aizķeroties aiz kāda koka gulšņa.

Sūda būšana!

Viņš atkal atsāka skriet, tikai nedaudz lēnāk. Blaita jau tuvojās, bet pie Čelsijas tirgus ceļš ienira tunelī, solot Džonatanam nelielu atpūtu.

★

14. avēnija, Vašingtona iela...

Medlina braukāja starp mājām, neizlaižot no acīm dzelzceļu neizmantotajā rūpnieciskajā teritorijā. Vairākas reizes viņa gribēja apstāties pie kāpnēm, kas sadalīja posmos sliedes, taču tik vēlā stundā tām nevarēja piekļūt.

Tad beidzot viņa nolēma braukt līdz dzelzceļa galam un novietoja savu automašīnu uz Gansevoort Plaza, cerot, ka Džonatans nekāps lejā, kamēr viņa to nebūs panākusi.

★

Džonatans aizelsies izskrēja no tuneļa. Viņam aiz muguras mazāk nekā desmit metru attālumā atradās Blaita. Sānos dūra kā ar adatām. Sviedriem noplūdis, viņš turpināja skriet, zaudējis tempu, līkločiem laužoties cauri nezālēm. Tagad viņš tuvojās sun-deck zonai - sauļošanās vietai, kur iepretim Ņūdžersijas augstceltnēm bija novietoti lieli koka guļamkrēsli. Lai aizkavētu uzbrucēju, Džonatans apgāza visu, kas tam gadījās ceļā, - atpūtas krēslus, dārza galdiņus, puķu kastes...

Jauns šāviens sadragāja drumslās terakotas podu.

Tieši viņam līdzās.

Aizelsies viņš nonāca sauļošanās zonas otrā galā. Ar pēdējiem spēkiem Džonatans noskrēja atlikušo laukuma gabalu, kas bija visvairāk apzaļumots. Lielie koki un krūmi neļāva Blaitai izšaut.

Tad sauļošanās zona pēkšņi beidzās.

Džonatans metās lejā pa kāpnēm, kas veda uz Gansvūrtstrītu. Blaita viņam sekoja pa pēdām. Vēl pēdējais kāpņu posms un...

Par vēlu. Blaita nolēca uz trotuāra gandrīz reizē ar Džonatanu. Šoreiz, skrienot pa ielas vidu, viņam varēja viegli trāpīt, un te nebija, kur patverties.

Blaita rūpīgi notēmēja. Šādā attālumā nevarēja netrāpīt.

★

-    Stāt! Nolieciet ieroci, vai es šaušu! - Medlina kliedza.

Blaitas Bleikas kaķveidīgā ēna pagriezās, ar acs kaktiņu novērtējot situāciju. Medlina uz viņu bija nomērķējusi ar Denija Colt Anaconda.

Bez mazākās šaubu ēnas Blaita ignorēja šo brīdinājumu, piesteidzās pie Džonatana, sagrāba viņu aiz rīkles un pielika ieroci tam pie deniņiem.

-    Vismazākā kustība, un es viņu nošaušu! - Blaita kliedza.

- Atkāpieties!

Abas sievietes stāvēja viena otrai pretim, gatavas šaut. Biezais sniegs, ko vējš grieza vērpetēs, sedza viņu ēnas, kas sajaucās ar tumšajām, mākoņainajām debesīm.

Blaita atkāpās uz upes pusi, cieši saspiežot Džonatanam kaklu.

Medlina paspēra soli uz priekšu. Sniegs traucēja saskatīt Maršalu dienesta aģenti.

-    Ja jūs viņu nošausiet, ar jums būs cauri! - Medlina sauca.

- Jūsu kolēģi no FIB būs klāt pāris minūšu laikā!

-    Pēdējo reizi brīdinu - atkāpieties, vai es šaušu! Man nospļauties par FIB aģentiem, man ir desmitiem veidu, kā tikt no viņiem vaļā!

Vai Medlinai bija izvēle? Ja viņa noliks ieroci, Blaita tik un tā viņus neatstās dzīvus. Viņa nošaus abus. Medlina vairākas reizes samirkšķināja acis, un viņai aizmiglojās skatiens. Nogurums un stress darīja savu. Visnepiemērotākajā brīdī.

Medlina juta, ka nodreb roka. Revolveris svēra kādu tonnu. Tas bija vīrietim piemērots ierocis, paredzēts medībām vai sporta šaušanai. Ar to viņa tikpat labi varētu noraut galvu kā Blaitai, tā Džonatanam... Pietiktu šāviena brīdī kļūdīties par vienu milimetru, un lode aizlidotu nepareizā virzienā. Un tā bija spēle, kurā otra iespēja netika paredzēta.

Tagad.

Viņa izšāva tikai vienu reizi. Strauji atkāpusies atpakaļ, Medlina apkopoja visus spēkus, lai ieroci turētu stingri, neļaujot tam atlēkt atpakaļ.

Blaitu Bleiku atsvieda atpakaļ tiešs trāpījums deniņos. Aģente mēģināja pieķerties Džonatanam, taču jau nākamajā mirklī viņas nedzīvais ķermenis pārvēlās pāri barjerai un iekrita Hudzonas upē.

★

Vējš pūta aizvien stiprāk, atnesot līdz viņiem lielā ātrumā turp braucošo policijas mašīnu sirēnu skaņas.

Nepanesams smagums spieda Medlinas plecus. Ledaino sniegpārslu ieskauta, viņa trīcēja. Medlina tikko bija nošāvusi vienīgo cilvēku, kurš zināja, kur ieslodzīta Alise. Tā viņa nogalinās arī meiteni. Joprojām turot rokās ieroci, viņa nespēja atraut acis no upes tumšajiem ūdeņiem. Džonatans bija šoka stāvoklī un nekustīgi stāvēja, kreklam mirkstot asinīs. Pēkšņi viņam bija tāda sajūta, ka viņš iziet no transa stāvokļa. Medlina grīļojās, sagumusi no izmisuma. Baidoties, ka viņa paģībs, Džonatans veda Medlinu uz Pontiac, kas bija atstāts Gansevoort Plaza.

Viņš strauji uzņēma ātrumu, atpakaļskata spogulītī raugoties uz zilajām un sarkanajām policijas mašīnu ugunīm, kuru šautras atmirdzēja tumšajās debesīs.

1

Militārās izlūkošanas nodaļa Apvienotajā Karalistē. (Autora piez.)

2

Amerikāņu karabāze, kur galvenokart notiek FIB Akadēmijas apmācības un treniņi. (Autora piez.)

3

Glāb mani, tēt! Izmaini savu liecību, lūdzu! Un mēs atkal būsim kopā. Labi, tēt? (Autora piez.)

36 FindingAlice

Vienīgā lieta, kas spēj aizstāt atkarību pagātnē, ir nākotnes atkarība.

Džons Dos Pasoss

Lejas īstsaida

Nams pie Tompkina skvēra parka

Pulksten vienos naktī

Džonatans ielūkojās vannasistabā. Medlina bija aizmigusi vannā. Viņš paņēma uz durvīm pakārtos ritasvārkus un mēģināja viņu maigi uzmodināt. Sieviete bija bāla, skatiens - tukšs, bet kustības - apātiskas. Medlina pakļāvīgi ļāvās, lai to ietin frotē halātā un nosusina.

Bija pārāk bīstami atgriezties Klēras mājās vai apmesties parastā viesnīcā, kur viņus viegli varētu atrast. Novietojuši mašīnu dažas ielas tālāk, viņi bija atraduši patvērumu šajā nelielajā izīrējamā istabiņā, kuras saimniece bija veca poliete Anita Kruķa; vecajai sievietei piederēja arī delikatešu veikaliņš Alfabetsitijas centrā. Džonatans reiz bija viņas meitu pieņēmis darbā L’Imperator par apkalpotāju, un Anita to nebija aizmirsusi. Lai būtu pavisam droši, ka viņu atrašanās vietu nevarēs noteikt, viņi arī bija izslēguši un atstājuši Pontiac savus mobilos telefonus. Vienīgā lieta, ko viņi paturēja, bija dators un Denija ierocis.

Pie durvīm klauvēja. Kamēr Medlina ielīda gultā, Džonatans atvēra Anitai durvis. Vecā kundze viņiem bija atnesusi paplāti ar maltīti: divas kūpoša žureka - dārzeņu zupas ar miltiem un fer-mentētiem rudziem - bļodas.

-    Nogaršo, tu redzēsi, ka tas ir kaut kas... īpašs.

Medlina paņēma vienu karoti viras un riebumā to izspļāva.

-    Varbūt tā ir nedaudz skābena, bet no viņas puses tā ir vērā ņemama uzmanības izrādīšana, vai ne?

Pat nepapūlējusies atbildēt, Medlina nodzēsa gaismu un iegrima miegā.

Pirms viņai piebiedroties, Džonatans piegāja pie loga un palūkojās ārā. Joprojām nepārtraukti krita sniegs. Vairāk nekā desmit centimetru bieza sniega kārta klāja ielu un trotuārus. Kur šajā stundā un šajā aukstumā bija Alise? Vai viņa vēl bija dzīva? Vai viņiem izdosies meiteni atbrīvot no šīs elles?

Jābūt reālistiem - lietas nebija iegrozījušās gluži tā, kā vajadzētu. Blaitas nāve izredzes nonākt līdz vietai, kur Alise ir ieslodzīta, padarīja diezgan hipotētiskas.

Džonatans atcerējās Medlinas vārdus, kas atbalsojās gluži kā turpmāko notikumu priekšvēstneši: “Šis stāsts sākās ar asinsizliešanu un beigsies ar asinsizliešanu.”

Medlina vēl nezināja, cik lielā mērā viņai ir taisnība.

★

Koniailendas noliktava

Pulksten divos naktī

Ledainā telpas klusumā varēja dzirdēt tikai apspiestas elpas aizsmakušo svilpoņu.

Alisi pamodināja aukstums. Aukstums un sāpes - neizturamas sāpes, kas tai pie vismazākās kustības grieza nierēs. Viņa gulēja uz sāniem ar izliektu roku, un šī notirpusī ķermeņa daļa bija tikpat kā zaudējusi jutību. Asinis deniņos pulsēja, un šīm sāpēm pievienojās reibonis un paātrināta sirdsdarbība.

Lai attīrītu bronhus, meitene klepoja, centās norīt siekalas, taču šķita, ka viņas mēle kļuvusi smaga kā ģipsis.

Alise vairs nezināja, cik laika pagājis kopš viņas nolaupīšanas. Dažas stundas? Diena? Varbūt divas? Visu laiku gribējās čurāt, taču urīnpūšļa muskuļi šķita paralizēti.

Viņa smaka. Domas kārtojās fragmentiem, redze bija traucēta, un drudzis izraisīja murgus. Meitenei šķita, ka milzīga žurka grib tai pārgrauzt vēderu, kamēr tās garā, zvīņainā aste ir aptinusies ap kaklu, lai viņu žņaugtu.

★

Pulksten astoņos no rīta

-    Augšā!

Džonatans atvēra vienu aci un ar grūtībām pamodās.

-    Augšā! - atkārtoja Medlina. - Laiks doties prom.

Caur loga stiklu spiedās pienbalta gaisma. Saule vēl tikko ausa.

Džonatans apspieda žāvas un ar grūtībām atstāja gultu. Medlina jau bija saģērbusies. Pēc īsa miega Medlina bija atguvusies un kļuvusi izlēmīgāka nekā jebkad iepriekš.

Kad viņš pa koridoru devās uz vannasistabu, viņa tam pārmeta:

-    Ej dušā katru otro dienu! Mums nav tik daudz laika.

Viņi izgāja uz ielas, atstājuši savai saimniecei dažas naudaszīmes. Šorīt sniegs, kas sedza pilsētu, jau bija nevis desmit centimetrus, bet divtik biezs. Smagas pārslas turpināja krist no debesīm, kavējot satiksmi. Ļaudis tīrīja sniegu, tā atbrīvojot ieejas durvis savos namos, municipalitātes darbinieki uz ielas kaisīja sāli, bet uz Boverijas divas lielas sniega tīrāmās mašīnas meta sniegu uz ceļa abām pusēm, ierokot zem šīm lavīnām riteņus un neveiksmīgi novietotas mašīnas.

Viņi sameklēja Pontiac un paņēma telefonus, pēc tam devās uz savu jaunatklāto galveno mītni Peels.

Sniega un agrās rīta stundas dēļ kafejnīca bija gandrīz tukša. Viņi apsēdās pie tā paša galdiņa, kur iepriekšējā reizē, un pasūtīja kafiju, jogurtu un graudu pārslas.

Tā kā kafejnīcā televizora nebija, Medlina izņēma datoru un pieslēdzās Wi-Fi.

-    Kura šeit ir nopietnākā vietējo ziņu stacija?

-    Pamēģini NY1 ziņas.

Medlina sameklēja viņu mājaslapu. Sākumlapā bija ievietots video NY1, kas apkopoja dienas notikumus sešdesmit sekundēs. Trīs ceturtdaļas jaunāko ziņu bija veltītas spēcīgajiem sniega nokrišņiem, kas draudēja paralizēt Ņujorku, pēdējā no ziņām atklāja, ka šonakt notikusi Savienoto Valstu maršales Blaitas Bleikas slepkavība. Sieviete nogalināta ar šāvienu galvā. Viņas līķis atrasts Hudzonas upē. Šī kādreizējā kareive bija atbildīga par kāda pilsoņa aizsardzību pirms galvenās liecības sniegšanas nākamajā pirmdienā, narkotiku tirdzniecības baroneses Džez-belas Kortesas procesā. Galvenais liecinieks pašlaik atrodas FIB aizsardzībā.

Medlina atviegloti uzelpoja - bija grūti saprast, vai policija noteikusi Blaitas vainu, taču vismaz Denijs nebija apdraudēts. Ilgi viņi apmierināti nejutās, jo vajadzēja atrast pusaudzi, bet viņiem nebija pat ne visniecīgākās norādes.

-    Blaitai noteikti ir līdzzinātājs, - Medlina paziņoja.

Džonatans ielēja kafiju vispirms Medlinai, tad sev.

-    Izmeklēšana jāsāk no sākuma. Ir acīmredzams, ka stundās, kas sekoja Alises nolaupīšanai, Blaita darījusi visu, lai iznīcinātu pierādījumus un sabotētu izmeklēšanu.

-    Par ko tu domā?

-    Vajadzētu noteikt Alises mobilā telefona atrašanās vietu.

-    Mums nav materiālu. Tas ir policijas darbs.

Džonatans papurināja galvu.

-    Vairs jau ne. Ar mobilo telefonu zādzību pieaugumu daudzi operatori saviem klientiem iesaka iedarbināt funkciju, kas nosaka telefona atrašanos no attāluma. Ja Alises viedtālrunis bija jauns, tad viņa noteikti izmantoja šādu iespēju.

Medlina šaubījās.

-    Mēs pat nezinām viņas telefona numuru.

-    Tas jau nenotiek ar numuru, bet gan ar elektroniskā pasta adresi.

Džonatans pagrieza pret viņu datora ekrānu, lai pievienotos kādas slavenas datorfirmas lappusei, kas ļāva noteikt viedtālruņa atrašanās vietu. Lai to izdarītu, bija nepieciešams ievadīt elektroniskā pasta adresi, kā arī tā paroli.

-    Mums nav ne viena, ne otra, un tā šo problēmu esam atrisinājuši, - Medlina drūmi noteica, vērojot, kā viņš klikšķina taustiņus.

Šoreiz Džonatans pacēla balsi:

-    Vai es nevarētu uzzināt, kāpēc ikreiz, kad man iešaujas prātā kāda ideja, tev tā šķiet slikta?

-Jo mēs veltīgi zaudēsim laiku!

-    Vēlos tev atgādināt, ka, PATEICOTIES MAN, mums izdevās pieķert Blaitu.

-    Un, PATEICOTIES TEV, man nācās viņu nogalināt, - Medlina pārmeta.

Nu, lūk. Tā tas notika. Medlinu mocīja vainas apziņa, bet ciest par to nācās viņam. Džonatans mēģināja vest viņu pie prāta.

-    Kāds bija tas tavs izteiciens? Uz zemes ir par vienu nelieti mazāk... Paklau, lai kas arī notiktu, Blaita tāpat mums nekad neteiktu, kur viņa ir ieslodzījusi Alisi!

-Ja tas atvieglo tavu apziņu...

-    Manu apziņu var atvieglot, palīdzot meklēt Alisi!

Viņa it visā vainoja Džonatanu un bija gatava izteikt jaunus pārmetumus, kad pēkšņi saprata, ka viņam ir taisnība.

-    Sasodīts, mēs strīdamies, kā mēdz darīt gados veci pāri! -viņa žēlojās.

Medlina tuvojās datoram.

“Ievadiet identitāti!”

-    Nu, Šerlok, vai tev ir kādas idejas?

-    Var pamēģināt hotmaū vai gmail lietotājvārdu, - Džonatans ierosināja. - Vai varbūt... kāpēc ne mākslas skolas elektroniskā pasta adresi?

Šī ideja Medlinai šķita laba, un viņa atvēra jaunu logu, lai pievienotos Džuljarda skolas mājaslapai. Acīmredzot pasniedzēji, personāls un studenti izmantoja elektroniskā pasta adresi, kuras pamatforma bija: vārds.uzvārds@juilliard.edu. Medlina apzinīgi ierakstīja: alice.kowalski@juilliard.edu

“Ievadiet savu paroli!”

-    Te es padodos, - Džonatans atzinās.

-    Pagaidi! Un ja nu viņa ir paturējusi veco paroli?

-    To, ko izmantoja, kad viņai bija četrpadsmit gadu?

-    Cilvēki bieži tā dara. Vismaz man jau veselu mūžību ir tā pati parole.

-    Un kāda tā ir?

-    Mind your businessf

-    Nu pasaki!

-    Par to nevar būt ne runas!

-    Nu, lūdzu!

-    Violettel978, - viņa izdvesa. - Man to noteikti vajadzētu mainīt...

-    1978, tas ir tavs dzimšanas gads?

-Jā. Bet kāpēc tu tā jautā? Cik tu man dod? Vairāk vai mazāk?

Džonatans uzsmaidīja Medlinai, priecīgs, ka viņu saskaņa ir atgriezusies.

-    Kāda bija Alises parole?

-    Hītklifs, romāna “Kalnu aukas” galvenais varonis.

Džonatans ierakstīja paroli.

-    Turam īkšķus! - viņš nomurmināja un nospieda apstiprinājuma taustiņu.

Dators kādu brīdi “murrāja”, bet Medlina un Džonatans klusējot saskatījās, reizē gan satraukti, gan neticīgi. Tas nevarēja būt tik viegli. Jau kopš paša sākuma veiksme no viņiem bija novērsusies un nekad nebija uzsmaidījusi laime. Šķēršļu kļuva aizvien vairāk un ar katru reizi - aizvien nepārvaramāki. Tas izraisīja aizvien traģiskākas sekas. Tas nevarēja būt!

Un tomēr tā bija...

Datorā parādījās Manhetenas karte, un ekrānā raustījās zils punkts. Alises telefons ne tikai atradās Ņujorkā, tas bija tikai nepilnu trīs kilometru attālumā no vietas, kur atradās viņi paši!

★

Klaigādami viņi vienā rāvienā pielēca kājās, un tie daži apmeklētāji, kas atradās kafejnīcā, pacēla galvas. Pietika tikai ar divām minūtēm, lai cerības atgrieztos.

Džonatans noliecās pie datora, lai punktu novietotu vēl precīzāk. Tā bija liela celtne Piektās avēnijas un 23. ielas stūrī.

-    Vai tu zini, kas tā ir? - Medlina jautāja, gandrīz aizelsusies no satraukuma.

-    Itāļu “tirgus” iepretim Flatironam^1.

Viņi nosūtīja datus uz saviem telefoniem un izgāja uz Boveri-jas. Sniga tik stipri, ka nācās atteikties no mašīnas.

-    Iesim kājām?

-    Nē, šādos laikapstākļos tas mums prasīs pusstundu. Labāk mēģināsim noķert taksometru.

Bet sniega vētras dēļ daudzi dzeltenie kebi bija palikuši garāžā, un viņi cīnījās vairāk nekā piecas minūtes, līdz Brodvejā noķēra mašīnu.

Apsēdušies aizmugures sēdeklī, viņi vēlreiz ekrānā pārbaudīja Alises telefona atrašanās vietu. Izskatījās, ka punkts nebija pakustējies.

-    Es ceru, ka telefons nav pamests, - Džonatans uztraucās.

- Kas tas par tirgu, par ko tu man stāstīji?

-    To sauc Eataly- itāļu gastro no mijas templis Manhetenā. Tas ir sava veida milzīgs luksusa lielveikals.

Viņi nonāca pie veikala. Par divdesmit dolāriem taksometrs piekrita gaidīt ar nosacījumu, ka viņi nebūs prom ilgāk par desmit minūtēm. Tirgus bija tikko atvērts, bet šajā Ziemassvēku dienā atšķirībā no ielām jau piebāzts ar cilvēkiem.

-    Seko man!

Visu laiku uzmanot GPS uzstādījumu telefona ekrānā, viņi steidzās garām nelielai daļai veikaliņu, restorānu un stendu ar izsmalcinātiem produktiem.

Alises mobilais telefons ik pēc trīsdesmit sekundēm raidīja signālu, ziņojot par tā atrašanās vietu, ko spēcīgā GPS sistēma ļāva noteikt ar precizitāti līdz desmit metriem.

-    Šeit!

Ar elkoņiem izlaužot ceļu, viņi gāja garām rauga mīklas maizes piramīdām, pastas un risoto kastēm, Parmas siera rituļiem un šķiņķa gabaliem, garām veģetārajam restorānam, picērijai...

-    Tas ir tur!

Tagad viņi atradās sānejā pie saldējuma un kafijas degustācijas stendiem un saspringti vēroja desmitiem cilvēku, kas steidzās garām. Te valdīja liela burzma un troksnis.

-    Tas nebūs viegli, - Medlina nopūtās. - Varbūt tev ir vēl kāda ģeniāla ideja?

-    Šis uzstādījums ziņo par īsziņas saņemšanu vai liek telefonam divas minūtes nepārtraukti zvanīt pat tad, ja tam ir izslēgta skaņa.

-    Pamēģināsim!

Viņš iedarbināja šo funkciju, un abi, sasprindzinājuši dzirdi, klausījās. Taču šajā kņadā un mudžēšanā nevienu zvanu nebija iespējams sadzirdēt pat dažu metru attālumā.

-    Sagatavojies! Tūlīt tu to atkārtosi vēlreiz, - Medlina teica un izvilka revolveri.

-    Ko tu...

Daudz negudrojot, viņa izšāva gaisā.

-    Tagad!

Pūli pārņēma panika. Bet, pirms sākās klaigāšana, kādu pusse-kundi pārsteigtie ļaudis sastinga un iestājās gandrīz pilnīgs klusums. Un ar šo pussekundi pietika, lai varētu sadzirdēt telefona nepārtraukto zvana signālu.

-    Tā ir viņa! - Medlina ar ieroci norādīja uz kādu espreso stenda pārdevēju.

Tā bija skaista astoņpadsmit līdz divdesmit gadus veca meitene - metise ar gariem, melniem, taisniem matiem. Telefons atradās viņas priekšauta kabatiņā. Medlina metās pie viņas un izvilka meiteni no tirgotavas.

-    Seko mums! - viņa pavēlēja.

Iespieduši raudošo meiteni sev pa vidu, gandrīz to stiepjot, Medlina un Džonatans veiksmīgi atstāja šo vietu, pirms paguva ierasties drošības dienests.

Par laimi, taksometrs viņus vēl gaidīja.

-    Ei, kas tas tāds? - taksometra šoferis neapmierināti novilka, ieraudzījis ieroci.

-    Brauc, vai es šaušu! - Medlina kliedza.

Tad viņa pagriezās pret raudošo meiteni.

-    Kas tu esi?

-    Mani sauc Maja.

-    Cik sen tev ir tas telefons?

-    Kopš... kopš vakardienas rīta, - meitene šņukstēdama atbildēja.

-    Izbeidz raudāt! Kur tu to ņēmi?

-    To man uzdāvināja mans draugs Entonijs.

-    Uzdāvināja?

-    Viņš to dabūja savā darbā, - meitene paskaidroja. - Un vēl teica, lai pagaidām to neslēdzu iekšā, jo viņam neesot pieejas kodu.

-    Un kas tas viņam par darbu?

-    Entonijs strādā autolaukumā Bruklinā. Uz Kolumbijas ielas.

-    Autolaukumā... iespējams, tā ir vieta, kur paslēpta Alise. Tas kļūst interesanti.

-    Vai šodien viņš strādā?

-    Nē, viņš ir pie saviem vecākiem Styvesant Town.

Medlina pagriezās pret pilsētas topogrāfijas speciālistu Džo-natanu.

-    Tas nav tālu - austrumu daļā, starp 14. un 23. ielu.

Medlina ar pirkstiem pieklauvēja pie stikla, kas viņus šķīra no šofera.

-    Tev pielēca, Fangio^2?

★

Styvesant Town bija uzcelta Otrā pasaules kara beigās. Tā sastāvēja aptuveni no simts sarkanu ķieģeļu mājām. Tā kā īres maksa te tika kontrolēta, tas ļāva vidusšķiras iedzīvotājiem - policistiem, ugunsdzēsējiem, dažādu iestāžu un medicīnas darbiniekiem -, par spīti nekustamo īpašumu cenu straujam kāpumam, turpināt dzīvot pašā Manhetenas centrā.

Sekojot Majas norādījumiem, taksometrs lavierēja starp sarkanajām celtnēm.

-    Tas ir te, devītajā stāvā, otrās durvis pa labi, izkāpjot no lifta.

-    Nāc mums līdzi. Bet tu tinies! - Medlina teica taksometra šoferim, kurš tajā pašā mirklī piedeva gāzi un aiztraucās.

Medlina ar kāju atspēra nama durvis. Kādreizējā policiste ātri bija atguvusi ne tikai savas kādreizējās iemaņas, bet arī apņēmību, kas robežojās ar impulsivitāti. Viņa tik vienkārši pieņēma rīcības lēmumus, ka Džonatanu tas darīja bažīgu, lai arī viņš saprata: ja viņi gribēja atrast Alisi, šis bija nosacījums sine qua non^3.

Dzīvoklis bija tukšs, ja neskaita bēdīgi slaveno Entoniju, kurš bija nolēmis tā ilgāk pagulēt. Pirms viņš vēl bija atjēdzies, Medlina ar pistoli jau nomērķēja uz viņa sēkliniekiem.

Entonijs bija gara auguma, slaids, ar tēraudcietu vēdera muskulatūru un repera tetovējumiem. Viņš instinktīvi gribēja aizsegt peni, taču Medlina viņu mudināja pacelt rokas gaisā.

-Ja negribi, lai es tavu melno mambu^4 sašauju lupatās, tev nāksies atbildēt uz maniem jautājumiem, skaidrs?

-    Sk... skaidrs.

-    Kam tu nospēri to telefonu?

Džonatans vicināja viņam gar degunu Alises mobilo.

-    Es to atradu!

-    Kur tu to atradi?

-    Vienā vāģī, ko es ar savu sakabi aizvilku aizvakar vakarā.

-    Kas tas bija par vāģi?

-    Milzīgs, pavisam jauns dodžs, - Entonijs skaidroja. - Telefons mētājās zem viena no aizmugures sēdekļiem.

-    Un kur tas dodžs atradās?

-    Koniailendā.

-    Precīzāk! - Džonatans pieprasīja. - Pasaki ielas nosaukumu!

-    Es vairs neatceros! Netālu no pludmales. Līdzās vecam spoku vilcienam. Netālu no hotdogu tirgotāja. Atceros, ka laukumā bija suņi, kas visu laiku rēja...

Džonatans mobilajā meklēja karti.

-    Vai te? - viņš jautāja, norādot uz kādu punktu kartē.

-    Tuvāk ūdenim. Te, labajā malā...

Medlina centās paturēt atmiņā koordinātas.

-    Dodamies turp! - viņa teica, atstājot istabu.

37 Drudzis dzīslas

Dzīvnieks mirstot nolien tumsā, turpretī cilvēks meklē gaismu. Viņš vēlas nomirt savās mājās, savā elementā, bet tumsa nav viņa elements.

Grems Grīns

Koniailenda

Pulksten desmitos no rīta

Alise no galvas līdz kājām bija izmirkusi sviedros. Viņai pār seju ritēja lielas lāses. Meitene nolieca galvu un redzēja, ka vēdera lejasdaļā bikses ir iekrāsojušās sarkanas. Asiņoja nieres. Tātad laika vairs nebija daudz. Joprojām drudža pārņemta, pēkšņā apziņas uzplūdā viņa pamodās no murgiem.

Pirms mirt, ir jāizmēģina pilnīgi viss.

Alise juta, ka kaprona virve, kas saistīja potītes, ir kļuvusi nedaudz vaļīgāka. Tomēr ne pietiekami, lai varētu atbrīvot kājas. Tās šķita kā ar svinu pielijušas. Nogūlusies zemē, Alise sasprindzināja muskuļus, lai paceltu kājas uz augšu un aizsniegtu zemās, tualeti balstošās sienas malu. Tad viņa sāka berzēt kaprona virvi gar sienas stūri. Kaut gan siena bija apdrupusi un robaina, tomēr vietām tās šķautnes bija pietiekami asas, lai pārgrieztu virvi.

Sviedriem noplūdusi un muskuļiem krampjos raustoties, Alise kādu ceturtdaļstundu turpināja kustību turpu šurpu, līdz...

Virve padevās!

Šī nelielā uzvara meiteni uzmundrināja. Atviegloti viņa konstatēja, ka ir ieguvusi zināmu kustību brīvību. Tiesa gan, viņa joprojām bija ar roku dzelžiem pieķēdēta pie kanalizācijas caurules, taču tagad tai nekas vairs nešķita neiespējami. Alise pietupās, lai iesildītu kājas, un, kaut gan gaismiņa bija pārāk vāja, meitene sāka vērīgāk aplūkot caurules. Tās bija vismaz gadsimtu vecas. Viņa sameklēja sastiprinājuma vietu starp divām caurulēm, kur rūsa bija sākusi saēst čugunu.

Ja tas nezvērs vispār padosies, tad tā ir viņa vājā vieta!

Alise ieņēma izejas stāvokli un ar labā zābaka papēdi no visa spēka spēra pa cauruļu salaiduma vietu. Cauruļvadu sistēma nodrebēja, tomēr nepadevās. No trieciena spēka metāla roku dzelži vēl vairāk iegriezās miesā, taču viņa nebija savam mērķim pietuvojusies ne par mata tiesu.

Caurules padosies. Alise par to bija droša.

Diemžēl viņas cīņa ar caurulēm radīja tādu troksni, ka tas atbalsojās visā celtnē. Jālūdz Dievs, lai Jurija nebūtu tuvumā...

Saņēmusies viņa apkopoja visus atlikušos spēkus un ar katru nākamo reizi spēra aizvien stiprāk. Meitenes intuīcija izrādījās pareiza. Izturējusi kādu duci spērienu, caurule padevās un salūza tieši tajā vietā, kur Alise bija paredzējusi.

Alise iekliedzās skaļi, nikni un atbrīvoti.

Izlocījusies no roku dzelžiem, viņa pagriezās un...

...dzelzs durvju ailā parādījās Jurija siluets. Viņa tuklajā sejā vīdēja ļauns smīns.

- Tā, manu mazo Matrjoškiņ... - viņš teica un tuvojās meitenei.

Alise iegaudojās kā zvērs un zaudēja samaņu.

★

Manhetena

Medlina un Džonatans atstāja dzīvojamo namu kompleksu.

Debesis bija apmākušās, un pilsētā turpinājās sniegputenis. Sniegs krita bez pārtraukuma jau gandrīz divpadsmit stundas.

Sniega kārta bija vairāk nekā trīsdesmit centimetru bieza, un nekas neliecināja par to, ka putenis varētu mitēties. Gluži otrādi -smagās un biezās pārslas krita aizvien straujāk. Kājāmgājēji tikai ar grūtībām virzījās uz priekšu, jo viņus aizkavēja ledainās vērpetes, kas sitās tieši sejā.

-    Kā mēs nokļūsim Koniailendā? - Medlina centās pārkliegt puteni.

-    Mēģināsim braukt ar metro. Ielas otrā pusē ir pietura.

Džonatanam, kurš Ņujorkā bija dzīvojis gadiem, sniegs nešķita nekas neparasts, toties pilsētas municipalitāti sniega vētras milzīgie apjomi bija pārsteiguši nesagatavotu.

Pat uz plašās 14. ielas bija iestidzis kāds autobuss. Taksometri slidoja, un kāds pārgalvīgs riteņbraucējs piedzīvoja savas dzīves neaizmirstamāko kritienu. Sniega tīrāmās mašīnas uzcītīgi tīrīja ielas, taču šķita, ka to nav pietiekami daudz, lai no sniega atbrīvotu mazās šķērsieliņas. Sniega tīrīšanas brigādēs acīmredzot trūka darbinieku. Noteikti Ziemassvētku dēļ.

Medlina un Džonatans devās uz metrostaciju, kuras kāpnes bija pārvērtušās par īstu slidotavu.

-    Sniegs izraisījis pamatīgas jukas! - Džonatans satraucās.

- Vēl aptuveni stunda, un iestāsies pilnīgs haoss.

Pieauga novēloto metro braucienu skaits, tomēr viņiem izdevās iespraukties kādā piebāztā vagonā.

-    Vai tas ir tālu no šejienes? - Medlina jautāja un palūkojās pulkstenī.

Džonatans pētīja pie sienas piestiprināto metro plānu.

-    Tā nav tiešā līnija. Jūnjonskvērā mums jāpārsēžas. Citādi mēs tur varētu būt pēc nepilnas stundas.

-    Un ja ar mašīnu?

-    Parasti - divdesmit minūtēs, bet ne jau tādā dienā kā šī.

Metro brauca lēnām un tik daudz reižu apstājās, ka pagāja

vai vesela mūžība, līdz viņi no vienas stacijas tika līdz nākamajai.

Tikko nokāpusi uz platformas, Medlina saķēra Džonatanu aiz rokas.

-    Noskūpsti mani! - viņa lūdza. Tā viņa darīja, lai piemuļķotu varbūtējās drošības kameras.

Kamēr abi apkampās, Medlina iebāza koltu Džonatanam džinsu kabatā.

-    Kas, tavuprāt, man ar to būtu jādara?

-    Tu turpināsi ceļu ar metro, bet es mēģināšu braukt ar auto.

-    Tas ir neprāts, Medlin! Sastrēgumi sāksies, jau izbraucot no Manhetenas.

-    Man ir kāda ideja, - viņa teica. - Kurš pirmais ir galā, tas ķeras pie lietas. Take care.

Viņš mēģināja iebilst, bet Medlina tam neatvēlēja pietiekami laika.

★

Debesis bija tik tumšas kā nakts vidū. Parasti ļaužu tik pilnais Jūnjonskvērs tagad bija tikpat kā pamests. Retās automašīnas bija ieslēgušas miglas lukturus un brauca ļoti lēnām. Uz taksometru jumtiem dega uzraksts Off duty. Lai atbrīvotu ceļu, Ņujorkas policijas departamenta pilnpiedziņas visurgājējs vilka projām kādu pamestu auto. Tikai ar tādām automašīnām bija iespējams normāli pabraukt. Medlina nolūkoja kādu sniegā ieputinātu limuzīnu Parka avēnijas sākumā. Viņa pie tā nostājās un gaidīja, kamēr piebrauca policijas Ford Explorer, lai limuzīnu aizvilktu. Medlina nogaidīja visizdevīgāko mirkli, kad abi policisti bija izkāpuši no sava forda, un iesēdās vadītāja sēdeklī.

-    Ei! - policijas virsnieks sauca.

Viņa aizšāvās zibens ātrumā. Šis auto droši vien svēra kādas divas tonnas un bija gandrīz piecus metrus garš... Lai vai kā, tas bija ārkārtīgi stabils. Medlina piesprādzējās ar drošības jostu, noregulēja automašīnas sēdekli un atpakaļskata spoguļus. Tagad viņa šo kvartālu labi pazina un droši devās dienvidaustrumu virzienā. GPS navigācijas sistēmā viņa ievadīja koordinātas, ko tai bija pateicis autolaukuma zaglis Entonijs. Medlina bija pārliecināta, ka šoreiz sasniegs mērķi. Pateicoties Džonatanam, viņa pavisam droši zināja vietu, kur ir ieslodzīta Alise. Šodien tiks uzrakstīts epilogs kādai izmeklēšanai, kas bija pārņēmusi viņas prātu vairāk nekā trīs gadus.

Policisti noteikti dosies meklēt savu automašīnu, lai to dabūtu atpakaļ, bet policijas mašīnu atrašanās vietu varēja noteikt ar satelītu, un tas bija tieši tas, uz ko viņa cerēja, - gadījumā ja lietas ievirzītos ne tā, kā plānots, aizvilināt uz Koniailendu pēc iespējas vairāk policistu.

Pirmie kilometri aizritēja viegli kā sapnī. Sēžot pie visurgājēja stūres, Medlinai bija tāda sajūta, it kā pamestā pilsēta piederētu viņai vienai pašai, tomēr pie Bruklinas tilta satiksme kļuva lēnāka. Viņa ieslēdza kādu vietējo raidstaciju. Nepārtraukti tika atkārtots municipalitātes aicinājums ļaudīm vētras laikā bez vajadzības neatstāt mājas. Taču tās centieni maz ietekmēja ņujorkiešus, kuri šajā Ziemassvētku nedēļas nogalē nedomāja atteikties no saviem plāniem izbraukt ārpus Manhetenas.

Medlina ieslēdza bākugunis un sirēnas. Tas iedarbojās momentā. Mašīnas rātni pavirzījās malā, lai dotu viņai ceļu, ļaujot ātri pārbraukt pāri tiltam. Nolēmusi pilnībā izmantot iespējas baudīt privilēģijas, viņa izbrauca uz Interstate 278 autoceļa ar trim joslām, kas aizvijās gar Līča krastu. Lai arī sniegs traucēja kustību, atbildīgie dienesti vēl nebija slēguši tiltus un tuneļus. Tas varēja notikt kuru katru bridi.

Kamēr viņas vadītais visurgājējs lavierēja starp mašīnām, kas izpalīdzīgi deva ceļu, Medlina izdzirdēja paziņojumu, kas vēstīja par jaunu sastrēgumu. Divus kilometrus tālāk, vietā, kur ceļi sašaurinās, mašīnas lēnām brauca cieši cita aiz citas. Viņa mēģināja izlauzties, taču novirzījās no ceļa, pārbrauca pār sadalošo vidusjoslu un nolauza atpakaļskata spoguli, pilnā ātrumā ietriecoties betona sienā.

Sasodīts!

Šoreiz viņa bija iestrēgusi. Medlinas smagais, sniegā iestigušais auto apstādināja satiksmi.

Lieki nemulstot, viņa pārmeklēja visurgājēju. Kāds no policistiem bijis tik neuzmanīgs, ka atstājis savu ieroci durvju sānkabatā. Tas bija slavenais Glockl7, Ņujorkas policijas departamenta dienesta ierocis. Medlina to paņēma un pameta mašīnu ceļmalā. Svina debesis un sniega mūris, kas aizsedza apvārsni, piešķīra autoceļam spokainu izskatu. Viņa devās kājām aptuveni simts metrus uz priekšu pa šoseju, lai apietu sastrēgumu. Veicot īpaši bīstamus manevrus, dažas mašīnas tomēr izlauzās. Medlina izvēlējās pirmo, kas pagadījās. Tas bija ģimenes pikaps, ko vadīja kāds olpauris, kam uz aizmugures loga bija uzlīme Tea Party.

- Kāp ārā! - viņa kliedza, mērķējot ar ieroci viņam tieši sejā.

Vīrietis nelika sevi lūgties. Viņš pacietīgi nogaidīja, līdz mašīnas zagle bija aizlaidusies, un tikai tad sāka vicināt dūri un raidīt viņas virzienā veselu birumu lamuvārdu.

Medlina strauji attālinājās. Tā kā tagad vairs nebija ne sirēnu, ne bākuguņu, tad sieviete visu laiku turēja roku uz signāltaures.

Vēl nekad viņa nebija piekļuvusi tik tuvu mērķim. Medlina veica strauju virāžu un nonāca uz pievedceļa, kas veda uz Koniai-lendu. Automobilis sasvērās, vienu mirkli pakaļējie riteņi nobloķējās, taču, samazinot ātrumu un izveicīgi pagriežot stūri, viņai izdevās mašīnas gaitu izlīdzināt.

Iztēlē Medlinu vajāja ieslodzītās Alises Diksones tēls, ko viņa bija redzējusi videofilmā. Pat ja meitene pēc šī ciešanu pilnā pārbaudījuma izdzīvos, kādā fiziskajā un garīgajā stāvoklī viņa būs? Lai gan Alise jau bija pierādījusi savu gara spēku un emocionālo līdzsvaru, tomēr radās jautājums: kā šādas traumas ietekmēs meitenes turpmāko dzīvi? Vai viņā pašā neiemājos ienaids vai plān-prāts? Šie jautājumi nedeva Medlinai mieru, kad viņa nokļuva Neptūna avēnijā un nogriezās uz piebraucamā ceļa, ko viņai kartē bija parādījis Entonijs.

Ņujorkas metro F līnija

Pārksloupas stacija

“Vilciens uz pāris minūtēm apstāsies. Pasažieru drošības dēļ lūgums neatstāt vagonus.”

Džonatans bažīgi palūkojās pulkstenī. Viņš prātoja, kur gan palikusi Medlina. Viņš mēģināja tai piezvanīt, bet nebija tīkla pārklājuma. Metro aizvien biežāk apstājās. Acīmredzot sliedes bija sākušas sasalt, cita pēc citas tika slēgtas stacijas, bet Koniailenda vēl bija tālu...

★

Aklajā ieliņā, kurā viņa iebrauca, sniega dēļ mašīna gandrīz nekustējās ne no vietas. Medlina paņēma automātisko pistoli, pārbaudīja, vai magazīna ir pilna, un atstāja pikapu ieliņas sākumā. Viņa brida pa piesnigušo trotuāru, vērojot sirreālo apkārtni. Ar panīkušajām celtnēm un sarūsējušajiem karuseļiem pamestais atrakciju parks izskatījās tā, it kā nesen būtu bijis pasaules gals. Daži šur tur pamesti būvlaukumi liecināja par to, ka reiz šī vieta atkal būs apdzīvota, tomēr tik drīz tas nenotiks. Vētrai plosoties, ielas šķita tukšas un draudīgas. Varēja saklausīt tikai vēja gaudas un metāla karkasa čīkstoņu.

Tad pēkšņi Medlina izdzirdēja... suņu rejas.

Un viņa atcerējās, ko tika teicis tas puisis no auto tirgotavas: laukumā bija suņi, kas visu laiku rēja...

Viņa bija nonākusi īstajā vietā.

Medlina pastūma malā divus sapuvušus dēļus un aiz sētas ieraudzīja vācu dogu ar dzeltenīgu spalvu un baisu skatienu. Suns rēja bez mitas, zobus atņirdzis. Viņa bija šausmās, ieraugot, cik tas izkāmējis - kauli un āda. Varbūt viņš bija slims. Bet, iespējams, kāds ķertais suni tīšām bija tā novārdzinājis...

Viņa juta, kā kopā ar pieaugošajām izbailēm ceļas adrenalīna līmenis. Medlinai suņi nekad īpaši nebija patikuši. Jau kopš

bērnības, kad viņai iekoda kāds boksera sugas suns, Medlina no tiem labāk turējās pa gabalu, paniskās bailēs iztēlojusies, ka visi pasaules kranči viņu sajūt trīs kilometru attālumā un velta tai niknus rējienus ikreiz, kad viņa tiem iet garām.

Laukumā varēja nokļūt caur restotu aizsargbarjeru. Medlina izvilka pistoli no maksts un šāva pa piekaramo slēdzeni, mērķējot uz atslēgas caurumu. Kā jau varēja paredzēt, šāviens izbiedēja sargsuni, kurš apjucis attālinājās. Viņa iekļuva teritorijā, kas veda uz noliktavu. Ēka izskatījās tā, it kā kuru katru brīdi varētu sabrukt. Pirms Medlina sasniedza graustu, dogam pievienojās vēl četri rejoši sargsuņi un to ielenca. Viens no tiem metās Medlinai virsū un iecirta žokļus viņai kreisajā rokā.

Sajutusi dzīvnieka ilkņus, Medlina izgrūda sirdi plosošu kliedzienu. Otrs suns iekoda kājā, nogāžot to dubļos, bet trešais uzlēca viņai uz skausta.

To viņa nošāva pirmo. Lode trāpīja plēsoņam galvā. Tad viņa nošāva abus pārējos suņus, kas tai bija uzbrukuši. Panikā un naida uzliesmojumā Medlina nogalināja arī divus pēdējos suņus, kas brāzās viņai virsū.

Apkārt mētājās beigtie suņi. Medlina pūlējās atgūt elpu, tomēr saglabājot modrību, gatava atklāt uguni, gadījumā ja uzrastos vēl kāds plēsoņa. Medlina bija vienās asinīs. Viņa centās uz saviem ievainojumiem neskatīties, taču juta sāpes rokā, kas bija saplosīta vairākās vietās.

Vēlāk.

Medlina piecēlās un vēlreiz izšāva pa slēdzeni.

★

-    Alise! - viņa sauca.

Noliktava grima tumsā. No pistoles maksts viņa izvilka kabatas bateriju un ieslēdza to uz visspēcīgāko apgaismojuma režīmu.

-    Alise! - viņa atkārtoja, lēnām virzoties uz priekšu, turot pirkstus uz ieroča laides, kabatas bateriju uz priekšu izstiepusi. Uz klona grīdas Medlīna pamanīja pēdu nospiedumus, kas veda līdz metāla kāpnēm.

Ja te kāds ir noslēpies, viņš mani nošaus kā zaķi.

Kāpēc viņa nepagaidīja Džonatanu? Un kāpēc nebrīdināja policistus?

Jo viņa bija pārliecināta, ka nedrīkst zaudēt ne mirkli.

-    Alise?

Medlina nokāpa pa kāpnēm, kas veda uz tumšu gaiteni. Ieroci viņa bija pacēlusi nedaudz augstāk un ar kabatas baterijas staru kūli izgaismoja šauro eju, kurā svilpoja vējš; Medlina juta, ka no ievainotās rokas sūcas asinis, taču šobrīd labākais līdzeklis pret sāpēm bija bailes. Pazemes eja, pa kuru visos virzienos stiepās čuguna caurules, kalpoja par atkritumu izgāztuvi, kur mētājās visādas drazas. Viņa nodrebēja, ieraugot koka reklāmas izkārtnes, uz kurām bija attēloti atbaidoši briesmoņi, kas bija apsēduši THE SCARIEST SHOW IN TOWN. Medlina brida cauri ūdens lāmai, kad izdzirda pīkstoņu. Viņa nomērķēja ar pistoli, bet tas izrādījās tikai žurku bars. Tuneļa galā vītņveida platforma veda tālāk tumsā.

-    Alise! - viņa sauca vēlreiz, ne tik daudz, lai dotu par sevi ziņu, bet drīzāk lai iedrošinātu pati sevi.

Tagad Medlina bija nonākusi pie metāla durvju rindas. Viņa sašāva pirmo slēdzeni un, uz visam pusēm grozot pistoles stobru, pārmeklēja telpu, kas oda pēc sastāvējuša, mitra gaisa. Neviena nebija. Līdzīgi viņa rīkojās ar visām durvīm - tāds pats uzbrukums, tāds pats rezultāts, līdz bija palikušas tikai vienas durvis.

Šajā telpā spīdēja blāva gaisma. Tur bija novietota arī saliekamā gulta, bet, pats galvenais, viņa ieraudzīja kanalizācijas cauruli, kas stipri atgādināja to, pie kuras bija pieķēdēta Alise. Pārmeklējot katru šī karcera stūrīti, Medlina atrada pārgrieztu kaprona auklu, izolācijas lentes gabalu un pelēksārto Alises sporta jaku. Viņa noliecās, pacēla to un pielika sev pie sejas - tā bija izmirkusi siltos sviedros. Ņemot vērā, kāds šajā karceri valdīja aukstums, Alise noteikti te bijusi vēl pirms ceturtdaļstundas!

Par vēlu! Medlina bija atsteigusies par vēlu! Tā sasodītā sniega dēļ! Tāpēc, ka viņai trūka gaišreģes spēju! Tāpēc, ka viņai smadzenes darbojās pārāk lēni! Tāpēc, ka...

Izmisums ilga mazāk nekā divas sekundes. Un tad jau Medlina piecēlās kājās un ar ieroci rokās šķērsoja mitro gaiteni, lai atstātu noliktavu un turpinātu pakaļdzīšanos.

38 Mazā Odesa

-    Ir grūti gribēt kādu pasargāt un nespēt to izdarīt, - Andželo sacīja.

-    Cilvēkus nav iespējams pasargāt, mazais, - Volijs teica. - Viss, ko var, ir viņus mīlēt.

Džons Ērvings

Baltais kravas furgons ar grūtībām virzījās uz priekšu pa ķeplgo sniegu Sērfa avēnijā. Lai gan mašīnas logu tīrītāji kustējās ātri, tie nespēja tikt galā ar sniegpārslām, kas sitās automašīnas vējstiklā.

Pie auto stūres sēdošais Jurijs bija nobažījies. Pirms stundas ziņās viņš bija dzirdējis par Blaitas Bleikas nāvi, un šis fakts bija viņu apstulbinājis. Turklāt Jurijs baidījās, ka policija varētu tam nokļūt uz pēdām, tādēļ viņš nolēma savlaicīgi izkulties no nepatikšanām. Tagad Alise bija viņa īpašums. Sīkā maita gan bija mēģinājusi aizlaisties, taču viņai nepietika spēka. Ja Jurijs viņu gribēja pārdot tālāk par labu cenu, tad nedrīkstēja īpaši vilcināties, zinot to, kādā stāvokli meitene atrodas. Brāļi Tačenko jau bija piekrituši skuķi pārpirkt. Abiem ukraiņiem organizētajā noziedzībā nekas nebija svešs - ne rekets, ne prostitūcija, ne ieroču tirdzniecība. Alise bija jauna, skaista, uzbudinoša un pilnīgi noteikti vēl jaunava. Kad viņa būs nedaudz atžirgusi, suteneri dabūs krietnu žūksni, piespiežot viņu kniebties. Ar dievu uz pusēm kravas auto kūlās uz priekšu, pārāk dziļi neiestiegot mīkstajā, biezajā sniega

paklājā. Uz mašīnas priekšējā paneļa Jaunava Marija ar bērnu atradās līdzās bizantiešu tirgonim, kas šūpojās pie katras niecīgākās kustības.

Kad viņi nonāca Braitonas avēnijā, Jurijs atviegloti uzelpoja. Plašā tirdzniecības iela, kam pāri stiepās gaisa metrolīnija, bija labi pasargāta no sniega. Viņš pagrieza mašīnu, lai apstātos pie kāda pārtikas preču veikaliņa. Pirms izkāpt, Jurijs uzmeta acis savai gūsteknei.

Mašīnas aizmugurē uz grīdas gulošā Alise bija ieslīgusi drudža murgos. Viņa tam jau vairākas reizes bija prasījusi dzert.

-    Varbūt vēlies vēl kaut ko? Kaut ko ēdamu?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Es gribu... - viņa izdvesa.

★

Medlina izstreipuļoja no noliktavas. Viņa steidzās pāri laukumam, kur zemē gulēja pieci beigti sargsuņi, un izvēma brokastis uz trotuāra. Medlinu bija pārņēmis traks niknums, vēderā viss bija sagriezies, un seju klāja sviedri. Ko tālāk? Saņemties. Nepadoties. Cīnīties līdz galam. Alises nolaupītājs bija viņu apsteidzis par veselu ceturtdaļstundu. Tas bija daudz, tas nebija nekāds nieks.

Nevarēja saredzēt tālāk par desmit metriem. Nebija nekādas jēgas braukt ar mašīnu. Drošāk šķita pārvietoties kājām, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņa atradās svešā vietā. Medlina devās pa ielu uz priekšu un nonāca pie mola Atlantijas okeāna krastā. Bangojošais ūdens klajs vienlaikus gan valdzināja, gan pārsteidza. Medlinai šķita, ka tagad viņa atrodas nevis Ņujorkā, bet Sibīrijā.

Intuitīvi viņa virzījās gar krasta promenādi, ko klāja dēļu grīda un ieskāva ar grafiti aprakstītas fri kartupeļu tirgotavas. Nekur nemanīja nevienu dzīvu dvēseli, izņemot dažas kaijas, kas rakņājās miskastēs.

Drēbes bija slapjas. Drīz Medlina saprata, ka tie nav sviedri, bet gan asinis. Medlinai virzoties uz priekšu, aiz viņas palika asiņu sliede. Viņai bija stipri sakosts augšstilbs, taču visvairāk asiņoja roka, kas bija saplosīta un savainota visā tās muskuļa garumā. Medlina no šalles uzmeistaroja pagaidu žņaugu, ko stingri savilka ar veselās rokas un zobu palīdzību. Tad viņa turpināja virzīties uz priekšu.

★

Metro gāja tikai līdz priekšpēdējai pieturai. Tagad sliedes bija pilnīgi sasalušas. Smagā sniega seģene smacēja pilsētu.

Tikai izgājis no metrostacijas, Džonatans beidzot uz sava mobilā telefona ieraudzīja dažas tīkla sadaļas. Viņš trīs reizes mēģināja piezvanīt Medlinai, taču viņa necēla klausuli. Līdz abu tikšanās vietai vēl bija tālu, turklāt Džonatans nemaz īsti nezināja, kur Medlina atrodas.

Džonatans atspiedās pret mājas sienu...

Un ja nu...

Viņš mēģināja noteikt Medlinas telefona atrašanās vietu, tāpat kā viņi bija darījuši ar Alises telefonu.

Džonatans iedarbināja sava mobilā telefona navigatoru.

“Ievadiet savu identifikācijas kodu.”

Tas bija vienkārši. Medlinas elektroniskā pasta adresi viņš zināja no galvas.

“Ievadiet savu paroli.”

Viņa par to bija jokojusies tikai pirms divām stundām! Viņš uzrakstīja “violettel978" un pagaidīja pāris sekunžu, līdz ieraudzīja uz ekrāna iemirgojamies kādu punktu. Medlina atradās no viņa vairāk nekā viena kilometra attālumā, netālu no okeāna. Viņš nogaidīja vēl brīdi, tad šo interneta lapu aplūkoja vēlreiz un saprata, ka punkts kartē pārvietojas.

★

Medlina skrēja, izaicinot sniega vērpetes, kas sitās tai sejā. Labāk nosprāgt nekā raudāt. Tikai ne tagad, kad viņa ir tik tuvu. Medlina pameta okeāna krastu un saīsināja ceļu, šķērsojot kādu autostāvvietu, bet pēc tam devās uz priekšu pa vienu no sānieli-ņām, kas veda uz Mazās Odesas galveno ielu.

Kvartāls savu nosaukumu bija ieguvis no pirmajām ebreju kopienām, kas te izveidojās, kad viņi pameta Krieviju “pogromu” laikā. Ebrejiem bija šķitis, ka šī Ņujorkas krastmala atgādina Melnās jūras ostas pilsētu Odesu.

Medlina aplaida acis apkārt krievu anklāva centrālajai vietai, kur viņa tagad bija nonākusi, - Braitonas avēnijai. Zem gaisa metro līnijām rindojās desmitiem tirdzniecības stendu un veikaliņu, kuru nosaukumi bija rakstīti ar kirilicas burtiem. Bet, lai gan bija sniegs, cilvēki te mudžēt mudžēja un mašīnas braukāja gandrīz tāpat kā parasti.

Medlina vērīgi lūkojās, cerot saskatīt kādu detaļu, kādu norādi, kādu aizdomīgu mašīnu...

Nekā.

Kolīdz Medlina bija pārtraukusi skriet, sāpes kļuva neciešamas. Viņa dzirdēja skaļas balsis, kur krievu valoda dominēja pār angļu valodu. Tās bija sarunas, kas nepārprotami attiecās uz viņu.

Un, palūkojusies veikala skatlogā, viņa saprata, kāpēc, - jakai bija norauta piedurkne, žņaugs - atsējies un viņa pludoja asinīs.

Medlina vairs nevarēja iztikt bez citu palīdzības, nezaudējot samaņu un nenoasiņojot.

Viņa iegāja kādā veikaliņā uz 3. ielas stūra. Plaukti, kas atradās tuvāk veikala ieejai, bija piekrauti ar gaļas pīrādziņiem, kotletēm, stores fileju un citiem firmas ēdieniem, dziļāk veikalā atradās saimniecības preces. Lai dezinficētu ievainojumus, Medlina paņēma septiņdesmit grādus stipra alkohola un vairākas paciņas marles pārsēja un vates. Pie kases viņa stāvēja aiz kāda cilvēka, kas maksāja par minerālūdens pudeli un cepumiem.

- Бутылку клубничного молока, - viņš sacīja, norādot uz ledusskapi aiz letes.

Pārdevēja to atvēra un pasniedza vīrietim nelielu pudelīti zemeņu piena, ko viņš bija paprasījis.

Tas bija kā klikšķis.

Kā aicinājums.

Medlina rūpīgāk aplūkoja cepumu paciņu - tie bija apaļi šokolādes cepumi ar balto krēmu.

Oreo.

★

Sirds krūtīs dauzījās kā negudra. Viņa atstāja pirkumus pie kases un sekoja vīrietim uz ielas. Tas bija liela auguma, labi noaudzis tips - nedaudz lempīgs vīrs, kurš atgādināja regbija spēlētāju, ar lielu vēderu un kuperozes izraibinātiem vaigiem. Smagiem un spēcīgiem soļiem viņš piegāja pie sava furgona, kas bija novietots nedaudz tālāk no veikala.

Medlina lēnām izvilka no kabatas pistoli. It kā skaitot lūgsnu, viņa apvija plaukstas ap ieroča rievoto laidi un, kad precīzi bija nomērķējusi, iesaucās:

-    Freeze! Put your hands overhead!5

Viņa jau saprata, ka to nošaus, jo zināja, ka viņš nepacels rokas un nepadosies. Viņš mēģinās bēgt, cerot uz veiksmi.

Un Jurijs tieši tā arī darīja. Viņš atvēra furgona durvis un...

Medlina izšāva, taču nekas nenotika. Viņa šāva vēl un vēlreiz, līdz beidzot saprata, ka ieroča aptvere ir tukša.

★

Džonatans gāja pa avēniju, kam pāri stiepās gaisa metrolīnija, kad ievibrējās viņa telefons. Tā bija Medlina, kas kliedza:

-    Baltais furgons!

Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka Medlina atrodas no viņa aptuveni divdesmit metru attālumā. Ar ieroci rokās viņa tam ar žestiem lika noprast, kas jādara, taču viņš nespēja uztvert to jēgu.

Izņemot to, ka vajadzēja pasteigties.

Un to, ka viņam kabatā ir revolveris.

Un to, ka šim stāstam jau no paša sākuma bija paredzamas asiņainas beigas.

Viņš izvilka Denija koltu un nomērķēja uz balto furgonu, kas milzīgā ātrumā traucās pa ielu. Kaut gan Džonatans vēl ne reizi dzīvē nebija šāvis, viņam tas izdevās it kā pats no sevis. Viņš pacēla ieroci, atbalstīja roku, lai tā nenodreb, nomērķēja, cik precīzi spēja, un nospieda pistoles gaili.

Lode sašķaidīja furgona vējstiklu.

Mašīnu sanesa šķērsām ceļam, tā atsitās pret sadalošo vidus-joslu, tad apgāzās un ietriecās metro būves stabā.

★

Medlinai pulsēja deniņos. Laiks bija apstājies. Sāpes vairs nejuta. Nebija dzirdams pat vismazākais troksnītis, it kā viņai būtu pārrautas bungādiņas. Kā palēninātā filmā Medlina skrēja uz furgona aizmuguri. Pa ielu traucās ugunsdzēsēju mašīna. Drīz varēja redzēt arī ātrās palīdzības un policijas automašīnu mirdzošās bākugunis. Viņa palūkojās pa labi, bet pēc tam pa kreisi. Vēl joprojām Medlina bija pieredzētā trieciena varā; viņai piesardzīgi tuvojās cilvēku pūlis: miesniekam rokās bija nazis, zivju tirgonim - beisbola nūja, sakņu pārdevējam - dzelzs stienis.

Viņa to izņēma pārdevējam no rokām un izmantoja kā lauzni furgona aizmugurējo durvju uzlaušanai.

Cik reižu sapnī viņa bija izdzīvojusi šo mirkli?

Cik reižu viņa to domās bija atkārtojusi?

Tā bija viņas apmātība. Dzīves visdziļākā jēga. Izglābt Alisi. Likt tai atdzimt.

Beidzot durvis padevās neskaitāmajiem triecieniem.

Medlina metās iekšā furgonā.

Ar sasietām rokām un kājām, asiņainās drēbēs Alise nekustīgi gulēja uz furgona grīdas.

Nē!

Viņa nedrīkstēja tagad mirt!

Medlina noliecās un piespieda ausi tai pie krūtīm, cenšoties saklausīt meitenes sirdspukstus.

Un viņu asinis sajaucās.

1

Nodarbojies ar savām lietām! (Autora piez.)

2

Manuels Fangio - slavens sacīkšu braucējs. {Tulk. piez.)

3

Obligāts nosacījums. (Latīņu vai.) (Tulk. piez.)

4

Melnā mamba - viena no indīgākajām čūskām pasaulē. (Tulk. piez.)

5

Stāt! Rokas augšā! (Tulk. piez.)

Epilogs Nākamās dienas rītā

Saule pacēlās rāmajās debesīs, apspīdot perlamutra krāsas pilsētu.

Sešdesmit centimetru biezā sniega kārta bija nošķīrusi Ņujorku no pārējās pasaules. Kupenas nosprostoja ielas un trotuārus. Šodien autobusi un taksometri bija palikuši depo, vilcieni - stacijās, bet lidmašīnas - piekaltas pie zemes. Uz vairākām stundām Manhetena bija kļuvusi par lielu ziemas sporta atpūtas bāzi. Agrajā rīta stundā ar slēpēm un sniega zābakiem kājās ņujorkieši turējās pretim salam, bet bērni steidzās to izbaudīt ar pilnu krūti, braucot ar kamaniņām, pikojoties un ceļot sniegavīrus, papildinot tos ar smieklīgām butaforijām.

Ar plastmasas glāzi vienā un ar kartona kasti otrā rokā, Džo-natans uzmanīgi gāja pa apledojušo ietvi. Lielāko daļu nakts viņš bija pavadījis policijas iecirknī garā pratināšanā gan ar vietējiem policistiem, gan ar FIB amatpersonām, kas tagad bija uzņēmušās Denija aizsardzību.

Par spīti piesardzībai, Džonatans tomēr paslīdēja uz ledū kaltās ietves. Gluži kā akrobāts lidojumā viņš ar elkoni aizķērās aiz laternas staba, izšļakstot verdošo dzērienu uz glāzes vāka. Atvieglots Džonatans devās iekšā pa Sentdžūdas slimnīcas durvīm, kas atradās uz robežas starp Čainataunu un finanšu rajonu.

Ar liftu Džonatans uzbrauca līdz stāvam, kurā bija ievietota Alise. Gaitenī stāvēja policisti, kas apsargāja istabu. Džonatans parādīja savu caurlaidi un atgrūda palātas durvis. Alise gulēja gultā ar rokā ievadītu adatu, kas bija pievienota sistēmai. Vēl joprojām nedaudz sagurusi, meitene pacēla acis, un viņas skaistā seja atmirdzēja smaidā. Zāļu iedarbība bija acīm redzama - Alises āda bija atguvusi ierasto krāsu, kas pierādīja, kādu apbrīnojamu nosvērtību viņa bija saglabājusi par spīti visam pārdzīvotajam. Džonatans tai pasmaidīja pretim, ar roku norādot, ka iegriezīsies vēlreiz pēc tam, kad būs aizgājusi medmāsa.

Vēlāk Džonatans tajā pašā slimnīcā devās uz citu stāvu, kur ārstējās Medlina. Ejot garām metāla ratiņiem, viņš paņēma plastmasas paplāti, uz kuras novietoja karstās šokolādes glāzi. Viņš atvēra kartona kasti, izņēma no tās trīs mafinus, kurus sarindoja pēc iespējas skaistāk. Pēc tam Džonatans, nocēlis pie sienas piestiprināto Ziemassvētku vainagu, nolauza no tā vienu anemoni, ar kuru pabeidza uz paplātes izveidoto kompozīciju.

-Jūsu brokastis! - viņš uzsauca, ieejot istabā.

Džonatans bija cerējis Medlinu sastapt vienu pašu, taču viņa bija divatā ar kapteini Delgadillo, vienu no Ņujorkas pilsētas policijas departamenta augstākā ranga ierēdņiem. Tas bija liela auguma vīrs, latīņamerikānis, ar baltiem zobiem un bargu izskatu. Nevainojami ģērbtais, nedaudz augstprātīgais policists viņu nepagodināja ne ar acu skatienu.

-    Es gaidīšu jūsu atbildi līdz ceturtdienai, Grīnas jaunkundze, - viņš paziņoja un atstāja telpu.

Medlina gulēja slimnīcas gultā. Iepriekšējā vakarā viņai tika veikta vispārējā anestēzija. Operācija pagāja veiksmīgi, taču suņu ilkņi bija tā saplosījuši miesu, ka viņai visu mūžu saglabāsies dzīvnieku uzbrukuma atstātās rētas.

-    Tas man? - Medlina jautāja, paņēmusi vienu mafinu.

-    Vaniļa, šokolāde, zefīrs. Labākie mafini visā Ņujorkā, - viņš centās to pārliecināt.

-    Vai tu man kādu dienu kaut ko pagatavosi? Es taču vēl nemaz neesmu nogaršojusi tavus ēdienus!

Džonatans piekrītoši pamāja ar galvu un apsēdās uz gultas malas viņai blakus.

-    Vai Alisi jau redzēji?

-    īsu mirkli. Viņai jau ir daudz labāk.

-    Un kā gāja policijā? Vai labi?

-    Domāju, ka jā. Viņi teica, ka esot tevi nopratinājuši.

-    Jā. Ar tā tipa starpniecību, ko tu tikko redzēji. Tu nemūžam neuzminēsi - viņi man piedāvāja darbu!

Sākumā Džonatanam šķita, ka viņa joko, taču Medlina jūsmoja: - Ņujorkas pilsētas policijas departamenta detektīves-kon-sultantes vietu!

-    Un tu to pieņemsi?

-    Šķiet, ka jā. Man gan patīk ziedi, tomēr policista darbs man ir asinīs.

Džonatans klusēdams pamāja ar galvu un piecēlās, lai atvērtu aizkarus. Kaut gan istabu pielēja saules stari, Medlinu pārņēma auksti drebuļi. Kāda būs viņu abu nākotne? Dažas pēdējās dienas bija pagājušas nemitīgā trauksmē. Pārbaudījumi, ko abi bija pieredzējuši, bija tik intensīvi, ka noteikti iezīmēja pagriezienu viņu kopīgajā dzīvē. Viņi bija uzticējuši viens otram savu dzīvību, bija viens otru papildinājuši un mīlējuši.

Bet tagad?

Medlina ietinās segā un nostājās Džonatanam līdzās pie loga. Viņa grasījās kaut ko vaicāt, bet viņš pasteidzās pirmais.

-    Kā tev patīk šī vieta? - viņš jautāja, pastiepis tai savu mobilo telefonu.

Mobilā telefona ekrāna fotoattēlos viņa aplūkoja kādu vecu māju ar sarkanu ķieģeļu fasādi, kas atradās šaurā Griničvilidžas ieliņā.

-    Jauka. Bet kāpēc tu tā prasi?

-    Tā tiek pārdota. Tur varētu iekārtot jauku restorānu. Šķiet, ka es ķeršos pie darba.

-    Patiesi! Tā nemaz nav slikta doma, - viņa izdvesa, nespēdama slēpt savu prieku.

-    Ja paliksi Ņujorkā, tad es tev varēšu palīdzēt izmeklēšanās!

-    Palīdzēt izmeklēšanās?

-    Un kā vēl. Esmu jau pamanījis, ka tev bieži nepieciešamas manas seksīgās smadzenes, lai atrisinātu sarežģītas situācijas.

-    Tā jau ir gan, - viņa piekrita. - Bet es tev varētu palīdzēt virtuvē!

-    Hm, - viņš neticīgi novilka.

-    Kas par “hm”? Es zinu dažādas ēdienu receptes, iedomājies tikai! Vai tad neesmu tev jau teikusi, ka mana vecmāmiņa bija skotiete? Viņa man uzticēja savu izslavēto recepti - dzīvnieka kuņģis, kas piebāzts ar subproduktu un putraimu maisījumu.

-    Kuņģis! Kādas šausmas! Un kāpēc ne nieru pudiņu?

Džonatans atvēra stiklotā loga vērtnes. Laimīgi par atkal

atgūto saskaņu viņi, viens otru ķircinot, izgāja uz nelielā balko-niņa ar skatu uz īstriveru un Bruklinas tiltu.

Gaiss bija dzidrs, un debesis - skaidras. Un, lūkojoties, kā saulē mirgo sniegs, Medlina atcerējās teikumu, ko Alise bija ierakstījusi savas dienasgrāmatas pirmajā lappusē: ‘‘Skaistākie mūsu dzīves gadi ir tie, ko vēl neesam dzīvojuši."

Un šorīt viņai gribējās tam ticēt.

Pateicības

Lorānam Tengijam

Medlinas ziedu veikaliņš tiešām eksistē! Vismaz gandrīz... Iedvesmu smēlos no Lorāna Tengija jaukā Jardin Imaginaire veikaliņa, kas atrodas Parīzē, Lamišodēra ielā. Paldies, Lorān, par taviem jokiem, atsaucību un aizrautīgajiem stāstiem par florista mākslu!

Pjēram Ermē

Paldies, ka atradāt laiku, lai pastāstu, kā top saldie ēdieni. Mūsu sarunas rosināja manu iztēli, aprakstot Džo-natana radošo ierosmi.

Maksimam Četemam un Džesikai

Paldies, Maksim, par tavu Brolina Bruklinas apmeklējumu gida pavadībā. Par mūsu pastaigu pa sirreālo un piesnigušo Koniailendu 2009. gada 25. decembri. Lieliskas atmiņas, kas noderēja šī romāna pēdējo lappušu vides aprakstiem.

Jums, manas cienītās lasītājas un godātie lasītāji,

kas jau gadiem ilgi atrod laiku, lai man rakstītu, dalītos savos iespaidos un uzturētu dialogu.

“Nepazīstamajai” no lidostas,

kura kādā 2007. gada augusta dienā Monreālā nejauši ar mani samainījās mobilajiem telefoniem, un man radās ierosme, kas kalpoja par pamatu šim stāstam...

Cilvēki un vietas..

Tie lasītāji, kas pazīst Mančestras pilsētu, būs pārsteigti, ka Medlinai un Denijam liku uzaugt Čītembridžā, kaut gan patiesībā kvartāla nosaukums ir Čītemhila. Nē, es neesmu kļūdījies. Taču man šķita, ka viņu bērnības aprakstīšanai ir nepieciešams izdomāts kvartāls, jo man romāns nozīmē paralēlo pasauli.

Turpretim Džuljarda skola, šī fantastiskā Ņujorkas Izpildītāj-mākslas skola, patiešām eksistē. Tā ir lieliska vieta mākslas un kultūras radīšanai. Studenti, kam pavērusies iespēja tur īstenot savus talantus, nebaidieties, jo baismīgā aina, kurai lieku tur norisināties, ir iztēles radīta!

No mājieniem, kas caurvij romānu, jūs droši vien jau būsiet nopratuši, ka papagailis Boriss ir veltījums Eržē un kolorītajam kapteinim Hadokam, savukārt rindiņas 3. nodaļas sākumā ir fragments no slavenās Brasēna dziesmas “Fernanda” (Ies Editions Musicales 57).

Un visbeidzot - vēlos pateikt, ka jau gadiem ilgi pierakstu teikumus, kas man liek smieties, aizkustina vai atstāj uz mani iespaidu. Un manās grāmatās tie ir kā izejas punkts tās vai citas nodaļas vēstījumam. Priecāšos, ja šie citāti kalpos par “durvīm”, kas pavērsies uz citu rakstnieku radīto pasauli.

Content

Miso Gijoms Neatstājot pēdas

Prologs

Mobilais telefons?

Pirmā daļa Kaķis un pele

2 Separate Lives

3 Noslēpuma varā

4 Laika nobīde

5 Jums pienācis pasts

6 Pavediens

7 Caurkritušais Lemperers

8 Tie, kurus mes mīlam

9 Neizpaustais noslēpums

10 Citu dzīves

11 Izmeklēšana

12 Alise

13 Neveiksmju virkne

14 Tuvais ienaidnieks

15 The girl who wasn’t there

16 Kaste

17 Melnā orhideja

18 Hipnozes seansi

19* Nejauša tikšanas

19**

19** Mēs turpinājām ceļu dienvidu virzienā.

19**

20 Atklājums Mans ļaunums nāk no tālienes.

21 The wild side

22 Mančestras rēgs

23 Spogulis ar divām sejām

24 Ko mirušie atstaj dzīvajiem

25 Pilsēta, kas nekad neguļ

26 Meitene ar Modiljāni acīm

27 Gūstekne

28 Frančeska

29 Eņģelis ellē

30 Mēness apslēptā puse

31 Ienaidnieka teritorija

32 Patiesība par Deniju Doilu

33 Liecinieki

34 The Girl in the Dark

35 Ir tāds mirklis, kad nāvei ir visas kārtis rokās un kad viņa ar vienu pašu gājienu uzmet galdā četrus dūžus.

36 FindingAlice

37 Drudzis dzīslas

38 Mazā Odesa

Epilogs Nākamās dienas rītā

Pateicības