Džeimsa Filosa Dorotija

Nedabiskie cēloņi

Filosa Dorotija Džeimsa

NEDABISKIE CĒLOŅI

Pirmā daļa safolka

1

Netālu no Safolkas piekrastes dreifēja neliela buru laiva, kur gulēja līķis ar nocirstām plaukstām. Mirušais bija vīrietis vidējos gados, maza auguma, spēcīgi veidots, tērpts elegantā, tumšā svītrotā uzvalkā, kas tikpat labi piestāvēja mirušajam, kā agrāk dzīvajam. Uz pasūtījumu izgatavotie zābaki vēl aizvien bija nospodrināti, tikai purngali noberzti, cītīgi sasietais zīda kaklasaites mezgls nosedza palielo gāmuru. Nelaimīgais kuģotājs bija ļoti pieklājīgi ģērbies, gluži kā braucienam uz pilsētu, nevis lai vizinātos pa tuksnesīgajiem jūras klajie un, protams, ne jau lai satiktos ar nāvi.

Laiks bija skaidrs, kāds reti mēdz būt oktobra vidū, nelaiķa stiklainais skatiens bija pievērsts debesu zilgmei, pa kuru dienvidrietumu vējš dzina sapluinītas, nez kur pagadījušās mākoņu skrandas. Dēlu laiva kā rieksta čaumala bez masta un airu dulliem šūpojās Žiemeļjūras sīkajā mirgā, un līka galva mētājās no vienas puses uz otru kā nemierīgā miegā. Šeja neko nozīmīgu nebija paudusi arī dzīvam esot, bet nāve to bija papildinājusi tikai ar nožēlojamu bezjēdzīgu izteiksmi. Pie augstās pieres bija pielipuši reti gaiši mati, deguns taisns un plāns kā bārdas naža asmens — tā vien šķiet, ka skriemelis pārgriezīs ādu, plānās lūpas pavērušās, atsedzot divus priekšzobus augšējā žoklī, tādēļ mirušais līdzinājās beigtam zaķim lielībniekam.

Jau sastingušās kājas bija izstieptas abās pusēs paceltajai švērtei, rokas gulēja uz sola. Tām bija nocirstas plaukstas. Asiņu gandrīz nebija. Tikai divas melnas straumītes bija sakaltušas cietajos sarkanajos matiņos un sols nedaudz nosmērēts kā gaļas cērtamais dēlis. Taču ne uz ķermeņa, ne laivā asinis vairāk nebija atrodamas.

Labā plauksta bija atdalīta kārtīgi, balti spīdēja dilba kauls, bet kreisā — sakapāta, kaula drumslas kā asas adatas rēgojās

jēlajā miesā. Krekla piedurknes un aproces bija rūpīgi atlocītas, un zelta aproču pogas ar monogrammu iemirdzoties atstaroja rudens saules gaismu..

Mazā laiviņa ar sen krāsotajiem aplupušajiem bortiem kā rotaļlieta vientuļi šūpojās viļņainajā tuksnesīgajā jūrā — tikai pie apvāršņa bija redzams kabotāžas kuģītis, kurš ieturēja kursu uz Jarmutu; vairāk neviena. Ap diviem dienā augstu gaisā uz krasta pusi aizlidoja melns putns, velkot aiz sevis pūkainu asti un ar motoru rēkoņu pāršķeļot gaisu. Taču rēkoņa aprima, un no jauna iestājās klusums, gandrīz bez skaņas pie laivas bortiem čaloja ūdens, un retumis bija dzirdami kaiju kliedzieni. Pēkšņi laiva stipri sašūpojās, tad izlīdzinājās un apgriezās apkārt. Tā it kā sajuta paisuma straumi un ieguva noteiktu virzienu. Melngalvaina kaija, uzmetusies uz laivas bugsprita, atgādināja nekustīgu priekšvadņa figūru; pēc brītiņa tā pacēlās gaisā un klaigādama sāka lidināties virs nedzīvā ķermeņa. Priekšvadnim sitoties pret viļņiem, mazais kuģītis lēni, bet neatvairāmi veda savu briesmīgo kravu uz cietzemi.

2

Tai pašā laikā, īsi pirms diviem, superintendants Ādams Dalglišs nobremzējis apturēja savu "kūperbristoli" zāļainajā ceļmalā Blaidoro katedrāles priekšā un, izkāpis no mašīnas, iegāja zem vēsajām, sudrabainajām velvēm — tā bija viena no skaistākajām Safolkas baznīcām. Viņš brauca uz Monksmirhedu netālu no Danvičas, kur bija nodomājis pavadīt rudens atvaļinājuma desmit dienas pie savas neprecētās krustmātes, kura bija viņa vienīgā dzīvā radiniece. Blaiboro viņa ceļā bija pēdējā pieturvieta. No Sitijas Dalglišs bija izbraucis agri no rīta, kad Londona vēl nebija sākusi mosties, un izmantoja nevis taisnāko ceļu cauri Ipsvičai, bet gan pie Čelmsfordas nogriezās uz ziemeļiem un iebrauca Safolkā no Sadberijas puses. Pabrokastojis Longmelfordā, viņš devās uz rietumiem un lēnām ripināja cauri Leivenhemai, viszaļākajai un vismazāk sacūkotajai grāfistei. Diena bija burvīga, un viņam būtu loti labs noskaņojums, ja vien nemocītu viena neatlaidīga rūpe. Viņam bija jāpieņem kāds lēmums, kuru viņš apzināti bija atlicis uz atvaļinājuma laiku. Pirms atkal atgriezties Londonā, bija galīgi jāizdomā, vai bildināt Deboru Riskovu vai ne?

Godīgi sakot, viņam būtu vieglāk tikt skaidrībā, ja viņš nezinātu, kā pret to izturēsies Debora. Taču visa atbildība gulstas uz viņu, pašam jāizlemj, vai būtu jāpārtrauc pašreizējās diezgan izdevīgās attiecības (katrā ziņā diezgan izdevīgās viņam, bet ari Debora tagad ir daudz laimīgāka nekā pirms gada, vai ne?) un jāaizstāj tās ar savstarpējām saistībām, kuras, kā viņš saprata, reiz pieņemtas, abpusēji tiks uzskatītas par nesaraujamām, lai kā dzīve iegrozītos. Nebūs nelaimīgāku laulāto pāru par tiem, kuriem lepnums liedz atzīties, ka viņi ir nelaimīgi. Šādi iebildumi pret pozitīvu iznākumu viņam nāca prātā ari tagad. Piemēram, viņai nepatīk viņa darbs. Par to nav ko brīnīties, un tas ari nav tik svarīgi. Darbu viņš bija izvēlējies pats, un nebija nekādas vajadzības, lai šo izvēli kāds atzītu par pareizu. Bet, iedomājoties, ka katru reizi, kad vajadzēs aizkavēties darbā vai steidzīgi kaut kur izbraukt, būs jāzvana uz mājām, jāatprasās… Pastaigādamies zem baznīcas augstajām četršķautņu velvēm un ieelpodams anglikāņu īpatnējo vaska, puķu un vecu dziesmu grāmatu aromātu, Dalglišs bija spiests atzīt, ka vēlamo ieguvis tieši tad, kad bija sācis šaubīties par tā nepieciešamību. Tā ir parasta lieta, un gudru cilvēku tā sevišķi nesarūgtinās, kaut ari patīkama tā nav. Ne jau bailes zaudēt brīvību viņu kavēja — par savu brīvību parasti visvairāk raizējas tie, kuri iekšēji ir nebrīvi. Daudz grūtāk viņam bija atteikties no savrupās personiskās dzīves. Pat pastāvīgu otra cilvēka fizisku klātbūtni grūti paciest. Vilkdams ar pirkstu pa XV gadsimta kanceles kokgriezumiem, Dalglišs mēģināja iztēloties, kā būs, ja dzīvoklī Kūnhaita ielā apmetīsies Debora — nevis kā dārga viešņa, bet jau kā likumīga, dokumentos reģistrēta "puse".

Skotlendjardā laiki bija grūti, nebija kad pievērsties personiskajām problēmām. Lielā reorganizācija neizbēgami saistījās ar pārkārtošanām un jaunievedumiem — tātad neapmierinātība, rūgšana, baumas. Bet darba bija tikpat daudz kā iepriekš. Gandrīz visi vecākie darbinieki rāvās pa četrpadsmit stundām diennaktī. Pēdējā lieta, kuru Dalglišs bija sekmīgi atrisinājis, viņu pamatīgi novārdzināja. Bojā bija gājis bērns, un slepkavas izsekošana prasīja plānveidīgu, neatlaidīgu faktu izvērtēšanu — šī nodarbošanās viņam vienkārši nebija patikusi, jo neatbilda raksturam. Strādāt traucēja ari trokšņainie masu informācijas līdzekli, un histērisko atmosfēru pastiprināja pārbiedētie kaimiņi. Mirušā bērna vecāki kā slīkstot ķērās pie Dalgliša, viņiem bija vajadzīgs kaut nedaudz mierinājuma un cerību — līdz pat šim laikam viņš gandrīz fiziski izjuta viņu sāpju un vainas smagumu. Vienā un tai pašā laikā nācās būt mierinātājam un ari biktstēvam, atriebējam un tiesnesim — kā parasti. Dalglišs savā dvēselē nelaida svešas bēdas, šai apstāklī vienmēr slēpās vina spēks, toties citiem viņa līdzstrādniekiem spēku deva naids, niknums un līdzcietība. Taču šajā gadījumā sekmes viņš bija guvis tikai pēc lielas spriedzes, un ne jau viegli būs Safolkas rudens vējiem izvēdināt no viņa atmiņas nomācošos rēgus. Saprātīga sieviete nevarēja gaidīt, lai viņš piedāvā viņai roku un sirdi, kamēr noris izmeklēšana. Debora arī to nevēlējās. Bet par to, ka viņš vēl pirms noziedznieka aresta bija atradis laiku un iedvesmu, lai pabeigtu savu otro dzejoļu krājumu, viņi vēl nebija runājuši. Dalglišs ar lielām skumjām bija spiests sev atzīt, ka pat mazu talantu var izmantot pasivitātes un egoisma aizbildināšanai. Pēdējā laikā viņš sev ne visai patika, un diezin vai īsais atvaļinājums spēs kaut ko labot.

Pēc pusstundas viņš klusi aizvēra baznīcas durvis un devās ceļa pēdējā posmā uz Monksmiru. Vēstulē krustmātei viņš bija .rakstījis, ka iebrauks apmēram pustrijos, un tagad, ja nekas nekavēs, nonāks galā tieši laikā. Domājams, krustmāte, kā parasti, pustrijos iznāks viņu satikt un no palieveņa vēros "kuperbristoli" iegriežamies zemesragā. Dalglišs mīļi iztēlojās, kā viņa stāv pie mājas — gara, taisna, stūraina. Viņas dzīvesstāsts bija diezgan vienkāršs, šo un to Dalglišs bija atminējis, kaut ko vēl zēna gados iegaumējis no mātes neuzmanīgi pateiktā un šo to vienkārši zināja jau kopš agras bērnības. 1918. gadā, sešus mēnešus pirms pamiera noslēgšanas, krita viņas līgavainis. Toreiz viņa bija pavisam jauna. Viņas māte bija sapņaina, izlutināta skaistule un ļoti maz atbilda lauku mācītāja, grāmatu mīļotāja sievas lomai, par ko pati nemitīgi esot stāstījusi, droši vien uzskatīdama, ka godīga atzīšanās jau iepriekš izskaidros viņas kārtējo egoisma un izšķērdības izpausmi. Viņa nespēja panest svešas bēdas, kas uz laiku atvirzīja viņu dibenplānā, tādēļ jaunā kapteiņa Maskela nāvi ņēma briesmīgi pie sirds. Lai kā cieta viņas maigā, noslēgtā un, atklāti jāatzīst, ietiepīgā meita, māte, protams, cieta krietni vien vairāk — un trīs nedēļas pēc liktenīgās vēstules saņemšanas saslima ar gripu un nomira. Diez vai viņa būtu apzināti gribējusi tik drausmīgu iznākumu, taču droši vien bija apmierināta ar izraisītajām sekām. Bēdu sagrauztais vīrs vienā mirklī aizmirsa visu, kas bija par iemeslu viņa raizēm un dusmām, un savā atmiņā paturēja tikai mirušās sirsnību un skaistumu. Par jaunām precībām, protams, nevarēja būt ne runas, viņš palika atraitnis, un Džeina Dalgliša, par kuras zaudējumu neviens vairs neatminējās, dzīvoja mācītāja mājā un tur saimniekoja, līdz tēvs 1945. gadā beidza darbu un pēc desmit gadiem nomira. Viņa bija ļoti saprātīga sieviete, un, ja arī viņu nomāca mājas soļa un draudzes pienākumu vienmuļība — no dienas dienā, no gada gadā viens un tas pats kā baznīcas kalendārā —, tad viņa nekad nebija sūdzējusies. Džeinas tēvs, bez šaubām, ticēja savai sūtībai un pat nespēja iedomāties, ka, kalpojot viņam, kāda cilvēka talanti var iet zudumā. Visu draudzes locekļu cienītā, bet nemīlētā Džeina Dalgliša labi pildīja savus pienākumus, bet prieku savā dzīvē rada tikai vērojot putnus. Pēc tēva nāves viņa publicēja virkni rakstu par saviem novērojumiem, un tie tūlīt sagādāja viņai zināmu popularitāti; bet ar laiku "mūsu mis Dalglišas hobijs", kā nevērīgi šīs nodarbības dēvēja draudzes locekli, ierindoja viņu starp ievērojamākajām neprofesionālajām ornitoloģēm. Pirms pieciem gadiem viņa pārdeva māju Linkolnšīrā un nopirka "Pentlandi" — mūra kotedžu Monksmiras zemesragā, pašā jūras krastā. Tur Dalglišs brauca apciemot krustmāti ne retāk kā divas reizes gadā.

Ne jau pienākuma dēļ viņš tur brauca, kaut gan, protams, uzskatīja, ka ir atbildīgs par viņu, taču krustmāte bija tik neatkarīga, ka pat radu saites turēja par apvainojošu iejaukšanos savā patstāvībā. Tomēr Dalglišs bija Džeinai ļoti pieķēries, un viņi abi to zināja. Tuvodamies Monksmirai, viņš ar labpatiku domāja par drīzo tikšanos, kā arī par desmit dienu ilgo, katrā zinā patīkamo, mierīgo atpūtu.

Lielajā kamīnā, kā vienmēr, liesmos sausie, pludmalē salasītie koku zari, smaržodami pa visu māju. Kamīna priekšā dziļš krēsls ar augstu atzveltni, kurš atceļojis no vecā mācītāja mājas, taču Dalglišs bija tur dzimis un uzaudzis; krēsla ādas pārvalka patīkamais smārds atgādinās bērnību. Viņa pieticīgi iekārtotajā istabā ar skatu uz jūru un debesīm gaidīs šaura, bet ērta gulta, palagi smaržos pēc kokogļu dūmiem un lavandas, būs papilnam karsts ūdens un liela vanna, kur labsajūtā var iegremdēties sešas pēdas un divas collas garš cilvēks. Krustmāte, arī pati būdama sešas pēdas gara, līdzīgi vīrietim saprot vienkāršo labierīcību vērtību. Viņa iedos Dalglišam padzerties tēju, nosēdinās pie kamīna un sabaros ar karstām, grauzdētām maizītēm un mājās gatavotiem gaļas konserviem. Un galvenais — nekādi līķi, par tiem ne vārda. Džeinai Dalglišai, kā viņš nojauta, likās savādi, ka cilvēks, kurš apveltīts ar viņa prātu, varētu pelnīt, ķerot slepkavas, taču viņa nebija no tiem, kas pieklājības dēļ sāks sarunu par tādu tematu, kas viņu neinteresē. No Dalgliša netika prasīts nekas, pat uzmanība ne, un tādēļ viņa bija pasaulē vienīgā sieviete, kuras sabiedrībā viņš jutās mierīgi un vienkārši. Dalglišs skaidri zināja, ko viņam solīja gaidāmais desmit dienu atvaļinājums. Viņi kopīgi pastaigāsies pa mitrajām, blīvajām krastmalas smiltīm starp putaino ūdens malu un oļaino piekrastes slīpumu un droši vien pat klusēs. Dalglišs nesīs viņas zīmēšanas piederumus, bet viņa, sabāzusi rokas jakas kabatās, soļos nedaudz pa priekšu un vērīgi skatīsies tur, kur nolaidīsies akmeņčakstīte, ko gandrīz nav iespējams atšķirt no viļņu nogludināta oļa, vai pār viņu galvām aizlidos pīle vai tārtiņš. Miers, atpūta, pilnīga brīvība. Un pēc desmit dienām Londonā viņš jutīs, ka atbrīvojies no smagas nastas.

Dalglišs brauca cauri Danvičas mežam. Ceļmalas bija apstādītas ar eglītēm. Jau no attāluma bija sajūtama jūras elpa, sāļā vēja smarža nomāca sveķaino egļu aromātu. Viņā modās satraukums kā bērnam, kurš atgriežas mājās. Mežs izbeidzās. Tumšās egles, ar stiepļu žogiem norobežotas no akvareliskām pļavām un dzīvžogiem, palika aizmugurē. Mašīna ripoja pa Danvičas ceļu starp viršiem un irbulenēm. Kad Dalglišs nogriezās uz zemesraga pusi un pa ceļu, kas ietvēra sabrukuša franciskāņu klostera mūri, brauca kalnā, atskanēja automobiļa signāltaure un apdzenot viņam garām aizdrāzās "jaguārs". Dalglišs pie stūres saskatīja tumšmatainu cilvēku, kas turēja sveicienam paceltu roku, "jaguārs" atvadoties vēl noblēja un izzuda no redzesloka. Tātad teātra kritikis Olivers Letems pavada nedēļas nogali savā ārpilsētas namā. tfas Dalglišam briesmas neradīja, jo Letems no Londonas uz Safolku brauca ne jau nolūkā kādu satikt. Letemam, tāpat kā viņa kaimiņam Džastinam Braisam, Monksmira ir vieta, kur atpūsties no pilsētas un cilvēkiem. Tiesa gan, Letems šeit mēdz ierasties retāk kā Braiss. Dalglišs bija ar viņu pāris reižu ticies un saskatījis viņā daļēji radniecīgu dvēseli: tāda pat iekšēja spriedze un nespēja no tās atbrīvoties. Visiem bija zināms, ka Letems mīl jaudīgas automašīnas un lielus ātrumus. Dalglišam šķita, ka tā ir viņam vienīgā pieejamā atpūta — ar mašīnu drāzties pilnā ātrumā no Londonas uz Monskmiru un atpakaļ. Citādi vispār nav saprotams, kādēļ viņam vajadzīga ārpilsētas māja. Ierodas viņš reti, sievietes turp neved, ar mājas iekārtošanu nenoņemas — tā vienkārši ir kaut kāds atbalsta punkts trakām bezjēdzīgām autosacīkstēm, acīmredzot viņš tādējādi "nolaiž tvaiku".

Aiz pagrieziena kļuva redzama tā sauktā "Māja ar rozmarīnu", un Dalglišs piedeva gāzi. Protams, neievērots te garām nevarēja tikt, bet varēja attaisnoties ar ātrumu: vai vispār iespējams apstāties, ja tik ātri brauc? Garām traucoties, viņš ar vienu aci ievēroja seju augšstāva logā. To jau viņš zināja, ielija Keltropa uzskatīja sevi par Monksmiras mazā rakstnieku ciematiņa vecāko un tādēļ bija piesavinājusies arī dažus pienākumus un privilēģijas. Tā kā muļķīgie kaimiņi viņai par sevi un saviem viesiem neko neziņoja, kad tie ierodas un kad dodas prom, Sēlija bija spiesta to noskaidrot pati. Viņas dzirde ļoti smalki uztvēra tuvojošos automobiļu rūkoņu, jo viņas māja atradās tieši tur, kur no Danvičas šosejas nogriežas lauku ceļš uz zemesragu. Tas deva iespēju pastāvīgi uzraudzīt visu notiekošo.

Apmēram pirms divpadsmit gadiem mis Keltropa nopirka "Broudija klēti", kuru vēlāk pārdēvēja par "Māju ar rozmarīnu". Pirkums bija lēts, un pēc tam viņa ar maigu, neatlaidīgu uzmācību bija piespiedusi vietējo darbaspēku tikpat lēti pārvērst veco, bet gleznaino mūra ēku skaistā, savas sentimentālās publikas gaumei atbilstošā ligzdiņā. Tā bieži tika pieminēta dāmu žurnālos kā "Sēlijas Keltropas apburošā Safolkas kotedža, kur mierīgā vietā pie dabas krūts viņa raksta savus romānus — mūsu dāmu iecienīto lasāmvielu". "Mājas ar rozmarīnu" iekšienē valdīja pretencioza bezgaumība un visas ērtības, bet ārpusē tai bija viss, ko saimniece uzskatīja par raksturīgu īstai lauku mājai: gan niedru jumts (kura uzturēšanai un apdrošināšanai vajadzēja milzum daudz naudas), gan ārstniecības augu dobes (nejēdzīgi aizlaistas; dārzkope mis Keltropa gan nebija nekāda), gan mazs baseins (vasarā smirdoša peļķe), gan baložu māja (kurā baložus tā ari neizdevās ievilināt). 6ija ari līdz pašai zemei apcirpta pļaviņa, kurā vasarās rakstnieku brālība — šis izteiciens piederēja Sēlijai — tika uzaicināta uz tējas dzeršanu. Sākumā uz Džeinu Dalglišu šie ielūgumi netika attiecināti — ne jau tādēļ, ka viņa mazāk nekā citi būtu pelnījusi saukties par rakstnieci, bet gan tādēļ, ka vientuļa vecmeita mis Keltropas vērtību skalā tika pieskaitīta pie neveiksminiecēm gan sabiedriskajā, gan ari personiskajā dzīvē un pelnīja tikai līdzjūtību un iecietību. Taču vēlāk mis Keltropa apjēdza, ka kaimiņieni ļoti ciena godājamas personas un ka viņas mājā dažkārt viesojas vīrieši — ignorējot visus pieklājības noteikumus! — un vienkārši pastaigājas kopā ar viņu pa jūras krastu. Un vēlāk izrādījās, ka Džeina Dalgliša pusdieno pie R.B.Sinklera "Klostera priekšnieka namā"! No tiem, kas tik ļoti apjūsmoja vina slaveno triloģiju, kuras pēdējā grāmata iznāca pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, ne jau visi zināja, ka viņš vēl arvien ir dzīvs. Bet tādus, ko viņš uzlūgtu uz pusdienām, vispār varēja saskaitīt uz pirkstiem. Mis Keltropai nebija paradums būt ietiepīgai un nelabot pieļautās kļūdas, tādēļ mis Dalgliša vienā naktī pārvērtās "dārgajā Džeinā". Tā gan mierīgi turpināja viņu saukt par "mis Keltropu" un pat nenojauta, ka ir reabilitēta, tāpat kā iepriekš nebija nojautusi kaimiņienes noniecinājumu. Ko viņa īstenībā domāja par Sēliju, Dalglišs nezināja. Viņa nemīlēja runāt par kaimiņiem, bet viņš pārāk reti bija redzējis viņus kopā, lai izdarītu savus secinājumus.

Uz Džeinas Dalglišas māju veda grantēts ceļš, kas šķērsoja zemesragu. Pagrieziens atradās apmēram piecdesmit jardu attālumā no "Mājas ar rozmarīnu". Parasti ceļu aizšķērsoja no smagām kārtīm darināti vārti, taču šodien tie bija atvērti un iebīdīti kazenājiem apvītu pliederu dzīvžogā. Automobilis gāzelēdamies ripoja pa grambām, sākumā gan pa labi bija ass rugājs, tad nopļautas pļavas, visbeidzot papardes. Aizmugurē palika divas vienādas mājas, katra savā ceļa pusē, viena piederēja Oliveram Letemam, bet otra — Džastinam Braisam. Neviens no abiem neiznāca ārā, kaut arī Letema "jaguārs" jau stāvēja pie lieveņa un no Braisa mājas skursteņa vijās dūmi. Ceļš sāka līkumot, veda augšup, un pēkšņi skatienam pavērās viss zemesrags, zeltaini violets, iestiepies mirdzošajā jūrā, kur no ūdens pacēlās klinšainie rifi. Visaugstākajā vietā Dalglišs apstādināja mašīnu, lai apskatītos un paklausītos. Rudens viņam nekad nebija sevišķi paticis, bet, kad apklusa motors, iestājušos brīnišķo mieru viņš nemainītu ne pret kādu pavasara sajūsmu. Virši jau bija sākuši noziedēt, toties irbulenes ziedēja jau otro reizi — tādā pašā tumši dzeltenā krāsā kā maija ziedonī. No zemesraga ūdenī iestiepās zilas, violetas un brūnas svītras, dienvidu pusē putnu rezervāta purvainā zemiene papildināja ainavu ar maigi zaļu un debeszilu krāsu, tīdamās caurspīdīgos baltos garaiņos. Gaisu piesātināja viršu smarža un dūmi — pazīstamais neaizmirstamais rudens aromāts. Grūti noticēt, ka priekšā paveras kaujas lauks, kur jau deviņus gadsimtus cietzeme cīnās pret uzvarošo jūru, un ka zem mānīgi rāmā ūdens līmeņa atrodas nogrimušas deviņas Danvičas baznīcas. Tagad zemesragā bija pavisam maz ēku, dažas no tām būvētas nesen. Ziemeļu pusē, gandrīz neizsliedamies pār krasta klintīm, bija redzams Setona nams, ko sev bija uzcēlis populāro detektīvromānu autors Moriss Setons, vientuļš un kaprīzs cilvēks. Apmēram pusjūdzi uz dienvidiem bija redzamas "Klostera priekšnieka nama" varenās sienas, gluži kā pēdējais bastions iekarotājas jūras ceļā, un tālāk, gandrīz saplūstot ar putnu rezervātu, — "Pentlandes kotedža", it kā karātos pār bezdibeni. Apskatot zemesragu, Dalglišs pēkšņi ieraudzīja vienjūga ekipāžu izbraucam uz ceļa un strauji docfamies starp irbulenu krūmiem "Klostera priekšnieka nama" virzienā. Uz bukas salīkusi sēdēja resna sieviete, turēdama rokā mazu pātagu, kas no tālienes atgādināja burvju nūjiņu. Tā laikam bijaR.B.Sinklera mājas pārvaldniece, kura atgriezās no veikala ar pirkumiem. Kaut kas mīļš un mājīgs jautās šajā smieklīgajā ekipāžā, Dalglišs labpatikā to pavadīja ar skatienu, līdz tā nozuda kokos ap "Klostera priekšnieka namu". Tad no savas mājiņas iznāca Dalgliša krustmāte un sāka vērot ceļu, kas veda uz viņas māju. Dalglišs paskatījās pulkstenī: divi un trīsdesmit trīs minūtes. Viņš nospieda sajūgu un "kūperbristole" šūpodamās nesteidzīgi nobrauca lejā.

3

3

Olivers Letems savas mājas otrajā stāvā instinktīvi atrāvās no loga, paslēpās ēnā un skaļi iesmējās, vērodams garāmbraucošo mašīnu. Tiesa, viņš tūlīt izbijies aprāvās — tik skaļš bija viņa smējiens klusajā namā. Un tomēr, kas to varēja iedomāties? Skotlendjarda brīnumdetektīvs, pat neatvēsinājies pēc kārtējās asiņainās izpriecas, ieradies šeit. Lūk, viņš apstājies zemesraga virsotnē. Labi būtu, ja tā velna "kūperbristole" vienreiz salūztu! Tomēr nē, šķiet, Dalglišs vienkārši piebremzējis, lai papriecātos par ainavu. Varbūt nabadziņš muļķīgi priecājas par gaidāmo divu nedēļu ilgo atvaļinājumu, kuru pavadīs rūpīgās krustmātes paspārnē? Nu, nekas, viņu gaida pārsteigums. Rodas jautājums, vai viņam, Letemam, būtu prātīgi palikt Monksmirā, lai, visu to vērojot, papriecātos? Kāpēc ne? Londonā viņu gaida tikai uz pirmizrādi "Galma teātrī" nākamo ceturtdien, un būtu pat dīvaini, ja viņš, tikko paguvis atbraukt, tūlīt dotos atpakaļ. Tomēr interesanti. Trešdien, posdamies šurp, viņš bija gatavs nogarlaikoties laukos nedēļu. Bet tagad ar Dieva palīgu varēs pat uzjautrināties.

4

4

Aizbraukusi aiz kokiem, kuri ietvēra "Klostera priekšnieka namu" no ziemeļiem, Alise Kerisona kā bumbiņa novēlās no pajūga bukas un caur pussabrukušo vārtu arku aizveda ķēvi uz sešpadsmitā gadsimta stalli. Viņa krekšķēdama izjūdza zirgu un veikli pārcilāja atmiņā, vai viss no rīta bija izdarīts un kādas izpriecas mājās vēl gaidāmas. Vispirms viņi abi sēdēs viens otram pretī un padzers tēju — stipru, šķebīgi saldu, kāda patīk misteram Sinkleram. Bet pēc tam, kamēr vēl nav satumsis un pacēlusies migla, kā parasti, divatā dosies pastaigā pa zemesragu. Taču tā nebūs bezmērķīga klejošana. Viņus gaida bēres. Vienmēr labāk, ja ir mērķis, un, lai kā spriestu misters Sinklers, cilvēku mirstīgās atliekas ir un paliek mirstīgās atliekas, un, pat ja tām kaut kā trūkst, pēdējais gods vienalga jāatdod, kā nākas. Un cik gan ilgi tās var glabāt mājās?

5

Pulkstenis jau tuvojās pusdeviņiem. Paēduši vakariņas, Dalglišs un viņa krustmāte omulīgā klusumā sēdēja viesistabā pie kamīna. Tā bija plaša istaba, kas aizņēma gandrīz visu apakšējo stāvu, ar zemiem griestiem, ko balstīja varenas ozolkoka sijas; gridu sedza sarkanīgas flīzes. Atklātajā kamīnā liesmoja un sprakšķēdams dzirksteļoja uguns, blakus žuva sacirstu peldņu grēda. Koksnes dūmu smārds izplūda pa visu māju līdzīgi kvēpinātam vīrakam; gaiss vibrēja, viļņiem sitoties pret krastu. Šīs vienmērīgās, miegainās skanas Dalglišu jau bija pavisam nogurdinājušas. Pretstati viņam vispār patika — gan mūzikā, gan ari dabā, bet šeit, "Pentlandē", vakaros,, kad tik tikko bija sācis krēslot, pretstatus varēja atrast, cik uziet. Mājās siltums un gaisma, visi civilizēta patvēruma jaukumi; ārā zem zemajiem mākoņiem — tumsa, tukšums, noslēpums. Viņš iztēlojās, kā lejā, simt pēdu augstās kraujas pakājē, cits aiz cita veļas vilni, putojot izplūzdami saltajās, cieši sablīvētajās smiltīs; bet dienvidu pusē zem naksnīgajām debesīm stingst purvainais rezervāts, kur neviens niedres stiebrs nepakustas stāvošajā ūdenī.

Izstiepdams kājas tuvāk ugunij un ērtāk atspiezdams pakausi pret augsto krēsla atzveltni, Dalglišs pavērās krustmātē. Viņa sēdēja, kā vienmēr stingri iztaisnojusi muguru, taču bija redzams, ka ir mierīga un jūtas labi. Rokas darbojās ap adīkli — spilgti sarkanu zeķu pāri, nedod Dievs, ja tās būs domātas viņam. Patiesi, diezin vai. Viņa krustmātes vājība nebija mājās gatavoti radu mīlestības apliecinājumi. Kamīna uguns viņas iegarenajā sejā meta tumši sārtus atspīdumus, kuri to vērta līdzīgu brūnai acteku akmens maskai: acis pievērtas ar smagiem plakstiņiem, deguns garš un taisns, mute plata un kustīga. Tagad jau pelēcīgie, sirmie mati savākti pakausī lielā mezglā. Šo seju Dalglišs atcerējās jau no agras bērnības. Viņa skatījumā tā nemainījās.

Augšā viņas guļamistabā aiz spoguļa rāmja bija pavirši aizbāzta izbalējusi 1916. gada fotogrāfija, kur viņa bija redzama kopā ar savu drīz vien nonāvēto līgavaini. Pašreiz Dalglišs atcerējās šo fotogrāfiju: jauns cilvēks augstā piešķiebtā cepurē un bridža biksēs, kuras kādreiz bija viņu nedaudz smīdinājušas, bet tagad šķita to seno laiku, aizmirsto jūtu un neatgūstamo zaudējumu simbols; viņam blakus jaunkundze, augumā nedaudz garāka, ar stūrainu pusaudzes grāciju pagriezusies pret līgavaini, mati savilkti ar lenti un plaši izlaisti pār pleciem, no šķelto svārku apakšas redzami tikai kurpīšu asie purngali. Džeina Dalgliša viņam nekad nebija stāstījusi par savu jaunību, un viņš ari nebija jautājis. Viņa bija vispatstāvīgākā un vismazāk sentimentālā sieviete no visām, kuras Dalglišs pazina. Viņš mēģināja iztēloties, kā ar viņu satiks Debora, kā viņas vispār viena pret otru izturēsies. Deboru bija grūti iedomāties ārpus Londonas. Pēc mātes nāves viņa tikpat kā neieradās vecāku namā, un ari viņš pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ kopā ar Deboru uz Martingeilu nebrauca. Un tagad viņu varēja iedomāties tikai pilsētas dzīvoklī, restorānā vai teātri un varbūt vēl kādā vinu iecienītā kro7 >

dziņā. Viņš bija pieradis dzīvot dažādos līmeņos. Darba līmenī Deborai vietas nebija un "Pentlandes" līmenī pagaidām ari ne. Bet, ja viņi apprecēsies, tad nāksies dalīties gan darbā, gan ari šeit. Un tagad īsā atvaļinājuma laikā viņam beidzot sev jānoskaidro, cik nopietni viņš to grib.

Džeina Dalgliša ierosināja:

— Varbūt paklausīsimies mūziku? Man ir jauna Mālera plate.

Dalglišs nebija muzikāls cilvēks, taču zināja, ka krustmātei

mūzika nozīmēja ļoti daudz; viesoties "Pentlandē" un neklausīties skaņuplates bija vienkārši neiedomājami. Turklāt krustmātes zināšanas un aizrautība savā ziņā piesaistīja viņu mūzikai, un viņš pat sāka tur šo un to atklāt. Pašreiz bija radies tāds noskaņojums, ka varētu ari Māleru klausīties.

Bet tad viņi izdzirdēja piebraucam automobili.

—  Pie velna, — norūca Dalglišs. — Ko gan Dievs atsūtījis? Ceru, ka tā nebūs Sēlija Keltropa.

Mis Keltropai, ja vien viņu labi neatrunāja, ārkārtīgi patika "ieskriet uz minūti"; tādējādi viņa ieviesa Monksmiras vientuļnieku vidū Londonas priekšpilsētu augstāko aprindu tikumus.

"Pentlandē" viņa ieradās sevišķi bieži tad, kad tur viesojās Dalglišs. Medīt cienījamus, neprecētus vīriešus bija viņas dabiska nodarbošanās. Lai arī netiek pašai, gan atradīsies citas, kas gribēs, nevar taču labumu aizlaist postā. Reiz, kad viņš bija atbraucis pie krustmātes, Sēlija sarīkoja pat viesības viņam par godu. Dalglišs tajās neizjūta neko patīkamu — pārāk nejēdzīgi un uzjautrinoši tas viss izskatījās. Nedaudzie Monksmiras iedzīvotāji, it kā tikko iepazinušies, sapulcējās Sēlijas balti rožainajā viesistabā, kraukšķināja grauzdētas maizītes, dzēra lētu heresu un pieklājīgi apmainījās ar tukšām replikām, bet ārā pār zemesragu gaudodama brāzās vētra, visa priekštelpa bija piekrauta ar vaskadrānas lietusmēteļiem un lukturiem. Tas tik bija pretstats! Bet atbalstīt šādus pasākumus gan labāk nevajag.

Džeina Dalgliša teica:

—  Šķiet, ka tas ir viņas "moriss". Un iespējams, ka viņa nav viena, bet gan kopā ar māsasmeitu. Elizabete mācās Kembridžā, bet tagad pēc slimības dzīvo mājās — viņa izslimoja infekciozo mononuklozi. Un vakar, cik saprotu, viņa ieradās šeit.

—  Pēc tādas slimības jāguļ. Bet man liekas, ka tur nav tikai divi, bet gan vairāk cilvēku. Vai tur neblēja Džastins Braiss?

Patiešām blēja Džastins Braiss. Kad mis Dalgliša atvēra durvis, automobiļa starmešu gaismā bija redzami melni silueti, kas, izkāpuši no mašīnas, ieguva paziņu izskatu. Izrādījās, ka pie viņiem ciemos ieradusies visa Monksmira. Pat Morisa Setona sekretāre Silvija Kedža — meitene ar paralizētām kājām, smagi uz kruķiem atspiedusies, vilkās no mašīnas uz gaismas loku pie atvērtajām durvīm. Viņai blakus, it kā morāli atbalstot, lēnām gāja pati Sēlija Keltropa. Aiz viņām — Džastins Braiss, kaut ko blēdams nakts tumsā. Viņam blakus — garais Olivers Letems. Un aiz visiem sadrūmusi, sabozusies un rokas kabatās sabāzusi, nevis gāja, bet negribīgi vilkās Elizabete Marlija, mis Keltropas krustmeita, kura tīšām atpalika un skatījās uz visām pusēm, kaut gan apkārt neko nevarēja redzēt. Braiss iesaucās:

— Labvakar, mis Dalgliša! Labvakar, Ādam! Nepārmetiet man ielaušanos. Tas viss ir Sēlijas dēļ. Mani mīļie, mēs atbraucām saņemt profesionālu padomu. Mēs — tie ir visi, izņemot Oliveru. To mēs sastapām ceļā, viņš nāca pie jums aizņemties nedaudz kafijas. Vismaz tā mums teica.

Letems apstiprināja:

— Jā, vakar, kad biju pilsētā, aizmirsu nopirkt kafiju. Tādēļ nolēmu lūgt vienīgos kaimiņus, kuri man iedos labu kafiju un nelasīs morāli, ka es esot slikts saimnieks. Ja es zinātu, ka jums ir viesi, būtu pilnīgi varējis pagaidīt līdz ritam.

Tomēr aiziet viņš netaisījās.

Gaismā samiegdami acis, atbraucēji ienāca istabā, un kopā ar viņiem tur ielauzās auksts vējš, kas izrāva no kamīna baltu dūmu mutuli. Sēlija Keltropa devās tieši pie uguns un valdonīgā pozā apsēdās Dalgliša krēslā, it kā būtu sagatavojusies pieņemt padoto pazemīgos lūgumus. Viņa graciozi izlika vispārējai apskatei vēl pietiekami glītās kāju potītes, kas asi kontrastēja ar smagnējo, pilnkrūtaino figūru un savītušajām vasarraibumiem klātajām rokām. Viņai varēja būt nepilni piecdesmit gadi, taču pēc izskata varēja dot vairāk. Kā vienmēr pamatīgi, bet prasmīgi krāsojusies karmīnkrāsas lapsas mutīte, dziļi iegrimušas acis uz leju vērstiem kaktiņiem (tādas acis reklāmas fotogrāfijās izskatās ļoti "garīgas"), iekrāsotas ar zilganu ēnojumu, skropstas biezi klātas ar tušu. No galvas vina noraisīja šifona šallīti un parādīja sava friziera pēdējo daiļdarbu — caur bērnišķīgi retajiem matiņiem gandrīz nepieklājīgi spīdēja gluda rozā āda.

Ar viņas krustmeitu Dalglišs bija ticies tikai divas reizes un, tagad sasveicinoties, ievēroja, ka Kembridža vinu maz mainījusi. Tā pati atmiņā palikusī meitene, sadrūmis skatiens, parupji sejas vaibsti. Seja nebija trula, ja tai būtu vēl dzirkstelīte dzīvības, tā izskatītos patīkama.

Pirmītējais miers mājās bija zudis. Brīnums, cik lielu troksni spēj sacelt septiņi cilvēki. Sākumā krēslā iekārtoja Silviju Kedžu — šo procedūru valdonīgi vadīja mis Keltropa, turkklāt no attāluma. Silvijas āriene bija ietekmīga, varētu teikt, pat skaista, ja neņemtu vērā kroplās, paralizētās, iešinētās kājas, spēcīgos plecus un lielās vīrišķīgās plaukstas, kas, nemitīgi lietojot kruķus, bija pārmērīgi attīstītas. Seja tumsnēja kā čigānietei, to ietvēri melni mati, kuri, sasukāti taisnā celiņā, karājās līdz pleciem. Kaut gan tā pauda no senčiem mantotu spēku un stipru gribu, tomēr allaž bija savilkta lēnprātīgā grimasē, kura gan liecināja par rāmi un padevīgi panestām ciešanām, taču nekādi nesaderējās ar augsto, gudro pieri. Lielās melnās acis tīši izraisīja žēlumu. Tagad Silvija deva savu ieguldījumu vispārējā juceklī — apgalvoja, ka viņai ir loti, ļoti ērti, kaut arī skaidri bija redzams, ka tā tas nav, lūdza žēlabainā, gurdenā tonī, kam dabiski bija bezierunu pavēles spēks, lai turpat blakus krēslam pieslietu ari kruķus, — tas nozīmēja, ka tie būs visiem ceļā, un vispār klātesošiem sekmīgi iedvesa kauna sajūtu par viņu nepelnīto veselību. Šo teātra izrādi Dalglišam jau bija gadījies vērot ari agrāk, taču šodien bija jūtams, ka Silvija tēlo bez iedvesmas, gandrīz automātiski. Šodien viņa patiesi izskatījās nevesela un nelaimīga. Melnās acis staroja nespodri kā divi akmentiņi, no nāsīm līdz lūpu kaktiņiem bija ievilkušās dziļas ciešanu rievas. Likās, ka viņa nav izgulējusies. Kad Dalglišs viņai pasniedza glāzi heresa, kļuva redzams, ka viņai dreb roka. Patiesas līdzjūtības uzplūdā viņš satvēra viņas pirkstus un paturēja, lai viņa varētu glāzi iždzert. Bet pēc tam smaidot draudzīgi jautāja:

— Kas noticis? Vai es nevaru palīdzēt?

Atbildi deva Sēlija Kentropa:

—  Protams, nav labi, ka mēs traucējam jūs un Džeinu jau pirmajā vakarā. Es to ļoti labi saprotu. Bet mēs esam ārkārtīgi satraukti.

—  Es personiski, — turpināja Braiss, — esmu ne tik daudz satraukts, cik saintriģēts, lai neteiktu, ka guvis jaunas cerības. Lieta tāda, ka pazudis Moriss Setons. Kaut gan baidos, ka tas varētu būt viņa reklāmas triks pirms jaunā šedevra klajā nākšanas un mūs drīz var piemeklēt nelaime viņu atkal redzēt šeit. Starp citu, nevajag uz nākotni raudzīties tik drūmi.

Jāpiebilst, ka viņš nepavisam neizskatījās drūms. Sēdēdams ieplestām kājām uz maza soliņa kamīna priekšā, ar visu ķermeni tiekdamies tuvāk siltumam un grozīdams galvu uz garā kakla, viņš atgādināja kaitīgu bruņurupuci. Jaunībā viņam bija bijusi neparasta seja: iekrituši vaigi, plata, kustīga mute, lielas, mirdzošas, pelēkas acis, kuras daļēji aizsedza smagnēji plakstiņi. Taču tagad, kad Braisam bija jau piecdesmit gadu, viņš drusku līdzinājās karikatūrai. Acis bija vēl vairāk palielinātas, bet zaudējušas spozmi un asaroja, šķita, ka viņš visu laiku būtu gājis pret vēju. Mati bija atkāpušies no pieres, izbalējuši un kļuvuši rupji kā veci salmi. Bedrītes vaigos zem izspiedušamies žokļu kauliem vērta visu galvu līdzīgu miroņa galvaskausam. Tikai rokas nebija mainījušās, un pašreiz viņš tās pastiepa pret uguni — mīkstas, maigas un baltas, pavisam jaunavīgas.

Uzsmaidījis Dalglišam, Braiss turpināja ironizēt:

— Pazudis kriminālromānu autors. Jau pavecs. Nav bīstams. Nervozs. Sīka auguma. Deguns plāns un taisns. Zobi izvērsti uz priekšu. Plikpauris. Liels gāmurs. Atradēju lūdzam viņu paturēt… Tādējādi, draugs, mēs esam ieradušies pie jums pēc padoma. Jūs taču esat, ja nemaldos, tik tikko piedzīvojis kārtējo triumfu. Ko mums darīt? Vai gaidīt, līdz Moriss pats ierodas, un izlikties, ka viņa pazušanu neesam ievērojuši? Vai ari atbalstīt viņa nolūku un griezties policijā pēc palīdzības? Ja tas patiešām ir reklāmas triks, tad no mūsu puses būtu tikai pieklājīgi pildīt viņa ieceri. Nabaga Morisam tik ļoti vajadzīga palīdzība.

— Joki, Džastin, šeit, ir pilnīgi nevietā, — viņu nopietni pārtrauca mis Keltropa. — Ari es ne mirkli nedomāju, ka tas ir reklāmas triks. Citādi es nebūtu te ieradusies traucēt Ādamu, kad viņam tik ļoti nepieciešama mierīga atpūta pēc grūtas, nogurdinošas izmeklēšanas. Kas jūs esat par brašu puisi, ka notvērāt viņu pirms jauna nozieguma izdarīšanas! Es vienkārši izjutu fizisku vēlēšanos vemt, kad lasīju par šo lietu. Bet kas tagad

ar vinu notiks? Paturēs cietumā uz valsts rēķina un atlaidīs — lai

) »

slepkavo citus bērnus? Nesaprotu, vai tiešām šai valstī mēs visi esam jukuši? Vispārības labad viņu vajag pakārt — un cauri!

Dalglišs bija priecīgs, ka sēd ar seju pret gaismu. Viņš pārāk labi atcerējās, kā Pouliju saņēma ciet. Tāds mazs, nelietīgs cilvēks, smerdelis, pat nebija uz ko skatīties. No bailēm smirdēja. Pirms gada no viņa bija aizgājusi sieva, saburzītais ielāps uz lēto svārku piedurknes acīmredzot bija viņa paša meistarojums. Un Dalglišs visu laiku skatījās uz šo ielāpu, it kā cenzdamies pārliecināties, ka redz tomēr cilvēku. Nu ko, zvērs tagad iedzīts būri, publika un prese var brīvi izplūst policijas slavinājumos vispār un superintendanta Dalgliša slavinājumos atsevišķi. Bet Dalglišs jūt sevī vainu. Kāpēc — lai skaidrībā tiek psihiatri. Šīs izjūtas viņš bija iepazinis jau agrāk, gan jau viņš pratīs ar tām tikt galā. Pārāk ilgi tās viņu nekad netika mocījušas, un nebija gadījies, ka to dēļ viņam sagribētos mainīt profesiju. Tā nu tas bija, tikai apspriest ar Sēliju Keltropu šo Pouliju viņš nevēlējās.

Viņš saskatījās ar krustmāti istabas otrā galā. Viņa mierīgi jautāja:

— Ko gan īsti jūs gribat no mana brāļadēla, mis Keltropa? Ja misters Setons ir pazudis, tad šī lieta jāizmeklē vietējai policijai, vai ne?

— Bet mēs nezinām! — iesaucās mis Keltropa un vienā rāvienā izdzēra glāzi amontiljado, it kā tas būtu lēts saimniecības heress. Pēc tam viņa pasniedzās, lai ielietu vēl. — Moriss varēja ar nolūku paslēpties, lai īstenotu savus personīgos mērķus, piemēram, lai savāktu materiālus jaunai grāmatai. Viņš izteicās, ka šoreiz rakstot kaut ko sevišķu, nepavisam vairs klasiskā detektīvromāna manierē. Savu darbu viņš vispār veic godprātīgi, nekad nerakstīs par to, ko nav izbaudījis personiskajā pieredzē. To pie mums zina visi. Atcerieties, kā trīs mēnešus viņš braukāja kopā ar klejojošo cirku, pirms rakstīja romānu "Slepkavība uz nostieptas auklas". Protams, šajā apstāklī var saskatīt zināmu radošās iztēles trūkumu. Piemēram, savās grāmatās es nekad nevados no personiskās pieredzes.

— Jūs mani ļoti nomierinājāt, mīļā Sēlija. Lai atceramies kaut vai to, ko nācās pārdzīvot jūsu pēdējā romāna varonei! — tūlīt atsaucās Braiss.

Dalglišs pajautāja, kad Setons ir redzēts pēdējo reizi. Mis Keltropa gribēja kaut ko teikt, bet viņu apsteidza Silvija Kedža. Siltuma un heresa ietekmē viņa bija nedaudz piesarkusi un paguvusi attapties. Tagad, pārējiem klusējot, viņa sāka Dalglišam stāstīt:

—  Misters Setons pirmdien aizbrauca uz Londonu pavadīt kādu brīdi savā klubā, tas ir, "Miroņu klubā" Tvistokskvērā. Oktobrī viņš vienmēr nodzīvo pāris nedēļas klubā. Patīk rudenīgā Londona. Pa šo laiku kluba bibliotēkā viņš vāc materiālus savām grāmatām. Līdzi viņš paņēma nelielu čemodānu un portatīvo rakstāmmašīnu. Aizbrauca ar vilcienu no Heilsvortas. Man viņš teica, ka iecerējis jaunu grāmatu, kura būs pavisam citāda nekā parasti, man šķita, ka jaunā iecere ir viņu iedvesmojusi, bet, par ko tieši būs šī grāmata, viņš nestāstīja. Pateica tikai to, ka visi būs pārsteigti. Mēs norunājām, ka viņa prombūtnes laikā es strādāšu viņa mājā līdz pusdienām, un, ja viņam ievajadzēsies kaut ko paziņot, viņš zvanīs pulksten desmitos no rita. Tā viņš allaž darīja, kad brauca uz Londonu strādāt. Raksta viņš ar portatīvo rakstāmmašīnu, ieturot divus intervālus, manuskriptu pa daļām sūta man, un es šos materiālus pārrakstu. Pēc tam viņš visu tekstu rediģē un es to izlaboju nodošanai izdevniecībā. Gabali, ko viņš sūta no kluba, ne vienmēr ir secīgi, pilsētā parasti viņš raksta tikai par to, kas tur notiek. Tāpēc nav zināms, ko saņemšu ar nākošo bandroli. Un tā otrdien viņš

piezvanīja un pateica, ka rītvakar cerot nosūtīt man jaunu bandroli, un pie viena palūdza salāpīt dažus apģērba gabalus. Runāja viņš pilnīgi mierīgi, normālā balsī.

mis Keltropa nenocietās.

—  No Morisa puses tā vienkārši ir cūcība — izmantot viņas pakalpojumus zeķu lāpīšanai un sudraba galdariku tīrīšanai. Kvalificēta sekretāre-mašīnrakstītāja, bet kā tiek izmantots viņas laiks? Dievs vien zina, ko tas nozīmē! Arī man diktofonā ierakstīts milzums materiālu, kurus vajag pārrakstīt, bet tie gaida rindu. Tagad gan par to nav runa. Mana attieksme pret nupat dzirdēto ir visiem zināma.

Visi tik tiešām to zināja. Un būtu ievērojami dedzīgāk piekrituši "mīļās Sēlijas" sašutumam, ja vien viņas personiskā ieinteresētība nebūtu tik acīmredzama. Tiklīdz iespējams izmantot kāda cita cilvēka darbu, viņai obligāti jābūt pirmajai.

Silvija Kedža izlikās, ka nav dzirdējusi mis Keltropas sašutuma pilno repliku. Vina sēdēja un nenovērsa melno acu skatienu no Dalgliša. Viņš paklusu jautāja:

— Bet kad no mistera Setona tika saņemta nākošā ziņa?

—  Nākošās ziņas, mister Dalgliš, nebija. Trešdien, kamēr es strādāju "Setonhausā", viņš tā ari nepiezvanīja, taču par to es neuztraucos. Dažreiz viņš klusē vairākas dienas. Šodien no rita es atkal aizgāju uz turieni, vajadzēja šo to izgludināt, un piezvanīja "Miroņu kluba" pārvaldnieks misters Plants; vina sieva klubā strādā par šefpavāri. Viņš teica, ka klubā valda fiels uztraukums: otrdien pirms vakariņām misters Setons izgājis no kluba un nav atgriezies. Gulta nav aiztikta, mantas un rakstāmmašīna tāpat. Misters Plants sākumā nav gribējis sacelt troksni, domājis, ka misters Setons aizbraucis kārtot darīšanas un aizkavējies, bet, kad viņš ari otrā naktī nav atgriezies un nav par sevi neko ziņojis, sācies uztraukums. Misters Plants nolēmis piezvanīt viņam uz mājām, bet es nezināju, ko darīt. Ar mistera Setona īsto brāli sazināties es nevaru, viņš nesen pārcēlās uz dzīvi citur, un viņa adreses mums nav. Tādēļ es neesmu pārliecināta, vai misters Setons manu rīcību atzīs par pareizu. Es ierosināju vēl nedaudz pagaidīt, mēs ar misteru Plantu vienojāmies, ka, līdzko kaut kas noskaidrosies, tā viens otru informēsim. Bet pirms pusdienām es saņēmu bandroli ar manuskripta daļu.

—  Mēs to paņēmām līdzi, — iesaucās mis Keltropa. — Ari aploksni.

Viņa svinīgi izvilka papīrus no liela izmēra somas un pasniedza Dalglišam. Tā bija parasta pasta aploksne gaiši brūnā krāsā, četrreiz deviņas collas, adrese rakstīta ar mašīnu: "Eskvairam Morisam Setonam, "Setonhausā" Monksmirā, Safolkā". Aploksnē bija trīs lapas neprasmīgā mašīnrakstā ar izturētiem diviem intervāliem.

Mis Kedža vārgā balsī paskaidroja:

— Bandroles ar manuskriptiem viņš vienmēr adresēja pats sev. Bet, mister Dalgliš, tas nav viņa darbs. To viņš nav sacerējis un nav ar mašīnu rakstījis.

— Kā jūs to zināt?

Taisnību sakot, jautājums bija lieks, viltot otra cilvēka mašīnrakstu ir praktiski neiespējami, un, ja vērtē stilu, tad šī meitene, kura bija pārrakstījusi tik daudzus Morisa Setona sacerējumus, protams, varēja no pirmā acu uzmetiena konstatēt, vai tas ir viņa stils. Tomēr viņa nepaguva neko atbildēt, jo atkal iejaucās Sēlija Keltropa:

— Ļaujiet man izlasīt, tad jums uzreiz viss būs skaidrs.

Viņa izvilka no somas lielas ar akmentiņiem izgreznotas brilles, uzlika tās un ērtāk iesēdās krēslā. Tātad Moriss Setons pirmo reizi tiks pagodināts ar sava sacerējuma publisku lasīšanu, nodomāja Dalglišs. Par šādu publikas ieinteresētību autors, protams, būtu pagodināts un varbūt ari par Sēlijas Keltropas sejas izteiksmi. Sagrābusi sava amatbrāļa darbu un piesaistījusi klātesošo uzmanību, Sēlija ar iedvesmu sāka:

"Keraderss atbīdīja no krellītēm darināto portjeru un iegāja naktsklubā. Kādu mirkli viņš pakavējās pie durvīm, stalts un kā vienmēr elegants, labi piegulošā smokingā, saltām, zobgalīgām acīm diezgan augstprātīgi vērodams cieši kopā novietotos galdiņus, lēto neīsti spānisko dekorējumu, draņķīgo publiku. Tad tāds ir Eiropā visbīstamākās laupītāju bandas midzenis! Šeit zem ikdienišķa, nobružāta naktskluba izkārtnes, kas no pirmā acu uzmetiena ne ar ko neatšķiras no simtiem citu, tieši tādu pašu naktsklubu visā Soho rajonā, valda spēcīgs prāts, kura gribai pakļaujas Rietumu ietekmīgākie noziedznieku sindikāti. Liekas pilnīgi neticami. Taču arī šis fantastiskais piedzīvojums šķiet tikpat neticams. Viņš apsēdās pie galdiņa blakus durvīm un sāka vērodams gaidīt. Pienākušajam viesmīlim viņš pasūtīja ceptas krevetes, zaļus salātus un kjanti pudeli. Nevīžīgais viesmīlis kiprietis pieņēma pasūtījumu un, ne vārda neteicis, aizgāja. Vai viņi zina, ka Keraderss ir šeit? Un, ja zina, vai ilgi liks gaidīt?

Zāles otrā galā atradās maza estrāde, ko aizsedza no niedrēm darināts priekškars. Pie rampas stāvēja sarkans krēsls. Pēkšņi visās lustrās gaisma apdzisa, pianists pie estrādes sāka spēlēt lēnu, saldkaislu mūziku. No niedru priekškara iznira sieviete, skaista, blonda, ne pārāk jauna, bet brieduma gados, ar augstām pilnīgām krūtīm. Viņas kustības bija izaicinošas un graciozas, tās vedināja uz domu, ka viņa ir krievu izcelsmes. Mīksti soļodama, viņa tuvojās krēslam un lēnām sāka atvilkt sava vakartērpa rāvējslēdzēju. Pār kājām tas noslīdēja uz grīdas. Zem tērpa viņai nekā nebija, ja neskaita melnu krūšturi un šauru gurnu apsēju. Sēdot uz krēsla ar muguru pret publiku, sieviete atlieca rokas un atpogāja krūštura podziņas. Pie galdiņiem atskanēja aizsmakuši piekrišanas saucieni:

— Rouzij! Rouzij! Bravo Rouzij! Lieliski! Dari tālāk!"

Mis Keltropa pārtrauca lasīšanu. Visi klusēja. Bija skaidri redzams, ka klausītāji ir nomākti. Pēc brītiņa Braiss teica:

—  Palasiet, Sēlija, vēl! Kāpēc jūs apstājaties pašā interesantākajā vietā? Ko dara Rozī? Metas virsū augstdzimušajam Martinam Keradersam un viņu izvaro? Es jau sen uzskatīju, ka viņš ar to beigs. Vai varbūt es par agru priecājos?

Mis Keltropa atbildēja:

— Tālāk lasīt nav vajadzīgs. Pierādījumi ir visiem redzami.

Silvija Kedža no jauna vērsās pie Dalgliša:

—  Redzat, mister Dalgliš, misters Setons nekad savam personāžam nedotu vārdu Rouzija. Tā sauca viņa māti. Viņš pats man teica, ka šo vārdu savās gramatās neizmantos. Un ari neizmantoja.

—  Jo vairāk kādai Soho prostitūtai, — turpināja Sēlija Keltropa. — Misters Setons bieži man stāstīja par savu māti. Viņš viņu dievināja. Kad viņa nomira un tēvs apprecējās otrreiz, viņš no bēdām gandrīz dabūja galu.

Mis Keltropas balsī ieskanējās nepiepildītu mātes jūtu sūrme.

Pēkšņi Olivers Letems palūdza: — Atļaujiet man to aplūkot.

Sēlija viņam pasniedza manuskripta lapas, un, kamēr viņš tās pētīja, visi nogaidot klusēja. Ne vārda neteikdams, Letems lapas atdeva.

— Kas ir? — jautāja mis Keltropa.

— Nekas. Es vienkārši gribēju paskatīties. Setona rokrakstu pazīstu, bet tas rakstīts ar mašīnu. Pie tam jūs sakāt, ka viņš to nav rakstījis.

— Par to es esmu pilnīgi pārliecināta, — teica mis Kedža. — Bet, kāpēc esmu pārliecināta, nevaru izskaidrot. Tā viņš ar mašīnu neraksta. Taču mašīna gan pieder viņam.

— Bet ko var teikt par stilu? — jautāja Dalglišs.

Visiv domīgi klusēja. Beidzot Braiss teica:

—  Šo stilu par Setonam raksturīgu nosaukt nevar. Ja vien gribēja, viņš spēja rakstīt pieņemami. Bet šeit jūtama kaut kāda uzspēlētība, vai jums tā neliekas? It kā cilvēks tīši centies rakstīt slikti.

Elizabete Marlija visu šo laiku sēdēja nomaļus un klusēja kā bērns, kurš dusmojas par to, ka viņu ar varu atveduši un piespieduši garlaikoties pieaugušo vidū. Bet tad pēkšņi viņa nepacietīgi ieteicās:

— Ja tas ir viltojums, tad izgatavots ar nolūku, lai mēs to tūlīt atminētu. Džastinam taisnība, stils viscaur ir neīsts. Un, protams, nejau bez iepriekšēja nolūka izraudzīts viens vienīgs vārds, kas var tikai izraisīt aizdomas. Kāpēc tieši Rouzija? Ja vēlaties uzzināt manas domas, tad es jums pateikšu, ka pats Moriss Setons jokojas. Viņš jūs visus apvedis ap stūri. Redzēsiet, mēs vēl viņa jaunajā grāmatā izlasīsim šī gadījuma aprakstu. Jūs taču zināt, ka sākumā viņš organizē eksperimentu, bet pēc tam tikai raksta.

— Patiesi, tāda bērnišķīga izdarība ir viņa gaumē, — piekrita Olivers Letems. — Un man nepavisam negribas kļūt par viņa muļķīgo eksperimentu dalībnieku. Ierosinu to visu aizmirst. Agri vai vēlu viņš pats ieradīsies.

—  Moriss ir cilvēks ar dīvainībām un ļoti noslēgts, tas nu ir tiesa, jo sevišķi, kas attiecas uz viņa darbu, — apstiprināja mis Keltropa. — Un vēl kas. Man ir gadījies viņam pasviest vienu otru labu ideju. Ir skaidri zināms, ka tās viņš izmantojis. Taču kaut reizi pēc tam būtu atcerējies! Es, protams, negaidīju formālu atzinību. Esmu tikai priecīga, ka va**u amata brālim palīdzēt. Un tomēr kaut kā jocīgi — iznāk grāmata, kurā izmantota tava ideja, bet Moriss pat paldies nepasaka.

— Varbūt viņš vienkārši aizmirsis, ka nav to pats izdomājis, — aizbildnieciski ierosināja Letems.

— Moriss nekad neko neaizmirsa, Oliver. Viņam bija neparasti skaidrs prāts. Strādāja viņš ļoti metodiski. Ja es viņam kaut ko ieteicu, tad viņš vienmēr izlikās, ka nav sevišķi ieinteresēts, noburkšķēja, ka kādreiz to varētu izmantot. Taču no acīm varēja nolasīt, ka šim ieteikumam viņš jau ir pieķēries un nevar vien sagaidīt, kad izdosies ātrāk aizdrāzt uz mājām, lai to ierakstītu kataloga kartītē. Man jau nav žēl. Taču varētu jau nu pateikties. Vienu ideju es viņam ieteicu pagājušā mēnesī un esmu gatava saderēt, ka to atradīšu viņa jaunajā grāmatā.

Derēt neviens negribēja. Braiss teica:

— Jums, Sēlija, ir pilnīga taisnība. Ne jau tikai jums gadījies pasviest viņam vienu otru sīkumu. Bet kādēļ? Dievs vien zina. Vienkārši ienāk prātā jauns, īpatnējs slepkavības veids un kļūst žēl, ka tas vienkārši zudis, kad ir skaidri redzams, ka nabaga Setons izsmēlis visu savu iztēli. Taču, ja neņem vērā plēsonīgo mirdzumu acu skatienā, no viņa puses nav jūtama ne mazākā pateicības kripatiņa! Tagad, kā jūs paši saprotat, palīdzību viņš no manis gan vairs nesagaidīs. Pēc visa tā, ko viņš izdarījis ar Arabelu!…

—  Nē, es viņam neieteicu jaunu slepkavības veidu, bet gan vienkārši zināmu situāciju, — atsaucās mis Keltropa. — Man šķita, ka no tās varētu iznākt ne visai slikts iesākums grāmatai. Es Morisam visu laiku iegalvoju, ka lasītājs jāaizrauj ar pirmajām romāna rindiņām. Un iedomājieties — pa jūru peld laiva, tajā atrodas līķis ar nocirstām roku plaukstām.

Par atbildi istabā iestājās tik pēkšņs un negaidīts klusums, ka, kamīna pulkstenim nositot stundu, visi strauji pagrieza galvas, it kā tas pasludinātu nāves soda izpildi. Dalglišs skatījās uz Letemu — tas pamira, spēcīgi pirkstos saspiezdams glāzītes trauslo pamatni. Ko slēpa šī bālā, akmenscietā maska — viņa seja?

Tad atskanēja Braisa sīkais, nervozais smiekliņš un ļaunā burvība izgaisa. Atskanēja vispārēja atvieglojuma nopūta.

—  Sēlija, kāda jums ir neparasta fantāzija! Kas to varētu iedomāties! Raugieties, ka spējat sevi apvaldīt, mana mīļā, citādi Romantiskā līga izslēgs jūs no sava biedru skaita.

Letems nomāktā, vienmuļā balsī teica:

— Tas neattiecas uz apspriežamo jautājumu. Cik es saprotu, tad esam nolēmuši neko neuzsākt sakarā ar Setona pazušanu. Pilnīgi iespējams, ka Elīzai taisnība un Moriss pats izdomājis tādu muļķīgu joku. Bet, ja tā, tad, jo ātrāk mēs dosimies prom un ļausim misteram Dalglišam baudīt mieru un atpūtu, jo labāk.

Viņš jau cēlās no krēsla, it kā šis notikums būtu līdz nāvei apnicis. Tad pēkšņi pie ārdurvīm skaļi un valdonīgi pieklauvēja. Džeina Dalgliša jautājoši pavērās brāļadēlā, tad piecēlās un gāja atvērt durvis. Viesi apklusa un bez sirdsapziņas pārmetumiem ieklausījās. Vēls apmeklētājs viņu mazajā ciematā bija retums. Ja pēc tumsas iestāšanās kāds viesis arī atnāca, tad tas bija no vietējiem iedzīvotājiem, kurus bez grūtībām pazina pēc klauvējiena skaņas vien. Tā klaudzināt varēja tikai svešinieks.

Uz lieveņa norisinājās klusa aprauta saruna. Pēc tam durvīs no jauna parādījās mis Dalgliša. Aiz viņas melnēja divu vīriešu tumši stāvi formas lietusmēteļos. Mis Dalgliša teica:

—  Tas ir slepenpolicijas inspektors Rekless un seržants Kortins no Safolkas kriminālpolicijas. Viņi meklē Digbiju Setonu. Viņa buru laiva ir piedzīta krastā aiz Mencu līča.

— Dīvaini, — piezīmēja Džastins. — Vakar pulksten piecos tā bija piesieta pie Ādmiņu noejas kā parasti.

Visi bija pārsteigti: cik dīvaini, ka divi izmeklētāji tumsā ieradušies šeit pie ļaudīm mājās kaut kādas atrastas laivas dēļ. Bet Letems apsteidza visus. Viņš jautāja:

— Kas noticis, inspektori

Inspektora vietā atbildēja Džeina Dalgliša:

—  Par nožēlošanu noticis kaut kas šausmīgs. Laivā atradās Moriss Setons.

— Moriss? Moriss Setons laivā? Kādas muļķības! — asā, vai-

»> '

donīgā tonī iebilda mis Keltropa.

—  Tas nevar būt. Moriss nemēdz vizināties laivā. Viņš nemīl būrāt.

Inspektors no tumšā priekšnama ienāca gaišajā istabā un tikai tad ierunājās:

—  Viņš, kundze, arī nevizinājās. Misters Setons miris gulēja laivā. Miris, turklāt ar nocirstām roku plaukstām.

6

Sēlija Keltropa, it kā lepodamās ar savu neatlaidību, vai desmito reizi atkārtoja:

—  Es jums saku, ka ne ar vienu, izņemot Morisu, netiku runājusi par šo ideju. Un kādēļ gan? Neprasiet man precīzu datumu. Pirms kāda pusotra mēneša. Varbūt nedaudz agrāk. Precīzi neatceros. Mēs gājām pa pludmali Volbersvīkas virzienā, kad man pēkšņi iešāvās prātā lieliska ideja, noderīga kriminālromānam: atklātā jūrā tiek aiznesta laiva ar līķi bez rokām. Es to ieteicu Morisam. Taču līdz pat šai dienai vairāk nevienam neesmu par to ieminējusies. Protams, var jau būt, ka viņš ir kādam to stāstījis.

— Skaidrs, ka ir stāstījis! — viņai uzbruka Elizabete Marlija. — Ne jau pats viņš tās plaukstas sev nocirta, lai izskatītos pārliecinošāk. Vai varbūt tu pieļauj, ka gan tev, gan slepkavam vienā un tai pašā laikā prātā ienākusi tā pati spīdošā ideja? Kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka nevienam vairāk neesi stāstījusi? Man, piemēram, šķiet, ka esmu no tevis to dzirdējusi, mēs jau toreiz spriedelējām, cik grūti Morisam iet ar sižeta veidošanu.

Taču viņai, kā liekas, neviens nenoticēja. Džastins Braiss klusi, bet pilnīgi saprotami teica:

— Labā Elīza! Vienmēr gatava aizstāvēt.

Olivers Letems iesmējās, tad iestājās neveikls klusums. To pārtrauca Silvija Kedža. Viņa aizsmakušā balsī izaicinoši teica:

— Man viņš neko tādu nestāstīja!

—  Protams, mīlā, — glaimīgi atsaucās mis Keltropa. — Ir daudzi jautājumi, kurus misters Setons ar tevi neapsprieda. Ar kalpotājiem par visu nerunā! Tevi viņš uzskatīja tieši par tādu. Kāpēc tu pieļāvi, ka tevi pārvērš par telpu apkopēju? Kur palicis tavs lepnums? Vīriešiem, mana mīļā, patīk meitenes ar stingru raksturu.

Kāpēc pēkšņi tāds ļaunums? Dalglišs ievēroja, ka ari pārējie ir apjukuši un to nesaprot. Visi atkal apklusa. Dalglišs, skatoties uz aizvainoto Silviju, jutās neveikli, bet viņa padevīgi nolieca galvu, it kā pieņemdama pelnītu pārmetumu. Mati no abām pusēm kā melns aizkars aizsedza viņas seju. Bija dzirdama viņas aizsmakusi, drudžainā elpa. Nezin kāpēc viņa tomēr neizraisīja žēlumu. Bez šaubām, Sēlija Keltropa uzvedās neciešami, bet Silvijā Kedžā jautās kaut kas tāds, kas nepieļāva līdzjūtību. Tomēr interesanti, kāpēc Sēlija ir tik nikna?

Kopš inspektora Reklesa un seržanta ierašanās bija pagājusi gandrīz vai stunda — šai laikā inspektors bija runājis ļoti maz, toties klātesošie Monksmiras iemītnieki, izņemot Dalglišu un viņa krustmāti, bija izteikušies diezgan daudz. Un ne jau visi runāja saprātīgi. Rekless iekārtojās krēslā ar augstu atzveltni, kas bija atbalstīta pret sienu, un sēdēja nekustīgi kā tiesas izpildītājs, vērīgi raudzīdamies apkārt ar sadrūmušu skatienu. Istaba bija nokurināta karsta, taču viņš nenovilka lēto gabardīna lietusmēteli, kurš nospodrināto metāla pogu sprādžu un kniežu smaguma dēļ it kā nokarājās no viņa pleciem. Uz ceļiem viņš rūpīgi turēja ādas cimdus ar atlokiem un filca platmali, it kā baidītos, ka tos kāds varētu atņemt. Cilvēks, kas jūtas neomulīgi, sīks ierēdnītis, kas, pildot dienesta pienākumus, te nokļuvis un tāpēc neuzdrošinās pat iedzert kādu glāzīti. Dalglišs saprata, ka tieši tādu iespaidu Rekless cenšas radīt. Kā katrs labs detektīvs, viņš prata noiet malā, kad bija vajadzīgs, kļūstot it kā neredzams, nemanāms, kā dzīvokļa iekārtas priekšmets. Protams, ari vina āriene ir atbilstoša, mazs augums, kas laikam gan tik tikko atbilst minimālajam policista augumam; ari sejas izteiksme bailīga, bez spilgtām iezīmēm un tik parasta, kādas tūkstošiem var sastapt sestdienās pūlī jebkurā stadionā. Vienmuļa, neizteiksmīga balss, kurai nekas nav raksturīgs. Bet acis atrodas tālu viena no otras un salti vēro zem nokarenajām uzacīm. Tās nepārtraukti kustas un pievēršas te vienam, te otram sarunas dalībniekam — tā bija maniere, kura mulsinātu, ja vien viņiem labpatiktos to ievērot. Blakus inspektoram visu laiku atradās seržants Kortins, izskatīdamies tā, it kā viņam būtu uzdots sēdēt taisni, klausīties, vērot un klusēt, un to viņš arī prasmīgi darīja.

Pāri visai istabai Dalglišs paskatījās uz krustmāti. Viņa sēdēja savā parastajā vietā un, paņēmusi adīkli, it kā pilnīgi atslēdzās no apkārt notiekošā. Adāmadatas viņa turēja pēc kontinenta ieražas stāvus, kā bija mācījusies savā laikā no guvernantes vācietes. Sēlija Keltropa nenovērsa skatienu no adatu mirdzošajiem dejojošajiem galiem, pārsteigta un reizē arī sašutusi par mājas saimnieces aizrobežu māku. Pati viņa vairs nesēdēja pilnīgi brīvi un nepiespiesti, bet grozījās, gan tā, gan citādi sakrustoja kājas, atmeta galvu atpakaļ, it kā kamīns dvestu viņai sejā neciešamu versmi. Viesistabā patiesi kļuva pārāk karsts — visiem, izņemot Reklesu. Olivers Letems pastaigājās pa istabu no viena gala uz otru, viņa piere mirdzēja sviedros, bet nepārtrauktā kustēšanās šķietami vēl vairāk paaugstināja istabas temperatūru. Pēkšņi viņš apstājās, pagriezās pret Reklesu un jautāja:

— ICad iestājusies nāve? Varbūt tomēr jūs kaut ko pastāstīsiet? Kad Setons nomira?

—  Precīzi tas kļūs zināms tikai pēc medicīniskās ekspertīzes slēdziena, ser.

— Citiem vārdiem sakot, jūs atsakāties atbildēt. Tad es jautāšu savādāk. Par kādu laika sprīdi mums vajadzīgs alibi?

Sēlija Keltropa sašutumā iepīkstējās, taču, gaidot atbildi, arī viņa pievērsās Reklesam.

—  Man vajadzēs noskaidrot, kur jūs visi atradāties, sākot ar to mirkli, kad misters Setons redzēts pēdējo reizi, tas ir, cik es saprotu, no pulksten septiņiem trīsdesmit otrdienas vakarā līdz trešdienas pusnaktij.

—  Kāpēc tik ilgi? — strīdējās Letems. — Viņu šai ceļojumā nosūtīja krietni vien pirms pusnakts. "Saulrietā sarkst debesis, zvaigznes mirdz virs masta, un tāls ceļš mani gaida…" Varbūt sāksim ar mani? Otrdienas vakarā es biju Jaunajā teatrālu ģildē uz pirmizrādi, pēc tam — banketā, kuru bija sarīkojis slavenais teātru baronets. Mājās atgriezos ap pulksten vieniem un atlikušo nakti nepavadīju viens. Ar ko es biju kopā, pagaidām neteikšu, bet ceru, ka rīt varēšu nosaukt šīs personas vārdu. Mēs piecēlāmies vēlu, pusdienojām "Plūškokā" un šķīrāmies tad, kad es dzinu ārā no garāžas mašīnu, lai brauktu uz šejieni. Vakardien Monksmirā ierados apmēram pusastoņos un pēc tam nekur neesmu gājis, tikai pirms gulētiešanas nedaudz pastaigājos pa krastmalu. Šodien braukāju apkārt, lai iegādātos pārtiku. Pēc vakariņām konstatēju, ka esmu aizmirsis nopirkt kafiju, un nolēmu iet uz vienīgo māju, kur iedos labu kafiju un pie tam vēl bez maksas, nepamācīs, ka vīrieši galīgi neprotot saimniekot. īsāk, lai jums labāk būtu saprotams, man ir alibi, ja pieņemam, ka nāve iestājusies otrdien, bet nav tam brīdim, kad Setons tika nosūtīts pēdējā jūras braucienā, — ja pieņem, ka tas noticis vakarvakarā.

Kamēr viņš runāja, Sēlijas I^eltropas sejā nomainījās vesela izteiksmju gamma — ziņkārība, nosodījums, baudkāra interese un sapņainas skumjas —, it kā viņa izmēģinātu, kura izteiksme ir labāka, un beigu beigās izvēlējās sapņaino skumju izteiksmi: labsirdīga sieviete šausminās par vīriešu vājībām.

Inspektors Rekless bilda:

— Es tomēr palūgšu jūs nosaukt dāmas vārdu.

— Nepūlieties. Vismaz līdz tam brīdim, kad man būs izdevies ar viņu parunāt. Taču ļoti jauki, ka jūs izsecināt, ka tā ir dāma. Paklausieties, inspektor, spriedīsim prātīgi. Ja man būtu kāda līdzdalība Setona nāvē, vai tad es nebūtu parūpējies par savu alibi? Bet, ja man būtu vajadzīga kāda nepatiesa liecība, es nebūtu izmantojis sievietes pakalpojumus. Pirmkārt, aiz muļķīgiem bruņnieciskiem apsvērumiem, otrkārt, jūs būtu ātri mūs atmaskojis. Nonāktu līdz sīkumiem, bet kurš gan tos visus var atcerēties? Par ko mēs runājām ar viņu, kurš aizvilka aizkarus, kurā gultas pusē es gulēju, ar cik segām sedzāmies, ko ēdām brokastīs? Mani vienmēr pārsteidz tas, kā cilvēki uzdrošinās izdomāt sev alibi. Lai atcerētos visus sīkumus, nepieciešama ļoti laba atmiņa, bet man tādas nav.

—  Vai jūs, Oliver, uzskatāt, ka visas aizdomas no jums noņemtas? — autoritatīvi jautāja Sēlija. — Slepkavība nav nekāda joka lieta. Saprātīga sieviete neliks šķēršļus.

Letems iesmējās.

— Bet, mīļā Selij, viņa nav saprātīga sieviete. Viņa ir aktrise. Protams, es nedomāju, ka viņa tiepsies. Reiz tēvs man deva derīgu padomu: nekad neliecies gultā ar sievieti, ja no rita tev vai

viņai būs kauns to atcerēties. Tas ir labs noteikums. Nedaudz

>

gan ierobežo seksuālo brīvību, bet dažreiz, kā redzams, ir ļoti ērts.

Letema brīvību tas diez vai īpaši ierobežo, nodomāja Dalglišs. Šo aprindu ļaudis daudz neuztraucas par savu mīlas sakaru nākšanu atklātībā, ja vien tie atbilst viņu prestižam, bet Olivers Letems bija izskatīgs vīrietis, kuram netrūka naudas, kurš bija aristokrātisks un maz pieejams, jādomā, ka viņš kotējas augstu.

Braiss neapmierināti teica:

—  Tātad jums nav ko uztraukties, Setons droši vien nomira otrdienas vakarā. Ja tikai niknais inspektors neiebildīs, ka jūsu dāma būtu ar mieru apstiprināt jebkuru jūsu liecību.

—  Viņa jau nu piekritīs visam, ja tikai labi palūgs, — jokodamies atbildēja Letems. — Tas tomēr ir riskants pasākums. Viņa taču ir aktrise. Šodien viņa var tēlot bezbailīgu meli, kura gatava upurēt sava vārda labo slavu, lai tikai paglābtu mīļāko no cietuma, un es esmu drošībā. Bet, kas notiks rit, ja viņai iegribēsies lomu mainīt? Nē, labi vien būs, ja viņai vajadzēs teikt tikai taisnību.

Tad, acīmredzot nespēdama ilgāk vairs paciest, ka vispārējā uzmanība pievērsta Letemam un viņa mīlestības lietām, Sēlija Keltropa asi iejaucās sarunā:

— Mana liecība, es domāju, vispār nav vajadzīga. Es biju nabaga Morisam ļoti tuva, manuprāt, vienīgā īstenā draudzene. Tomēr esmu gatava ziņot par sevi visu, liekas — tas pierādīs kāda cita nevainību. Svarīga jebkāda informācija, vai ne? Gandrīz visu minēto laiku es biju mājās. Tikai otrdien dienas laikā aizvedu Silviju Kedžu uz Noridžu, kur mums abām mazgāja galvas un izveidoja frizūras Medermārketa frizētavā "Estele". Silvijai šāds brauciens ir patīkama izklaidēšanās, un ari es uzskatu, ka nedrīkst tādēļ vien palaisties, ka dzīvo laukos. Pirms devāmies atceļā, mēs padzērām tēju, un ap pusdeviņiem es atvedu Silviju mājās, tad braucu uz savējo. Vakardien rita pusē es strādāju — ierunāju tekstu diktofonā. Pēcpusdienā devos uz Ipsviču pēc iepirkumiem un pie viena iegriezos ari pie draudzenes lēdgas Brigsas Velvokā — tāpat vien, uz labu laimi, pašu lēdiju es nesastapu, taču runāju ar kalpotājām. Atpakaļceļā es nedaudz apmaldījos un mājās nokļuvu tikai desmitos vakarā. Tur mani gaidīja māsasmeita no Kembridžas, un visu atlikušo vakaru mēs pavadījām kopā, ko viņa, dabiski, apstiprinās. Bet šodien īsi pirms pusdienām piezvanīja Silvija un izstāstīja par saņemto manuskriptu un par to, ka Moriss pazudis. Es sākumā apjuku un nezināju, ko iesākt, bet vakarā, kad redzēju atbraucam superintendantu Dalglišu — viņš brauca garām manai mājai — ,es piezvanīju misteram Braisam un ierosināju visiem sapulcēties, lai lūgtu viņam padomu. Jau tad es jutu, ka noticis kaut kas briesmīgs: kā redzat, man taisnība.

Nākamajam kārta bija Džastinam Braisam. Dalglišs ievēroja, cik labprātīgi šie aizdomās turētie sniedz par sevi ziņas, ko formāli vēl neviens nav pieprasījis. Viņi bez stostīšanās, aizrautīgi kā neofiti lūgšanu sapulcē, uzskaita, kur un kad katrs bijis. Rītdien viņi, protams, apķersies un nožēlos, ka bijuši tik atklāti. Taču ne jau Dalglišam viņi jāaptur. Arvien pieaugošā cieņā viņš vēroja Reklesu: cilvēks zina, kad vajag sēdēt un klusējot klausīties.

Braiss stāstīja:

—  Arī es līdz vakardienai biju pilsētā savā dzīvoklī, bet, ja Setons miris otrdienas vakarā, tad, mīļie, mani var tūlīt neņemt vērā. Tovakar es divas reizes zvanīju ārstam. Jutos drausmīgi slikti, mani mocīja astma. Lēkme bija ļoti smaga. Sēlija zina, kā es mokos. Mans ārsts Laionels Forbss-Denbijs to var apstiprināt. Pirmo reizi es viņam piezvanīju ap pusnakti, lūdzu nekavējoties atbraukt. Protams, viņš atteicās. Lika dzert zilās tabletes, divas uzreiz, un, ja pēc stundas lēkme nemazināsies, jāpiezvana vēlreiz. Tā bija īsta neģēlība. Es viņam teicu: man šķiet, ka mirstu. Tāda astma kā man ir ļoti bīstama: ja jūti, ka mirsti, tad patiešām vari nomirt.

— Nomirt taču nedrīkst, ja Forbss-Denbijs neļauj, — piezīmēja Letems.

— Jā, Oli ver, bet ja nu viņš kļūdās?

— Viņš arī Morisu ārstēja, vai ne? — atcerējās mis Keltropa. — Moriss viņu vienkārši dievināja. Viņam bija nepieciešams nemitīgi uzmanīt sirdi, tādēļ viņš mēdza teikt, ka dzīvo, tikai pateicoties Forbsam-Denbijam.

—  Vienalga viņam vajadzēja atbraukt pie manis otrdienks vakarā, — aizvainots atkārtoja Braiss. — Es viņam vēlreiz piezvanīju pusčetros, un sešos viņš tomēr atbrauca, bet tad jau man bija kļuvis vieglāk. Lai kā ari būtu, man ir pilnīgs alibi.

— Ne visai pilnīgs, Džastin, — iebilda Letems. — Mums trūkst pierādījumu, ka tu zvanīji no sava dzīvokļa.

—  Tā tik vēl trūka, ka ne no sava dzīvokļa! Es taču teicu, ka biju uz nāves sliekšņa! Un, ja ari es zvanītu Forbsam-Denbijam, braukājot pa pilsētu un nogalinot Setonu, tad dakteris taču varēja atbraukt un mani neatrast mājās! Tādā gadījumā viņš uz visiem laikiem atteiktos mani ārstēt!

Letems iesmējās:

—  Manu mīļo Džastin! Ja jau Forbss-Denbijs teica, ka neatbrauks, tad viņš patiesi neieradīsies, un punkts. Vai tad jūs to nezināt?

Braiss palocīja galvu un nopūtās. Viņa attieksme pret alibi apšaubīšanu bija filozofiska. Dalglišs bija dzirdējis par ForbsuDenbiju. Tas bija Vestendas modes ārsts un reizē ari ļoti labs terapeits. Pacienti — un ari pats ārsts — svēti ticēja, ka viņa spriedumi ir nemaldīgi, un, kā viņi mēdza pazoboties, neviens nebūtu uzdrošinājies ne ēst, ne dzert, ne precēties, ne dzemdēt, ne emigrēt, ne mirt bez šī ārsta medicīniskās atļaujas. Pacienti lepojās ar viņa izdarībām, lielījās ar viņa nekaunību un uzjautrināja augstāko sabiedrību, stāstīdami, kā viņš izsviedis pa logu parastās patentētās zāles un padzinis viņu ķēkšu. Paldies Dievam, ka ne viņam, bet Reklesam vai viņa padotajiem būs pie šī nepieklājīgā ārsta jānoskaidro, kāds bijis nonāvētā veselības stāvoklis, un jālūdz apstiprināt viena aizdomās turētā alibi.

Bet pēkšņi Braiss, pārsteigdams visus klātesošos, iekaisis izsaucās:

—  Es viņu nenonāvēju, bet žēlumu arī nejūtu, nemaz nelūdziet! Pēc tā, ko viņš izdarīja ar Arabellu!

Sēlija Keltropa paskatījās uz inspektoru Reklesu, līdzinādamās pazemīgai māmiņai, kura izlūdzas piedošanu par sava bērna slikto uzvedību (lai gan ari šo bērnu iespējams saprast), un viņam vienam paskaidroja:

— Arabella bija viņa Siāmas kaķene. Misters Braiss domā, ka Moriss to nonāvējis.

—  Sēlija, ko gan tur domāt? Tas ir acīm redzams, — iebilda Braiss un teica Reklesam: — Pirms trim mēnešiem es sabraucu viņa suni. Tas bija patiess nelaimes gadījums. Es mīlu dzīvniekus! To es jums apgalvoju. Pat šo neciešamo pinkaini — jūs taču, Sēlija, to zināt — neaudzinātu, nepatīkamu vaukški, Šo notikumu es ļoti pārdzīvoju. Viņš paskrēja man tieši zem riteņiem. Setons viņu ļoti mīlēja. Viņš, bez šaubām, mani apvainoja, ka es esot to sabraucis ar iepriekšēju nolūku. Bet pēc četrām dienām viņš nonāvēja Arabellu. Tāds bija šis cilvēks! Vai ir jābrīnās, ka kādam beigu beigās zuda pacietība?

Mis Keltropa, mis Dalgliša un Letems steidzās atspēkot viņa teikto, visi trīs sāka runāt reizē, skaļumā pārspējot cits citu:

— Dārgo Džastin, nav taču nekādu pierādījumu, ka…

— Mister Brais, neviens gan nedomā, ka Arabellai būtu kāds sakars ar notikušo.

— Ak kungs, Džastin, kādēļ gan vilkt.ārā…

Tad atskanēja Reklesa klusais jautājums:

— Bet, ser, kad jūs atbraucāt no Londonas?

— Trešdien pēcpusdienā. Ap četriem. Un Setona līķi es mašīnā līdzi nevedu. Man par laimi, pēc Ipsvičas visu ceļu niķojās ātruma pārslēdzējs, un galu galā nācās mašīnu atstāt Beina garāžā tūlīt pēc izbraukšanas no Saksmandemas. Tālāk es kūlos ar taksi. Mani atveda jaunais Beins. Un tādēļ, ja jūs manā mašīnā gribat meklēt asins traipus un pirkstu nospiedumus, tad meklējiet tos pie Beina. Vēlu sekmes.

Letems teica:

— Vispār, kādēļ mēs tā cenšamies? Un kā ar tuvākiem radiniekiem? Kā ar Morisa īsto brālīti? Kāpēc policija viņu nemeklē? Galu galā viņš ir mantinieks. No viņa gan vajag prasīt alibi.

Viņam klusi atbildēja Elizabete Marlija:

— bigbijs vakarvakarā bija "Setonhausā". Es pati viņu atvedu.

Tā bija viņas otrā piezīme pēc inspektora ierašanās; bija jūtams, ka viņa to izteica nelabprāt un nepavisam nejau tādēļ, lai pievērstu sev uzmanību. Taču iespaids bija varens. Vispārējās neizpratnes radītajā klusumā atskanēja mis Keltropas asā, valdonīgā balss:

— Ko nozīmē "pati atvedu"?

Šis jautājums radās pats no sevis, atzina Dalglišs.

Meitene paraustīja plecus:

—   To, ko es teicu. Vakarvakarā es atvedu Digbiju Setonu ar mašīnu mājās. Viņš man piezvanīja no Ipsvičas stacijas pirms pārsēšanās un palūdza sagaidīt viņu Saksmandemā astoņos trīsdesmit. Viņš zināja, ka Morisa nav mājās, un laikam negribēja izdot daudz naudas taksometram. Tā es braucu ar "mini".

—   Par to tu man nekā nestāstīji, kad es atgriezos mājās, — pārmetoši teica mis Keltropa. Pārējie bailīgi nodrebinājās, jo gaidīja ģimenes scēnu. Tikai tumšais augums krēslā pie sienas palika mierīgs.

—   Es nedomāju, ka tas tevi var interesēt. Turklāt bija jau vēls, kad es atgriezos.

—   Un arī šodien tu klusēji. Kādēļ līdz pat šim laikam neko neteici?

—   Bet kāpēc gan man būtu jāsaka? Ja Digbijs gribētu pēc tam atkal pazust, kāda man tur daļa? Un vispār — tad vēl nekas nebija zināms par Morisa Setona nāvi.

—   Tātad, pēc Digbija Setona lūguma, tu sagaidīji viņu pusdeviņos stacijā? — atkārtoja Letems, lai sarunu ievadītu iepriekšējā gultnē.

—   Tieši tā. Un, Oliver, viņš patiešām atbrauca ar šo vilcienu, nevis slēpās uzgaidāmajā telpā vai pastaigājās pa peronu. Es nopirku perona biļeti un pati redzēju, kā viņš izkāpa no vagona. Un kā nodeva biļeti kontrolierim. Biļete bija pirkta Londonā, viņš vēl nonurdēja, ka tā ir dārga. Kontrolieris vinu, protams, atcerēsies. Tur vispār izkāpa kādi pieci seši cilvēlu.

—Un, jādomā, ka līķis viņam līdzi nebija? — turpināja Letems.

— Ja nu vienīgi trīsreiz divas pēdas lielajā ceļasomā.

— Vai tu viņu aizvedi tieši mājās?

—   Protams. Saksmandema nav tāda vieta, kur pēc pulksten astoņiem vakarā dzīve kūsātu, un Digbijs nav tāds kavalieris, ar kuru būtu patīkami iedzert krūzi alus, protams, vadoties no manas gaumes. Kā jau teicu, es vienkārši palīdzēju viņam ietaupīt naudu.

—   Tālāk, Elīza! Stāsti, kas notika pēc tam, — viņu mudināja Braiss. — Tu nogādāji viņu "Setonhausā". Nu, un tad?

—  Neko. Izsēdināju pie durvīm. Mājā valdīja klusums, logi bija tumši. Visiem taču ir zināms, ka oktobri Moriss pārceļas uz dzīvi Londonā. Digbijs mani uzaicināja mājā iedzert, bet es atbildēju, ka esmu nogurusi un man laiks doties mājup, jo krustmāte Sēlija ir droši vien atgriezusies un mani gaida. Mēs atvadījāmies. Digbijs atslēdza durvis un iegāja mājā.

— Tātad viņam bija durvju atslēga? — precizēja Rekless.

— Vai vina attiecības ar brāli bija tik tuvas?

—  Kādas bija viņu attiecības, nezinu, bet mājas atslēga viņam bija.

Rekless vērsās pie Silvijas Kedžas:

—   Vai jums bija zināms, ka Digbijam Setonam ir brīva ieeja "Setonhausā"?

Silvija Kedža atbildēja:

—   Misters Moriss Setons savam brālim atslēgu iedeva apmēram pirms diviem gadiem. Dažreiz viņš ieminējās, ka šo atslēgu vajadzētu atņemt, taču misters Digbijs to izmantoja reti un tikai tad, kad brālis nebija mājās. Šķiet, ka misters Moriss uzskatīja to par mazsvarīgu apstākli un atslēgu viņam atstāja.

—   Bet interesanti, kāpēc viņš atslēgu gribēja Digbijam atņemt? — jautāja Braiss.

Taču mis Keltropa acīmredzot uzskatīja viņa jautājumu par neiederīgu, jo plati iepleta acis, it kā sacīdama: "Tikai ne kalpotāju klātbūtnē," — un augstdzimušas dāmas balsī paskaidroja:

—  Ari man Moriss reiz teica, ka gribot atņemt Digbijam mājas atslēgu. Saprotams, runa jau nebija par to, ka viņš viņam neuzticētos. Viņš vienkārši nedaudz uztraucās, ka Digbijs to varētu pazaudēt vai ari to varētu nozagt kādā nakts klubā, kurus Digbijs tik ļoti iecienījis.

— Bet iznāk, ka viņš to tomēr neatnēma, — teica Letems.

' > > '

— Vakarvakarā ap deviņiem Digbijs ar šo atslēgu atslēdza durvis un iegāja mājā. Un kopš tā laika viņu vairāk neviens nav redzējis. Bet, Elīza, vai tu precīzi zini, ka mājā neviena nebija?

—  Kā es to precīzi varu zināt? Es iekšā negāju. Taču viss bija kluss un gaismu nekur neredzēja.

— Šodien no rita pusdeviņos es tur biju, — teica Silvija Kedža. — Parādes durvis bija aizslēgtas, un mājā neviena nebija. Visas gultas bija apklātas. Pat no dzērieniem misters Digbijs nebija sev neko ielējis.

Neviens neizteica visiem radušos domu, ka vajadzēja notikt kaut kam ārkārtīgam. Grūti iedomāties tādu notikumu, kura dēļ Digbijs Setons neturētu par vajadzīgu iestiprināties ar dažiem malkiem.

Tikai Sēlija iebilda:

— Tas ne par ko neliecina. Digbijam ir vienmēr līdzi pie jostas piestiprināta pudele. Tā ir viena no tām dīvainībām, kas tik ļoti kaitināja Morisu. Bet kur tad viņš palicis?

—  Vai viņš neteica, ka vēl kaut kur gatavojas iet? — Letems jautāja Elīzai Marlijai. — Kā viņš izskatījās?

— Kā parasti. Digbijs, kā jau bigbijs. Un neko neteica.

—  Tā ir kaut kāda nejēdzība, — savu spriedumu izteica mis Keltropa. — Digbijs, tikko ieradies, nebūtu tūlīt devies prom. Un pie tam, uz kurieni? Tu esi pārliecināta, ka viņš ne ar vārdu neieminējās par saviem nodomiem?

— Viņu kāds varēja izsaukt, — ieteicās Elizabete.

— Izsaukt? — viņai uzkliedza tante. — Par viņa atbraukšanu taču neviens neko nezināja. Kas gan varēja vinu izsaukt?

—  Nezinu. Vienkārši izsaku savu viedokli. kad gāju atpakaļ uz mašīnu, mājā ieskanējās telefons.

— Tu esi pārliecināta? — jautāja Letems.

—  Ko jūs piesienaties: "pārliecināta, pārliecināta". Jūs taču zināt, kā tur, augšā, ir naktī. Neviena cilvēka, klusums, noslēpums. Skaņas dzirdamas tālu. Es jums saku — dzirdēju telefona zvanu.

Pārējie klusēja. Viņai, protams, bija taisnība. Visi zināja, kā jūtas cilvēks zemesraga augstākajā vietā, kad satumst. Klusums, neviena cilvēka, noslēpums — tas viss ari tagad viņus gaidīja ārā. Sēlija Keltropa nodrebinājās, it kā salstot, kaut gan istaba bija nokurināta ļoti karsta. Karstums kļuva vienkārši neciešams. To bija paveicis Braiss, sēdēdams uz kamīna soliņa un visu laiku kā elles kurinātājs piesviezdams malku. Varenās liesmu mēles šņākdamas apņēma sacirsto jūras izskaloto koksni. Uz vecajām mūra sienām it kā izspiedās asiņaini izgarojumi. Dalglišs piecēlās, piegāja pie loga un, atbīdījis slēģus, pacēla rāmi. Istabā ieplūda tīra, auksta gaisa strāva, tā savirpuļoja ap viņa galvu, norāva visas grīdsedziņas, atnesot līdzi plīstošo viļņu dārdus. Dalglišs novērsās no loga, un šajā brīdī Rekless savā neizteiksmīgajā, klusajā balsī teica:

—  Kāds varētu aizvest mis Kedžu mājās. Viņa jūtas slikti — šodien es ar viņu nerunāšu.

Silvija pacēla galvu un gribēja iebilst, bet, apņēmīgi pieceldamās, atsaucās Elizabete:

—  Es aizvedīšu. Laiks ari man doties mājās. Vispār es tieku uzskatīta par izslimojušu, bet šodien te nav sevišķi derīgas sarunas tādam cilvēkam, kurš atveseļojas. Kur ir viņas mētelis?

Sākās juceklis. Visi atvieglojumā sāka rosīties, pasniedza Silvijai Kedžai mēteli, kruķus un visādi centās viņai pakalpot. Mis Keltropa žēlīgi sniedza māsasmeitai automašīnas atslēgas un steidzās viņu pārliecināt, ka mājās nokļūs kājām. Protams, Olivers un Džastins viņu pavadīs. Silvija Kedža palīgu pavadībā klumburoja uz durvīm.

Tieši šai mirklī iezvanījās telefons. Skaņa bija tik pazīstama un vienlaikus tik ļaunu vēstoša, ka visi klātesošie sliktā priekšnojautā pamira. Mis Dalgliša piegāja pie telefona un pacēla klausuli, bet Rekless tai pašā mirklī jau atradās blakus un, pat neatvainojies, izņēma klausuli viņai no rokām. Sarunas saturu saprast nevarēja. Rekless izteicās aprauti un īsi. Likās, ka viņš runā ar policijas iecirkni. Viņš galvenokārt tikai klausījās un krekškēja. Noslēgumā teica:

—  taisnība. Pateicos jums. Rīt no rita "Setonhausā". Tad ari parunāsim. Visu labu.

Nolicis klausuli, viņš pievērsās klātesošajiem. Visu sejas pauda ziņkāri un nepacietību. Dalglišs jau nodomāja, ka Rekless viņus visus būs maldinājis, bet tas atklāti paziņoja:

— Atradies Digbijs Setons. Viņš piezvanījis uz Loustoftas policijas iecirkni un paziņojis, ka vakarvakarā, braukdams uz Loustoftu, ar mašīnu iegāzies grāvī un atrodas slimnīcā. Rīt no rita vinu no turienes izrakstīs.

Klis Keltropa taisījās uzdot dabisku jautājumu, taču inspektors Rekless pēc paša ierosmes piebilda:

—  Viņš teicis, ka vakar tūlīt pēc astoņiem kāds viņam piezvanījis it kā no Loustoftas policijas iecirkņa un pieprasījis tūlīt ierasties, lai identificētu brāļa līķi. Zvanītājs paskaidrojis, ka

Morisa Setona līķis atrasts laivā, kuru vilni iznesuši krastā, un

> ' > > '

ka tam nocirstas abu roku plaukstas.

—  Bet tas taču ir neticami ,— pārsteigts iebilda Letems. —

Man šķiet — jūs taču teicāt, ka līķis atrasts tikai šodien pie-

i -b vakarē r

— Tieši tā, ser. Un no Loustoftas iecirkņa neviens nav zvanījis. Par to, kas noticis ar misteru Morisu Setonu, līdz pat šim vakaram nezināja neviens. Ja neskaita, protams, vienu cilvēku.

Viņš pārlaida viņu sejām bēdīgu, uzmanīgu skatienu. Visi sastinguši klusēja. It kā šis sastingums būtu iestājies laikā, kas ir apstājies, un viņi ir neaizsargāti tuvīnās kataklizmas priekšā. Vārdi bija nevietā. Vajadzēja sākt rīkoties — asi, noteikti, dramatiski. Un, it kā sapratusi, kas no viņas tiek gaidīts, izdarīgā Silvija Kedža ar vaidu izslīdēja no Elīzas rokām, kuras viņu balstīja, un, zaudējusi samaņu, nokrita uz grīdas.

7

Rekless teica:

—  Es domāju, ka, spriežot pēc sastinguma pakāpes un vispārējā izskata, nāve iestājusies otrdien pusnaktī, stundu ātrāk vai vēlāk. Būšu pārsteigts, ja medicīniskā ekspertīze to neapstiprinās. Roku delnas tika nocirstas pēc tam. Asinis ir tecējušas maz, un liekas, ka cērtamā dēļa uzdevumu pildījis laivas sēdeklis. Ja pieņemam, ka misters Braiss ir teicis patiesību un trešdien ap pieciem laiva vēl bija šeit, pie tam izvilkta krastā, tad var secināt, ka patiesībā līķis jūras ceļojumā ir nosūtīts stundu vēlāk, kad sākās bēgums. Ari delnas acīmredzot ir cirstas tumsā. Šajā laikā viņš bija miris jau astoņpadsmit stundas, varbūt pat vairāk. Kā un kur viņš mira, es nezinu. Bet noskaidrošu.

Trīs poficisti vēl aizvien sēdēja viesistabā. Džeina Dalgliša ar ieganstu, ka viņai jāiet uzvārīt kafija, bija atstājusi viņus trijatā, un tagad virtuvē bija dzirdama patīkama trauku šķindoņa. Viesi bija devušies prom apmēram pirms desmit minūtēm. Silviju Kedžu viegli un ātri atdzīvināja, un, kad viņa kopā ar Elizabeti Marliju aizbrauca, radās tāda sajūta, ka nebūtu par jaunu izbeigt šo pusnakts izklaidēšanos. Viņi paskatījās cits uz citu — visiem sejas izmocītas, vaigi iekrituši. Arī Reklesam radās pārliecība, ka viņi pavisam vāji spēj aptvert jautāto, kaut gan viņš, gluži otrādi, tikai tagad bija atdzīvojies un mēģināja ar visiem apspriest jautājumu par iespējamo slepkavības ieroci. Klātesošie nevarēja atcerēties, vai viņu saimniecībā ir cirvji vai gaļas cērtamie naži un, ja ir; tad kur tie glabājas, kad tie pēdējo reizi redzēti. Tādi bija visi, izņemot Džeinu Dalglišu. Bet pat viņas teiktais, ka pirms dažiem mēnešiem no malkas šķūnīša pazudis cirvis, nevienu nesatrauca. Bija acīmredzams, ka sleplavība nevienu vairs neinteresē un viņi vairāk nespēj. Kā pārmērīgi satrakojušies pirmsskolas audzēkņi svētku beigās, viņi gribēja tikai vienu — ātrāk nokļūt mājās.

Rekless ierunājās par lietu tikai tad, kad mis Dalgliša izgāja. Tas bija pavisam normāli, taču Dalglišs bija pārsteigts, cik aizskarts jutās par to, kas ar šādu rīcību bija domāts. Rekless acīmredzot nav ne muļķis, ne arī nejūtīgs stulbenis. Viņš nesāka Dalglišu oficiāli brīdināt, aicināt sadarboties un saglabāt noslēpumu, to viņš paredzēja kā pašu par sevi saprotamu. Noziegumu izmeklēja viņš. Atbildība gūlās uz viņu. Un viņam arī vajadzēja izlemt, cik daudz no šīs mīklas nodot Dalglišam izskatīšanai; kam izrādīt uzticību un līdz kādai robežai. Dalglišs bija nonācis neparastā situācijā, un tā viņam ne visai patika.

Viesistabas gaiss vēl aizvien bija sasmacis. Malka kamīnā sadegusi un sabrukusi bālganu pelnu kaudzē, bet karstums četrās mūra sienās vēl turējās, dvesa sejā kā no kurtuves, un tādēļ istabā bija smacīgi. Šķita, ka inspektors no tā neko nejuta. Viņš palūdza:

—  Pastāstiet man, kādi cilvēki šodien te bija, mister Dalgliš. Vai viņi visi patiesi sevi uzskata par rakstniekiem?

Dalglišs atbildēja:

— Olivers Letems laikam būtu stādījies priekšā kā teātra kritiķis. Mis Keltropa vēlētos, lai viņu uzskata par "jūtu virziena" romānisti, bet, ko tas nozīmē, saprotiet, kā gribat. Grūti pateikt, kā būtu sevi dēvējis Džastins Braiss. Viņš izdod literāri politisku žurnālu, kuru dibinājis viņa vectēvs.

Dalglišam par pārsteigumu, Rekless apstiprinoši pamāja.

— Jā, es zinu. Mēnešraksts "Kritikas apskats". Mans tēvs to pirka. Toreiz seši pensi strādnieka cilvēkam bija jūtama summa. Un "Kritikas apskats" par sešiem pensiem deva atbalstu un orientāciju. Tagad tas nav kaujinieciskāks par Financial Times, rožūdentiņš — padomi, kur ieguldīt kapitālus, neinteresantu grāmatu recenzijas. Luncinās ap inteliģenci. Bet tāds žurnāls šodien nevar cilvēku materiāli nodrošināt.

Dalglišs atbildēja, ka, pēc viņa rīcībā esošajām ziņām, Braiss, izdodams žurnālu, neko nepelna — gluži otrādi, iegulda tajā savus paša līdzekļus.

Rekless teica:

— Šķiet, ka misters Braiss nebaidās, ka viņu var uzskatīt par homoseksuālistu. Bet kas viņš ir īstenībā?

Šis bija pilnīgi loģisks jautājums. Par aizdomās turētiem ir vērtīgas jebkuras ziņas, ja tiek izmeklēta slepkavība. Un šī lieta aizvien vairāk ieguva tādu nokrāsu. Tomēr Dalglišs izjuta nepatiku. Viņš atbildēja:

— Man nav ne jausmas. Var būt, ka viņš izturas pret visu ar mazliet dalītām jūtām.

— Vai viņš ir precējies?

— Cik es zinu, ne. Bet mēs taču vēl neesam nonākuši tik tālu, lai automātiski turētu aizdomās katru neprecējušos vīrieti, kurš ir vecāks par četrdesmit gadiem?

Rekless neatbildēja. Atgriezās mis Dalgliša, nesdama uz paplātes kafiju, un viņš, saņēmis tasi, pateicās, taču skaidri redzams, ka bez sevišķas sajūsmas. Kad viņa atkal izgāja, Rekless pacēla kafijas tasi pie lūpām un, drūmo skatienu pievērsis pretējai sienai, iedzēra. Pie sienas karājās saimnieces darinātais akvarelis "Garknābes lidojumā". Tad Rekless ierunājās:

— Zilie ir ļauni. Nekādā ziņā ne izvarotāji, bet vienkārši ļauni. Arī šajā slepkavībā ir kaut kas sevišķi ļauns. Šī klibā sekretāre, mister Dalgliš, no kurienes viņa radusies?

Dalglišs, juzdamies kā students mutvārdu eksāmenā, atturīgi atbildēja:

—  Silvija Kedža ir bārene un viena pati dzīvo mājelē pie Ādmiņu nobrauktuves. Stāsta, ka viņa esot ļoti prasmīga sekretāre mašīnrakstītāja. Strādāja galvenokārt pie Morisa Setona, bet atsevišķus darbus veica ari mis Keltropai un Braisam. Par viņu un ari pārējiem ciematniekiem es maz ko zinu.

— Šodien ar jūsu zināšanām pilnīgi pietiek, mister Dalgliš. Bet mis Marlija?

—  Ari bārene. Krustmātes audzināta. Pašreiz mācās Kembridžā.

— Un visi šie ļaudis ir jūsu krustmātes draugi?

Dalglišs nezināja, kā pareizāk atbildēt. Viņa krustmāte šo jēdzienu lietoja reti un, atskaitot vienu personu, diez vai kādu Monksmirā nosauktu par savu draugu. Nesāksi taču atteikties no kaimiņiem tad, kad viņus tur aizdomās par slepkavību. Un, apspiedis vēlēšanos dot nesaprotamo atbildi, ka šeit cilvēki ir tuvi, bet ne labi pazīstami, viņš izvairīgi atteica:

—   Labāk par to jautājiet viņai pašai. Protams, viņi visi ir savstarpēji pazīstami. Ciemats mazs, apkārt neviena. Kaut kā jau satiek.

— Kad viens otram nenobeidz kaķus un suņus, — piezīmēja Rekless. Dalglišs klusēja. Rekless piebilda:

— Nevar gan apgalvot, ka šodien kāds no viņiem būtu sevišķi satraukts. Visu vakaru netika izteikts neviens līdzjūtīgs vārds mirušajam. Šai sakarā kāds no rakstniekiem varētu viņam noturēt īstu kapa runu.

— Mis Kedža tomēr uztraucās, — iebilda Dalglišs.

—  To neizraisīja sēras. Viņai bija šoks. īsts klīnisks šoks. Ja līdz ritam viņai nekļūs labāk, vajadzēs kādam braukt pēc ārsta.

Viņam pilnīga taisnība, nodomāja Dalglišs. Tipisks nervu šoks. Tas, protams, pats par sevi kaut ko liecina. Protams, tāda ziņa var cilvēku satraukt. Bet, ja tā nav pārsteigums, tad diezin vai. Tomēr ģībonis vēlāk gan izskatījās dabisks un tāpēc izslēdza noziedzīgu zinu noklusēšanu.

Inspektors kekless pēkšņi piecēlās, it kā neizpratnē paskatījās uz tukšo kafijas taisi, kuru turēja rokā, un kārtīgi to nolika uz paplātes. Pēc minūtes seržants Kortnijs izdarīja to pašu. Likās, ka beigu beigās viņi gatavojas aiziet. Tomēr bija palicis vēl viens apsvērums, ko Reklesam vajadzēja izteikt. Tas bija pilnīgi ticams apsvērums, kas varbūt varēja ieinteresēt un varbūt ari ne. Taču Dalglišs ar nepatiku atskārta, ka nezin kāpēc runāt vairs negribas. Dažas nākamās dienas ar visu to solījās būt grūtas un nepatīkamas, lai dēļ šī Reklesa vēl pievērstos slimīgai pašanalīzei. Tādēļ viņš apņēmīgi teica:

— Runājot par viltoto manuskriptu, droši vien jums būs interesanti uzzināt, ka es esmu noskaidrojis — vismaz man pašam tā liekas —, kāds klubs tur aprakstīts; protams, fragments ir pārāk īss, un es varu arī kļūdīties, bet šķiet, ka tas ir "Kortesa klubs" Soho un tā īpašnieks ir L.Dž.Lukers. Varbūt atceraties? Piecdesmit devītajā gadā Lukers nošāva savu kompanjonu un viņam piesprieda nāves sodu, bet kasācijas tiesa spriedumu atcēla un palaida viņu brīvībā.

Rekless centās atcerēties.

—  Jā, jā, Lukeru es atceros. Laikam tiesnesis Brotviks vadīja prāvu. "Kortesa klubs" ir īstā vieta, ja par kādu grib radīt aizdomas. Piemēram, par Lukeru.

Rekless devās uz izeju klusējošās ēnas — seržanta Kortnija — pavadībā. Taču, nokļuvis pie durvīm, viņš pagriezās atpakaļ un teica:

— Kā redzu, jums, mister Dalgliš, ir vareni paveicies, tādēļ ka gadījās būt šeit.

Tas izklausījās aizvainojoši.

8

Pretstats starp apgaismoto, karsto viesistabu un auksto, tumšo rudens nakti bija neizsakāms. Sper soli un it kā krīti melnā bezdibenī. Pirmajā mirklī, kad aizvērās "Pentlandeskotedžas" durvis, Sēliju sagrāba aklas šausmas. Tumsa satvēra, spieda tik cieši, ka ne paelpot. It kā pat gaiss būtu sabiezējis un tajā jālauž ceļš, pie tam zaudēta attāluma un virziena izjūta. No visām pusēm šajā melnajā, noslēpumainajā tukšumā drūmi dārdēja pret krastu plīstošās bangas, un viņai kā jūrniekam, kurš izsviests tuksnesīgā nepazīstamā krastā, bija bail spert soli. Letema iedegtā kabatas lukturīša gaismas aplī zeme šķita nereāla un neiedomājami tāla kā mēness virsma. Likās neticami, ka pa to var iet cilvēks. Sēlija paklupa un būtu pakritusi, ja, par laimi, Letems viņu cieši nesatvertu pie elkoņa.

Tā viņi kopā virzījās pa taciņu augšup. Sēlija nebija domājusi, ka nāksies kājām atgriezties mājās, viņa bija apāvusi vieglas kurpes uz augstiem papēžiem, tādēļ kājas uz oļiem slīdēja katra uz savu pusi un stiga mīkstajā smiltī; vina vilkās aiz Letema kā nepaklausīgs, neveikls bērns. Toties bailes bija izzudušas. Acis pamazām pierada pie tumsas, un piekrastes bangu rēkoņa attālinājās, ar katru soli kļūstot aizvien vājāka un klusāka. Sevišķi atvieglota vina jutās, kad atskanēja īdzīgā Braisa balss:

— Pārsteidzoša slimība ir šī astma. Vakars bija tik šausmīgs, pirmo reizi mūžā iznāca saskarties ar siekavību — un ne mazāko simptomu! Turpretī pagājušajā otrdienā, šķiet, pilnīgi bez jebkāda iemesla sākās ļoti smaga lēkme. Tiesa gan, reakciju var sagaidīt pēc zināma laika.

— Pat ļoti var, — indīgi piekrita Letems. — Sevišķi ja ForbssDenbijs neapstiprinās jūsu alibi.

— Apstiprinās, Oliver, noteikti apstiprinās! Un baidos, ka viņa liecību uzskatīs par svarīgāku nekā jūsu dāmas liecību.

Atgūdama drosmi no tā, ka līdzās soļojošie ceļabiedri pa paradumam centās viens otram iedzelt, Sēlija pasteidzās izteikties:

—  Kāda veiksme, ka šeit ieradies Ādams Dalglišs! Viņš taču visus šeit pazīst. Ne jau kā rakstniekus, bet kā cilvēkus. Un vispār kā literātam viņam šeit Monksmirā mūsu vidū vajadzētu justies kā savējam.

Letems dārdoši iesmējās:

—  Nu, Sēlija, ja jūs tā iepriecina Ādama Dalgliša klātbūtne, tad es apskaužu jūsu pašapmāna spējas! Kādu jūs viņu iedomājaties? Vai kā džentlmeni detektīvu, kurš brīvā laikā rotaļādamies izmeklē noziegumus? Un ar aizdomās turētajiem sarunājas izsmalcināti un galanti? Vai savā ziņā tādu kā Keradersa kungs — Setona garlaicīgās sāgas varonis? Viņš, mīļā Sēlija, visus mūs pārdos Reklesam ar visām panckām, ja vien uzskatīs, ka tas viņam izdevīgi. Briesmīgs cilvēks.

Letems atkal iesmējās un spēcīgi līdz sāpēm saspieda mis Keltropas elkoni. Viņš vilka viņu uz priekšu kā arestanti. Bet roku viņa tomēr neuzdrošinājās izraut. Lai gan taka kļuva platāka, zem kājām vēl aizvien bija bedres, vaļēji akmeņi un smiltis. Un, ja Letems viņu nevestu, viņa paslīdētu, pakristu, izmežģītu potīti un jau sen būtu atpalikusi. Un palikt vienai bija bail. Braisa balss skanēja kā nomierinoša dziesma:

—  Zināt, Sēlija, man šķiet, ka Oliveram taisnība. Dalglišs ir profesionāls ižmeklētājs, viens no gudrākajiem visā valstī. Un abi viņa dzejoļu krājumi, kaut arī izraisa manu apbrīnu, tomēr neko nemaina.

—  Ari Rekless nav muļķis, — aizvien smiedamies, turpināja spriedelēt Letems. — Vai jūs ievērojāt, kā viņš, klusu ciezdams, sēdēja, — pļāpājiet, cik vien jums tīk? Es domāju, ka viņš piecās minūtēs no mums uzzināja vairāk, nekā citi būtu viņam izstāstījuši ilgas formālas nopratināšanas rezultātā. Kad mēs iemācīsimies turēt muti?

—  Manuprāt, tam nav nozīmes, mums taču nav ko slēpt, — iebilda Sēlija Keltropa. Kas gan šodien noticis Oliveram? Viņš tik nelāgi uzvedas. Kā piedzēries.

Džastins Braiss iebilda:

— Sēlija, galvoju, ka katram cilvēkam ir kaut kas slēpjams no policijas. Tieši tādēļ visiem ir divējāda attieksme pret policistiem. Pagaidiet vien, Dalglišs jautās, kāpēc jūs par Setonu runājāt pagātnē, kamēr vēl nebija paziņots, ka atrasts viņa līķis. Starp citu, tas ir fakts. Pat es to ievēroju — un Dalglišs jau nu noteikti. Tagad viņš turēs par savu pienākumu norādīt uz to Reklesam.

Bet Seiija nebija no tiem, kas spēj atkāpties Braisa priekšā. Viņa aizkaitināta teica:

—  Muļķības, Džastin. Es tam neticu. Un, ja ari tā būtu, tad es vienkārši izteicos par Morisu kā rakstnieku. Jo nav taču apstrīdams, ka nabaga Moriss kā rakstnieks jau sen bija beidzis pastāvēt.

— Un kā vēl! — turpināja Letems. — Viņu var droši norakstīt! Izbijis rakstnieks! Īstenībā viņš visa sava mūža laikā uzrakstījis tikai vienu labu prozas darbu. Rakstījis no sirds un prāta dzīlēm. Un iznāca kaut kas pilnīgi iznīcinošs. Katrs vārds — tīra inde.

—  Jūs to sakāt par lugu? — jautāja Sēlija. — Es biju tādās domās, ka jūs to sevišķi augstu nevērtējat. Moriss teica, ka jūsu recenzija viņu satriekusi.

— Mīļā Sēlija, ja manas recenzijas spētu satriekt, tad puse no Londonas teātru pašreizējā repertuāra nozustu no skatuves tūlīt pēc pirmizrādēm.

Viņš tā rāva Sēliju uz priekšu, ka Džastins Braiss uz bridi atpalika. Aizelsies viņš sauca viņiem nopakaļ:

— Iznāk, ka Moriss tika noslepkavots otrdienas vakarā. Bet viņa līķis ar laivu ielaists jūrā trešdien pēc veselas diennakts. Kādā veidā slepkava viņu atgādāja uz Monksmiru? Jūs, Oliver,

no Londonas atbraucāt trešdienas vakarā. Vai neatvedāt vinu

>

savā automašīnas bagāžniekā?

—  Nē, mīļais, — jokodams atsaucās Letems. — To, kas pagadās, es bagāžniekā nevadāju.

Sēlija pašapmierināti piezīmēja:

— Ja runa ir par mani, tad es esmu ārpus aizdomām. Silvija apstiprinās, ka es otrdien līdz vēlam vakaram biju kopā ar viņu, un tieši tas ir izšķirošais apstāklis. Trešdienas vakarā es gan biju viena, bet diez vai Rekless uzskatīs, ka esmu spējīga kapāt mirušā ķermeni. Jā, ko es iedomājos. Ir viens cilvēks, kurš nav apliecinājis alibi ne otrdienai, ne trešdienai. Džeina Dalgliša. Turklāt cirvis piederējis viņai.

— Nu piedodiet, kādēļ gan mis Dalglišai būtu jānogalina Setons? — šaubījās Letems.

— Bet kādēļ mums pārējiem? — iebilda Sēlija. — Un es nebūt nesaku, ka viņa ir to darījusi. Vienkārši pievēršu uzmanību, ka cirvis acīmredzot piederējis viņai.

Braiss ar vieglu sirdi atzinās:

—  Bet es, lūk, gribēju. Es gribēju nobeigt Setonu. Pēc tam kad atradu Arabellu, es ar prieku būtu viņu nositis. Taču no tā nekas neiznāca. Vienalga man viņa nav žēl. Varbūt palūgt, lai pēc iepriekšējās izmeklēšanas atļauj man uz viņu paskatīties. Es nokratītu šo acīm redzami neveselīgo bezjūtību.

Letems domāja par cirvi. Viņš uztraukts sacīja:

—  To varēja paņemt jebkurš! Mēs šeit brīvi ejam cits pie cita. Neviens durvis ciet neslēdz. Līdz šim arī nebija vajadzības. Un vēl jau nav apstiprināts, ka tieši tas ir bijis slepkavības ierocis.

— Draugi! — teica Braiss. — Nomierinieties un ievērojiet, lūk, ko: mēs nezinām, kāds ir bijis Morisa nāves cēloni,s un vispār nav skaidrs, vai viņš ir ticis noslepkavots.

9

Viņi aizveda Sēliju gandrīz līdz "Mājas ar rozmarīnu" slieksnim un pazuda tumsā. Braisa augstā balss un Letema smiekli vēl ilgi bija dzirdami pat pēc tam, kad viņu tumšie silueti bija galīgi saplūduši ar koku un krūmu ēnām. Māja bija tumša, viesistaba tukša. Tātad Elizabete jau guļ. Atbraukusi no "Ādmiņu nama" un tūlīt aizgājusi gulēt. Sēlija nezināja, priecāties vai būt sarūgtinātai. Gribējās ar kādu parunāties, taču strīdus un iztaujāšanas sirds vairs neņēma pretī. Nākotnē tā visa būs vēl daudz, bet šodien ne. Viņa ir tik nogurusi. Iedegusi galda lampu, viņa nometās ceļos pie kamīna un mēģināja oglēs uzrušināt uguni. Bezcerīgi. Ar grūtībām, vecišķi krekšķot, viņa piecēlās un sabruka krēslā. Otrs tāds pat krēsls atradās iepretim un nomāca ar masīvo veidojumu, daudzajiem spilventiņiem un tukšumu. Te pirms sešiem gadiem tajā oktobra vakarā sēdēja Moriss. Dienā bija notikusi iepriekšējā izmeklēšana; pūta auksts, brāzmains vējš. Taču pievakarē viņa labi izkurināja kamīnu. Zināja, ka viņš atnāks, sagatavojās, visu sakārtoja, nolika savās vietās. Mērenā gaisma, ko izstaroja kamīna uguns un viena vienīgā lampa, meta precīzi aprēķinātos atspulgus uz pulētajām sarkankoka mēbelēm, romantiskas ēnas trīsēja uz rožaini zilajiem spilventiņiem, mīkstajiem soliņiem un paklāja. Sagatavota bija paplāte ar vīnu. Ievērots bija viss līdz pat pēdējam sīkumam. Viņa gaidīja. Nepacietīgi, kā jauna meitene pirms pirmās tikšanās. Viņa apģērba smalkvilnas auduma kleitu. Tā padarīja viņu jaunāku, izcēla tievo vidukli. Kopš tā laika šī kleita karājas skapī, jo bija zudusi vēlēšanās to apģērbt. Bet viņš apsēdās krēslā viņai iepretī, neveikls, kārtīgs, tērpies sērās, tik necils, drūms cilvēks ar melnu kaklasaiti, melnu lenti ap svārku piedurkni, ar bēdās pārakmeņotu seju. Viņa toreiz nesaprata, ka tās ir bēdas. Kā viņš var sērot par tādu primitīvu, egoistisku nimfomāni? Protams, viņš bija satriekts, uzzinot, ka viņa ir noslīcinājusies, pēc tam šausmīgā līķa identificēšana un skaidrošanās pie koronera, bālu, pārmetošu seju virknes. Viņš taču zināja, ka ļaudis runā: it kā viņš novedis savu sievu līdz pašnāvībai. Saprotams, ka cilvēks ir nospiests, aizvainots. Bet bēdāties? Vina toreiz nekādi nespēja iedomāties, ka viņš varētu izjust bēdas. Viņa nezin kāpēc bija pārliecināta, ka dvēseles dziļumos viņš izjūt atvieglojumu, tādēļ ka beigušies ilgie moku un nepārtraukta atturīguma pilnie gadi,' ka tagad var sākt jaunu dzīvi. Un blakus būs viņa, Sēlija, vienmēr gatava palīdzēt, atbalstīt, tāpat kā viņu atbalstīja ar padomiem un līdzjūtību, kad Dorotija bija dzīva. Viņš taču bija rakstnieks ar mākslinieka dvēseli. Viņam ir vajadzīga izpratne, siltums. Tagad viņš var no vientulības nebaidīties.

Vai tā bija mīlestība? Tagad grūti atcerēties. Varbūt ari ne. Var būt, ka ne tāda mīlestība, kādu viņa iedomājās. Bet tuvāk nekā toreiz viņai nav izdevies piekļūt tai noslēpumainajai kataklizmai, par kuru tik daudz domāts un sapņots. Viņa ir izštancējusi jau labu pussimtu viltotu monētu — sentimentālu romānu, taču īstenais zelts viņas rokās nav nonācis.

Sēdot tagad pie izdzisuša kamīna, viņa skaidri atcerējās to mirkli, kad pēkšņi viss kļuva skaidrs, un stipri nosarka. Viņš negaidot sāka bezpalīdzīgi raudāt kā bērns. Tad viņa aizmirsa visus savus rēķinus un, izjuzdama tikai žēlumu, nometās ceļos viņam blakus, apskāva viņa galvu un sāka murmināt kaut ko mīļu, mierinošu. Tad ari tas notika. Viņš iztaisnojās un atrāvās. Paskatījās viņā un nodrebēja. Morisa sejā viņa redzēja visu: nožēlu, neveiklību, pat nedaudz bailes — un ko bija sevišķi grūti pieņemt — fizisku pretīgumu. Vienā rūgtas, pilnīgas apskaidrības mirklī viņa pēkšņi paskatījās uz sevi ar viņa acīm. Moriss apraudāja jaunu sievieti, vijīgu, biklu, skaistu, bet tieši šo mirkli bija izvēlējusies padzīvojusi neglītene, lai kristu viņam ap kaklu. Protams, viņš tūlīt atjēdzās. Viņi nepārmija ne vārda. Pat viņa izmisīgās raudas tūlīt beidzās, it kā šņukstošam bērnam būtu iedota konfekte. Sēlija ar rūgtumu atzina, ka nekas tā nepalīdz dvēseles mokās kā briesmas. Ar kvēlošu seju viņa atvirzījās un smagnēji iekrita krēslā. Viņš vēl bridi uzkavējās, cik nu prasīja pieklājība, viņa ielēja vīnu, klausīdamās viņa sentimentālās atmiņas par sievu — ak kungs, vai patiešām šis muļķis neko neatceras? — un izlikās ieinteresēta par vina nodomu doties garā ārzemju ceļojumā, lai "visu aizmirstu". 1?aču pagāja vesels pusgads, iekams viņš uzdrīkstējās viens pats atkal ierasties "Mājā ar rozmarīnu", un vēl krietni ilgāks laiks, iekams lūkoja pārbaudīt, vai vina pieņems ielūgumu, ja viņam būs vajadzīga dāma,

lai ietu sabiedrībā, fcirms došanās uz ārzemēm Moriss viņai vēs-

»

tulē paziņoja, ka ierakstījis viņas vārdu savā testamentā, ar atzinību atzīmēdams "jūsu līdzjūtību sakarā ar manas dārgās dzīvesbiedres nāvi". Viņai, protams, viss bija skaidrs. Tieši tādā rupjā, neiejūtīgā veidā viņš bija spējīgs atvainoties. Taču pirmā viņas reakcija nebija vis aizvainojums vai sašutums, bet gan vienkārša doma: interesanti, cik? Kopš tā laika šī doma aizvien biežāk atgriezās, bet pašreiz ieguva vilinošu aktualitāti. Iespējams, ka tur ir tikai kāds simtiņš, bet varbūt vairāki tūkstoši. Varbūt pat bagātība. Galu galā par Dorotiju visi runāja, ka viņai piederot lielas naudas summas, bet Morisam nebija vairāk tuvinieku, kam tās novēlēt. Ar brāli viņam bija vēsas attiecības, un pēdējā laikā viņi netikās vairs nemaz. Bez tam, vai tad viņš viņai neko nav parādā?

No koridora durvīm uz paklāja iezīmējās gaismas svītra. Klusi ienāca Elizabete. Basām kājām un sarkanā rīta kleitā, kas puskrēslā balgoja. Viņa apsēdās krēslā iepretī tantei, izstiepa kājas pret atdziestošo kamīnu, seja palika ēnā. Vina teica:

—  Es dzirdēju, ka tu esi atgriezusies. Vai tev kaut ko pagatavot? Karstu pienu? "Ovaltinu"?

Tas nebija pārāk pieklājīgi teikts, protams, bez kāda smalkuma, taču mis Keltropa nebija radusi, ka viņu aprūpē, un bija aizkustināta.

— Paldies, mīļā, nevajag. Ej gulēt, citādi vēl saaukstēsies. Es pati sagatavošu dzērienu, ari tev, un kāpšu augšā.

Meitene nepakustējās. Mis Keltropa no jauna uzsāka cīņu ar apdzisušo uguni un šoreiz panāca, ka virs oglēm uzplaiksnījās liesmiņa. Seja un plaukstas sajuta pirmo siltuma dvesmu. Viņa iztaisnojās un jautāja:

— Vai Silviju tu veiksmīgi aizvedi mājās? Kā viņa jutās?

— Izskatījās nelāgi. Taču viņa jau vienmēr ir tāda.

—  Vēlāk es nodomāju, ka vajadzēja pieprasīt, lai viņa pārnakšņo pie mums. Viņa patiesi izskatījās pilnīgi slima, atstāt vienu tādā stāvoklī ir bīstami.

Elizabete paraustīja plecus:

— Vispār es viņai teicu, ka pie mums ir brīva istaba un tur viņa var mitināties, kamēr pie tevis atbrauks meitene, kura dzīvos au pair*. Bet viņa pat dzirdēt negribēja. Kad es mēģināju pierunāt,

* Au pair (franču vai.). Šeit: bez algas, veicot mājas darbus par ēdienu un dzīvokli.

viņa sāka nervozēt. Tad es likos mierā. Galu galā nav jau bērns. Viņai ir trīsdesmit gadu. Ar varēm nepārliecināsi.

—  Jā, protams. — Sēlijai Keltropai bija aizdomas, ka viņas māsasmeita nemaz nav gribējusi, lai Silvija Kedža pārceļas uz šo māju. Vispār sievietēm ar viņu attiecības nebija tik sirsnīgas kā vīriešiem, to viņa bija jau sen ievērojusi, un Elizabete neslēpa savas antipātijas.

Sēdēdama dziļajā krēslā, Elizabete jautāja:

— Vai vēl kas notika pēc mūsu aizbraukšanas?

— Gandrīz nekas. Džeina Dalgliša domā, ka, iespējams, viņš ir noslepkavots ar viņas cirvi. Jau vairāk nekā mēnesi viņai bija pazudis cirvis.

— Vai inspektors Rekless teica, ka viņš noslepkavots ar cirvi?

— Nē, bet ir taču acīmredzams…

— Tad jau mēs vēl nezinām, kā viņš miris. Viņu varēja nonāvēt visādi. Un rokas nocirst vēlāk. Visticamāk, ka bija tā. Dzīvam cilvēkam, kas ir pie samaņas, nebūt nav vienkārši nocirst abas plaukstas. Inspektors Rekless, protams, zina precīzi. Kaut vai pēc iztecējušo asinu daudzuma. Un nāves iestāšanās laiks viņam ir zināms ar precizitāti līdz vienai stundai bez medicīniskās ekspertīzes slēdziena.

— Bet nāve iestājusies otrdienas vakarā, tas taču ir skaidrs. Otrdien viņam kaut kas gadījies. Moriss nebija tāds cilvēks, kurš, ne vārda nebildis, aizietu no kluba un diezin kur pavadītu nakti. Viņš ir miris otrdienas vakarā, kad mēs ar Silviju bijām kino.

Viņa to atkārtoja neatlaidīgi un pašpārliecināti. Tā viņai gribējās, un tā tas ari bija bijis. Moriss nomira otrdienas vakarā, un viņai ir dzelžains alibi. Viņa piebilda:

— Cik nelāgi Džastinam un Oliveram iznācis, ka viņi abi tovakar bijuši pilsētā. Tiesa, gan vienam, gan otram ir šāds tāds alibi, tomēr vienalga nelāgi.

—  Ari es otrdienas vakarā biju Londonā, — klusi teica Elizabete. Un, apsteidzot tanti, piebilda: — Zinu, zinu, ko tu teiksi. Tika domāts, ka es Kembridžā guļu slima, bet īstenībā man ļāva celties agrāk. Un otrdienas rītā es ar pirmo ātrvilcienu aizbraucu līdz Līverpūlstritai. Tur restorānā man bija norunāta tikšanās ar vienu cilvēku. Viņš ir no Kembridžas, tu viņu nepazīsti. Absolvents. Bet viņš neatnāca. Mani gaidīja zīmīte, ļoti pieklājīgi izteikta ārkārtīga nožēla. Tomēr nevajadzēja tikšanos norunāt tādā vietā, kur mūs abus pazīst. Nav patīkami, ja zāles pārzinis uz tevi noraugās ar līdzjūtību. Vispār es nebiju pārsteigta. Nav svarīgi. Vienkārši nevēlējos, ka Džastins un Olivers deldētu savas mēles ap mani. Nedomāju, ka man būtu jāsūdz grēki arī Reklesam. Lai pats izpēta, ja viņam tas vajadzīgs.

Sēlija klusībā izsaucās: "feet tu man izstāstīji!" — un no apmierinājuma tā pietvīka, ka nopriecājās par istabā valdošo puskrēslu. Meitene pirmo reizi bija ar viņu dalījusies savos pārdzīvojumos. Viņai iegribējās māsasmeitu nomierināt un iztaujāt, taču viņa prātīgi atturējās un vienīgi pateica:

— Mīļā, tomēr man šķiet, ka no tavas puses nebija gudri aizbraukt uz pilsētu uz veselu dienu. Tu vēl esi vārga. Paldies Dievam, tas tev nebūs kaitējis. Bet kas notika pēc pusdienām?

— Līdz vakaram nosēdēju Londonas bibliotēkā. Pēc tam aizgāju uz kino noskatīties "Dienas jaunumus". Apķēros, ka ir jau vēls, un nolēmu pārgulēt viesnīcā. Mēs taču ar tevi nebijām precīzi vienojušās, kad es atgriezīšos. Vakariņoju pie Laionsa Koventrija ielā, un pa telefonu pasūtīju istabu Blumsberijas viesnīcā "Valters Skots". Visu vakaru klīdu pa ielām, istabas atslēgu paņēmu ap vienpadsmitiem. Un tad gāju gulēt.

— Nu skaisti! — priecājās mis Keltropa. — Dežurante varēs to apliecināt. Arī pie Laionsa droši vien atradīsies kāds, kurš būs tevi ievērojis. Manuprāt, tev ir pilnīga taisnība, pagaidām nevienam par to nav ko stāstīt. Kāda tur kādam daļa? Pagaidīsim, līdz paziņos nāves iestāšanās laiku. Tad visu varēs izvērtēt.

Mis Keltropa centās nepieļaut balsī apmierinājuma pieskaņu. To viņa allaž bija gribējusi — sēdēt kopā, sarunāties, kaldināt plānus. Māsasmeita gan netieši, gan ari negribot lūdza viņas padomu. Traki gan, bija vajadzīga Morisa nāve, lai viņas satuvinātu. Viņa turpināja spriest:

—  Es priecājos, ka šī nenotikusī sastapšanās tev nespēja sabojāt labo noskaņojumu. Mūsdienu vīrieši galīgi neprot uzvesties. Ja ari pieņemam, ka viņš nevarēja tev savlaicīgi piezvanīt vismaz diennakti iepriekš, tad labas uzvedības noteikumi gan prasa, lai viņš par katru cenu ierastos personīgi. Toties tagad tu zini, kādā pasaulē dzīvo.

Meitene piecēlās un klusējot devās uz durvju pusi. Tante viņai nopakaļ sauca:

— Es sagatavošu dzerienu un ienesīšu tev istabā! Padzersim kopā. Tas būs ātri. Tikmēr liecies gultā!

— Paldies, man neko nevajag.

— Bet tu taču teici, ka vēlies iedzert kaut ko siltu. Tas tev ir nepieciešams. Tūlīt uzvārīšu "Ovaltinu", vai varbūt labāk uzsildīt pienu?

— Es taču teicu, ka man neko nevajag. Es eju gulēt. Un, lūdzu, liec mani mierā.

— Bet, Elīza…

Durvis aizvērās. Un vairāk ne skaņas. Pat soļi, viņai kāpjot augšā pa trepēm, nebija dzirdami. Klusums. Tikai malka sprakšķ kamīnā un ārā klusums, bezgalīga nakts vientulība.

10

No rīta Dalglišu pamodināja telefona zvans. Krustmāte laikam uzreiz pacēla klausuli, jo zvans tūlīt apklusa, un viņš no jauna iegrima saldā pussnaudā, kādai tik patīkami nodoties pēc labi gulētas nakts. Apmēram pēc pusstundas zvanīšana atjaunojās, tagad šķita neatlaidīgāka un skaļāka. Dalglišs atvēra acis — tieši pretī loga ietvarā laistījās spilgti zils gaismas taisnstūris, ko tieva apvāršņa līnija sadalīja jūrā un debesīs. Acīmredzot bija gaidāma vēl viena jauka rudens diena. Īstenībā šī jaukā rudens diena bija jau sākusies. Viņam par lielu pārsteigumu, stundenis rādīja jau ceturksni uz vienpadsmitiem. Rītasvārkos un čībās Dalglišs nokāpa lejā un paguva vēl sadzirdēt, ka krustmāte pa telefonu atbildēja:

—Jā, inspektoi; es viņam to pateikšu, tiklīdz viņš pamodīsies. Vai tas ir steidzami? Nē, viņš vienkārši atbraucis atpūsties… Protams, viņš labprāt aizies pie jums tūlīt pēc brokastīm. Visu labu.

balglišs pieliecās un uz mirkli ar savu vaigu pieskārās viņas vaigam, kas bija stingrs un reizē mīksts kā zamšādas cimds.

— Tas bija Rekless?

—  Jā. Viņš teica, ka esot Setona mājā un būs priecīgs, ja tu pavadītu kopā ar viņu šo rītu.

—  Bet, kādā veidā, viņš neteica? Vai man būs jāstrādā vai tikai jāapbrīno, kā viņš strādā? Vai varbūt es esmu aizdomās turētais?

—  Aizdomās turētā esmu es, Ādam. Cirvis gandrīz noteikti bijis mans.

— Protams, tas tiek ņemts vērā. Taču ar visu to tavs uzticības

7 i

vērtējums, manuprāt, ir zemāks nekā taviem kaimiņiem. Un katrā ziņā zemāks nekā Digbijam Setonam. Mēs, policisti, savos

dvēseles dziļumos esam taisni ļaudis. Pirms aizturēt cilvēku,

> > >

mums ir nepieciešams noskaidrot viņa rīcības motīvus. No visiem motīviem mums visvairāk patīk mantkārība. Cik es saprotu, Digbijs ir sava brāļa tiešais mantinieks?

— Runā, ka jā. Ādam, vai tev cept divas olas vai vienu?

— Lūdzu, divas. Bet tās es pats uzcepšu. Tu pasēdi un papļāpā. Man likās, ka dzirdēju divus telefona zvanus. Kas zvanīja pirmais?

Džeina Dalgliša māsasdēlam atbildēja, ka pirmais zvanījis R.B.Sinklers un svētdien uzaicinājis viņus abus uz vakariņām. Viņa solījusies aprunāties ar Ādamu un piezvanīt. Ar patiku cepdams olas, Dalglišs bija ieintriģēts. Taču skaļi viņš neko neteica, tikai piekrita. Tas jau ir kaut kas jauns. Viņš zināja, ka viņa tante mēdz viesoties "Klostera priekšnieka namā", taču ne jau tad, kad uz šejieni atbrauca viņš. Bija zināms, ka Sinklers viesus nepieņem un arī pats neiet viesos pie citiem. Līdz šim tikai viena pati Džeina Dalgliša izmantoja šo sevišķo privilēģiju. Atminēt, kāpēc tāds jauninājums, nebija grūti. Sinklers ar profesionāli grib apspriest Setona noslepkavošanu, jo tas var pateikt speciālista viedokli. Tas, ka arī ievērojamam cilvēkam nav sveša tāda vājība kā vienkārša ziņkārība, reizē uzmundrināja un izraisīja nelielu vilšanās sajūtu. Baismīgais vardarbīgās nāves temats izrādījās pievilcīgs arī tam, kurš vispār nepiedalās sabiedriskajā dzīvē. Taču vakariņot, protams, Dalglišs pie viņa ies. Pārāk liels vilinājums. Dalglišs no pieredzes zināja, ka personiska tikšanās ar slavenību var kļūt par sāpīgu vilšanos. Bet kurš gan neriskētu šai gadījumā ar R.B.Sinkleru?

Pēc brokastīm Dalglišs nesteigdamies nomazgāja traukus, uzvilka tvīda virsjaku pār svīteri un pakavējās vēl priekšnamā, lai izvēlētos spieķi no tiem daudzajiem, kurus bija atstājuši dažādi viesi kā atgriešanās ķīlas. Izvēlējies resnu vīksnas koka spieķi kā pēdējo iezīmi aktīvas atpūtas cienītāja veidolā, viņš, brītiņu pasvārstījis saujā, nolika malā; nevajag tomēr pārcensties, krustmātei viņš uzsauca: "Uz redzēšanos!" — un devās uz zemesraga otru malu. Visātrāk tur varētu nokļūt ar automobili — jāizbrauc uz ceļa, krustojumā jāpagriežas pa labi, pusjūdzi jānobrauc pa Sautvoldas šoseju, tad jānogriežas pa šauro, bet pilnīgi lietojamo gruntsceļu, kas ved tieši augšā uz "Setonhausu". Dalglišs tomēr nolēma iet kājām. Galu galā viņš ir atpūtā un inspektora uzaicinājums nelikās steidzams. Reklesam viņš juta līdzi. Izmeklētājam nav nekā ļaunāka par neziņu, kur beidzas viņa pilnvaras. Tas traucē darbu un spēcīgi ietekmē nervus. Kaut gan Reklesa pilnvaras neviens neierobežo. Pat ja viņa priekšniecība iedomātos lūgt palīdzību Skotlendjardam, diez vai šo lietu uzticētu Dalglišam. Tā pārāk tuvu skar viņu personiski. Un Reklesam, protams, nebūs nekāda prieka vadīt izmeklēšanu tādā kā Central Intelligence superintendanta uzraudzībā, vēl jo vairāk, ja superintendants ir tāda slavenība kā Dalglišs. Ar vārdu sakot — nabaga Rekless, bet arī Dalglišam nebija veicies, turklāt vēl vairāk nekā Reklesam: izkūpēja gaisā cerības izmantot veselu nedēlu netraucētai atpūtai klusumā un mierā, kad mieram bija jāvalda viņa dvēselē, lai viņš atrisinātu personiskās problēmas. Droši vien šīs cerības nebūs nekas vairāk kā tukši sapņi, ko radījis nogurums, vajadzība kaut uz neilgu laiku paslēpties no dzīves. Un tomēr žēl, ka no tā nekas neiznāca. Iejaukties izmeklēšanā viņam gribējās ne vairāk, kā Reklesam lūgt viņam palīdzību. Tūlīt sāktos delikāti telefona zvani no Skotlendjarda un otrādi: tā sakot, mistera Dalgliša pieredze, viņa zināšanas par Monksmiru un tās iedzīvotājiem ir jūsu rīcībā. Katram jāsniedz tāda veida pakalpojumi policijai. Bet, ja Rekless iedomājas, ka Dalglišs alkst daudz tiešāk piedalīties viņa darbā, tad vajadzēs tūlīt pārliecināt par pretējo.

Diena bija brīnišķīga, tā ielīksmoja dvēseli, un Dalgliša sapīkums drīz vien izzuda. Visu zemesragu apņēma rudens zeltainās saules mīlīgie stari. Vējš pūta no jūras, taču bija nevis stindzinošs, bet gan patīkami vēss. Smilšainā taka zem viņa kājām veda gan cauri irbenājiem un viršiem, gan vijās starp zemajiem vilkābeļu krūmiem, kur biezoknis radīja ēnu un taka iezīmējās kā pavisam šaura smilšu josla. Jūru varēja redzēt visu ceļu, tikai ne tad, kad nācās iet gar "Klostera priekšnieka nama" pelēkajām mūra sienām. Šī masīvā zemā celtne atradās simt jardu no krasta kraujas, no dienvidu puses to ietvēra augsts akmens mūris, bet no ziemeļiem — egļu rinda ar asām galotnēm. Tas vēl nekas, ja šī celtne atradās tālu no citām, tā pati par sevi bija nepievilcīga un tumsas stundās iedvesa pat bailes. Ja Sinklers tur meklēja vientulību, tad atbilstošāku mājvietu grūti iedomāties. Interesanti, nodomāja Dalglišs, pēc cik ilga laika Rekless ar savu iztaujāšanu ielauzīsies rakstnieka vientulībā? Protams, viņš drīz vien uzzinās, ka Sinklera zemesgabalā ir atsevišķa noeja piejūras. Ja pieņem, ka laiva gar krastu netika aizairēta līdz vietai, kur atradās līķis, bet gan, gluži otrādi, līķis tika nogādāts laivā, tad tas tika nonests ļejā pa vienu no trijām noejām, kādas bija Monksmirā. Vai nu pa Ādmiņu ielu gar Silvijas Kedžas māju, kas bija visticamāk, jo laiva bija redzēta tieši aiz "Ādmiņu mājas", vai ari pa stāvo smilšaino taku uz pludmali no "Pentlandes kotedžas". Taču pat dienā ir grūti pa to nokāpt pie ūdens. Un tumsā tas būtu vienkārši bīstami, pat ja cilvēkam nebūtu nekādas nastas un viņš būtu radis tur staigāt. Diez vai slepkava izšķirtos par šo ceļu. Ja ari Džeina Dalgliša nebūtu dzirdējusi mašīnas troksni, tad pilnīgi nepamanītam aizkļūt garām mājai nebija iespējams. Tas, kurš dzīvo viens pats un nomaļus no citiem, naktī sadzird vismazāko troksnīti. Dalgliša krustmāte bija visneatkarīgākā un vismazāk ziņkārīgā sieviete pasaulē, putnu dzīve viņu interesēja krietni vairāk nekā cilvēku dzīve. Taču diez vai viņa paliktu vienaldzīga, ja gar viņas namdurvīm nestu līķi. Turklāt līķis būtu vēl pusjūdzi jānes pa pludmali. Vai varbūt slepkava to apbēra ar smiltīm un pats aizskrēja pēc laivas, kuru atairēja šurp? Tas ievērojami palielinātu risku, un līķis būtu novārtīts smiltīs. Un, kas ir vēl svarīgāk, būtu nepieciešami airi ar dulliem. Interesanti, vai to visu Rekless ir pārbaudījis?

Trešais ceļš uz krastmalu veda pa Sinklera kāpnēm. Pakāpieni bija izcirsti augstajā kraujā tikai kādus piecdesmit jardus no vietas, kur pie jūras var nokļūt pa Ādmiņu ieliņu, pie tam viļņi šajā klinšainajā krastā ir izgrauzuši nelielu iedobumu — tādu kā nošķirtu līcīti. Tikai tur slepkava, ja patiesi bija notikusi slepkavība, varēja līķim kaut ko nodarīt, nebaidoties, ka viņu ieraudzītu vai nu no dienvidiem, vai ziemeļiem. Nejauši ieraudzīt varēja tikai kāds no vietējiem iedzīvotājiem, kurš būtu iedomājies pirms gulētiešanas pastaigāties pludmalē. Taču pa pludmali viens pats šai apvidū nemēdza staigāt.

"Klostera priekšnieka nams" palika aiz muguras, sākās dižskābaržu birztala blakus Ādmiņu ieliņai. Zem kājām čaukstēja kritušās lapas, caur kailo zaru režģi zilgoja klaids — vai nu debess, vai jūra. Birztala pēkšņi beidzās. Izgājis pa dzīvžoga spraugu, Dalglišs nonāca Ādmiņu ieliņā. Viņam pretī atradās maza sarkana ķieģeļu mājiņa, kurā pēc mātes nāves viena pati dzīvoja Silvija kedža. Tā bija kubiska kā leļļu namiņš, kas veidots no rotaļu konstruktora detaļām. Tai bija četri cieši aizklāti lodziņi un paplašināti vārtiņi un ieejas durvis — acīmeredzot, lai

saimniece varētu iebraukt ar saviem invalīdes ratiņiem. Vairāk

>

nekādu uzlabojumu vai mēģinājumu kaut ko piebūvēt, padarīt skaistāku. Mājas priekšā bija oļiem nobērts celiņš, neviena zieda, durvis un logi — salti brūnā krāsā. Dalglišs nodomāja, ka šai vietā no laika gala stāvējusi īsta ādmiņa māja, ja viena sabruka vai arī to aizskaloja vētra, tad ieliņā drusku augstāk cēla jaunu. Un tagad šī sarkano ķieģeļu kastīte, kas celta XX gadsimtā, nostājusies izejas pozīcijās, gaida savu stundu. Pats nezinādams, kādēļ, Dalglišs atvēra vārtiņus un devās pa dārza celiņu uz mājas pusi. Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu skaņu. Izrādījās, ka nejau viņš vien šeit nodarbojas ar izlūkošanu. No mājas iznāca Elizabete Marlija, paskatījās vinā bez mazākā apmulsuma un teica:

—  A, tas esat jūs? Ēs dzirdēju, ka kāds atnācis izspiegot. Kas jums vajadzīgs?

— Nekas. Spiegošana ir mana dabiskā nodarbošanās. Bet jūs, cik noprotu, meklējat mis Kedžu?

— Silvijas nav mājās. Es domāju, ka viņa varbūt ir ieslēgusies tumšajā istabā blakus virtuvei, taču ari tur viņas nav. Mani atsūtīja krustmāte, lai apraudzītu, kā Silvija jūtas pēc vakardienas bezsamaņas. Bet īstenībā viņai jāatvilina Silvija uz savu māju, lai varētu diktēt manuskriptu, iekams Olivers Letems vai Džastins nav aizsteigušies priekšā. Tagad par Skaisto Kedžu notiks konkurences cīņa, bet viņai to vajag. Protams, kuram gan negribēsies algot teicamu mašīnrakstītāju, maksājot divus šiliņus par tūkstoš vārdiem, un vēl ar pašas kopējamo papīru?

— Vai Setons patiešām viņai tik maz maksāja? Kāpēc viņa no Morisa neaizgāja?

—  Bija uzticīga. Vai varbūt tēloja uzticību. Ja neaizgāja, tad bija savi cēloņi. Viņai nav viegli atrast piemērotu dzīvokli Londonā. Interesanti, cik viņai novēlēts testamentā? Vispār Silvijai loti patīk izlikties par aizkustinošu būtni, viņa ir tik padevīga, tik kautrīga, ar prieku būtu pārcēlusies dzīvot pie krustmātes, taču nespēja pamest nabaga misteru Setonu likteņa varā. Krustmāte visu to uzskata par tīru patiesību. Viņa nav sevišķi attapīga.

— Jūs par visiem tik daudz zināt un esat tos salikusi pa plauktiņiem, bet nesāksiet taču apgalvot, ka kāds nogalinājis Setonu, lai dabūtu viņa sekretāri?

Elizabete Marlija dusmīgi pievērsās Dalglišam, un viņas neglītajā sejā uzziedēja sārti plankumi.

— Man nav nekādas daļas, kas noslepkavojis un kādēļ! Tikai zinu, ka tas nav bijis Digbijs Setons. Viņu trešdien es pati sagaidīju stacijā, jo viņš atbrauca ar vakara vilcienu. Bet, ja jūs interesē, kur viņš bijis otrdienas vakarā, tad varu pateikt. Kad mēs braucām no stacijas, viņš pats man izstāstīja. Sākot no pulksten vienpadsmitiem vakarā viņš sēdējis West Central policijas iecirknī. Aizturēts par braukšanu alkohola reibumā. Vaļā ticis tikai trešdien no rita. Tādējādi viņam paveicies, jo pusi no diennakts viņš pavadījis policijas uzraudzībā, otrdien no vienpadsmitiem vakarā līdz vienpadsmitiem trešdienas rītā. Pierādiet, ka šis nav pietiekams alibi, mister superintendant!

Dalglišs iebilda, ka alibi apšaubīt pienākas Reklesam, nevis viņam. Viņa sarunas biedre paraustīja plecus, sabāza dūres kabatās un ar kājas spērienu aizvēra "Ādmiņu mājas" vārtiņus. Viņi klusēdami gāja pa ieliņu. Elizabete pēkšņi ieteicās:

— Es domāju, ka līķis uz piekrasti ir nests'pa šo ceļu. Šeit ir visērtāk nokāpt un tieši tur, kur smiltīs atradās "Comga". Kaut ari simt jardus slepkava bija spiests līķi nest — ieliņa ir pārāk šaura mašīnai un pat motociklam ar blakusvāģi. Viņš acīmredzot aizbrauca līdz Koulsa pļavai un pameta mašīnu ceļmalā. Kad tur gāju garām, divi pārģērbušies detektīvi ložņāja, meklēdami autoriepu nospiedumus. Veltas cerības. Kāds naktī ir atstājis vaļā vārtus, un Koulsa aitas visu sabradājušas.

Dalglišs zināja, ka tādi gadījumi nav reti. Fermeris Bens Koulss apsaimniekoja divsimt akru neauglīgas zemes Danvičas šosejas austrumpusē; viņš slikti rūpējās par saviem vārtiem, un aitas atbilstoši savas sugas īpatnībai bieži vien aklā neatlaidībā aizklīda prom no ganībām uz ceļa. Sākās īsts juceklis — aitas skaļi blēj, autobraucēji taurē, cik jaudas, cenzdamies aizdzīt ganāmpulku no ceļa malas — vienīgās vietas, kur varēja apstādināt mašīnu. Taču šie atvērtie vārti kādam varēja noderēt; šādi aitu iebrukumi bija sena tradīcija: ir zināms, ka senāk, kontrabandistu laikos, aitas katru nakti tika dzītas pa piekrastes takām, lai sabradātu zirgu atstātās pēdas, pirms ikrīta apgaitā parādījās krasta apsardze.

Viņi tuvojas ejai dzīvžogā. Dalglišam vajadzēja doties tālāk uz zemesraga ziemeļu pusi. Viņš apstājās, lai atvadītos, bet meitene negaidot iesaucās:

— Jūs mani uzskatāt par nepateicīgu radību, vai ne? Viņa taču mani ari uztur. Četri simti mārciņu gadā papildus stipendijai. Jūs droši vien to zināt. Šeit laikam visi to zina.

Par kuru viņa runā, varēja nejautāt. Dalglišs bija gatavs līdzjūtīgi atbildēt, ka Sēlija Keltropa nekad nelaidīs garām iespēju paslavēt savu devīgumu. Taču viņu pārsteidza summas lielums. Mis Keltropa visur sludināja, ka pārtiekot tikai no honorāriem: "Ak, esmu nabadzīga, man nepieder ne grasis, visu nākas pelnīt smagā darbā," — taču neviens to neizprata tādā nozīmē, ka viņai būtu vajadzīga nauda. Viņas grāmatas izpirka, strādāja viņa daudz, nesalīdzināmi vairāk nekā Letems un Braiss, kuri vispār uzskatīja, ka mīļajai Sēlijai vajag tikai ērti iekārtoties krēslā un ieslēgt diktofonu, lai tūlīt viņas vājie, bet ienesīgie ražojumi sāktu plūst straumēm. Nopelt viņas grāmatas ir viegli. Taču, ja pērk mīlestību un cena nav pat mīlestībai atbilstoša, bet vienkārši tāda, lai tevi šā vai tā vismaz ciestu, šīs mācības Kembridžā un četri simti mārciņu ik gadus — tad vajadzība pelnīt naudu būs liela. Katru pusgadu romāns, katru nedēlu — izdevums turpinājumos "Mājā un pavardā", kā ari piedalīšanās muļķīgajos "apaļajos galdos" televīzijā, kad vien aģentam izdodas to panākt, un novelītes ar dažādiem pseidonīmiem dāmu nedēļas izdevumos; kā ari priekšsēdētājas pienākumu bezierunu pildīšana žēlsirdības pasākumos, kuros par tēju vajadzēja maksāt, bet reklāma bija par brīvu. Dalglišam kļuva Sēlijas žēl. Visa viņas lielība un iedomība, par ko tā zobojās Letems un Braiss, bija tikai nožēlojama maska, aiz kuras slēpās skumjas un vientulība. Var jau būt, ka viņa patiesi bija mīlējusi Morisu Setonu, nodomāja Dalglišs. Un vēl viņam likās, ka interesanti būtu uzzināt, vai viņai kaut kas novēlēts Setona testamentā.

fclizabete Marlija nesteidzās atvadīties — viņa turpināja noteikti un neatlaidīgi aizšķērsot viņam ceļu. Dalglišs bija pieradis, ka viņam uztic noslēpumus. Tāda ir izmeklētāja profesija. Bet tagad viņš nav darbā. Turklāt zina: kas labprātāk uzticas, tas rūgtāk nožēlo. Un apspriest Sēliju Keltropu ar viņas māsasmeitu viņš nemaz nevēlējās. Labāk būs, ja Elizabete viņam nesekotu līdz pašam "Setonhauzam". Viņš paslepus viņu vēroja un savām acīm pārliecinājās, kā tiek izlietota ievērojama daļa šo četrsimt mārciņu. Viņa bija uzvilkusi kažokādas jaku, kuras augšdaļa bija apdarināta ar augstvērtīgu ādu, un smalka tvīda kleitu, kura, šķiet, bija šūta uz pasūtījumu. Kājās modes apavi, kaut ari ielas kurpes. Dalglišs atcerējās, ka Letems reiz viņa klātbūtnē bija teicis, tiesa, no atmiņas bija pagaisis, kādā sakarībā: "Elizabete Marlija nesavtīgi mīl naudu. Mūsdienās, kad mēs visi izliekamies, ka it kā stāvam pāri parastai naudai, tas ir pat vilinoši."

Viņa stāvēja, atspiedusies ar muguru pret ejas malu, un viņš nevarēja paiet garām.

—  Jā, protams, viņa mani iekārtoja Kembridžā. Ja spējas ir viduvējas, kā, piemēram, man, tad vajadzīga gan nauda, gan ari sakari. Bet, ja esi talantīgs, tad cita lieta. Tad tevi visur pieņems. Toties mums, grēcīgajiem, viss atkarīgs no tā, kādā skolā esi mācījies, kādi skolotāji tev bijuši un kas tevi rekomendē. Ari visu to krustmāte pratusi nokārtot. Viņa pārsteidzoši prot no ļaudīm dabūt to, kas viņai vajadzīgs. Un ne drusciņ nekautrējas ar saviem lūgumiem visur līst, tā viņai ir vienkāršāk.

— Kāpēc jūs viņu nemīlat? — jautāja Dalglišs.

—  Nē, nē, man pašai pret viņu nav nekādu iebildumu. Taču mums ir maz kopīga, piekritīsiet, vai ne? Un tie viņas darbi! Kaut vai tā sauktie romāni, ko gan tie ir vērti! Labi, ka mums ir dažādi uzvārdi. Kembridžā ir sevišķi iecietīgi cilvēki. Ja viņa kā ūdens vedēja sieva izliktos, ka ir bordeļa īpašniece, taču īstenībā nodarbotos ar zagtu mantu uzpirkšanu, neviens pat aci nepamirk-

Aķinātu. Bet viņas aile avīzē! Esmu gatava zemē ielīst. Tā ir vēl ļaunāka nekā grāmatas. Vai jūs šo cūcību zināt? — Viņa neglītā falsetā sāka stiepti runāt: "Nepiekāpies viņam, mīļā. Visiem vīriešiem vajadzīgs viens un tas pats."

Dalglišs sevī nodomāja, ka mēdz būt arī tā, ieskaitot ari viņu, taču uzskatīja par labāku no šī temata izvairīties. Pēkšņi viņš jutās vecs, noguris un saērcināts. Gribēja vienatnē pastaigāties, bet, ja nu tas nav izdevies, tad vismaz būtu atradis patīkamāku ceļabiedru par šo uzpūtīgo, kaprīzo skuķi. Pārējās viņas sūdzības Dalglišs vienkārši nedzirdēja. Viņa runāja klusāk, un augošais vējš aiznesa teikto sānis. Viņš uztvēra tikai pēdējo frāzi:

—  …pilnīgi amorāli, vārda visīstākajā nozīmē. Tīšuprāt saglabāt jaunavību kā vilinājumu, lai noķertu vīru. Un tas ir mūsdienās! Mūsu laikmetā!

—  Man ari nepatīk tāda pieeja, — piekrita Dalglišs. — Taču jūsu krustmāte droši vien apgalvotu: kā vīrietim man jābūt ieinteresētam. Un tā ir īstenība. Nevar pārmest jūsu krustmātei, ka viņa atkārtojas, — no lasītājām viņa saņem vēstuļu kalnus, kuros viņas sūdzas, ka, pirmo reizi neklausījušas viņas padomam, vēlāk nožēlojušas.

Elizabete paraustīja plecus.

—Var saprast, ka viņai nākas paust tādus uzskatus. Šajā avīzē viņa nebūtu paturēta, ja uzdrīkstētos rakstīt patiesību. Taču, manuprāt, patiesību rakstīt viņa nemaz neprot. Taču no avīzes rubrikas atteikties ari nevar. Krustmātei nav citu līdzekļu kā tikai honorāri, un nav zināms, vai vēl ilgi pirks viņas "jūtu pārpilnos romānus".

Dalglišs Elizabetes tonī saklausīja patiesu satraukumu un nežēlīgi piezīmēja: ,

—  Es domāju, ka jums nevajag uztraukties. Viņas grāmatas izpirks vienmēr. Viņa taču raksta par seksu. Noformējums var nepatikt, taču pieprasījums saglabāsies. Tā ka četrsimt mārciņas tuvākajos trīs gados jums būs.

Sākumā viņš domāja, ka Marlija iecirtis pliķi. Taču, par lielu pārsteigumu, Elizabete sāka smieties un sprauslādama ļāva viņam iet.

—  Tā man vajag! Nav ko dramatizēt. Piedodiet, ja biju garlaicīga. Vai jūs ejat uz "Setonhausu"?

Dalglišs to apstiprināja un jautāja, ko pateikt Silvijai Kedžai, ja viņa tur būs.

— Silvijai? Neko. Kādēļ krustmātei par prieku jums būtu jānodarbojas ar savešanu? Bet Digbijam pasakiet, ka viņš var nākt pie mums, kamēr vēl nav iekārtojies, mēs viņu vienmēr paēdināsim. Tiesa, šodien pusdienā ir tikai salāti un auksta gaļa, tādēļ viņš daudz nezaudēs, ja neatnāks. Domāju, ka viņam nebūs patīkami izmantot Silvijas pakalpojumus, jo viņi viens otru nevar ciest. Tikai neko neiedomājieties, superintendanta kungs. Pat, ja es esmu ar mieru atvest Digbiju no stacijas un dažas dienas paēdināt ar pusdienām, tas neko nenozīmē. Tādi vīrieši, atļaujiet teikt, nav manā gaumē.

— Protams, — Dalglišs teica. — Es ari tāpat domāju.

Viņa nezin kādēļ nosarka un devās prom. Tad, vieglas ziņkāres pamudināts, Dalglišs no aizmugures viņai jautāja:

—  Interesanti, kad Digbijs Setons jums piezvanīja un palūdza vinu sagaidīt Saksmansdemā? Kā viņš zināja, ka jūs neesat Kembridžā?

Vina pagriezās un bez izbīla vai apjukuma paskatījās viņam acīs.

-fes visu laiku gaidu, ka man uzdos šo jautājumu. Varēju paredzēt, ka tas būsiet jūs. Atbilde ir vienkārša. Es pilnīgi nejauši satiku Digjbiju Londonā. Precizitātes labad jāteic, ka tas notika otrdienas rītā Pikadilli metro stacijā. Es pārgulēju Londonā, un neviena kopā ar mani nebija. Tādējādi alibi man nav… Vai jūs to izstāstīsiet inspektoram Reklesam? Kaut gan nav vērts jautāt. Protams, ka jā.

— Nē, — iebilda Dalglišs. — To jūs izstāstīsiet pati.

11

Morisam Setonam bija laimējies ar arhitektu: viņa mājai piemita galvenā labā īpašība, kas nepieciešama ārpilsētas mītnei — organiski iekļauties apkārtnē. Pelēkās mūra sienas it kā izauga no viršiem un vainagoja pakalna virsotni Monksmiras zemesraga augstākajā vietā. Ziemeļu puses logi bija vērsti pret Plekstu līci, dienvidos kā uz delnas bija redzams purvainais putnu rezervāts un Saizvelas ieteka. Vienkāršā, patīkamā "E' burtam līdzīgā divstāvu ēka atradās tikai piecdesmit jardu attālumā no krasta kraujas. Likās, ka šim izsmalcinātajam arhitektūras veidojumam, tāpat kā "Klostera priekšnieka nama" drūmajiem bas-

I ioniem, bija lemts kādreiz nogāzties Ziemeļjūras bangojošajās <1 zilēs, bet pagaidām briesmas nedraudēja. Augstā klinšainā krauja radīja drošības sajūtu. Mājas garo dienvidaustrumu sienu Knndrīz pilnīgi aizņēma stikla divviru durvis, kas veda uz akmens plāksnēm izlikto terasi. Te bija redzams, ka plānojumam i*oku pielicis pats Setons — diezin vai arhitekts būtu izvietojis abos terases galos lielas izgreznotas urnas, kurās auga nožēlojami Safolkas vēju noliekti krūmi, un starp diviem stabiem iekāris plāksnīti ar uzkricelētu gotisku uzrakstu Seton House.

Pie terases stāvēja automobilis. Taču Dalglišs vienalga zināja, ka Rekless ir šeit. Nevienu neredzēdams, viņš sajuta, ka tiek novērots. Augstās stikla durvis it kā skatījās ar daudzām acīm uz viņu. Viena durvju puse bija pavērta. Dalglišs to atdarīja un pārkāpa pār slieksni. Viņš jutās tā, it kā būtu izgājis uz skatuves. Saules pielieta, kā ar prožektoriem apgaismota gara, šaura istaba. Moderns interjers, istabas vidū pie dibensienas — puslokā izbūvētas kāpnes uz otro stāvu. Modernas, dārgas mēbeles, kuras te izskatījās kā pagaidu dekorācijas. Kaut kāds neparasts rakstāmgalds — sarežģīts darinājums no pulēta ozolkoka — aizņēma gandrīz pusi no sienas, ar milzumu atvilktņu, paliktņu, plauktiņu pa labi un pa kreisi no darbam paredzētās virsmas; šķiet, ka tas bija īpaši gatavots, lai atbilstu saimnieka vajadzībām un vienlaikus būtu viņa augstā sabiedriskā stāvokļa simbols. Pie gaiši pelēkajām sienām divas pazīstamu Monē gleznu reprodukcijas vienkāršā ierāmējumā.

Četri cilvēki, kuri, Dalglišam ienākot, pagriezās pret viņu, izskatījās pēc aktieriem, kas pirms priekškara pacelšanas ieņēmuši paredzētās vietas.

Uz kušetes, iešķērsu novietotas istabas vidū, gulēja Digbijs Setons. "Viņš bija tērpies violetā viskozes virssvārkā, kas uzvilkts virs sarkanas pidžamas un tādējādi pilnīgi atbilda mīlētāja lomai, ja vien galvu līdz pat acīm cieši nenosegtu pelēkais tīkliņam līdzīgais apsējs. Mūsdienu pārsienamie materiāli droši vien ir kvalitatīvi, taču cietušo negrezno. Likās, ka viņam ir paaugstināta temperatūra un bez ārsta piekrišanas slims viņš nebūtu no slimnīcas izrakstīts. Ari Rekless, pieredzējis izmeklētājs, nebūtu viņu pratinājis. Taču Digbija acīs bija vērojams nedabisks spīdums un uz abiem vaigu kauliem pa sārtam plankumam, tādēļ viņš atgādināja nevis mīlētāju, bet drīzāk gan cirka klaunu, kas uz pelēkā kušetes fona piesaista uzmanību ar savu spilgto tērpu. Inspektors Rekless un viņa pastāvīgais pavadonis seržants Kortnijs sēdēja viens otram blakus pie rakstāmgalda. Rīta gaismā Dalglišs pirmo reizi apskatīja gados jauno seržantu un nosprieda, ka viņam ir loti patīkama seja — godīga un atklāta kā plakātos, kas jaunos, godkārīgos jaunekļus aicina izvēlēties darbu bankās. Bet, lūk, viņš izvēlējies dienestu policijā. Dalglišs gan tūlīt nodomāja, ka velti.

Ceturtā aktiera patiesībā uz skatuves nebija. Tikai caur pavērtajām ēdamistabas durvīm Dalglišs ieraudzīja Silviju Kedžu. Viņa sēdēja savos invalīdes ratiņos, priekšā bija paplāte ar sudraba galdarīkiem, un viņa bez sevišķas iedvesmas tīrīja dakšiņu, it kā tēlotu epizodisku lomu, labi zinādama, ka uz viņu tāpat neviens neskatās. Uz mirkli viņas un Dalgliša skatieni sastapās, un Dalglišs bija satriekts, redzot ciešanas viņas iekritušajā sejā. Silvija tūlīt nodūra galvu un atsāka darbu.

Digbijs Setons nocēla kājas no kušetes, zeķēs aizgāja pie ēdamistabas durvīm un ar kāju tās aizvēra. Policists klusēja.

Setons teica:

—  Lūdzu mani atvainot. Protams, nav labi būt rupjam, bet man viņas klātbūtnē skudriņas tekalē pa muguru. Velns lai parauj, es taču teicu, ka izmaksāšu viņai trīs simtus, ko novēlējis Moriss! Paldies Dievam, ka esat šeit, superintendant! Tagad ceru, ka lietu pārņemsiet jūs.

Sākumam neko ļaunāku nevarēja izdomāt. Dalglišs asi atbildēja:

— Nē. Tā nav Skotlendjarda kompetencei atbilstoša lieta. Inspektors Rekless jums laikam paskaidroja, ka šeit galvenais ir vinš.

^Tā arī viņam vajag, šim Reklesam.

Taču Setons sāka strīdēties:

—  Es gan biju domājis, ka vienmēr jālūdz palīdzība Skotlendjardam, ja tiek izmeklēta slepkavība.

—  No kurienes jūs rāvāt, ka notikusi slepkavība? — jautāja Rekless. Viņš bez steigas izskatīja galda atvilktnēs glabātos papīrus un uz Setonu pat nepaskatījās, kad rāmā, vienaldzīgā balsī uzdeva šo jautājumu.

—  Nu, kas gan vēl cits? Nē, jūs pasakiet! Jūs taču esat ļoti zinošs. Es, piemēram, nesaprotu, kā Moriss varēja pats sev nocirst plaukstas. Vienu vēl kaut kā, bet abas? Ja tā nav slepkavība, tad es nezinu, ko var saukt par slepkavību. Un, velns lai parauj, jums taču šeit ir Skotlendjarda speciālists.

— Neaizmirstiet, ka ieradies atpūtā, — piebilda Dalglišs. — Es šeit esmu tieši tādā pat situācijā kā jūs.

— Nu, nē! — Setons pietupās un sataustīja zem kušetes kurpes. — Ne jau jums mans brālis Moriss novēlējis divsimttūkstoš mārciņu. Te jau var prātā sajukt! Pavisam neticami. Kāds nelietis nokārto vecus rēķinus, bet es mantojumā saņemu kaudzi naudas! Un vispār, kā Moriss ieguvis tādu bagātību?

— Daļu mantojis no mātes, bet otru daļu — no nelaiķes sievas, kura novēlēja viņam savu īpašumu, — atbildēja Rekless. Viņš bija pabeidzis izskatīt papīru kaudzi un sāka gluži kā zinātnieks bibliogrāfs uzmanīgi pētīt kartītes kataloga kastē.

Setons izsmējīgi nosprauslojās.

— Vai to jums teica Petigrū? Petigrū! Vai esat šo vārdu dzirdējis, Dalgliš? Ja arī Moriss ir atradis sev uzticamības personu, tad noteikti ar uzvārdu Petigrū. Nabadziņš! Ar tādu uzvārdu tikai par notāru var strādāt. Cilvēks jau no dzimšanas notiesāts pildīt cienīga provinces notāra lomu. Varat iedomāties, tāds sausnējs, akurāts, ap sešdesmit gadus vecs vīrs ar visu, kas piederas: pulksteņa ķēdīti pār vēderu un svītrainās biksēs. Ceru, ka vismaz testamentu viņš prot sastādīt, kā prasa likums.

— Es domāiu, ka šajā ziņā varat būt mierīgs, — teica Dalglišs. Viņš pazina Čārlzu Petigrū, kurš bija arī viņa krustmātes uzticības persona. Firma bija veca, bet tagadējais vadītājs, kurš to mantojis no vectēva, bija enerģisks trīsdesmit gadus vecs vīrs, ko ar prakses garlaicību laukos samierināja tikai jūras tuvums un kaislīga aizraušanās ar burāšanas sportu. Dalglišs jautāja: — Jūs tātad esat atradis testamentu?

— Te tas ir, — atbildēja Rekless un pasniedza Dalglišam bieza papīra lapu. Dalglišs ātri pārlasīja tekstu. Tas bija īss — nevajadzēja daudz laika, lai ar to iepazītos. Moriss Setons bija devis rīkojumu savu ķermeni nodot medicīniskiem pētījumiem un pēc tam sadedzināt. Tālāk bija rakstīts, ka viņš novēl 2000 mārciņu Sēlijai Keltropai "kā atzinību par līdzjūtību un izpratni sakarā ar manas dārgās sievas nāvi" un 300 mārciņas Silvijai Kedžai "ar noteikumu, ka manas nāves brīdī viņa būs pie manis nostrādājusi desmit gadu". Pārējo īpašumu ieguva Digbijs Kenets Setons ar aizgādni, kamēr nav precējies, bet pēc tam bez ierobežojumiem. Ja viņš nomirs pirms brāļa nāves vai arī ja nomirs neprecējies, viss īpašums pāriet neierobežotā Sēlijas Keltropas valdījumā.

Setons teica:

—  Nabaga Kedža! Zaudējusi trīssimt mārciņas — pietrūkuši divi mēneši. Tādēļ nav brīnums, ka viņa tā izskatās. Bet, Dieva vārds, es nudien par šo testamentu nezināju! Tas ir, biju gan domājis, ka pēc Morisa nāves būšu viņa mantinieks, viņš pats reiz man teica, ka viņam vairāk neesot neviena, kam novēlēt. Sevišķi tuvi mēs nebijām, taču esam viena tēva bērni, Moriss vecīti godāja. Bet divsimt tūkstoši! Redzams, ka viņš no Dorotijas saņēmis veselu bagātību. Smieklīgi, vai ne? Ja atceras, ka viņu laulības dzīve jau karājās mata galā, kad Dorotija gāja bojā.

—  Bet vai arī mis Setonai nebija citu radinieku? — jautāja Rekless.

— Liekas, ka ne, — man par laimi, ko? Pēc viņas nāves bija dzirdamas kaut kādas baumas par māsu, ar ko vajadzētu sazināties. Vai varbūt tas bija brālis? Neatceros, sit vai mani nost. Katrā gadījumā neviens neatradās, bet testamentā bija nosaukts tikai Moriss. Viņas tēvs nodarbojās ar nekustamā īpašuma uzpirkšanu un pārdošanu un atstāja viņai krietnu naudas summu. To saņēma Moriss. Bet vienalga — divsimt tūkstoši!

—  Varbūt kiāt nāca ienākumi no jūsu brāļa grāmatām? — pieļāva Rekless. Viņš beidza izskatīt kartotēku, taču palika sēžam pie rakstāmgalda un kaut ko rakstīja bloknotā, it kā nepievērsdams uzmanību Setona reakcijai. Bet Dalglišs ar savu profesionālo redzi ievēroja, ka nopratināšana noris pilnīgi pēc plāna.

— Ko jūs! Moriss vienmēr sūdzējās, ka ar viņa honorāriem nav iespējams iztikt. Viņš bija ļoti sarūgtināts. Tagad mums ir, viņš teica, sentimentālās tukšības laikmets. Un, kurš sevi neizstāda pārdošanai, par to nevienam nav daļas. Reklāma veido bestselleru sarakstus, rakstniekam labi rakstīt ir dārgs prieks, publisko bibliotēku dēļ grāmatas neizpērk. Man šķiet, ka tā arī ir. Bet kāpēc gan viņam bija jācenšas, ja piederēja divsimttūkstoš mārciņu? Viņam patika būt rakstniekam. Tas cēla viņa pašcieņu. Tā es domāju. Es nekad neesmu sapratis, kāpēc man gribas iegūt īpašumā klubu. Tagad to varēs dabūt. Pat veselu klubu tīklu, ja labi veiksies. Uzaicinu jūs abus uz atklāšanu. Varat pat visu iecirkni līdzi ņemt. Nevajadzēs par valsts naudu privātpersonu izskatā tur

iefiltrēties un uzmanīt, lai dzertu ar mēru un lai skukes neblēnotos.

' > >

Pie tam varēsiet sēdēt kopā ar sievietēm seržantēm, kas ģērbušās kā provinciālas tūristes. Labākie galdiņi būs jūsu rīcībā, iedzeršana, uzkodas — viss uz administrācijas rēķina. Padomājiet tikai, Dalgliš, es taču varētu tik labi izvērsties ar "Zelta fazānu"! Bet tad man nebija kapitāla. Tagad kapitāls man ir.

— Tas ir par maz, vajag vēl arī likumīgu sievu, — nežēlīgi atgādināja Dalglišs. Viņš ievēroja aizgādņu uzvārdus, kas bija minēti Setona testamentā, un nespēja iztēloties, ka šie uzmanīgie, konservatīvie kungi varētu piekrist viņu uzraudzībā nodoto līdzekļu tērēšanai, lai uzturētu tādu uzņēmumu kā "Zelta fazāns". Viņš painteresējās, kāpēc Moriss tik lielu nozīmi piešķīris Digbija precībām.

— Moriss bieži mēdza teikt, ka man laiks dibināt ģimeni. Viņu vispār satrauca tādi jautājumi kā dzimtas turpināšana. Pašam viņam bērnu nebija, es vismaz neesmu neko dzirdējis, un pēc fiasko ar Dorotiju precēties otrreiz viņš, kā liekas, nevēlējās. Arī sirds viņam bija vāja. Un vēl viņš baidījās, ka es varu saistīties ar kādu zilo. Negribēja pieļaut, ka viņa naudu izmanto pederasts. Nabaga Moriss! Viņš laikam pat nezināja, kādi viņi ir, bet, lūk, bija stingri pārliecināts, ka Londonas klubi, it sevišķi īstendas klubi ir homoseksuālistu midzeņi.

—  Patiešāmr — sausi noteica Dalglišs. Taču Setons ironiju nesaskatīja. Viņš satraukts jautāja:

— Paklausieties, jūs taču neapšaubāt to telefona zvanu trešdienas vakarā? Līdzko es iegāju mājā, man patiešām piezvanīja slepkava un teica, lai es braucot uz Loustoftu. Manuprāt, viņa nolūks bija gluži vienkārši mani izvilināt no mājas. Lai man Morisa nāves brīdī nebūtu alibi. Citādi vispār tas nav saprotams. Bet līdz ar to es nokļūstu loti grūtā stāvoklī. Žēl, ka Līza negribēja ienākt. Mēģini nu tagad pierādīt, ka manas ierašanās mirklī Morisa mājās nebija un ka, tuvojoties naktij, es, apbruņojies ar atbilstošu virtuves cirvi, nedevos kopā ar viņu pastaigā pa pludmali. Jā, starp citu, vai slepkavības ierocis ir atrasts?

Inspektors atbildēja noliedzoši. Viņš teica:

— Mister Seton, jūs man loti palīdzētu, ja sīkāk izstāstītu par šo zvanu.

—  Bet es vairāk neko neatceros! — ar negaidītu īgnumu atsaucās Setons. — Jau kuro reizi jūs man jautājat, bet es atkārtoju: vairāk neko neatceros! Pēc tam, kā jūs zināt, es sasitu galvu! Ja jūs man būtu teicis, ka nekāda zvana nav bijis, ka man vienkārši izlicies, es būtu noticējis, tikai, man šķiet, ka tomēr zvanīja, jo pretējā gadījumā, kamdēļ gan es būtu izbraucis mašīnu ārā no garāžas? Biju drausmīgi piekusis un pēkšņi bez jebkāda iemesla drāzos uz Loustoftu. Nē, kāds tomēr zvanīja. To es skaidri atceros, bet, kā izklausījās balss, jau vairs neatceros. Neatceros pat, vai tā bija vīrieša vai sievietes balss.

— Bet ko tieši teica?

— Es jums jau sacīju, inspektori Teica, ka zvana no Loustoftas policijas iecirkņa un ka manā laivā krastā iznests Morisa līķis ar nocirstām roku delnām.

— Nocirstām vai nogrieztām?

— Nezinu! Laikam jau nocirstām, un man tūlīt jāierodas Loustoftā, lai identificētu līķi. Tādēļ es braucu. Es zināju, kur Moriss glabā mašīnas atslēgas, arī "vokshola" degvielas tvertne, par laimi, izrādījās pilna. Patiesībā gan par nelaimi. Gandrīz dabūju galu. Jūs, protams, teiksit, ka pats esmu vainīgs. Es saprotu. Atzīstos, ceļā pāris malku es iedzēru. Nu, un tad, vai tas kādu pārsteidz? Atbraucot Monksmirā, es biju pilnīgi zaudējis spēkus. Nakti no otrdienas uz trešdienu pavadīju velns viņu zina kā — īstendas policijas iecirknis, zināt, nav viesnīca. Un pēc tam vēl tik garas stundas vilcienā.

—  Un jūs tūlīt devāties uz Loustoftu, pat nepapūlēdamies pārbaudīt šo ziņu? — jautāja Rekless.

—  Es taču.pārbaudīju. Kad izbraucu uz šosejas, man ienāca prātā, ka vajadzētu paskatīties, vai "Čomga" ir turpat, kur bija vakar. Iegriezos "Ādmiņu ieliņā", pabraucu, cik vien iespējams, un tad nokāpu pludmalē pie ūdens. Skatos, laivas nav. Tad arī nolēmu, ka tā tomēr ir patiesība. Protams, jūs teiksiet, ka vajadzēja vēlreiz piezvanīt uz policijas iecirkni, bet man pirmajā brīdī pat prātā neienāca, ka zvans no policijas varētu būt maldinošs. Un, kad es pa ceļam to iedomājos, tad vienkāršāk bija pārbaudīt, kur atrodas laiva. Tikai…

— Jā? — mierīgi atsaucās Rekless.

—  Tātad tas, kurš zvanīja, zināja, ka es esmu mājās, un tā nevarēja būt Līza Marlija, jo tikko bija aizbraukusi, kad iezvanījās telefons. Rodas jautājums, kurš vēl to varēja zināt un kā uzzinājis?

— Jūs varēja redzēt ieejam mājā, — savu pieņēmumu izteica Rekless. — Jūs laikam tūlīt ieslēdzāt gaismu. Apgaismoti logi ir tālu redzami.

— Tā jau nu ir. Gaismu patiesi es iededzu visur. Pēc tumsas iestāšanās šai mājā mani pārņem drausmas. Un tomēr dīvaini.

Patiešām dīvaini, nodomāja Dalglišs. Lai gan inspektors deva ticamu izskaidrojumu. Gaisma "Setonhausa" logos ir redzama no jebkuras vietas zemesragā. Kad gaisma izdzisa, varēja secināt, ka Digbijs Setons aizbraucis. Kādēļ viņu vajadzēja izmānīt ārā no mājām? Varbūt kaut ko mājā vajadzēja izdarīt? Sameklēt un iznīcināt pierādījumus? Vai varbūt šajā laikā kādā no istabām atradās Morisa līķis? Taču, ja Digbijs runā patiesību un laiva tai laikā bija nozudusi, tā nevarēja būt.

Digbijs pēkšņi jautāja:

— Kas man jādara, lai līķi nodotu medicīniskiem pētījumiem? Moriss nekad netika teicis, ka viņam tādi interesētu. Bet, ja tā ir vina griba…

Viņš jautājoši paskatījās vispirms uz Dalglišu, tad uz Reklesu. Inspektors atbildēja:

— Par to jums, ser, tagad nav vērts uztraukties. Jūsu brālis ir atstājis visus nepieciešamos rīkojumus un noformētas blankas. Taču vajadzēs pagaidīt.

— Jā, protams, es saprotu… Es vienkārši negribēju… Ja nu Moriss tā nolēmis…

Digbijs apjucis apklusa. Satraukums bija ievērojami mazinājies, un viņš izskatījās noguris. Dalglišs un Rekless saskatījās, viņi abi nodomāja, ka Morisa Setona līķis diezin vai būs nozīmīgs medicīniskajiem pētījumiem pēc tam, kad to būs apstrādājis Volters Sidnems — tiesu medicīnas izcilākais speciālists un mācību grāmatas autors; šajā grāmatā autors jau pirmajā lappusē pataloganatomam iesaka sākt ar uzšķēršanu no kakla līdz iegurnim. Varbūt Morisa Setona rokas un kājas vien būs noderīgas pirmā kursa praktikantiem, kaut gan ne jau to viņš domājis. Un tomēi; vina līķis jau bija sniedzis pakalpojumu medicīnas zinātnei.

kekl'ess posās uz promiešanu. Viņš paskaidroja Digbijam Setonam, ka viņa klātbūtne būs nepieciešama iepriekšējā izmeklēšanā — tas tika uzņemts diezgan skābi —, un sāka kārtot papīrus, izskatīdamies pēc apmierināta apdrošināšanas aģenta, kam bijusi veiksmīga darbadiena. Digbijs viņu vēroja kā bērns, kuram apnikuši pieaugušie, tomēr būtu labāk, ja viņi prom neietu. Aizsprādzēdams portfeļa siksnas, Rekless uzdeva pēdējo jautājumu — nevērīgi, it kā atbilde vinu īpaši neinteresētu:

— Mister Seton, vai jums neliekas dīvaini, ka jūs īstais brālis iecēlis par savu mantinieku un jūs, kā rādās, nebijāt viņam sevišķi tuvs?

— Es taču paskaidroju! — Setons gandrīz vai apraudājās. — Vairāk radinieku nav. Un attiecības vispār mums nebija sliktas. Es vienmēr centos ar viņu saprasties. Tas ari nebija grūti. Vajadzēja tikai nedaudz paglaimot, nedaudz paslavēt viņa nejēdzīgās grāmatas, būt uzmanīgam. Es vispār cenšos ar cilvēkiem saprasties. Man nepatīk dažādi strīdi un izskaidrošanās. Ilgi viņu paciest es, protams, nevarēju, bet mēs bieži netikāmies. Pēdējo reizi redzējāmies augusta beigās papildu brīvdienā, kā jau stāstīju. Viņam vientulība izraisīja ciešanas. Un bez manis viņam citu radinieku nebija. Viņam gribējās ticēt, ka esam tuvi cilvēki.

Rekless teica:

—  Tātad jūs attiecības ar vinu uzturējāt naudas dēļ. Bet viņš ar jums — lai nebūtu vientulis?

—  Ko var darīt. Tāda ir dzīve, — nepavisam neapmulsis, atbildēja Setons. — Mums visiem citam no cita kaut ko vajag. Vai jūs, inspektor, kāds mīl vienkārši tā, bez nekāda iemesla?

Rekless piecēlās un izgāja pa atvērtajām stikla durvīm. Dalglišs viņam sekoja, un bridi abi klusēdami stāvēja uz akmens terases. Vējš bija kļuvis spirgtāks, bet saule spīdēja tāpat kā iepriekš un lēja pār visu siltu zeltainu gaismu. Pa jūras zili zaļo virsmu plosīgs vējš dzina dažas baltas buras kā vieglus papīrišUs. Rekless apsēdās uz kāpnēm, kuras veda uz šauru pļaviņu stāvās kraujas malā. Dalglišs sajuta, ka, stāvēdams līdzās sēdošajam

reklesam, it kā iegūst papildu priekšrocības, tādēļ apsēdās viņam blakus. Akmens pakāpieni izrādījās negaidīti auksti, tie atgādināja, cik tomēr vāji silda rudens saule.

inspektors teica:

Seit nevar nokļūt pie jūras. Liekas dabiski, ja Morisam Sctonam būtu pašam sava noeja uz pludmali. Pa "Ādmiņu ielu" Iznāk līkums.

— Šeit ir diezgan augsta krauja, un ne visās vietās to veido klints. Pakāpieni nebūtu izturīgi, — savu pieņēmumu izteica Dalglišs.

— Iespējams. Cik var noprast, viņš bijis dīvains cilvēks. Kār1 īgs. Pedants. Kaut vai viņa kartotēka. Viņš vācis sižetus no avīzēm, žurnāliem, nostāstiem. Un dažreiz izdomājis pats. Visu l.o viņš kārtīgi ierakstījis kartītēs, var būt, ka kāda noderēs.

— Un tā ideja, ko viņam piespēlēja mis Keltropa?

— Kartotēkā tās nav. Bet tas vēl neko nenozīmē. Silvija Kedža Htāsta, ka Setons parasti nav aizslēdzis durvis. Kā liekas, šeit zemesragā durvis vispār nav pieņemts slēgt. Jebkurš varēja ienākt un kartīti paņemt. Un jebkurš to varēja izlasīt. Kaimiņi nāk un iet, kad iepatīkas. Jādomā, ka viņus dzenā vientulība. Protams, ja mēs pieņemam, ka Setons viņas ierosināto sižetu kartītē tik tiešām ierakstījis.

— Un mis Keltropa patiesi viņam to ieteikusi?

Rekless paskatījās uz Dalglišu.

—  Arī jūs par to iedomājāties? Bet kāds jums šķita Digbijs Setons?

— Digbijs kā jau Digbijs. Cilvēka dvēseli diezgan grūti izprast, sevišķi, ja viņa sapņi aprobežojas ar sava naktskluba atvēršanu. Arī viņš diez vai saprot, kāpēc mēs esam kļuvuši par policistiem. Cik es pazīstu Digbiju, viņš nav spējīgs izplānot šādu slepkavību, viņam pietrūkst gan prāta, gan rakstura stingrības. Pirmām kārtām viņš nav gudrs cilvēks.

—  Digbijs visu otrdienas vakaru un nakti uz trešdienu nīcis iecirkņa aizturēto kamerā, es zvanīju uz turieni un uzzināju. Skaidra patiesība. Turklāt bijis piedzēries. Bez izlikšanās.

— Cik ērti viņam iznācis.

— Alibi vienmēr ir ērts, mister Dalgliš. Taču mēdz būt arī tāds alibi, pie kura apšaubīšanas, manuprāt, nav pat vērts ķerties, kā, piemēram, šis. Ja viņš pašreiz neizlikās, tad domā, ka slepkavības ierocis bijis nazis. Un ka Setons miris trešdienas vakarā. Taču trešdien, kad atbrauca Digbijs ar Elizabeti Marliju, Moriss nevarēja atrasties šajā namā dzīvs. Tas vēl nenozīmē, ka viņa līķis te nevarēja būt. Tomēr nespēju iztēloties Digbiju gaļas cirtēja lomā un kāpēc gan viņam vajadzēja cirst. Pat ja viņš būtu mājā atradis līķi un no bailēm zaudējis galvu, viņam līdzīgs cilvēks vienkārši apdullinātos ar spirtu, drāztos atpakaļ uz Londonu un nebūtu rīkojies tik ērmīgi. Grāvī viņš iedrāzās nevis pa ceļam uz Londonu, bet gan uz Loustoftu. Un vispār, kā gan viņš varēja zināt, ka ir tāda spīdoša ideja, ko mis Keltropa iedvesusi Morisam?

—  To viņam varēja izstāstīt Elizabete Marlija, kad viņi abi brauca uz šejieni.

— Kādēļ gan viņa stāstītu tādas lietas Digbijam Setonam? Šis temats nav atbilstošs sarunai pa ceļam. Nu labi. Pieļausim, ka viņa zināja. Un pieļausim, ka izstāstīja Digbijam, vai arī kā citādi tas viņam kļuva zināms. Viņš ieiet mājā un redz brāļa līķi. Un tūlīt nolemj inscenēt mīklainu ainu kā īstā detektīvromānā, nocērt viņam roku delnas un ar laivu palaiž jūrā. Bet kādēļ? Un ar ko ir nocirstā? Es taču redzēju līķi un varu galvot, ka rokas ir nocirstas, nevis nozāģētas. Lūk, jums virtuves nazis. Setona cirvis laimīgi atradās rīku noliktavā. Bet jūsu krustmātes cirvis, ja tas kalpojis šim nolūkam, nozagts pirms trim mēnešiem.

— Tātad Digbijs Setons jāizslēdz. Bet pārējie?

— Mums pietika laika tikai iepriekšējai pārbaudei. Šodien pēcpusdienā es viņus formāli nopratināšu. Taču liekas, ka viņiem visiem ir kaut kāds alibi attiecībā uz Setona nāves brīdi. Visiem, izņemot mis Dalglišu: tas arī saprotams, ja cilvēks dzīvo tik noslēgti.

^Neizteiksmīgā, vienmuļā inspektora balss nemainījās. Ari drūmais skatiens, tāpat kā iepriekš, bija pievērsts jūras klaidam. Taču Dalglišs visu saprata. Tāpēc viņu aicināja uz "Setonhausu"! Un, lūk, tāpēc inspektors Rekless viņam tā uzticējās. Viņš sev iztēlojās inspektora domu gaitu. Paveca neprecējusies sieviete, dzīvo viena un gandrīz ne ar vienu nepazīstas. Kur viņa atradās Setona nāves brīdī un trešdien, kad viņa līķis tika laivā palaists jūrā, neviens apliecināt nevar. Gar viņas māju, gandrīz pāri viņas zemesgabalam, ved noeja uz pludmali. Viņa zināja, kur atstāta krastā izvilktā laiva "Čomga". Sieviete spēcīga, rosīga, nav pilsētniece, augumā gandrīz sešas pēdas gara, pieradusi pie tālām pastaigām, tumsas nebaidās.

Tiesa, te nav saskatāms motīvs. Nu, un kas par to? Dalglišs gan viņai šorīt bija teicis, ka izmeklētāju vispirms interesē motīvs, taču īstenībā tas nebūt nav galvenais. To nu viņš zina: ja loģiski noskaidro "kur?", "kad?" un "kā?", tad neizbēgami nonāksi pie atbildes uz jautājumu "kāpēc?", bet izmeklēšanai tas pats par sevi dod ļoti maz. Kā teica Dalgliša skolotājs un šefs, mīlestība, kaislība, naids un mantkārība — lūk, visi iespējamie slepkavības motīvi. Teorētiski tas atbilst patiesībai. Taču īstenībā — cik cilvēku, tik motīvu. Pašreiz, Dalglišs saprata, Rekless savā samaitātajā atmiņā pārcilā visus analoģiskos gadījumus, kad aizdomīguma, vientulības, iracionāla naida dīgļi pēkšņi izplaukst vardarbības un nāves krāšņajā ziedā.

Pēkšņi Dalglišs tik ārkārtīgi saniknojās, ka uz dažām sekundēm nespēja ne runāt, ne ari domāt. Nelabuma vilnis uzplūda un atplūda, atstājot viņu bālu, bezpalīdzīgu un drebošu aiz pretīguma pašam pret sevi. Paldies Dievam, ka niknumā viņš uz mirkli kļuva mēms un nepaguva ļaut vaļu muļķīgam sarkasmam un sašutumam; viņš augstprātīgi nepateica, ka krustmāte savu liecību dos tikai advokāta klātbūtnē. Viņai nav vajadzīgs advokāts. Viņai taču ir vinš. Taču ieradies, tā sakot, atpūtā.

Atskanēja riteņu švīkstoņa — pa stikla durvīm invalīdes ratiņos terasē izbrauca Silvija Kedža un tuvojās vietai, kur viņi sēdēja. Viņa neko neteica, tikai nenovērsdamās lūkojās uz iebraucamā ceļa aleju. Sekojot viņas skatienam, abi izmeklētāji ieraudzīja, ka no šosejas zemesceļā iegriežas pasta furgons, maziņš un spilgts kā rotaļlieta.

— Pasts, — viņa aizsmakusi noteica.

Dalglišs ievēroja, ka viņas rokas bija sažņaugušas ratiņu rokturus tik spēcīgi, ka locītavas bija gluži baltas. Bet, kad furgons piebrauca un nobremzēja terases priekšā, viņa izslējās sēdeklī un pussēdus pamira. Klusumā, kas iestājās pēc motora izslēgšanas, varēja dzirdēt viņas satraukto elpu.

Pastnieks aizcirta mašīnas durvis un ar mundru apsveikuma saucienu tuvojās viņiem. Meitene uz sveicienu neatbildēja. Pastnieks neizpratnē novērsās no Silvijas sastingušās sejas, paskatījās nekustīgajos vīriešos un pasniedza pastu Reklesam. Inspektors paņēma brūno lielformāta aploksni, uz kuras ar rakstāmmašīnu bija uzrakstīta adrese.

—   Vēl viena tāda pati, kādu vakar es viņai nodevu, ser, — pamādams uz Silviju, pastnieks paskaidroja. Bet, atbildi ne no viena nesagaidījis, viņš, kāpdamies atpakaļ un visiem novēlēdams laburitu, aizgāja.

Griezdamies pie Dalgliša, Rekless teica:

—  Adresēta eskvairam Morisam Setonam. Izsūtīta no Ipsvičas vai nu trešdien vēlu vakarā, vai ari ceturtdien agri no rita. Uzspiests dienas zīmogs.

Vēstuli viņš uzmanīgi turēja aiz viena stūra, acīmredzot tāpēc, lai neatstātu nevajadzīgus pirkstu nospiedumus. Ar rādītājpirkstu viņš veikli atplēsa aploksni un izņēma mašīnraksta lapu, kurā bija ieturēti divi intervāli.

Rekless sāka skaļi lasīt:

—   "Gar Safolkas piekrasti jūrā dreifēja neliela buru laiva, kur atradās līķis ar nocirstām roku plaukstām. Mirušais bija vīrietis vidējos gados, maza auguma, spēcīgi veidots, tērpies elegantā melnā uzvalkā ar baltām svītriņām, kas mirušajam piestāvēja tikpat labi, kā agrāk bija piestāvējis dzīvajam…"

Silvija Kedža pastiepa roku:

— Dodiet paskatīties.

Mazliet šaubīdamies, Rekless pacēla lapu pie viņas sejas.

—   To rakstījis viņš, — nomāktā balsī Silvija teica. — Viņš. Ari rakstāmmašīna ir viņa.

—   Varbūt, — Rekless teica. — Bet viņš to nav sūtījis. Pat ja vēstule nosūtīta trešdienas vakarā, to nevarēja izdarīt viņš, jo tai laikā bija jau miris.

Taču par atbildi viņa iekliedzās:

—   To ir rakstījis viņš! Es jums to saku, jo pazīstu viņa darbu. Rakstījis viņš! Bet viņam nav roku!

Viņa sāka'histēriski smieties. Smiekli skali atbalsojās zemesragā, izbiedējot kaiju baru, kuras pēkšņi pacēlās spārnos no krasta kraujas un, satraukti klaigādamas, riņķoja gaisā kā balts virpulis.

Rekless vienaldzīgi skatījās uz Silvijas salīkušo augumu un ieplesto muti, ne ar ko nemēģinādams viņu nomierināt, dabūt pie prāta. Stikla durvīs piepeši parādījās Digbijs Setons, kuram nejēdzīgais pelēkais apsējs izcēla sejas bālumu.

— Velns parāvis, kas te notiek?…

Rekless neizteiksmīgi paskatījās uz viņu un savā nespodrajā, vienmuļajā balsī atbildēja:

— Mēs saņēmām jūsu brāļa vēstuli, mister Seton. Patiesi, kāds brīnums!

12

Silviju Kedžu uzreiz nomierināt neizdevās. Tā bija īsta histērija bez jebkādas izlikšanās. Digbijs bija pārsteigts, kāpēc viņa tik ļoti satraukta. No visiem Monksmiras iemītniekiem Morisa Setona nāve nopietni satrauca un nomāca vienīgi mis Kedžu. Arī viņas nervu lēkme neradīja aizdomas. Gan Silvijas āriene, gan izturēšanās bija tāda, it kā viņa pār sevi tikko valdītu, — un tagad lēkme. Ar pūlēm viņa saņēma sevi rokās un beigu beigās bija jau tiktāl atguvusies, ka varēja tikt vesta mājās. Viņu pavadīja Kortnijs, ko bija pilnīgi pakļāvušas Silvijas ciešanu pilnās acis un iekritusi seja, — viņš stūma lejup pa Ādmiņu ielu viņas invalīdratiņus tik uzmanīgi kā jauna māte, kura naidīgajai pasaulei rāda savu jaunpiedzimušo bērnu. Dalglišs atviegloti uzelpoja. Viņš bija pārliecinājies, ka Silvijas Kedžas klātbūtne viņu nomāc, un kaunējās par šo sajūtu, apzinādamies, ka šāda attieksme ir nepiedienīga un ne ar ko neattaisnojama. Silvija viņam bija fiziski pretīga. Kaimiņiem viņa noderēja līdzjūtības instinkta apmierināšanai — bez sevišķiem izdevumiem, zinot, ka viss atmaksāsies trīskārtīgi. Kā sabiedrībā bieži mēdz būt ar kropļiem, Silviju gan lutināja, gan arī izmantoja. Tomēr būtu interesanti uzzināt, ko viņa par visiem domā. Dalglišs sev pārmeta, ka neizjūt pret viņu pietiekamu žēlumu, taču nespēja pārvarēt nepatīkamo sajūtu, vērojot, cik veikli viņa izmanto savu nespēku. Kaut gan tas ir viņas vienīgais ierocis! Un, nicinādams jauno seržantu par viņa naivitāti un mīkstsirdību, bet sevi — par neiejūtību, Dalglišs devās uz "Pentlandi" pusdienās. Atpakaļ viņš gāja pa gruntsceļu. Attālums bija lielāks un apkārtne mazāk gleznaina, bet Dalglišam loti negribējās atgriezties pa iepriekšējo ceļu. Viņam bija jāiet garām Džastina Braisa mītnei.

kad viņš pienāca pie Braisa mājas, otrajā stāvā atvērās logs, saimnieks izbāza galvu uz garā kakla un pasauca:

—  Mīļais Ādam, ienāciet pie manis. Es jūs īpaši gaidīju. Zinu, jūs vācat ziņas tam garlaicīgajam draugam — inspektoram, nu Dievs ar jums. Atstājiet savu iebaidīšanas ieroci aiz durvīm un ienāciet, ielejiet, kas jums garšo. Es pēc mirkļa nokāpšu lejā.

Nedaudz šaubīdamies, Dalglišs pagrūda durvis un iegāja namā. Braisa mazā, neuzkoptā viesistaba bija savā ziņā glabātava dažādiem niekiem, kuriem nebija atradusies vieta Londonas dzīvoklī. Nolēmis bez saimnieka klātienes nedzert, Dalglišs uzsauca:

—  Viņš nebūt nav mans garlaicīgais draugs, bet gan ļoti saprātīgs policijas virsnieks!

—  Bez šaubām, bez šaubām, — Braisa balss skanēja klusināti, jādomā, ka tieši šajā brīdī viņš vilka pār galvu kādu apģērba gabalu. — Tik saprātīgs, ka man jābūt ļoti uzmanīgam, citādi policija var mani vienā mirklī sagrābt. Pirms pusotra mēneša mani aizturēja par ātruma pārsniegšanu uz A-13 šosejas, un virsnieks, ar kuru nācās skaidroties, tāds brašs tēvainis ar zilām acīm, bija ārkārtīgi nedraudzīgs. Es uzrakstīju sūdzību policijas priekšniekam. Protams, tas bija liktenīgs solis. Tagad es to saprotu. Viņi man nekur ceļu negriezīs, jo gribēs kārtot rēķinus. Mans uzvārds viņiem ierakstīts īpašā melnajā sarakstā, par to nav šaubu.

Viņš bija paguvis nokāpt lejā, un Dalglišs pārsteigts ieraudzīja, ka Džastins patiesi ir satraukts. Nomurminājis mierinājuma vārdus, Dalglišs paņēma sniegto heresa glāzi — Braisam vienmēr bija vislabākie dzērieni, — un apsēdās brīnišķīgā Viktorijas laikmeta krēslā ar augstu atzveltni, kas bija nesens pirkums saimniecībai.

— Nu, Ādam, kā mēdz teikt, pastāstiet, ko Reklesam izdevies uzzināt.

— Viņš ar mani nav diez cik atklāts. Varu pateikt, ka ir atsūtīts manuskripta turpinājums. Stils ir jau labāks. Tiek aprakstīts līķis ar nocirstām plaukstām laivas dibenā, un to rakstījis ar mašīnu pats Setons.

Dalglišs neredzēja jēgu slēpt šo jaunumu no Braisa. Silvija Kedža tāpat neklusēs.

— Kad tas nosūtīts?

— Vakar priekšpusdienā. No Ipsvičas.

Braiss iestenējās.

—  Nu, tā tik vēl trūka! Ko lai es daru, ja tieši šai laikā biju Ipsvičā? Ja bieži uz turieni braucu! Iepirkties, vai saprotat? Un nav neviena, kurš to apliecinātu!

—  Es domāju, ka liecinieku nebūs arī tam, ko darījuši citi cilvēki, — Dalglišs viņu mierināja. — Piemēram, mis Keltropa ir kaut kur braukusi. Un Letems. Jā, un ari es braucu caur Ipsviču. Un pat sieviete no "Klostera priekšnieka nama" zirga pajūgā brauca uz to pusi. Es redzēju viņu atgriežamies.

— Tā bija Alise Kerisona, Sinklera mājsaimniece. Manuprāt, viņa brauca tikai līdz Sautvoldai. Uz maiznīcu.

—  Ceturtdienas vakarā. Vai tad veikaliem nav saīsinātā darbadiena?

—  Mīļo Ādam, kāda tur starpība? Jādomā, ka brauca tikai pavizināties. Nedzīs taču viņa zirgu līdz pašai Ipsvičai, lai iemestu vēstuļu kastē kādu aizdomīgu sūtījumu. Taču Setonu, protams, viņa ienīda, kas nu ir, tas ir. Viņa bija saimniecības vadītāja "Setonhausā", kamēr dzīva bija viņa sieva. Pēc Dorotijas pašnāvības viņa sāka strādāt pie Sinklera un kopš tā laika ari tur dzīvo. Tas bija pārsteidzošs notikums! Alise līdz pat iepriekšējai izmeklēšanai palika dzīvot pie Setona, bet, kad pasludināja spriedumu, neteikusi ne vārda, savāca savas mantas, devās uz "Klostera priekšnieka namu" un apjautājās Sinkleram, vai viņai nebūtu darbs. Tieši tobrīd Sinklers bija sasniedzis pakāpi, kad patstāvības alkas vairs nav attiecināmas uz trauku mazgāšanu, un viņu pieņēma. Cik es zinu, to nav nožēlojusi ne viņa, ne ari viņš.

— Pastāstiet par Dorotiju Setonu, — palūdza Dalglišs.

—  Ā, viņa bija ļoti skaista, Ādam! Man kaut kur ir viņas fotogrāfija, vajadzēs jums parādīt. Protams, viņa bija psihopāte, bet ārkārtīgi skaista. Medicīnas žargonā viņas slimību dēvē par maniakāli depresīvo psihozi. Viņa varēja līdz pagurumam priecāties un pēc mirkļa kļūt drūma, tu burtiski jūti, ka viņa tevi saindē ar grūtsirdību, ftian tas nebija vajadzīgs. Es pats ar savām psihozēm netieku galā, kur nu vēl citu. Es domāju, ka Setons ar viņu briesmīgi nomocījās. Es pat izjustu pret viņu līdzcietību, ja nebūtu Arabellas.

— Kā viņa gāja bojā? — jautāja Dalglišs.

—  Ai, tās ir šausmas! Setons viņu pakāra uz āķa manā virtuvē pie griestu sijas, kurš bija domāts žāvētiem šķiņķiem. Nekad neaizmirsīšu šo pakārto ķermenīti, kas bija izstiepies kā nobeigts trusis. Viņa bija vēl silta, kad mēs pārgriezām auklu. Iesim, es jums parādīšu.

Un aizvilka Dalglišu uz virtuvi.

Tikai pusceļā Dalglišs attapās, ka runa ir par kaķeni. Viņš gandrīz iesmējās, taču savaldījās un labprātīgi sekoja Braisam. Tas, drebēdams trakās dusmās, ar negaidītu spēku sažņaudza Dalgliša elkoni un nikni pamāja uz āķi griestos, it kā tas būtu līdzvainīgs Setona šausmīgajā nodarījumā. Tagad, kad viņš atkal tik briesmīgi pārdzīvoja Arabellas nāvi, iztaujāt viņu par to, kā mirusi Dorotija Setona, bija acīmredzot neiespējami. Dalglišs izjuta līdzjūtību pret Braisu. Arī pats viņš mīlēja kaķus, kaut ari ne tik atklāti. Ja patiešām cilvēks niknumā un aiz atriebības ir nonāvējis Siāmas skaistuli, tad viņa nav žēl. Taču, galvenais, šādam cilvēkam droši vien ir bijis daudz ienaidnieku.

Dalglišs pajautāja, kurš Arabellu atradis.

—   Silvija Kedža. Viņa bija atnākusi, lai kopā ar mani pastrādātu, bet es aizkavējos, braucot no Londonas, un ierados piecas minūtes vēlāk. Viņa bija paguvusi pa telefonu izsaukt Sēliju Keltropu, lūdzot, lai viņa pārgriež Arabellai auklu, jo pati nespēja to aizsniegt. Dabiski, ka mani viņas sagaidīja ārkārtīgi nomāktā garastāvoklī. Silvijai kļuva pat nelabi. Mēs piestūmām viņas ratiņus pie virtuves izlietnes, un viņa izvēmās tieši uz maniem nemazgātajiem traukiem. Vairāk par saviem pārdzīvojumiem es nestāstīšu. Domāju, ka jums tie ir sīki zināmi, jo es taču lūdzu mis Dalglišu aizrakstīt jums un cerēju, ka varbūt jūs varēsiet atbraukt un pierādīt, ka to darījis Setons. No vietējās policijas nebija nekādas jēgas. Padomājiet, kāds troksnis būtu sacēlies, ja tas būtu bijis cilvēks. Piemēram, Setons. Smieklīgi. Es neesmu tik sentimentāls, lai uzskatītu, ka cilvēki ir nozīmīgāki nekā citas dzīvas radības. Un vispār mūsu ir pārāk daudz; tikai reti kurš prot priecāties par dzīvi un iepriecināt citus.

Turklāt esam neglīti. Jā. Mēs esam kropļi. Jūs taču atceraties Arabellu, Ādam? Kāda viņa bija skaistule! Skaties un priecājies. Dzīve iegūst jēgu.

Šāda vāvuļošana Dalglišam bija pretīga, taču par kaķeni Arabellu viņš izteicās pietiekami cildinoši, jo kaķene patiesi bija skaista un to pati bija labi apzinājusies. Savā laikā krustmāte Džeina bija viņam rakstījusi par šo notikumu, dabiski, nepieminot Džastina Braisa lūgumu atbraukt un šo lietu izmeklēt. To, ka nekādi pierādījumi Setona vainai nebija atrodami, viņš Braisam neatgādināja. Bija pārāk daudz naida, niknuma un aizdomu, bet ļoti maz saprātīgas analīzes. Tagad atgriezties pie šī notikuma izmeklēšanas viņš pat nedomāja. Ievilinājis Braisu atpakaļ istabā, viņš vēlreiz jautāja, kā nomirusi Dorotija Setona.

—  Dorotija? Rudenī viņa aizbrauca atpūsties kopā ar Alisi Kerisonu uz Letuku. Tai laikā viņas un Setona attiecības bija pilnīgi sabojātas. Bez Alises viņa nespēja paspert ne soli. Arī Setons laikam uzskatīja, ka nebūtu slikti, ja vinu kāds uzraudzītu. Kad bija pagājusi nedēļa, Setons saprata, ka nespēs kopā ar viņu dzīvot. Vēstulē sievai viņš rakstīja, ka gribot šķirties. Kas tieši bija tajā vēstulē, neviens nezināja, taču Alise Kerisona bija klāt, kad Dorotija to atvēra, un viņa iepriekšējā izmeklēšanā liecināja, ka mis Setona ārkārtīgi satraukusies un likusi tūlīt posties atceļam. Šo vēstuli Setons rakstīja "Miroņu klubā"; kad viņas atbrauca, māja bija tukša. Alise stāstīja, ka Dorotija uzvedusies pavisam normāli — viņa bijusi mierīga un pat možāka nekā parasti. Alise sākusi gatavot vakariņas, bet Dorotija kaut ko rakstījusi pie galda. Pēc tam piecēlusies un teikusi, ka iešot pastaigāties papludmali, jo gribot redzēt mēness atspulgu viļņos. Nonākusi līdz tai vietai, kur pludmalē Ādmiņu ieliņa, viņa izģērbusies pilnīgi kaila, kārtīgi salocījusi drē&es, uzlikusi tām akmeni un iebridusi ūdenī. Līķi atrada tikai pēc nedēļas. Ka tā bija pašnāvība, nenācās šaubīties. Zem akmeņa viņa bija palikusi zīmīti, ka nevienam neesot vajadzīga, ne sev, ne citiem, par to viņa esot pārliecināta un nolēmusi izdarīt pašnāvību.

— Bet kas notika ar Setona vēstuli?

—  Pazuda. Dorotijas lietās tā netika atrasta, un Alise nebija redzējusi, ka viņa to iznīcinātu. Taču Setons neslēpa tās saturu. Viņš ļoti nožēlojot, jo gribējis darīt tā, kā ir labāk. Tā turpināties vairs neesot bijis iespējams. Es tikai pēc diviem gadiem izpratu, cik tālu viņu novedusi kopdzīve ar Dorotiju, — kad noskatījos viņa lugu. Tajā bija attēlota laulības dzīve ar psihopāti, tikai pašnāvību izdara nevis sieva, bet vīrs. Dabiski, Setons vēlējās attēlot sevi galvenajā lomā. Protams, nejau tiešā nozīmē. Kaut gan viņš varēja sevi tēlot arī uz skatuves. Iznākums nebūtu sliktāks kā nabaga Barijam. Taču aktierus vainot nedrīkst. Tā ir loti slikta luga, Ādam! Pie tam uzrakstīta ļoti patiesi un pauž lielas sāpes.

— Vai jūs bijāt uz pirmizrādi?

— Sēdēju partera trešajā rindā pašā vidū, mans mīļais. Jutos tik neveikli, ka nezināju, kur dēties. Bet Setons ložā. tfn ar vinu Sēlija. Jāatzīst, ka dāma atbilda kavalierim, viņš varēja lepoties. Augšdaļā līdz jostasvietai gandrīz nekāda apģērba un kārta ar grabuļiem kā Ziemassvētku eglīte. Varbūt Setons gribēja tikt uzskatīts par viņas mīļāko? Man šķiet, ka mūsu Morisam patika izlikties par palaidnieku. Mans mīļais, jūs nevarat iedomāties šo ainu — gluži kā kārtējais padzītais karaļpāris. Setonam bija pat kāda medaļa pie svārku atloka, laikam par dienestu vietējā krasta apsardzē. Es sēdēju kopā ar Polu Markemu, viņš loti smalki uztver mākslu, pēc pirmā cēliena bija vienās asarās. l)n jāatzīst, ka vismaz trešā daļa publikas arī raudāja, taču, manuprāt, viņi raudāja no smiekliem. Mēs aizgājām jau pirmajā starpbrīdī un pārējo vakaru dzērām restorānā "Moloni". Esmu gatavs paciest visādas ciešanas ar noteikumu, ka tās nav manējās, bet publiska nāvessoda izpilde ir tomēr par daudz. Sēlija vīrišķīgi nosēdēja līdz beigām. Pēc tam viņiem bija pat bankets "Aivi klubā". Atceroties šo lugu, es saku: o, Arabella, tu esi atriebta.

— Bet Letema recenzija, kā dzirdēju, bija iznīcinoša? Kā jums šķiet, vai viņa uzbrukumos nebija nekā personiska?

— Nē, neteikšu vis. — Braiss skatījās uz Dalglišu ar nevainīga bērna acīm, bet Ādams zināja, ka aiz tām slēpjas intelekts, ko viņš dziļi cienīja. — Olivers galīgi nevar paciest sliktu literatūru un sliktu aktieru spēli, bet, ja tie apvienojas, viņš kļūst nikns kā zvērs. Tā ka nav nekāds brīnums, ja Olivers atrasts miris ar nocirstām plaukstām. Gandrīz ikviena padzīvojusi skaistule bez vidējās izglītības, kura klīst pa Londonu un iztēlojas sevi par aktrisi, ar prieku tā izrēķinātos ar viņu, ja vien pietiktu prāta.

— Bet vai Letems pazina Dorotiju Setonu?

— Nudien, Ādam, kāpēc jums visu laiku gribas teikt: j>azina, pazina? Pārāk primitīvi, mans mīļais. Protams, ka jā. Seit visi viņu pazina. Viņai bija paradums bez jebkāda iemesla pēkšņi ierasties viesos, bažreiz skaidrā prātā, dažreiz — ne, bet tik un tā tas bija nepatīkami.

— Vai viņa ar Letemu nebija mīļākie? — Dalglišs tieši noprasīja Braisam. Kā jau varēja paredzēt, Braiss nebija ne šokēts, ne pārsteigts. Būdams rūdīts tenkotājs, viņš nenoguris interesejās par cilvēkiem un, protams, arī pats sev uzdeva analoģiskus jautājumus, ja redzēja, ka vīrietis un sieviete ir noskaņoti draudzēties.

—  Sēlija apgalvoja, ka tā esot, bet ko gan no viņas vēl varēja gaidīt? Nabadzīte, viņa nespēj iedomāties citādas attiecības starp heteroseksuālu vīrieti un patīkama izskata sievieti. Un par Letemu tas laikam ir pareizi teikts. Grūti nosodīt Dorotiju, kura bija ieslēgta kopā ar Setonu stikla namā. Tur taču bija tik garlaicīgi! Lai ar ko viņa meklētu mierinājumu, tās bija viņas tiesības, ja vien mani liek mierā.

—  Vai jūs domājat, ka Letema attiecības ar Dorotiju bija īstas?

—  Nezinu. Diezin vai. Nabaga Olivers cieš no riebuma pret sevi pašu. Viņš neliek sievieti mierā, bet, ja viņa iemīlas, tad sāk viņu nicināt par neizvēlību. Nabadzītes viņas visas ir — veltīgi pūlas. Slikta izturēšanās pret sevi droši vien ir nogurdinoša. Bet es, paldies Dievam, uzskatu sevi par patīkamu cilvēku.

Braisa patīkamā āriene Dalglišu vairs neietekmēja. Viņš paraudzījās pulkstenī — bez ceturkšņa viens! — pateica, ka viņu gaidot pusdienas, un posās iet.

—  Jūs taču gribējāt apskatīt Dorotijas fotogrāfiju. Tā man kaut kur ir. Foto dos jums priekšstatu, cik viņa burvīgi skaista.

Braiss pacēla biroja vāku un sāka rakāties papīru pakās. Dalglišam šķita, ka šis pasākums ir bezcerīgs. Taču Braisa haosā acīmredzot bija kaut kāda sistēma, jo nepagāja ne minūte, kad viņš atrada meklēto un pasniedza fotogrāfiju Dalglišam.

— Fotografējusi Silvija Kedža jūlijā, man liekas, kad mēs sarīkojām pikniku pludmalē. Viņa vispār mīl fotografēt.

Tas bija amatiera uzņēmums, kurā redzama grupa uz buru laivas "Čomga" fona. Visa kompānija: Moriss un Digbijs

Setoni; Sēlija Keltropa ar meitenīti, kurā varēja pazīt Līzu Marliju; Olivers Letems unpatsBraiss. Dorotija Setona peldkostīmā stāvēja atspiedusies pret jahtas korpusu un smaidot skatījās objektīvā. Pietiekami attīstītais uzņēmums Dalglišam tomēr maz ko deva. Sieviete kā jau sieviete, diezgan skaista, ar samērā glītu augumu, prasmīgi ieņēmusi izdevīgu pozu. Tas viss.

Braiss skatījās viņam pār plecu. Un, it kā no jauna pārliecinājies par laika viltību un atmiņas nodevīgumu, sērīgi teica:

— Nu ir gan… Tā taču nedod nekādu priekšstatu par viņu… Es domāju, ka attēls ir krietni labāks…

Braiss pavadīja Dalglišu līdz vārtiem. Tajā brīdī, kad viņš atvadījās, gāzelēdamās piebrauca universāla automašīna un strauji nobremzēja. No tās izlēca tumšmataina, liela auguma sieviete ar muskuļainām kājām baltās īsās zeķītēs un bērnu sandalēs. Viņas parādīšanos Braiss apsveica ar priecīgiem saucieniem:

—  Misis Beinportere! Vai jūs patiesi tos atvedāt? Cik jauki no jums!

Tumsnējā, aristokrātiskā misis Beinporteres balss, kas bija ietrenēta, lai iedzītu impērijas zemākajām šķirām bailes un skanētu cauri vētru kaucieniem hokejlaukumos, skaļi noducināja, satricinot Dalgliša ausu bungādiņas.

—  Vakar es saņēmu jūsu vēstuli un nodomāju, ka jāriskē. Atvedu trīs labākos no metiena. Mājas apstākļos vienmēr var labāk izvēlēties. Ari viņiem būs labāk.

Tika atvērtas mašīnas aizmugures durvis, un misis Beinportere ar Braisa palīdzību no turienes izņēma trīs kaķu groziņus, no kuriem tūlīt atskanēja trīsbalsīga ņaudēšana kā kontrapunkts misis Beinporteres zemajai balsij un Braisa priecīgajam falsetam. Vokālais ansamblis pazuda mājas durvīs, bet Dalglišs domīgi devās pusdienās. Maza detaļa, varbūt niecīga, bet varbūt ļoti nozīmīga: ja misis Beinportere saņēma no Džastina Braisa vēstuli ceturtdien, tad tā bija nosūtīta, vēlākais, trešdien. Tas nozīmē, ka trešdien Braiss vai nu bija nolēmis mest izaicinājumu kaķu slepkavam Setonam, vai ari zināja, ka briesmas vairs nedraud.

13

Piektdien pēc pusdienas visi aizdomās turētie gan kājām, gan braukšus ieradās vai tika atvesti Danvičas nomalē uz mazu viesnīciņu, kur bija apmeties Rekless ar saviem darbiniekiem, un tika oficiāli nopratināti. Monksmirā valdīja uzskats, ka "Zaļais cilvēciņš" paredzēts vietējo iedzīvotāju apkalpošanai un ir sava veida klubs; tas, ka inspektors bija to pārvērtis par savu štābu, izraisīja nopratināmajos nosodījumu un pārmetumus: tas tomēr ir netaktiski, un vispār šis cilvēks par citiem nedomā. Sevišķi sašutusi bija Sēlija Keltropa, kura no visiem tur mēdza iegriezties visretāk. Tā vienkārši ir nejēdzība, ka Džordžs Praiks piekritis "Zaļo cilvēciņu" izmantot tik necienīgiem mērķiem. Nē, pati viņa tur vairs nepirks heresu, jo pie katra malka atmiņā atausīs inspektors Rekless un bāra apmeklēšana radīs dvēseles traumas. Ari Letems un Braiss neuzskatīja Reklesa rīcību par pareizu. No pirmā acu uzmetiena viņš nebija viņiem paticis, un tagad, Reklesu labāk pavērojuši, viņi vēl vairāk sapīka. Pēc Braisa domām, viņu attieksmi pret Reklesu droši vien ietekmēja tuvā pazīšanās ar nesalīdzināmo inspektoru Brigsu, ideālu detektīvu no Setona romāniem. Viņam blakus reālais Rekless galīgi nobālēja. Brigsam vai Brigsijam, kā dažreiz grāmatās viņu augstprātīgi nevērīgā tonī dēvēja viņa augstība Mārtiņš Keraterss, bija viena laba īpašība, kuras trūka Reklesam, — viņš zināja savu vietu. Kaut ari ieņēma svarīgu amatu Skotlendjardā, viņš vienmēr bija ar mieru būt otra vijole aiz Keratersa, un tas vēi nav nekas, ja viņš nepretojās augstdzimušā Mārtiņa līdzdalībai izmeklēšanā, gluži otrādi — pats viņu uzaicināja, kad nepieciešams Mārtiņa autoritatīvais viedoklis. Bet tādēļ, ka Brigss ir neapstrīdama autoritāte jautājumos par vīniem, sievietēm, muižnieku dzimtu heraldiku, eksotiskām indēm un dažām mazpazīstamu Elizabetes laika dzejnieku jaunrades detaļām, viņa viedoklis ļoti bieži izrādījās neaizstājams. Inspektors Brigss, ņurdēja Braiss, nepadzen ļaudis no viņu iecienītajiem krodziņiem un neskatās viņiem tieši virsū ar melnām drūmām acīm, it kā no tā, ko viņam stāsta, dzirdētu dod Dievs labi ja pusi un ari tai netic. Un neapietas ar rakstniekiem kā ar parastajiem mirstīgajiem, kas varbūt tikai prot sacerēt sev sarežģītāku alibi. Ja ari aizdomās turētajiem nākas dot oficiālas liecības inspektoram Brigsam, viņi var to darīt mājās, kur ir visas ērtības, un policijas ierēdņi viņiem centīgi pakalpo, turpat atrodas ari Keraterss, vienmēr gatavs taktiski apklusināt Brigsu, ja tam tomēr gadītos iekaist.

Pie Reklesa viņi ieradās pa vienam, cenzdamies neiekļūt cits cita redzeslokā: ja ceturtdien saruna notika atklāti un tieši, tagad viņu uzvedībā parādījās zināms aizdomīgums. Diennakts laikā bija iespējams sakopot domas, un Setona nāve tika uztverta nevis kā dīvaina literārās izdomas iejaukšanās īstenībā, bet kā ar prātu nesaprotams, tomēr neapstrīdams fakts. Gribot negribot bija jāizdara daži nepatīkami secinājumi. Pēdējo reizi Setons dzīvs bija redzēts Londonā, bet viņa sakropļotais līķis ielaists ūdenī Monksmirā. Lai pārliecinātos, nebija vajadzīgi ne sarežģīti aprēķini un ūdensceļu apraksti, ne vēja spēka un virziena, kā ari paisuma un bēguma ātruma dati. Pats Setons, iespējams, bojā gājis Londonā kādā no savām ekskursijām noziedznieku pasaulē "pēc materiāliem", bet viltotais manuskripts, nocirstās plaukstas, telefona zvani uz "Setonhausu" notikumam piešķīra drīzāk "vietējo" nokrāsu. Sēlija Keltropa kaismīgi atbalstīja hipotēzi, ka

tas ir Londonas ļaundaru bandas darbības rezultāts, taču ari

> 7

viņai bija grūti kaut cik pārliecinoši izskaidrot, kā noziedznieki uzzinājuši, kur atrodas "Čomga" un kāpēc līķis bija jāved uz Safolku. Vienīgais, ko viņa spēja pateikt — "lai aizdomas tiktu vērstas pret mums", bet, no vispārējā viedokļa raugoties, tas izvirzīja vairāk jautājumu nekā piedāvāja atbilžu.

Pēc liecību nodošanas viņi sāka neatlaidīgi sazvanīties. Uzmanīgi — ja nu tomēr noklausās! — viņi dalījās ar nepilnīgām ziņām, aizdomām, baumām, kuras varētu dot vispārēju notiekošā ainu, ja tiktu salīdzinātas. Sastapties viņi tagad baidījās, lai neko lieku nedzirdētu un, jo vairāk, neizpļāpātu. Taču jaunumus uzzināt loti gribējās.

"Pentiandē" uz šādiem zvaniem ikreiz pieklājīgi un skopi atbildēja nepielūdzamā Džeina Dalgliša. Neviens, ja neskaita Sēliju Keltropu, neuzdrošinājās palūgt pie telefona Ādamu un sevi galīgi atmaskot, taču ari viņa neko nepanāca un nosprieda, ka viņam nav nekā, ko stāstīt. Tomēr savā starpā viņi nepārtraukti sarunājās, meklēdami ieganstu dvēseles atvieglošanai un, lai uzzinātu kaut ko jaunu, kļūstot ar katru reizi aizvien neuzmanīgāki. Fragmentāras ziņas, kuras atstāstot bieži izkropļoja un kurās nereti aizstāja īstenību ar vēlamo, veidoja nepilnīgu, neizprotamu ainu. Visi aizdomās turētie stingri saglabāja savas sākotnējās liecības, un nevienu alibi otrdienas vakaram izmeklēšana pagaidām nebija noraidījusi. Letema kundze labprāt apstiprināja viņa alibi, bet, tā kā Rekless vispār klusēja un Letems cieta klusu aiz bruņnieciskiem apsvērumiem, tad viņas vārdu, par spīti vispārējai ziņkārei, acīmredzot nebija lemts uzzināt. Kad atklājās, ka Elizabete Marlija, kā viņa pati atzinās, nakti no otrdienas uz trešdienu pavadījusi Londonā, visi kļuva priecīgi satraukti, jo vairāk tāpēc, ka Sēlija uzmācīgi un nepārliecinoši skaidroja, ka viņas krustmeitai radusies steidzīga vajadzība apmeklēt Londonas bibliotēku. Sarunā ar Letemu Braiss teica, ka ticami tas būtu tad, ja meitene mācītos kādā no jaunajām municipālajām universitātēm, bet Kembridžā, ja viņu atmiņa neviļ, grāmatu vienmēr bijis diezgan. Policija rūpīgi apskatīja Braisa un Letema automašīnas, taču ne viens, ne otrs sevišķi neiebilda, un ļaudis

7 7 , 7 ,

Monksmirā secināja, ka viņiem nav ko slēpt. Vēl stāstīja, ka dakteris Forbss-Denbijs Braisa klātbūtnē pamatīgi sadevis inspektoram Reklesam, pasakot, ka nevienam nav nekādas daļas, vai viņam pacients zvanījis vai ne, — tas ir medicīnas noslēpums. Tikai tad, kad Braiss lūgdams atbildi, gandrīz vai kritis histērijā, viņš apliecinājis: jā, patiesi, tāds telefonisks lūgums bijis. Sēlijas vārdus, ka viņa Morisam devusi ideju par laivā peldošo līķi, apstiprinājis kāds vecs Volbersviksas zvejnieks, kurš ieradies pie Reklesa un stāstījis, ka misters Setons nesen interesējies, kur paisumā iznesīs laivu ar mironi, ja to jūrā ielaistu Monksmiras pludmalē. Bet, tā kā Sēlijas liecību neviens neapšaubīja, zvejnieka teiktais sevišķu interesi neradīja. Tā kā visi vēlējās, kaut pārsvaru gūtu versija par "Londonas ļaundaru bandu", visinteresantākais šķita tas, ka neviens, izņemot Braisu, trešdien Monksmirā nebija redzējis nekādu svešinieku. Braiss astoņos vakarā izgājis pagalmā, lai atnestu no šķūņa malku, un šai mirklī no šosejas iebraucamajā ceļā ar rēcienu iedrāzies motocikls, kas pie viņa vārtiņiem apgriezies. Džastinam motocikli iedvešot šausmas, troksnis bijis neiedomājams, un viņš sašutumā uz puisi sācis kliegt, bet tas atriebdamies vairākas reizes braukājis gar viņa māju, vienlaikus nepieklājīgi žestikulēdams, kā Braiss izteicās. Pēc tam atvadoties drausmīgi skaļi notaurējis un aizdrāzies prom. Reklesa attieksme pret šo faktu nebija zināma, kaut gan īstenībā viņš Braisam bija jautājis, kāds izskatījies motociklists, un varbūt tā aprakstu iekļautu protokolā, ja vien Braiss spētu viņu pienācīgi aprakstīt. Motociklists bija tērpies melnā ādas apģērbā, galvā aizsargcepure un aizsargbrilles, tādēļ Braiss varēja pateikt tikai to, ka viņš bijis acīm redzami jauns un slikti audzināts. Sēlija nešaubījās, ka tas ir bijis viens no bandas locekļiem, jo citādi — ko gan viņš meklē Monksmirā?

Sestdien ap pusdienas laiku baumas pastiprinājās un sakuploja. Digbijs mantojis simt tūkstošus, divsimt tūkstošus, pusmiljonu; ziņojums par sekcijas rezultātiem kavējās, jo doktors Sidnems nekādi nevarot noteikt nāves cēloni, Setons esot noslīcis, nožņaugts, noindēts, viņš noasiņojis, nosmacis; ForbssDenbijs apgalvojis Reklesam, ka Setons būtu varējis nodzīvot vēl gadu divdesmit, kaut arī viņa sirds varējusi apstāties jebkurā brīdī; Ādams Dalglišs ar inspektoru Reklesu vispār nerunājot, Rekless esot gatavs arestēt Džeinu Dalglišu, trūkstot tikai motīva; Silvija Kedža untuma pēc atsakoties pieņemt no Digbija 300 mārciņu lielo mantojumu; Rekless ar saviem darbiniekiem piektdien vēlu vakarā ieradies "Klostera priekšnieka namā"; viņi redzēti ar kabatas lukturīšiem dodamies pa noeju uz pludmali; iepriekšējā izmeklēšana notiks trešdien pustrijos. Dažādības viedokļos nebija tikai pēdējā punktā. Iepriekšējā izmeklēšana patiesi bija paredzēta trešdien. Uz to tika izsaukts Digbijs Setons un Silvija Kedža. Pārējie, ieguvuši izvēles tiesības, prātoja, kā tiks vērtēta viņu klātbūtne: vai modinās nevajadzīgu ziņkāri vai, gluži otrādi, izkliedēs aizdomas, vai arī vienkārši elementārais saprāts prasa, lai, cienot mirušā piemiņu, viņi ierastos.

Sestdienas rītā kļuva zināms, ka inspektors Rekless naktī ar mašīnu izbraucis no Monksmiras uz Londonu un gaidāms atpakaļ tikai svētdien. Brauciena mērķis bija pārbaudīt aizdomās turēto Londonas alibi, kā ari iepazīties ar "Miroņu klubu". Tas, ka visam tam viņš veltīs tikai diennakti, nevienu nepārsteidza, likās, ka viņš jau skaidri zina, ko meklēt. Taču pat īsā prombūtne bija atvieglojums. It kā migla virs Monksmiras zemesraga būtu izklīdusi. Drūmais, klusējošais atmaskotājs aizbraucis, un visiem ir vieglāk elpot. Taču sirdīs viņš atstājis satraukumu, kas mudināja rīkoties. Pēkšņi visi steidzās aizbraukt no Monksmiras. Pat Džeina Dalgliša ar savu māsasdēlu, kaut gan izjutuši Reklesa ietekmi vismazāk, agri no rīta tika manīti pie jūras — apkrāvušies ar etīžu mapēm, binokļiem un mugursomām, viņi soļoja Saizvelas virzienā, un bija skaidri redzams, ka līdz tumsai neatgriezīsies. Drīz pēc tam aizbrauca Letems. Viņa "jaguārs" aizdrāzās garām "Mājai ar rozmarīnu" ar ātrumu sešdesmit piecas jūdzes stundā, un Sēlijai bija iemesls asi piezīmēt, ka Olivers uzsācis kārtējo mēģinājumu lauzt sev sprandu. Viņa ar Elīzu gatavojās sarīkot pie Oldboro pikniku, līdzi ņemot Silviju Kedžu, bet pēdējā mirklī Elīza pārdomāja un kājām viena pati devās uz Volbersviku. Kādi bija Digbija Setona plāni, neviens nezināja, bet, kad mis Keltropa piezvanīja uz "Setonhausu", lai viņu uzaicinātu piknikā, telefons neatbildēja. Braiss. visiem dzirdot, paziņoja, ka brauks uz kādu muižu Saksmandemas tuvumā, kur notiks izpārdošana, un tur cerot nopirkt XVII gadsimta porcelānu. Pusdeviņos viņš jau bija gabalā, un tā Monksmirā palika atbraucēju rīcībā. Tie pa vienam pa diviem ieradās, atstāja mašīnas ieliņā aiz "Ādmiņu mājas" un izklīda pa pakalniem, brīvi jutās arī tūristi kājāmgājēji, kuri ieradās no Danvičas vai Volbersvikas un soļoja pāri kāpām uz putnu rezervāta pusi.

Taču Rekless droši vien bija atgriezies jau sestdien, jo, ataustot rītam, viņa mašīna atkal stāvēja pie "Zaļā cilvēciņa", bet ap desmitiem seržants Kortnijs apzvanīja visus aizdomās turētos un aicināja ierasties viesnīcā. Turklāt viņa tonis bija ļoti pieklājīgs, taču nevienam neradās aplamais priekšstats, ka varētu gan atnākt, gan arī neatnākt — pēc patikas. Protams, pavēli izpildīt neviens nesteidzās. Visi pēc klusas vienošanās ieradās atsevišķi. Silviju Kedžu, tāpat kā iepriekšējās reizēs, atveda seržants Kortnijs policijas mašīnā. Skaidri redzams, ka Silvijai tas patika.

Viesnīcā viņus sagaidīja Morisa Setona portatīvā rakstāmmašīna. Tā bija novietota bārā uz atsevišķa ozolkoka galdiņa; zema, mirdzinādama metāla daļas, it kā no pirkstu nospiedumu speciālistu un rakstāmmašīnu ekspertu rokām tā būtu izkļuvuši jaunāka nekā iepriekš. Tā šķita parasta un reizē arī baismīga, nekaitīga un iznīcinoša. No visām Setona atstātajām mantām šī bija viņam vistuvākā personiskā lieta. Skatoties uz mirdzošajiem taustiņiem, nebija iespējams nenodrebinoties nedomāt par viņa roku asiņainajiem stumbeņiem un ari par to, kur palikušas nocirstās plaukstas. Kāpēc viņi visi uzaicināti, nebija grūti uzminēt. Katram bija jāuzraksta ar šo mašīnu divi prozas fragmenti: par Keratersa vizīti nakts klubā un par to, kā jūrā peld laiva, kurā gul līķis ar nocirstām plaukstām.

Šeržants Kortnijs vadīja izmeklēšanas eksperimentu un, vērodams pārbaudāmo ļaužu reakciju, jutās kā cilvēka dabas pētnieks, kas gūst ļoti bagātu materiālu. Silvijai Kedžai vajadzēja diezgan ilgu laiku, lai iekārtotos pie mašīnas, bet, kad viņa sāka strādāt, pirksti zibenīgi lēkāja pa taustiņiem un gandrīz vai vienā mirklī parādījās gatavi abi fragmenti, skaisti un bez kļūdām pārrakstīti. Teicams darbs vienmēr iedveš cieņu, un seržants Kortnijs uz Silvijas pārrakstīto tekstu skatījās mēmi un ar bijību. Mis Dalgliša, ieradusies "Zaļajā cilvēciņā" divdesmit minūtes vēlāk, negaidot izrādījās prasmīga mašīnrakstītāja. Kādreiz viņai bija vajadzējis pārrakstīt tēva sprediķus un dievkalpojumu sarakstus, tādēļ viņa šo māku apguva pašmācības ceļā no rokasgrāmatas. Viņa rakstīja, kā nākas, ar visiem pieciem pirkstiem, taču ne visai ātri un, atšķirībā no mis Kedžas, neatrāva skatienu no taustiņiem. Mis Keltropa paskatījās uz rakstāmmašīnu tā, it kā šādu ierīci redzētu pirmo reizi; viņa paziņoja, ka rakstīt ar to neprotot, jo strādājot ar diktofonu, un nesaprotot, kāpēc gan viņai velti tērēt laiku. Kad beidzot viņu izdevās pierunāt, nopūlējusies pusstundu, Sēlija bija uzdrukājusi divas nekur nederīgas mašīnraksta lappuses, ko pasniedza seržantam, izskatīdamās pēc atriebtas cietējas. Bet seržants Kortnijs, skatīdamies uz viņas garajiem nagiem, brīnījās, kā viņa vispār var uzsist pa taustiņiem. Braiss tūlīt darbu nesāka, taču rakstīja ātri un pareizi, kaut ari, to darot, mētāja indīgas piezīmes par šīs prozas stilistisko vērtību. Sadrūmušais Letems nebija sliktāks meistars par mis Kedžu, mašīna tarkšķēja vien. Mis Marlija brīdināja, ka ar mašīnu rakstīt neprotot, bet esot ar mieru pamēģināt. Atteikusies no seržanta palīdzības, viņa kādas piecas minūtes centās izprast, kas un kā jādara, bet pēc tam sāka darboties un saspringti vārds vārdā pārrakstīja visu tekstu. Iznākums nebija slikts, un seržants Kortnijs domās viņu ierindoja starp pilnīgi prasmīgām darbiniecēm, šāds vērtējums gan nesakrita ar krustmātes viedokli, jo tā viņas spējas vērtēja kā viduvējas. Digbijam vispār nekas neiznāca, un saskatīt šajā apstāklī izlikšanos nebija iespējams. Galu galā, lai atvieglotu stāvokli, seržants viņu no tālākiem mēģinājumiem atbrīvoja. Kā varēja sagaidīt, visi šie darbi, tai skaitā arī Digbija neveiksmīgais mēģinājums nemaz nelīdzinājās atsūtītajam fragmentam. Un būtu dīvaini, ja citādāk, — domāja seržants Kortnijs, jo bija pārliecināts, ka otrs fragments un varbūt arī pirmais ir paša Morisa Setona roku darbs. Pēdējo vārdu gan neteiks viņš, bet ekspertīze. Eksperimenta darbus tagad vajadzēja nosūtīt ekspertam, kuram vajadzēja izdarīt rūpīgāku salīdzināšanu. To seržants aizdomās turētajiem neteica. Starp citu, viņiem tas arī nebija jāskaidro: vai nu velti viņi būtu lasījuši Morisa Setona romānus?

Pirms rakstnieku ciematiņa iedzīvotājiem ļāva atgriezties mājās, viņiem noņēma pirkstu nospiedumus. Kad pienāca mis Keltropas kārta, viņa izteica savu dziļo sašutumu. Un pirmo reizi nožēloja, ka taupības dēļ nav uzaicinājusi savu advokātu. Toties viņa bieži piesauca viņa amatu un uzvārdu, kā arī vietējā parlamenta deputāta un policijas priekšnieka uzvārdus. Taču seržants Kortnijs tā centās viņu nomierināt un viņam tik acīm redzami bija nepieciešama viņas palīdzība — viņš bija ļoti laipns, ne salīdzināt ar rupjo inspektoru —, ka galu galā viņa savas dusmas apslāpēja un piekrita. "Vecā muļķe," seržants nodomāja, pēc kārtas piespiezdams viņas resnos pirkstus. "Ja arī pārējie tā ārdīsies, es ar viņiem noņemšos, līdz atgriezīsies šefs."

Pārējie vispār nepretojās. Digbijs Setons dzina neinteresantus jokus, cenzdamies paslēpt satraukumu zem pārmērīgas intereses par šo procedūru. Elīza Marlija nebilda ne vārda, bet Džeina Dalgliša, skaidri redams, domāja kaut ko pavisam citu. Visneapmierinātākais bija Braiss. Savas personas vienreizības zīmju nodošana svešās rokās viņam šķita kaut kas nelabojami drausmīgs. Ne velti pirmatnējie cilvēki tā rūpējās, lai ne matiņš netiktu ienaidniekam. Ar pretīguma izteiksmi sejā viņš piespieda lapai pirkstu pēc pirksta, izjuzdams, ka upurē pats sevi.

Olivers Letems bakstīja ar pirkstu krāsas spilventiņā, it kā tā būtu nolādētā Reklesa acs. Bet, pacēlis galvu, viņš patiesi savā priekšā ieraudzīja inspektoru, kurš bija klusi ienācis un viņu vēroja. Seržants Kortnijs pielēca kājās. Rekless teica:

— Labvakar, ser. Tā ir tikai formalitāte.

—   Pateicos. Es jau to zinu. Seržants, mierinādams mani, pateica visu, kas tādos gadījumos sakāms. Gribētos uzzināt, ko jums izdevās noskaidrot pilsētā. Ceru, ka nejau bez patīkamiem iespaidiem pavadījāt laiku, nopratinot, kā izsakāties, manu "paziņu"? Arī tā nama šveicars, kur es Londonā dzīvoju, Dankoms, es ceru, bija gatavs ar jums sadarboties?

— Jā, ser. Visi bija pretimnākoši, paldies.

— Nešaubos. Pat ar prieku. Dzīve Londonā pašreiz ir mierīga un nedaudz garlaicīga. Te pēkšņi tāda izklaidēšanās, pateicoties man, ir par ko paspriedelēt. Bet, tā kā mēs visi esam gatavi sadarboties ar jums, varbūt arī jūs kļūtu mazliet atklātāks? Vai ir kādi iebildumi, ja es uzzinātu, kā tieši miris Setons?

— Nekādi, ser, bet tikai savā laikā. Mēs pagaidām vēl neesam saņēmuši medicīniskās ekspertīzes slēdzienu.

— Lūk, kā? Lēni viņi strādā.

—  Gluži otrādi, ser, doktors Sidnems strādā ļoti ātri, bet vēl ir jāizdara dažas analīzes. Gadījums nebūt nav vienkāršs.

— Maigi izsakoties, — Letems pamāja ar galvu.

Viņš izvilka mutautiņu un sāka rūpīgi apslaucīt jau tīros pirkstu galus. Inspektors, vērodams viņu, paklusu teica:

— Ja jūs, mister Letem, esat tik ļoti nepacietīgs, tad iztaujājiet kaut vai paziņas. Jūs taču ne sliktāk par mani zināt, kuram Monksmirā precīzi zināms, tieši kā miris Moriss Setons.

14

Pēc brāļa nāves Digbijs Setons sāka biežāk apmeklēt "Māju ar rozmarīnu". Tur viņš ēda pusdienas un vakariņas, "vokshols" viņu gaidīja mājas priekšā zālainajā ceļmalā, izraisīdams kaimiņu tenkas. Neviens nešaubījās, ka Sēlija iedrošinās bagāta vīrieša viesošanos, bet, ko viņš īstenībā gribēja dabūt, vajadzēja zīlēt. Neviens gan arī neizteica hipotēzi, ka viņš būtu ļāvies īgnās un nelaipnās Elīzas burvībai vai izvēlējies viņu kā līdzekli Morisa kapitāla iegūšanai. Pārsvarā valdīja viedoklis, ka viņš dod priekšroku Sēlijas mājās gatavotajam ēdienam, — kaut gan viņa ir ļoti vāja — nekā divreiz dienā vizināties uz Sautvoldu vai gatavot ēdienu pašam. Un vēl — ka viņš bēguļo no Silvijas Kedžas. Kopš slepkavības "Setonhausā" nekur no šīs meitenes nevarēja paglābties, viņa tur ieradās atkal un atkal tādā neatlaidībā, kas raksturīga profesionālai apraudātājai, kurai aizmirsts samaksāt par piedalīšanos bēru procesijā. Visu neprātīgo uzcītību, kuru iepriekš bija veltījusi Morisa darbam, tagad viņa pievērsa viņa mājai, uzkopa, mazgāja, tīrīja, pārskaitīja veļu, ar mitru lupatu rokā uz kruķiem pārvietojās no istabas istabā, it kā katru mirkli varētu atgriezties saimnieks un pārbaudot ar pirkstu pavilkt pa palodzi. Tas briesmīgi bojā nervus, Elīzai Marlijai žēlojās Digbijs. Viņam vispār "Setonhausa" nebija patikusi — it kā mūsdienīga gaiša māja, taču nomāc, tajā izjūtams kaut kas draudīgs. Piedevām no jebkura stūra vai pieliekamā kambara tev pretī kā gruzdošas ogles var iegailēties divas tumšas acis — tāda sajūta, ka piedalies grieķu traģēdijas uzvedumā un aiz skatuves savu uznācienu gaida trakās eimenīdas.

Šis retoriskais izteiciens piesaistīja Elīzas uzmanību, jo liecināja, ka Digbijs nemaz nav tāds biezādains stulbenis, par kādu viņu turēja. Kā vīrietis, viņš Elīzu nesaistīja tāpat kā iepriekš, taču pēc minētā izteiciena mazliet ieinteresēja, varētu teikt, pat ieintriģēja. Vienkārši pārsteidzoši, kā cilvēks izmainās, dabūdams divsimttūkstoš mārciņas. Ap viņu jau staroja vieglu panākumu, pašpārliecinātības un pašapmierinātības aura, ko cilvēkā allaž rada vai nu vara, vai bagātība. Pēc slimības Elīza bija vāja un nomāktā garastāvoklī. Tādā noskaņā, kad neveicas darbs un arī bezdarbība kaitina, cilvēks priecājas par jebkādu sabiedrību. Kaut arī Elīza nicināja krustmāti par to, ka viņa tik viegli bija izmainījusi savu viedokli attiecībā uz Digbiju un tagad viņā saskatīja nevis Morisa noklīdušo brāli, bet gan patīkamu jaunu cilvēku, vina pati sāka domāt, ka Digbijā Setonā tomēr kaut kas ir. Kaut kas, bet nejau diezin kas.

Viņš nepieņēma mis Keltropas ielūgumu uz svētdienas vakariņām, bet pēc deviņiem pēkšņi ieradās un doties prom nesteidzās. Bija jau gandrīz vienpadsmit, bet viņš vēl arvien sēdēja pie klavierēm uz grozāmās taburetes, pavērsdamies gan pa labi, gan pa kreisi, un spēlēja savas un citu sacerētas melodijas. Elīza bija iekārtojusies krēslā pie kamīna un, pavilkuši kājas zem sevis, skatījās un klausījās. Viņa jutās omulīgi, Digbijs spēlēja labi. Taču īsta talanta, protams, viņam nebija, bet, kad viņš, spītēdams ieradumam, centās, iznāca tīri labi. Viņa atcerējās: reiz Moriss bija pat ierunājies, ka Digbiju varētu izmācīt par pianistu. Nabaga Moriss! Viņš toreiz vēl nebija atmetis mēģinājumus sev pierādīt, ka viņa īstajam brālim un vienīgajam radiniekam piemīt kaut kādas īpašības, kas ir šīs radniecības cienīgas. Moriss kā lielāko triumfu slavināja jebkurus Digbija panākumus, pat vispieticīgākos, piemēram, kad Digbijs uzvarēja skolas boksa sacensībās. Ka Morisa Setona brālim nebūtu talanta — vai tas vispār iedomājams? Jā, viņam patiesi talanta netrūka. Reiz viņš viens pats pēc saviem rasējumiem uzbūvēja buru laivu "Čomga" un divas sezonas aizrautīgi burāja. Bet pēc tam zaudēja interesi. Cita starpā, Digbija Setona sportista azarts, kas vispār viņam nebija raksturīgs, pilnīgi neatbilda Morisa intelektuālā snobisma prasībām. Beigu beigās Moriss bija spiests samierināties, tāpat kā Sēlija Keltropa samierinājās ar to, ka viņas māsasmeita nav skaista un dzīvē nekad negūs panākumus kā sieviete. Elīza pašķielēja uz savu palielināto un izkrāsoto fotogrāfiju, kura atmaskoja krustmātes pazemojošās, smieklīgās pretenzijas. Šajā uzņēmumā viņai ir divpadsmit gadu — trīs gadi, kopš viņa zaudējusi vecākus. Biezie melnie mati sacirtoti muļķīgās sprogās un savīti ar lenti, balta organdija kleita savilkta ar platu rozā jostu, tas viss izskatās vulgāri un pilnīgi nepiedienīgi tādam neglītam saīgušam bērnam. Dabiski, ka viņas skaistumam krustmāte diezgan ātri pārstāja ticēt. Taču šo pašapmānu nomainīja cits: ja mīļā Elīza nevar būt pievilcīga, tad viņai jābūt gudrai. Tagad tika runāts šādi: "Jūs zināt, mana māsasmeita ir pārsteidzoši spējīga meitene. Viņa mācās Kembridžā." Nabaga krustmāte Sēlija! Nebūtu godīgi, ja Elīza laupītu viņai šo mazo, intelektuālo baudu, kuru viņa gūst no citiem. Galu galā, nauda taču pieder viņai. Bet Digbijam Elīza jūt līdzi. Viņi abi ir kaut kādā ziņā svešas individualitātes uzmācīgās ietekmes upuri, abi izmanto labumus kā pateicību par īpašībām, kuru viņiem nav un nebūs, abi nav attaisnojuši kāda cerības un aprēķinu. Pēkšņi nezin kādēļ viņa jautāja:

— Kā tu domā, kurš no mums ir nogalinājis tavu brāli?

Šai mirklī Digbijs mēģināja atskaņot sinkopētu motīvu no jaunākā Londonas mūzikla. Izdevās ne visai līdzīgi un pārāk skaļi. Lai atbildot viņa dzirdētu, vajadzēja gandrīz vai kliegt:

— To tu man pasaki. Tu taču esi tā gudrā.

—     Nu nejau tik gudra, kā iedomājas krustmāte. Taču prāta pietiek, lai painteresētos: kāpēc tu tieši man piezvanīji un palūdzi sagaidīt Saksmandemā? Diez vai mēs jebkad esam sevišķi draudzējušies.

—      Var būt, ka es vēlējos iedraudzēties. Un, ja nu es gribēju par velti atbraukt, kuram gan citam es varētu zvanīt?

—      Tiesa. Un ari lai kāds varētu apliecināt, ka esi atbraucis ar vilcienu.

—      Es ari bez visa tā varu pierādīt. Kontrolieris mani atcerēsies. Vagonā man bija interesanta saruna ar kādu pavecu džentlmeni, spriedām par mūsdienu jaunatnes izlaidību. Ari viņš droši vien mani atcerēsies. Tā ka alibi es varu pierādīt bez tavas palīdzības, dārgumiņ.

— Kur tu iekāpi?

—      Līverpūlstritā. Tur bija burzma un nez vai kāds mani ievēroja, bet lai tikai Rekless pamēģina pierādīt, ka manis tur nebija. Un vispār, kādēļ pēkšņi radušās tādas aizdomas?

— Nav nekādu aizdomu. Manuprāt, tu to nevarēji izdarīt.

— Paldies par to pašu. Policijas iecirknī West Central ari tā domā.

Elīza pēkšņi satraucās. Viņa uzbudināta teica:

—       Es domāju par viņa rokām… Šausmīgi! Tāda ļaundarība! Vai saproti? Jo vairāk tādēļ, ka cilvēks bija rakstnieks. Tā ir briesmīga, aukstasinīga apgānīšana. Nevaru iedomāties, ka tu vinu varētu tik stipri nīst.

bigbijs noņēma rokas no taustiņiem un pagriezās ar seju pret Elīzu.

—      Es viņu neienīdu. Velns parāvis, Elizabet. Vai tad es esmu līdzīgs slepkavam?

—      Kā es to varu zināt? Tu esi vienīgais, kam ir motīvs. Motīvs par veseliem divsimt tūkstošiem.

—       Šim nolūkam man vēl vajag noprecēt sievu. Vai tu neinteresējies par vakanci?

—       Nē, pateicos. Man patīk tikai tādi vīrieši, kuriem garīgās attīstības līmenis nav zemāks vismaz par manējo. Mēs viens otram nederam. Tev klubam ir vajadzīga šika blondīne ar četrdesmitā izmēra krūtīm, ne visai augstas proves zelta sirdi un prātu, kas līdzīgs skaitļojamai mašīnai.

—  Nu nē, — viņš nopietni iebilda. — Kas man vajadzīgs klubam, es pats zinu. Un tagad, kad man ir nauda, varu to nopirkt. Man vajag līmeni.

Kabineta durvis pavērās. Spraugā parādījās mis Keltropas galva, viņa apjukusi palūkojās abos un jautāja māsasmeitai:

—  Kur palikusi mana jaunākā lente? Vai tu neesi to redzējusi?

Elīza tikai vienaldzīgi paraustīja plecus, bet Digbijs pielēca kājās un sāka visā istabā meklēt, it kā gaidīdams, ka kasete tūlīt no gaisa materializēsies un tiks atrasta uz klavieru vāka vai starp dīvāna spilveniem. Vērodama šo drudžaino meklēšanu, Elīza domās atzīmēja: "Skaties tikai, par kādu džentlmeni viņš pēkšņi kļuvis. Es gan neatceros, ka viņš agrāk krustmātei būtu veltījis tik daudz uzmanības. Interesanti, kādu spēli viņš uzsācis?" Meklēšana, dabiski, nekādus rezultātus nedeva, un Digbijs ar jauku, atbruņojošu smaidu griezās pie mis Keltropas:

— Neko darīt. Nekur nav redzama.

Nepacietīgi gaidījusi šī priekšnesuma beigas, Sēlija pateicās un, atvilkusi galvu atpakaļ, aizgāja. Tikko durvis bija aizvērtas, Digbijs piezīmēja:

— Viņa izturējās ļoti vīrišķīgi, vai ne?

— Kāpēc?

—  Kā, kāpēc? Sakarā ar Morisa testamentu. Nebijis es, viņa tagad būtu ļoti bagāta dāma.

Vai viņš, muļķis, patiesi domā, ka viņas to nesaprot, ka tik vienkārša doma nevar viņām iešauties prātā? Elīza pašķielēja uz Digbiju un pamanīja viņa sejā viltīgu, apmierinātu, pat ļauni priecīgu izteiksmi. Citādi nevar būt, Elīza nodomāja, viņš ir kaut ko uzzinājis par Morisa nāvi, jo smīn nejau tikai aiz patikas, ka viņas palikušas ar garu degunu, bet viņam paveicies. Viņa jau grasījās Digbiju brīdināt: ja patiesi kaut ko zina, tad viņam draud briesmas. Tādi muļķi, pietiek viņiem uzzināt kādu daļu no patiesības, un viņi ir gatavi to tūliņ izpļāpāt, nevis turēt mēli aiz zobiem. Elīza tomēr neko neteica, jo bija noskaitusies par viņa ļauni priecīgo smīnu. Kāpēc tas viņai tā šķitis? Diez vai Digbijs varēja kaut ko uzzināt. Un, ja arī ir uzzinājis, lai tad pats tiek galā ar sevi, tāpat kā visi pārējie.

15

Maltīte "Klostera priekšnieka namā" tuvojās beigām. Dalglišs bija patīkami pārsteigts. Pats viņš bija gaidījis nezin ko. Vai nu svētku pusdienas ar sešiem ēdieniem Sevras porcelāna traukos, vai ari gluži otrādi — riekstu kotletes koka šķīvjos ar kopīgu trauku mazgāšanu pēc pusdienām. Taču viņiem pasniedza ļoti garšīgu cāļa ragū ar garšvielām, bet pēc tam salātus un sierus. Sarkanais bordo bija lēts un nedaudz sīvs, toties lielā pārpilnībā. Dalglišs nebūt nebija vienisprātis ar vīna snobiem, ka iespējams dzert vai nu tikai pirmšķirīgu vīnu, vai ari nedzert nekādu. Un tagad viņš sēdēja apmierināts, gandrīz vai laimīgs, ar aizmiglotu skatienu aplūkodams milzīgo istabu, kurā viņi četratā, sēdot pie vienkārša ozolkoka galda, pilnīgi pazuda.

Ar neapbruņotu aci bija redzams, ka nams kādreiz piederējis pie klostera ēkām. Piemēram, šī istaba mūkiem bija kalpojusi par ēdnīcu. Tā bija līdzīga "Pentlandes" viesistabai, tikai daudzkārt plašāka, laika ritumā nokvēpušās sijas pie apmēram divdesmit pēdu platajiem griestiem atgādināja izpletušos kroni uz skaidra debess fona, un tikai virs paša galda šūpojās sešu sveču liesmu matētās gaismas loks. Arī pavards bija no akmens, tāpat kā "Pentlandes kotedžā", tikai lielāks, te tas līdzinājās nelielai aizai, kuras iekšienē kā ogles dega veseli baļķi. Seši arkām rotāti logi vērās uz jūru, tiem priekšā bija aizvirtņi, bet ar visu to bija dzirdama piekrastes bangu dunoņa, laiku pa laikam žēli iegaudojās vējš — tuvojās vētra.

Pie galda Alise Kerisona sēdēja iepretim Sinkleram — mierīga, apaļīga sieviete, atturīga, pārliecināta par sevi, savu vietu, un kā Dalglišam likās, norūpējusies galvenokārt par to, lai vecais rakstnieks vairāk ēstu. Kad viņi iepazinās, Dalglišam radās sajūta, ka viņu jau pazinis agrāk, pie tam ļoti labi. Gandrīz uzreiz viņš saprata, kā šī sajūta radusies: viņa bija ļoti līdzīga misis Noijai no rotaļu šķirstiņa, kas glabājās viņa bērnistabā. Tādi paši gludi, mirdzoši, it kā ar melnu krāsu nokrāsoti mati, sasukāti taisnā celiņā un pakausī savīti mezglā. Tāda pat drukni veidota figūra, ko pārdala vidū apsietā josta, un tuklā seja, palikusi atmiņā kā lodīte ar spīdīgām acu podziņām un sārtiem vaigiem. Pat apģērbusies tāpat — melnā vienkāršā kleitā ar garām piedurknēm,

apkaklīte un piedurknes greznotas ar šauru mežģīņu josliņu. Viņas izskats Dalglišam atgādināja bērnību, garlaicīgās svētdienas vecāku mācītājmājā — to vienmēr atsauca atmiņā baznīcas zvani un tīras vilnas veļas smarža no rītiem.

Alise lēja kafiju, bet Dalglišs skatījās un centās izprast, kādas ir viņas un Sinklera attiecības. Tieci nu gudrs. Viņa izturējās pret Sinkleru ne gluži, kā būtu jāizturas pret ģēniju, bet viņš pret viņu — ne gluži kā pret kalpotāju. Bija redzams, ka viņai patīk Sinkleru apkalpot, viņa to dara mierīgi, prasmīgi un bez pārmērīgas godbijības, it kā tas nebūtu nekas sevišķs. Dažkārt, nesot divatā kārtējo ēdienu, kā pie viņiem acīmredzot bija pieņemts, vai rūpīgi pārrunājot, kad un kādu vīnu pasniegt, viņi izskatījās kā sazvērnieki. Interesanti, domāja Dalglišs, kas toreiz pirms sešiem gadiem pamudināja Kerisonu sakravāt savas mantas un pārvākties no Morisa Setona pie Sinklera? Domājams, ka Alisei Kerisonai par Setonu un viņa sievu ir zināms krietni vairāk nekā jebkuram citam. Bet, kas viņai vēl zināms, tas ir jautājums.

Dalglišs pievērsa skatienu Sinkleram, kurš sēdēja ar muguru pret kamīnu. Izcilais rakstnieks augumā bija mazāks, nekā varēja domāt, aplūkojot fotogrāfijas, bet platie pleci un gandrīz kā mērkakim garās rokas radīja priekšstatu par lielu fizisku spēku. Seja bija kļuvusi raupja un, gadiem ritot, izplūdusi, kļuvusi līdzīga sasmērētam, nepietiekami izgaismotam fotoportretam. Āda nokarājās taukās krokās, nogurušās acis iegrimušas tik dziļi, ka pilnīgi pazuda zem izpūrušajām uzacīm, taču galvas lepnais veidols saglabājies un kuplā sniegbaltā matu kodaļa, kura pašreiz kamīna liesmu atblāzmā mirdzēja kā sniega kupena, piešķīra Sinkleram sena dieva izskatu. Cik viņam gadu? Lielās triloģijas pēdējais romāns iznāca pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, un ari toreiz viņš vairs nebija jauns. Trīs romāni viņa lielajai slavai nav sevišķi drošs pamats. Noskaitusies par to, ka Sinklers, par spīti visām viņas pūlēm, atteicās piedalīties viņas rīkotajā Monksmiras literatūras festivālā, Silvija Keltropa kārtēji grāmatu viņam vairs neveltīja un pat neielūdza uz tējas tasi, viņai patika atkārtot, ka Sinklera slava ir pārspīlēta, ka rakstnieka dižums ir ne tikai kvalitātē, bet ari kvantitātē. Pēdējā punktā Dalglišs negribēja viņai piekrist. Un tomēr, atsverot jebkuru triloģijas sējumu, ikreiz tu jūties pārsteigts. Tie kā trīs varenas klintis paceļas pār krauju jūras malā, kur tik daudzas literāras reputācijas ir gājušas bojā kā smilšu pilis, ko aizskalo literārās modes paisumi un bēgumi. "Klostera priekšnieka nams", kurā Sinklers dzīvo, agri vai vēlu pazudīs, to aprīs jūra, bet viņa vārds literatūrā paliks.

Dalglišs nebija tik naivs, lai domātu, ka izcilam rakstniekam noteikti jābūt ari lielam runātājam, un, protams, nebija tik nekaunīgs, lai lolotu cerību, ka Sinklers pie galda uzsāks ar viņu sarunu. Tomēr vakariņas nebūt nenoritēja klusumā. Saimnieks pat ar izpratni un ar cieņu sarunā atzīmēja Dalgliša divus dzejoļu krājumus, un bija jūtams, ka nejau tāpēc, lai izpatiktu. Viņā bija tīri bērnišķīgs tiešums un aizrautība. Pabeidzis interesējošu tematu, viņš tūlīt pārgāja uz citu. Runāja galvenokārt par literatūru, kaut gan paša sacerējumi Sinkleru vairs nesaistīja, bet iecienīta vieglā lasāmviela viņam bija kriminālromāni. Notikumi pasaulē viņu vairs neinteresēja. "Cilvēki, mīļo Dalgliš, vai nu būs spiesti iemācīties cits citu mīlēt šī vārda praktiskajā, ne sentimentālajā nozīmē, vai ari beigs eksistēt pašiznīcības ceļā. Ietekmēt iznākumu tajā vai citā virzienā sen vairs nav manā varā." Taču apgalvot, ka viņš vairs nekam netic un būtu iestidzis bezcerībā, Dalglišs nevarēja. Sinklers bija novērsies no pasaules, taču ne jau aiz riebuma vai izmisuma, vienkārši cilvēks bija sasniedzis tādu vecumu, kad viss kļūst vienaldzīgs.

Pašreiz viņš sarunājās ar Džeinu Dalglišu, viņi sprieda par to, vai šogad garkakles ligzdos. Šis temats, atšķirībā no visiem pārējiem, viņos abos izraisīja visdedzīgāko nopietnību. Dalglišs pār galdu skatījās uz savu krustmāti, viņa bija uzvilkusi smalkvilnas auduma blūzi tumšā ķiršu krāsā ar slēgtu apkakli un šaurām piedurknēm, kuras bija ar podziņām aizdarītas gandrīz līdz elkonim. Tas bija ļoti labs tērps, lai rudenī ietu uz viesībām austrumu piekrastē, un viņa to ar mazām izmaiņām valkāja, cik ilgi vien Dalglišs spēja atcerēties. Bet tagad, neizskaidrojamo notikumu dēļ, tā ģērbties atkal bija kļuvis moderni un viņas dabiskajai, nemākslotajai elegancei pievienojās ari mūsdienu modīguma iezīme, kas, pēc Dalgliša domām, viņai nekādi nepiestāvēja. Džeina Dalgliša sēdēja atspiedusi vaigu kreisās rokas plaukstā. Garajos, tumsnējos pirkstos bija ģimenes gredzeni, kurus valkāja tikai vakaros. Rubīnos un briljantos uguns un sveču liesmas iededza daudzkrāsainas dzirksteles. Tagad sarunā iztirzāja tematu par cilvēka galvaskausu, ko Sinklers nesen bija atradis piekrastes sēklī. Dzelmē nogrimušās kapsētas pamazām atdeva zudušās mirstīgās atliekas; pēc vētrām, pastaigājoties pa pludmali, cilvēki smiltīs atrod jūras un laika izbalinātus trauslus stilbu kaulus vai lāpstiņas. Bet veseli galvaskausi ir retums. Par sava atraduma vecumu Sinklers sprieda diezgan saprātīgi. Tomēr citu nesen mirušo līdz šim sarunas nebija skārušas. Dalglišs jau bija gatavs atzīt, ka saņemto Sinklera ielūgumu viņš ir nepareizi sapratis. Likās, ka mājas saimnieks vispār neinteresējas par Setona noslepkavošanu. Kaut gan grūti iedomāties, ka viņam pēkšņi radusies vēlēšanās iepazīties ar Džeinas Dalglišas brāļadēlu, Sinklers pagriezās un savā dārdošajā balsī, stiepjot vārdus, jautāja:

—  Jums, manuprāt, daudzi uzdod jautājumu, kāpēc esat izvēlējies izmeklētāja profesiju?

Dalglišs atturīgi atbildēja:

— No tiem, kam es būtu skaidrojis, nedaudzi… Man šis darbs patīk, tas man samērā labi padodas; tas apmierina manu ziņkāri un vismaz nav garlaicīgs.

— O, jā, garlaicība! Rakstniekam nekas nav briesmīgāks. Bet varbūt tas vēl nav viss? Man šķiet, ka dienests policijā jūs norobežo no cilvēkiem. It kā dod profesionālu ieganstu norobežoties. Policisti nav tādi cilvēki kā visi pārējie. Attiecības ar viņiem veidojas tāpat kā ar baznīcas kalpotājiem: ārēji draudzīgi, bet īstenībā — ar neuzticību. Pēc manām domām, jūs esat pieskaitāms tiem, kam mīļa ir vientulība.

— Iznāk, ka mēs esam vienādā stāvoklī, — atsaucās Dalglišs.

— Mans cietoksnis ir mans darbs, jūsu — "Klostera priekšnieka nams".

—  Tomēr tas nav mani šodien pasargājis no jūsu kolēģa, inspektora Stenlija Džeralda Reklesa, vizītes, — teica Sinklers.

—           Alise, pastāstiet par to misteram Dalglišam.

Dalglišam jau bija apnicis kratīties vaļā no Reklesa, taču interesanti uzzināt, kā Sinklers noskaidrojis Reklesa pilno vārdu. Varbūt visvienkāršāk: ņēma un pajautāja.

Alise Kerisona teica:

— Rekless. Tas nav Safolkai raksturīgs uzvārds. Viņš izskatās kā slimnieks. Droši vien sirgst ar kuņģa čūlu. Pārāk daudz darba un varbūt arī nervi vainīgi…

Par čūlu varbūt viņai ir taisnība, nodomāja Dalglišs, ne velti viņš ir tik bāls un ciešanu pilnām acīm, dziļas rievas stiepjas no deguna līdz mutes kaktiņiem. Alise rāmā balsī turpināja:

— Viņš bija atnācis, lai pajautātu, vai mēs neesam nogalinājuši misteru Setonu.

— Ceru, ka jautājumu viņš uzdeva taktiski?

—  Sava prāta spēju robežās, — atbildēja Sinklers. — Taču mērķis viņam bija tieši tāds. Es viņam paskaidroju, ka nebiju pat personiski pazīstams ar Setonu, tiesa, mēģināju lasīt viņa romānus. Taču pie manis viņš nemēdza ierasties. No tā, ka es vairāk nevaru rakstīt, nebūt neizriet pienākums saieties ar tiem, kuri nekad nav bijuši spējīgi to darīt. Par laimi, mēs ar Alisi varam apliecināt viens otra alibi gan otrdienas vakaram, gan arī trešdienas vakaram — jo tieši par šo laiku, cik mēs sapratām, tiek runāts. Es inspektoram paziņoju, ka ne Alise, ne es netikām izgājuši no mājas. Es gan neesmu pārliecināts, ka viņš man galīgi noticēja. Starp citu, Džeina, viņš interesējās, vai jūs neesat mums aizdevusi cirvi. No tā es secināju, ka jūs, pati to nezinot, esat piegādājusi slepkavības ieroci. Mēs inspektoram parādījām divus mūsu pašu cirvjus, priecājos atzīmēt, ka abi ir lietošanas kārtībā un viņš personīgi varēja par to pārliecināties, kā arī par to, ka neviens tos nebija izmantojis, lai nocirstu rokas nabaga Morisam Setonam.

Piepeši Alise Kerisona pārliecināta teica:

—  Viņš bija ļauns cilvēks, un pareizi vien ir, ka miris. Taču slepkavība nav attaisnojama.

— Bet kāpēc viņš bija ļauns? — tūlīt jautāja Dalglišs.

Varēja arī nejautāt. Bija skaidrs, ka Alises Kerisonas stāstu

viņam tā kā tā nāksies noklausīties. Dalglišs sajuta ieinteresēto, ironisko Sinklera skatienu. Tātad tādēļ viņš bija uzaicināts. Senklers nevis gribēja kaut ko uzzināt, bet gan gluži otrādi — pats kaut ko ziņot. Alise Kerisona satraukta iztaisnojās krēslā, viņas seju pārklāja sarkani plankumi, rokas zem galda bija sažņaugtas. Pievērsusi Dalglišam apmulsuša bērna dusmīgo, lūdzošo skatienu, vina sāka stāstīt:

—  Kādu vēstuli viņš viņai uzrakstīja! Sliktu vēstuli, mister Dalgliš. Viņš viņu iedzina nāvē. Gluži tāpat, kā būtu iedzinis jūrā un turējis viņas galvu zem ūdens.

— Tātad jūs to vēstuli lasījāt?

— Visu ne. Viņa man to iedeva, bet vēlāk, kad bija atguvusies, paņēma atpakaļ. Tādu vēstuli neviena sieviete nebūtu labprāt devusi otrai lasīt. Tur bija tādas lietas, kuras es nevienam nespēšu atstāstīt. Būtu priecīga, ja varētu aizmirst, bet nekādi nespēju. Viņš gribēja viņu iedzīt kapā. Viņš viņu nogalināja.

Dalglišs jautāja:

— Vai jūs esat pārliecināta, ka to bija rakstījis Moriss Setons?

— Rokraksts bija viņa, mister Dalgliš. Visas piecas lapas bija rakstītas ar viņa roku. Tikai sākumā viņas vārds uzrakstīts ar mašīnu, un vairāk nekas. Mistera Setona rokrakstu es pazinu ļoti labi.

Dabiski, nodomāja Dalglišs. Un Setona sieva vēl labāk. Tātad Setons apzināti novedis sievu līdz pašnāvībai? Ja tā ir patiesība, tad šeit tikai plašākā mērogā bija izpaudusies tā pati ļaunā cietsirdība, kura atklājās Braisa kaķenes nogalināšanā. Tomēr apzināta sadista portrets iznāca tāds kā greizs. Ar Setonu Dalglišs bija ticies tikai divas reizes, un viņš nemaz neradīja briesmoņa iespaidu. Lai šis pedantiskais, nervozais, mazais cilvēciņš ar lielo pašapziņu, bezcerīgi vājā talanta dēļ neguvis slavu, tūtu dvēselē uzkrājis tik briesmīgu naidu — tā kā šķita neticami. Kaut gan nav izslēgts, ka šī neticība viņam ir no iedomības: iztēlojis sevi par lielu ļaunuma diagnostiķi. Bet, pat ja neskaitītu doktoru Kripēnu, kura vaina tā ari nav pierādīta, ir zināmi daudzi nervozi, neveikli vīri, kuri rīkojas pietiekami izveicīgi, kad vajag tikt vaļā no sievām. Vai tad viņš pēc divām tikšanās reizēm spēj sacensties ar Alisi Kerisonu šī cilvēka iekšējās būtības izprašanā, viņa Setonu taču bija tik tuvu iepazinusi! Alisei ir pierādījums — vēstule, ko Setons, kura sarakste mašīnraksta dublikātos glabājas viņa mājās, nezin kāpēc turējis par nepieciešamu rakstīt ar roku…

Dalglišs jau dzīrās jautāt, ko Dorotija izdarījusi ar vēstuli, kad atskanēja telefona zvans. Milzīgās, blāvi apgaismotās istabas klusumā zvans skanēja spalgi un uzbāzīgi. Tikai tagad Dalglišs aptvēra, ka dvēseles dziļumos domājis — "Klostera priekšnieka namā" elektrība vispār nav ievilkta. Viņš sāka lūkoties, kur atrodas telefona aparāts. Zvans it kā skanēja no grāmatu skapja istabas tālākajā galā. Ne Sinklers, ne Alise Kerisona pat nedomāja celties un iet atbildēt. Sinklers paskaidroja:

—  Nepareizs savienojums. Mums nezvana. Mēs telefonu abonējam tikai ārkārtējām vajadzībām, mūsu numura telefonu grāmatā nav, — un pašapmierināti paskatījās uz skanošā aparāta pusi, it kā priecātos, ka tas ir lietošanas kārtībā.

Dalglišs piecēlās.

— Lūdzu piedodiet, — viņš teica, — bet varbūt zvana man.

Viņš pastiepa roku un visādu nieku vidū uz skapjaugšas

sataustīja gludo, vēso telefona klausuli. Zvans apklusa. No jauna iestājās klusums: šķita, ka visiem, kuri atradās istabā, ir dzirdama inspektora Reklesa balss:

— Mister Dalgliš? Es runāju no "Pentlandes kotedžas". Noticis kaut kas, ko es vēlos jums paziņot. Vai jūs nevarētu tūlīt atnākt?

Un piebilda, jo Dalglišs minstinājās:

— Es saņēmu medicīniskās ekspertīzes slēdzienu. Domāju, ka tas jūs interesēs.

Viņš it kā vilināja. Bet, lai kā arī būtu, iet tomēr vajadzēs. Pieklājīgais, rāmais izsaukuma tonis viņu nespēja maldināt. Ja viņi kopā izmeklētu kādu slepkavību, tad superintendants Dalglišs būtu izsaucis pie sevis inspektoru Reklesu un nevis otrādi. Taču viņi kopā slepkavību neizmeklē. Un, ja inspektors Rekless vēlas nopratināt aizdomās turētu personu vai pat aizdomās turētas personas brāļadēlu, — tiesības izvēlēties laiku un vietu pieder viņam. Cita starpā, būtu interesanti uzzināt, ko viņš dara "Pentlandē". Mis Dalgliša, posdamās uz "Klostera priekšnieka namu", mājas ārdurvis, protams, bija atstājusi neaizslēgtas. Monksmirā vispār nebija pieņemts slēgt māju durvis, un kaimiņa iespējamā noslepkavošana diezin vai piespieda krustmāti mainīt savus paradumus. Bet tas, ka Rekless saimnieces prombūtnē tik vienkārši iekārtojies svešā mājā, pēc viņa gan neizskatās.

Dalglišs atvainojās Sinkleram, un šo atvainošanos viņš labprāt pieņēma. Dalglišam radās aizdomas, ka, pieradis tikai pie Džeinas Dalglišas sabiedrības, Sinklers ir apmierināts, ka viņi paliek trijatā. Nezin kādēļ Sinklers gribēja, lai viņš noklausās Alises Kerisonas stāstu, un tagad, kad tas noticis, saimnieks viesa aiziešanu uzņēma ar atvieglojumu un patiku. Tikai atgādināja, lai Dalglišs promejot neaizmirstot priekšnamā savu kabatas lukturīti, un apsolīja kopā ar Alisi pavadīt viņa krustmāti līdz mājām, tā ka viņam neesot jānāk atpakaļ. Džeina Dalgliša pilnīgi piekrita, kaut ari, pēc Dalgliša domām, vienkārši takta pēc. Rekless aicināja tikai viņu, un krustmāte negribēja būt nevēlams viesis savā mājā.

Neviena nepavadīts, Dalglišs pārkāpa pār slieksni un ienira necaurredzamā tumsā. Sākumā acis vispār neko nespēja atšķirt, kā vien palso dārza celiņu zem kājām. Vēlāk mākoni aizslīdēja, atsedzot mēness vaigu, un naktī parādījās apveidi, iezīmējās noslēpumainas ēnas, kuras caurstrāvoja jūras smarža. Dalglišs gāja un domāja par to, ka Londonā cilvēks reti kad var īsti izjust nakti, to izkliedē ugunis un cilvēku burzma. Bet šeit tā elpo, gandrīz vai dzīvo, un Dalglišs juta, ka pa viņa dzīslām plūst atavistiskas bailes no tumsas, no nezinās. Pat Safoklas lauku iedzīvotājam nav lemts pierast pie šejienes naktīm, un, ejot gar krasta krauju, viņš noteikti izjutīs kaut ko līdzīgu mistiskai bijībai. Viegli izprast, kā radušās vietējās leģendas: dažreiz rudens naktīs it kā dzirdama apslāpēta zirgu pakavu klaboņa — tur kontrabandisti no Saizvelas puses ved baķus un mučeles, lai paslēptu purvā vai nosūtītu tālāk valsts iekšienē caur Vesltonas virsājiem. Vai ari, ja labi ieklausās, tādā naktī var sadzirdēt jūrā nogrimušo Svētā Leonarda, Svētā Johanna, Svētā Pētera un Visu svēto baznīcas zvanu skaņas — kapu zvanus mirušo mieram. Bet tagad, kā liekas, klāt piepulcēsies jaunas leģendas, un tās modinās bailes vietējo iedzīvotāju sirdīs, liks tumšās naktīs uzturēties mājās. Oktobra leģendas par kailo sievieti, kura bālā mēness gaismā caur piekrastes bangām dodas pretī savai nāvei, un par mironi bez roku plaukstām laivā atklātā jūrā.

Spītējot bailēm, Dalglišs nolēma iet gar stāvo jūras krastu. Tā iznāks par minūtēm piecpadsmit ilgāk, bet Reklesam nekaitēs "Pentlandē" pagaidīt lieku stundas ceturksni. Pagaismojis ap sevi, Dalglišs atrada taciņu un sāka iet, vadoties it kā no malduguns — kabatas lukturīša gaismas loka, kas krita zem kājām. Vienu reizi viņš pagriezās atpakaļ. "Klostera priekšnieka nams" kā tumša blīva aizsedza naksnīgās debess malu, tikai no aizvirtņu spraugām apakšstāva logos spīdēja gaisma — dzīvības pazīme, un augšā spilgti iegaismojās apaļš logs, vientuļš kā ciklopa acs. Kamēr Dalglišs skatījās, logā uguns izdzisa. Acīmredzot kāds no mājiniekiem, visticamāk, ka Alise Kerisona, kāpa augšā.

Taka noveda pie pašas kraujas. No lejas skaļāk bija dzirdama piekrastes bangu dārdoņa, kaut kur asi iekliedzās jūras putns. Bija jūtams spirgtāks vējš, šķita, ka sākas vētra. Šeit, augšā, likās, it kā zemi, debesis un jūru apņemtu kopīgs, nerimtīgs viļņojums. Līkumainā taka kļuva aizvien šaurāka, pa labi un pa kreisi to ielenca irbuleņu un kazenāju audzes, kuru asie dzinumi ķērās pie kājām. Dalglišs nodomāja, ka laikam gan pareizāk būtu bijis iet pa lejas ceļu. Nav slikti, ja izdodas piespiest Reklesu gaidīt, tomēr šī vēlēšanās ir bērnišķīga un bezjēdzīga, nav vērts tamdēļ plēst labas bikses. Ja Setona līķis no "Klostera priekšnieka nama" tika nests uz pludmali pa šo taku, tad ērkšķainajos dzinumos droši vien palikušas pēdas. Protams, Rekless ir jau visu izpētījis. Interesanti, ko viņam izdevies atrast? Nejau tikai krūmi radīja šķēršļus. Tur tālāk uz kraujas ap četrdesmit izļodzīti dēļu pakāpieni ved lejā pie ūdens. Sinklers ir gados vecs, bet spēcīgs vīrs, un ari Alise Kerisona ir veselīga un spēcīga lauciniece, taču Setona līķis, pat ņemot vērā viņa mazo augumu, ir pamatīgi smags, un to nest pa šo ceļu ir grūti, gandrīz neiespējami.

Krūmos pa kreisi kaut kas balgoja. Tas bija viens no pēdējiem kapakameņiem, kas saglabājies no jūrā iebrukušās vecās kapsētas. Gandrīz visi senie kapi bija jau sen nogrimuši jūrā, un paisumi, ņemdami savu tiesu, dažreiz kopā ar gružiem pludmalē izskaloja cilvēku kaulus. Bet šis kaps līdz pat mūsdienām bija saglabājies. Dalglišs nogriezās no taciņas un piegāja pie kapa, lai to aplūkotu. Akmens izrādījās augstāks, nekā bija šķitis no takas, un dziļi iecirstais uzraksts bija labi saglabājies. Dalglišs pietupās un kabatas lukturīša gaismā izlasīja:

Henrijam Vil. Skribneram, kuru nošāva kontrabandisti, kad viņš jāja pa šīm vietām tai 1786. gada 24. septembra dienā.

Pēkšņas lodes nāvēts ceļā, Nepaguvu lūgsnu skaitīt. Pakavējies, ceļniek, — nevar zināt, Kad tas Kungs mūs gribēs aicināt.

Nabaga Henrijs Skribners! Kāda ļauna nejaušība lika viņam vienam pašam jāt pa tuksnesīgo Danvičas ceļu? Laikam bijis turīgs cilvēks, ja jau tik skaists piemineklis viņam uzcelts. Cik gan ilgam laikam vēl jāpaiet, kad ari šis Skribners kopā ar savu pieminekli un godbijīgo uzrakstu nonāks aizmirstībā jūras dzelmē.

Dalglišs piecēlās, zaudēja līdzsvaru, lukturīša gaismas stars sašūpojās un apgaismoja kapu. Pārsteigts Dalglišs ievēroja, ka nesen kapa virsa ir rakta. Velēnas gan bija atliktas atpakaļ, ķerstīgie kazenāju dzinumi no jauna savīti un biezi nokarājās no augšas, bet, zeme bez šaubām, nesen bija rakta. Dalglišs nometās ceļos un sāka ar cimdos tērptajām rokām atrakt mīksto nesablīvēto zemi. Šeit pirms viņa bija strādājušas vēl kāda cilvēka rokas. Dažās sekundēs viņš aizrakās līdz lielam stilba kaulam, pēc tam izvilka salauztu lāpstiņu un beidzot galvaskausu. Henrijam Skribneram nevajadzēs kapā garlaikoties vienam. Taču Dalglišs tūlīt ari saprata, ko tas nozīmē. Tādā veidā Sinklers un Alise Kerisona izrīkojās ar cilvēku mirstīgajām atliekām, kuras bija atraduši pludmalē. Visi kauli bija ļoti veci, jūras ūdens izbalināti. Kādam no viņiem, droši vien Alisei, sagribējies tos no jauna atdot zemei iesvētītā vietā.

Viņš sēdēja un domāja par šo savdabīgo pāri, kas dzīvoja "Klostera priekšnieka namā", grozīja rokās veco galvaskausu un tad pēkšņi izdzirda mīkstu soļu dipoņu. Nočabēja krūmi, un virs tiem parādījās tumšs cilvēka augums, kas aizsedza naksnīgās debess jumu. Zobgalīgā, izsmējīgā Olivera Letema balss teica:

— Vēl aizvien dzenat pēdas, superinetndant? Uzdrošinos teikt, ka jūs esat līdzīgs Pirmajam Kapracim pašdarbnieka izpildījumā. Cik gan jūs esat neapmierināms! Taču kāpēc gan nabaga Henrijam Skribneram neļaujiet dusēt mierā? Tagad sākt viņa noslepkavošanas izmeklēšanu būs par vēlu. Pie tam jūs esat neaicināts ielauzies svešā teritorijā.

—  Mazākā mērā nekā patlaban jūs, — Dalglišs mierīgi atbildēja.

Letems iesmējās.

—  Tātad jūs vakariņojāt pie R.B.Sinklera! Es ceru, ka jūs novērtējat parādīto godu. Kādi tad bija mūsu mīlas apustuļa komentāri par Morisa Setona ārkārtīgi nepievilcīgo nāvi?

— Loti lakoniski.

»

Dalglišs ar plaukstu sāka grābt zemi un apbērt galvaskausu — zeme bira uz baltā pieres kaula, blīvējās acu dobumos un starp zobiem. Nepārtraukdams darbu, viņš teica:

— Es nezināju, ka jūs mīlat pastaigas naktīs.

—       Šo paradumu piesavinājos pavisam nesen. Ļoti pateicīga nodarbošanās. Ko gan visu nav iespējams redzēt.

Dalglišs pabeidza aprakt kaulus un novietoja atpakaļ velēnas. Letems klusējot viņu vēroja. Taču, kad darbs bija pabeigts, viņš pagriezās un, neteicis ne vārda, devās prom. Dalglišs no aizmugures viņam paklusu jautāja:

— Vai Dorotija Setona pirms nāves jums atsūtīja vēstuli?

Tumšais augums apstājās un lēnām pagriezās. Letems klusu

jautāja:

—       Vai uz jums tas kaut kādā veidā attiecas? — un, tā kā Dalglišs ar atbildi kavējās, piebilda:

— Kāpēc tad jautājat?

Pēc tam pilnīgā klusumā vēlreiz pagriezās un izgaisa tumsā.

16

Laterna uz lieveņa dega, bet mājā bija gandrīz pilnīgi tumšs. Pie kamīna, kurā beidza degt malka, pieticīgā, bezcerīgā vientulībā sēdēja inspektors Rekless, kā viesis, kas nav pārliecināts, ka par viņa ierašanos priecāsies, un tādēļ cenšas iekarot saimnieku labvēlību, taupot elektrību. Parādoties Dalglišam, viņš piecēlās un iededza mazu galda lampu. Viņi stāvēja viens otram pretī blāvajā, maigajā gaismā.

—      Jūs atgriezāties viens, mister Dalgliš? Laikam nebija visai ērti iet projām. — Inspektora balss skanēja rāmi un neizteiksmīgi. Ne jautājums, ne pārmetums — vienkārši divas frāzes.

—       Nekas, atlaida. Gāju diezgan ilgi: augšā gar jūras malu. Kā jūs uzzinājāt, kur mani atrast?

—      Ne jūs, ne mis Dalglišas nebija mājās, un es pieņēmu, ka jūs esat aizgājuši ciemos pie kaimiņiem. Sāku ar visvairāk iespējamo vietu. Redzat, parādījušies daži jauni apstākļi, kurus es gribēju darīt jums zināmus, taču ne pa telefonu.

— Nu, tad dariet zināmus. Bet vai nevēlaties kaut ko iedzert?

Lai kā Dalglišs centās, iznāca neveikli, aizbildnieciski. Viņš jutās kā eksaminētājs, kurš vēlas uzmundrināt spējīgu, bet kautrīgu skolēnu. Reklesa izturēšanās bija pilnīgi dabiska. Drūmās acis vērās Dalglišā vienaldzīgi un bez kāda apjukuma. "Velns, kas ar mani notiek? " nodomāja Dalglišs. "Kāpēc es esmu šī cilvēka klātbūtnē tik sasaistīts?"

—  Nē, pateicos, mister Dalgliš, pašreiz negribas. Domāju, ka jūs interesēs medicīniskās ekspertīzes slēdziens, kuru pēc pusdienas saņēmu. Doktors Sidnems pie tā būs strādājis visu nakti. Vai jūs nemēģinātu atminēt nāves cēloni?

"Nē," domās atbildēja Dalglišs. "Nemēģināšu. Tā ir tava izmeklēšana, nu, tad ari vadi to. Es nebūt neesmu noskaņots minēt mīklas." Taču skali viņš teica:

— Asfiksija.

—  Nāves cēlonis bija dabisks, mister Dalgliš. Viņš ir miris infarkta rezultātā.

— Ko, ko?

— Nav ne mazāko šaubu. Setons slimoja ar stenokardiju vājā formā, sarežģījumus radīja sirds kreisā kambara kaite. Tas nozīmē, ka viņam bija slima sirds un ka tā nav izturējusi. Nav ne asfiksijas, ne noindēšanas un uz ķermeņa nav nekādu vardarbības pēdu, atskaitot nocirstās roku plaukstas. Ari noasiņojis viņš nav. Ūdeni nav sarijies. Ēdis trīs stundas pirms nāves. Un miris infarkta rezultātā.

— Bet ko viņš ēdis? Kaut gan varēju ari nejautāt.

— Ceptas krevetes tartar mērcē, zaļos salātus ar franču garšvielām. Rupjmaizi ar sviestu, dāņu zaļo sieru, sausus cepumus un kjanti [1] .

—  Diezin vai viņš visu to ēda Monksmirā, — Dalglišs piezīmēja. —Tipisks Londonas restorāna ēdiens. Starp citu, kas zināms par rokām?

— Nocirstas dažas stundas pēc nāves. Doktors Sidnems domā, ka tas izdarīts trešdienas vakarā, un tieši tā ari viss iznāk loģiski, misters Dalgliš. Cirsts ir laivā uz sēdekļa. Daudz asiņu iztecēt nevarēja, bet, cik iztecēja, tūlīt varēja nomazgāt — jūra taču bija aiz borta. Šī izdarība ir ļauna un nelietīga, un es noskaidrošu vainīgo. Taču par slepkavību nevar būt ne runas, viņš ir miris dabiskā nāvē.

— Viņu varēja nonāvēt spēcīgs pārdzīvojums.

— Jā, bet cik spēcīgs? Ziniet, kā ir ar sirds slimniekiem. Viens no maniem darbiniekiem sarunājās ar izcilo dakteri Forbsu Denbiju, un viņš teicis, ka Setons varējis dzīvot vēl gadiem ilgi, ja vien būtu bijis pret sevi uzmanīgs. Viņš gan visu ievērojis. Nepārpūlējās, nelidoja lidmašīnās, ēda mēreni, dzīvoja ar visām ērtībām. Cilvēki ar vājākām sirdīm ir nodzīvojuši līdz lielam vecumam. Mana krustmāte bija sirds slimniece, viņas māju sabombardēja, divas reizes trāpīja, bet viņa nelikās ne zinis. Tīšuprāt satraukt cilvēku līdz nāvei nav iespējams. Ar slimām sirdīm pārdzīvo visstiprākos satraukumus un paliek dzīvi.

— Jā, un mirst no viegla traucējuma kuņģa darbībā. Zinu. Viņa pēdējais mielasts nebija visai atbilstošs sirds slimniekam, bet nevar taču visā nopietnībā domāt, ka kāds viņu tīšuprāt uzaicinājis vakariņot restorānā un tā piebarojis, lai izraisītu nāvi nesošu kuņģa kaiti.

— Viņu, mister Dalgliš, vakariņot neviens nav aicinājis. Setons vakariņojis tur, kur jūs jau paredzējāt. "Kortesklubā", Soho, pie

Lukera. Tur viņš aizbraucis tieši no "Miroņu kluba". Turklāt

> >

viens.

— Un arī aizbraucis viens?

— Nē. Tur ir apkalpotāja, blondīne, viņu sauc par Lilī Kumbsu— Lukera labā roka. Viņa uzrauga meitiešus un iedzeršanu, uzmundrina klientus, ja kāds ir kautrīgs. Es domāju, ka jūs vinu pazīstat, viņa pie Lukera strādāja arī piecdesmit devītajā gadā, kad viņš nošāva Mārtiņu. Lilī stāstīja, ka Setons viņu paaicinājis pie sava galdiņa un teicis, ka pie viņas griezties esot ierosinājis kāds paziņa. Viņš vācot materiālus par narkotiku tirdzniecību un uzzinājis, ka viņa šai ziņā varot palīdzēt.

Dalglišs teica:

—  Lilī, protams, neder skolotājas amatam svētdienas skolā, bet, cik es zinu, ar narkotikām viņa nekad nav nodarbojusies. Un arī Lukers līdz šim to nav darījis. Sava paziņas vārdu Setons, protams, neminēja?

— Lilī teica, ka jautājusi, bet viņš nav atbildējis. Tomēr viņa nodomājusi, ka varēs iedzīvoties pāris mārciņās, tādēļ abi divatā aizgājuši no kluba pusdesmitos. Setons teicis, ka pie vina uz "Miroņu klubu" iet nevarot, jo tur ieeja sievietēm esot aizliegta. Tas ir tiesa, sievietes tur neielaiž. Tādēļ viņi minūtes četrdesmit vizinājušies taksī pa Vestendu un ap Haidparku, viņš Lilī samaksājis piecas mārciņas par informāciju — ko viņa tur sapļāpājusi, nezinu — un izkāpis pie metro stacijas "Padingtona", bet viņa ar taksi atgriezusies "Kortesā". Pusvienpadsmitos jau bijusi savā darbavietā un līdz vieniem naktī pastāvīgi bijusi redzama trīsdesmit apmeklētājiem.

— Bet kāpēc viņiem vajadzēja aizbraukt? Vai viņa nevarēja to pašu samuldēt sēžot ar viņu pie galdiņa?

— Viņa stāstīja, ka Setons gribējis ātrāk no turienes pazust. Arī viesmīlis apstiprināja, ka šis viesis bijis nemierīgs un nervozējis. Pie tam Lukers nekad nepriecājas, ja Lilī ilgi paliek pie viena klienta.

— Cik es pazīstu Lukeru, viņu vēl vairāk saniknotu tas, ka Lilī atstājusi klubu uz četrdesmit minūtēm, lai pavizinātos ap Haidparku. Bet viss tur ir gods godam; Lilī liekas stipri mainījusies, salīdzinot ar pagātni. Kā jūs domājat, vai viņas liecība ir patiesa?

— Es esmu provinces policijas darbinieks, mister Dalgliš. Neuzskatu, ka visas Soho rajona prostitūtas obligāti ir meles. Pēc manām domām, viņa stāstīja patiesību, kaut arī, iespējams, ne visu. Mēs sameklējām arī taksistu. Viņš apstiprināja, ka šie divi klienti iesēdušies mašīnā pusdesmitos netālu no kluba, un apmēram pēc četrdesmit minūtēm pie metro stacijas "Padingtona" Setons izkāpis. Mašīnā visu ceļu viņi par kaut ko nopietni sarunājušies, un pasažieris kaut ko pierakstījis piezīmju grāmatiņā. Tādā gadījumā rodas jautājums, kur tagad atrodas šī piezīmju grāmatiņa? Līķim, kad es to pārmeklēju, nekāda piezīmju grāmatiņa nebija.

— Jūs esat ļoti operatīvi strādājis, inspektor, — teica Dalglišs. — Tagad jūs esat noskaidrojis, ka pēdējo reizi dzīvu viņu redzēja apmēram desmit minūtes pēc desmitiem. Bet divas stundas vēlāk viņš jau bija miris.

— dabiskā nāvē, mister Dalgliš.

— Es domāju — kādam tas bija vajadzīgs.

— Iespējams, bet fakti paliek fakti. Setons ir miris pusnaktī starp otrdienu un trešdienu, bet nāves cēlonis bijis viņa slimā sirds, kas apstājusies. Tāds ir doktora Sidnema slēdziens, un es nedomāju tērēt sabiedrības līdzekļus, lai to apstrīdētu. Jūs sakāt, ka sirdslēkmi Setonam kāds varēja apzināti izraisīt. Iespējams, ka tā. Varu tikai teikt, ka pierādījumu nav. Es šai lietā vēl neesmu izveidojis galīgo lēmumu. Daudz ir palicis nezināmā.

"Maigi izsakoties," nodomāja Dalglišs. Reklesam pagaidām nezināmas paliek tādas detaļas, kuras ir ne mazāk svarīgas kā nāves cēlonis. Var uzskaitīt līdz šim nenoskaidrotos jautājumus. Kāpēc Setons izkāpa pie stacijas "Padingtona"? Vai viņš bija paredzējis ar kādu tikties? Un, ja tā, tad ar ko? Kur viņš nomira? Kur atradās viņa līķis pēc otrdienas pusnakts? Kas viņu aizveda uz Monksmiru un kāpēc? Ja viņa nāve patiesi bija apzināti izraisīta, kādā veidā slepkava varējis radīt tik pārliecinošus dabiskus cēloņus? Bet no tā izrietēja jauns jautājums, pēc Dalgliša domām, visnesaprotamākais: kāpēc, sasniedzis savu mērķi, slepkava nepameta mirušo kaut kādā Londonas ieliņā, lai to pēc tam atrastu un atpazītu kā pavecu viduvēju kriminālromānu autoru, kurš gājis nevienam nezināmās darīšanās un ceļā tam gadījies infarkts? Kāpēc līķi vajadzēja vest uz Monksmiru un sarīkot kaut kādu drausmīgu inscenējumu, kas, bez šaubām, būs cēlonis baumām un piesaistīs visas Safolkas policijas uzmanību?

It kā lasot Dalgliša domas, Rekless teica:

—  Mums trūkst pierādījumu, ka Setona nāve un viņa līķa izkropļošana ir tieši saistīti. Miris viņš ir dabīgā nāvē. Kur — to mēs agri vai vēlu noskaidrosim. Un tad nonāksim arī pie tā, kurš izdalījis visu pārējo: sakropļojis līki, piezvanījis Dibgijam Setonam — ja patiesībā tāds zvans ir bijis; kurš atsūtījis mis Kedžai divas mašīnraksta lapas — ja tās patiesi viņai ir atsūtītas. Kaut kur šai kāršu partijā ir džokers, un tam ir nepatīkama humora izjūta: bet džokers ir jokdaris un nevis slepkava.

— Jūs domājat, ka tā ir izspēle? Bet kāds tai mērķis?

— Aiz ļaunuma, mister Dalgliš. Aiz ļaunuma pret mirušo vai ari pret kādu no dzīvajiem. Ar aprēķinu novērst no sevis aizdomas un novirzīt tās uz citu cilvēku. Kādam kaitēt. Piemēram, mis Keltropai. Viņa nenoliedz, ka pa jūru peldošais līķis bez roku plaukstām ir viņas spīdoša ideja. Vai Digbijam Setonam. Viņš visvairāk iegūst no sava vienīgā brāļa nāves. Un pat mis Dalgliša. Galu galā cirvis taču pieder viņai.

Dalglišs iebilda:

—  Tas ir tīri teorētisks slēdziens. Cirvis pazudis — tikai tas mums ir zināms. Pierādījumu, ka tieši tas lietots, mums nav.

—  Ir. Lieta tāda, ka tas ir atdots atpakaļ. Iededziet gaismu, mister Dalgliš, un jūs pats to redzēsiet.

Cirvis patiesi bija atdots. Istabas tālākajā galā atradās XVIII gadsimta dīvāna galdiņš, skaista senlieta no vecmāmiņas viesistabas iekārtas, kuru Dalglišs atcerējās jau no bērnības. Tagad pulētās simtgadīgās mēbeles pašā vidū, gandrīz pāršķeļot to uz pusēm, ar augšup izslietu kātu, rēgojās cirvis. Griestu lampas gaismā uz asmens bija skaidri redzami brūni asins traipi. Protams, to sūtīs uz analīzēm. Nepieļaus nekādus minējumus. Taču Dalglišs nešaubījās, ka tās ir Morisa Setona asinis.

Rekless paskaidroja:

—  Es atnācu jums paziņot medicīniskās ekspertīzes rezultātus. Domāju, ka tie jūs interesēs. Durvis bija pievērtas, es saucu jūs un ienācu iekšā. Un gandrīz tūlīt ievēroju cirvi. Tad es nolēmu atļauties tādu vaļību kā palikt līdz jūsu pārnākšanai.

Ja Rekless arī bija apmierināts ar sasniegto iespaidu, tad nekādi to neizrādīja. Dalglišs pat nebija domājis, ka inspektoram piemīt tāda teatrāla izjūta. Visa skatuve bija veikls režisora darbs: klusa saruna puskrēslā, negaidīts gaismas uzplaiksnījums, skaistais, unikālais, barbariski iznīcinātais galdiņš. Interesanti, vai arī Džeinas Dalglišas klātbūtnē viņš sarīkotu šādu izrādi? Kāpēc gan ne? Pēc Reklasa domām, viņa taču varēja iecirst cirvi galdiņā pēdējā mirklī pirms viņu došanās uz "Klostera priekšnieka namu". Sieviete, kura izklaidēšanās pēc ir spējīga līķim nocirst plaukstas, šādam mērķim nežēlotu arī kādu mēbeli.

Tādējādi Reklesa režisūrā bija arī savdabīga loģika. Pirmajā mirklī viņš gribēja redzēt aizdomās turētā acis un pārliecināties, vai tajās nepavīdēs apjukums vai bailes. Bet Dalgliša reakcija viņam neko neliecināja. Niknumā sastindzis, Dalglišs pēkšņi pieņēma lēmumu. Tikko atguvis balsi, viņš teica:

—   Es rīt no rīta braukšu uz Londonu. Būšu pateicīgs, ja pagaidām šeit visu uzraudzītu jūs. Vairāk par diennakti es neaizkavēšos.

—   Mister Dalgliš, man ir jāuzrauga visi Monksmiras iedzīvotāji. Es vēl uzdošu viņiem jautājumus. Bet cikos jūs ar savu krustmāti izgājāt no mājām?

— Apmēram ceturksni pirms septiņiem.

— Jūs gājāt kopā?

— Jā. Ja gribat jautāt, vai mana krustmāte neatgriezās mājās, lai paņemtu tīru kabatlakatiņu, atbilde būs "nē". Un, lai nepaliktu kaut kas nepateikts, kad mēs gājām prom, cirvja tur, kur tas pašreiz ir, nebija.

—  Bet es atbraucu gandrīz deviņos. Viņam bija vairāk nekā divas stundas laika. Vai jūs kādam teicāt, ka iesiet ciemos, mister Dalgliš?

—  Nē. Un es galvoju, ka arī mana krustmāte šādus tematus nemēdz ne ar vienu apspriest. Tam nav nozīmes. Pēc gaismas logos mēs Monksmirā vienmēr varam noteikt, kurš mājā ir un kurš nav.

— Jā, un vienmēr atstājat durvis neaizslēgtas? Neparasti ērti. Un, kā šajā lietā parasts, visiem būs alibi. Vai arī nebūs nevienam.

Rekless piegāja pie dīvāna galdiņa, izvilka no kabatas lielu baltu kabatlakatu, aptina cirvja kātu un izrāva asmeni no galdiņa virsas. Ar cirvi rokā viņš devās uz durvīm, bet pie tām apstājās un pagriezās atpakaļ.

— Miris viņš ir pusnaktī, mister Dalgliš. Pusnaktī. Kad Digbijs Setons jau stundu sēdēja iecirknī, Olivers Letems uzdzīvoja teātra rīkotajā banketā divu Lielbritānijas impērijas goda bruņinieku un trīs godājamu lēdiju acu priekšā, kā arī klātesot apmēram pusei no Londonas inteliģentu pabirām; kad mis Marlija, cik mēs zinām, jau gulēja viesnīcas numurā, toties Džastins Braiss cīnījās ar astmas lēkmi. Vismaz diviem no viņiem ir dzelžains alibi, bet arī pārējie divi izturas pilnīgi pārliecinoši… Jā, aizmirsu jums pateikt. Kamēr es šeit sēdēju, jums zvanīja kāds misters Makss Hernijs. Lūdza piezvanīt, līdzko varēsiet. Telefona numurs, viņš teica, jums esot.

Dalglišs izbrīnījās. 'Lai nu no kā, bet no Maksa Hernija gan viņš atvaļinājuma laikā nebija gaidījis telefona zvanu. Starp citu, Hernijs bija vecākais kompanjons izdevniecībā, kura izdeva Setona darbus. Interesanti, vai Rekless to zina? Liekas gan, ka ne, citādi viņš nebūtu klusējis. Inspektors strādāja ārkārtīgi operatīvi un ir paguvis aptaujāt gandrīz visus, kas bija pazinuši Setonu. Bet vai nu izdevniecībai vēl nebija pienākusi kārta, vai arī neko derīgu viņš uzzināt necerēja.

Rekless beidzot pagriezās promiešanai.

— Ar labu nakti, mister Dalgliš… Lūdzu pasakiet savai krustmātei, ka es loti nožēloju notikušo ar galdiņu… Ja jums ir taisnība un tā ir slepkavība, tad par slepkavu mums ir zināms viens: viņš ir lasījis pārāk daudz kriminālromānu. Vai jūs piekrītat?

Un aizgāja. Līdzko aizbraucošās mašīnas rūkoņa bija apklususi, Dalglišs piezvanīja Maksam Hernijam. Tas acīmredzot gaidīja, jo tūlīt pacēla klausuli.

— Ādam, tas ir vareni, ka tu tik ātri piezvanīji. Skotlendjardā man neparko negribēja pateikt, kur tu esi, bet es pats apjēdzu, ka Safolkā. Kad tu atgriezīsies? Es gribu ar tevi satikties tūlīt, līdzko tu būsi pilsētā.

Dalglišs atbildēja, ka viņš būs Londonā rīt, un izdzirda Maksa balsī atvieglojumu.

— Tad varbūt kopā paēdīsim pusdienas? Brīnišķīgi. Nu, teiksim, pulksten vienos. Vai tev ir kāds īpaši vēlams restorāns?

— Maks, es atceros, tu kādreiz biji "Miroņu kluba" biedrs?

—  Arī tagad es esmu. Gribi tur pusdienot? Plantu laulātais pāris baro teicami. Tad vienos pie "Miroņiem". Vai piekriti?

Dalglišs atbildēja, ka pilnībā.

17

Ādmiņu ielas "Leļļu namiņa" pirmajā stāvā Silvija Kedža izdzirda aizvien pieaugošā vēja aurus, un, viņai kļuva baisi. Viņa necieta vētrainas naktis, jo tad augšā un visapkārt kauca un gaudoja, bet iedobē aiz krasta kraujas, kur bija paslēpta viņas mājiņa, saglabājās nedabisks dziļš klusums. Gaiss palika nekustīgs un sasmacis pat tad, ja plosījās īsta vētra, it kā "Ādmiņu nams" izplatītu īpaši smagus garaiņus, ko stihija nespēj izkliedēt. Silvijas mājā logu stenderes un rāmji gandrīz nekad nedrebēja, pārseguma sijas nebrikšķēja, un pliederu krūmi pie logiem aiz mājas tikai slinki kustējās, it kā nekādi nevarētu aizsniegt stiklus. Māte, omulīgi iekārtojusies pie kamīna, reizēm teica:

— Lai saka, ko grib, bet mēs šeit dzīvojam ļoti mierīgi. Šādā naktī es negribētu atrasties augšā "Pentlandē" vai "Setonhausā".

Tā bija mātes iemīļota frāze: "Lai saka, ko grib…" To viņa vienmēr izteica aizvainotas atraitnes indīgā tonī, kādā tā izvirza bezgalīgas pretenzijas visai pasaulei. Māte dievināja visu mazo, omulīgo, drošo. Dabu viņa uztvēra kā aizvainojumu, un "Ādmiņu nams" viņai kalpoja par patvērumu ne tikai no vētrām, bet ari no pašas domām. Silvija gan būtu iepriecināta, ja jūras šļācēm pilnais vējš lauztos logos un durvīs. Viņa tad būtu sajutusi, ka ārpasaule patiesi eksistē, un justos kā tās sastāvdaļa. Vismaz nebūtu tik aizvainojoši, kā tagad — sēdēt šajā pretdabiskajā bezvējā, no visa atgrieztai, paslēptai aiz mājas sienām, kur pat daba nevelta nekādu uzmanību. Taču šajā naktī viņa izjuta ne tikai vientulību, nošķirtību no pasaules, bet ari paniskas dzīvnieciskas bailes. Silvija baidījās, ka vinu varētu nogalināt. Viss sākās ar tirpinošu, gandrīz patīkamu briesmu nojausmu — ar to viņa apzināti, mērenās devās sevi izklaidēja. Bet tagad gluži negaidot iztēle vairs nebija valdāma. Un domas par bailēm nomainīja pašas bailes. Mājā viņa ir viena. Viņa ir neaizsargāta. Viņai ir bail. Viņa iztēlojas tumšo Ādmiņu ielu, tās smilšaino brauktuvi, augstos, tumšos krūmus, kuri kā siena ietvēra ielu no abām pusēm. Ja slepkavam ienāktu prātā ierasties pie viņas šodien, nebūtu dzirdami pat viņa soļi. Inspektors Rekless vairākas reizes viņai jautāja, un viņa vienādi atbildēja. Naktī gar "Ādmiņu namu" uzmanīgi ejot, cilvēks pilnīgi droši var neievērots tikt garām. Bet ja cilvēks nes līķi? To ir grūtāk apgalvot, bet viņa domā, ka ari tas ir iespējams. Ja viņa ir aizmigusi, tad guļ ciešā miega aiz aizvērtiem logiem un aizvilktiem aizkariem. Taču šodien viņš nenesīs līķi, pēc viņas atnāks bez nastas. Droši vien ar cirvi vai nazi rokā, vai ari rotaļādamies ar virves galu. Silvija mēģināja iztēloties viņa seju. Sejai bija jābūt pazīstamai. Ari bez inspektora jautājumiem viņa zināja, ka Morisu Setonu nonāvējis kāds no Monksmiras iedzīvotājiem. Taču šodien pazīstamās sejas vietā viņas iztēlē rēgojās tikai bāla sastingusi plēsoņas maska, kas bez trokšņa piezogas upurim. Iespējams, ka tieši pašreiz viņš jau stāv pie vārtiņiem, uzlicis plaukstu uz koka roktura, un nevar izšķirties, vai tos atvērt. Tas ir tāpēc, ka viņš zina: vārtiņi čīkst, Monksmirā to visi zina. Bet kāpēc gan viņam uztraukties? Nu, viņa iekliegsies. Tik un tā neviens nedzirdēs, jo nevar taču izdzirdēt. Un viņš taču zina, ka viņa izbēgt nevar.

Silvija izmisusi lūkojās apkārt, nomērīdama ar skatienu raasīvās tumšās mēbeles, kuras pēc apprecēšanās mājās bija atvedusi māte. Labi būtu aizbarikādēt durvis ar lielo kokgriezumiem rotāto grāmatu skapi vai stūraino bufeti, bet kā tos pārbīdīt? Viņa neko nespēj. Viņa piecēlās no šaurās gultas un, atspiezdamās uz kruķiem, devās uz virtuvi. No stiklotajām trauku skapīša durvīm viņā vērās pašas atspulgs: bāla seja, acis kā divi melni bezdibeņi un taisnie melnie mati nokarājās kā no slīkones galvas. Raganas seja. Pirms trīssimt gadiem es būtu dzīva sadedzināta, viņa nodomāja, bet tagad pat nedomā baidīties. Grūti pateikt, kas ir sliktāk — ja tevi žēlo vai arī no tevis baidās. Izvilkusi vienu no virtuves galda atviltnēm, viņa paņēma vairākas karotes un dakšiņas. Pūzdama gārdzošu elpu uz loga rūts, viņa nolika tās rindā uz palodzes malas. Padomājusi nolika tur vēl divas trīs glāzes. Ja viņš mēģinās iekļūt pa logu, vismaz viņa savlaicīgi izdzircfēs metāla čīkstoņu un plīstoša stikla šķindas. Pēc tam viņa sāka meklēt ieroci. Varbūt gaļas cērti? Nē, tā ir pārāk neveikla un neasa.

Virtuves šķēres? Vina atvēra asmeņus un centās tos atdalīt,

» > » '

bet skrūve bija pārāk stabili ieēdusies un neklausīja viņas spēcīgajiem pirkstiem. Tad viņa atcerējās veco salauzto nazīti kartupeļu un citu dārzeņu mizošanai. Uztrītais asmenis bija sešas collas garš, taču ass un ciets kā adata, arī rokturis īss, parocīgs. Vairākas reizes viņa to pavilka šurp un turp pa izlietnes negludo malu. Ar pirkstu pamēģināja asmeni. Der labi. Apbruņojusies viņa jutās labāk. Vēlreiz pārbaudīja ārdurvju atslēgu, no stūra bufetes izlika viesistabā uz palodzes stikla figūriņas. Pēc tam apgūlās gultā, nenoņemot iešinējumu. Viņa sabīdīja augstu spilvenus, blakus nolika smagu stikla papīra presi un rokā sažņaudza kartupeļu mizojamo nazīti. Tā viņa gulēja spilvenos, gaidīdama, kad aprimsies baiļu lēkme, sirds dauzījās, drebinot visu augumu, bet dzirde saspringa, caur vētras auriem cenšoties uztvert, vai neiečīkstēsies vārtiņi un nešķindēs izsistais stikls.

LONDONA

.

1

Otrā ritā, agri ieturējis vientuļas brokastis un pa telefonu no Reklesa saņēmis Digbija Setona adresi Londonā un nosaukumu tai viesnīcai, kurā Elizabete Marlija bija pavadījusi nakti, Dalglišs devās ceļā. Viņš Reklesam nepaskaidroja, kāpēc viņam nepieciešamas šīs ziņas, un arī Rekless tās paziņoja, neko neprasīdams, tikai novēlēja misteram Dalglišam patīkamu un veiksmīgu braucienu. Dalglišs atbildēja, ka diez vai nu tas būs sevišķi patīkams, bet pateicās inspektoram par palīdzību. Abi neslēpa ironiju. Pat telefona vads likās trīsam no viņu savstarpējās nepatikas.

Traucēt tik agri Džastinu Braisu bija, protams, cietsirdīgi, bet Dalglišs gribēja dabūt pludmales kompānijas fotogrāfiju. Šis attēls gan bija uzņemts pirms pāris gadiem, tomēr Setoni, Olivers Letems un pats Braiss tajā bija tīri labi atpazīstami.

Izdzirdis klauvēšanu pie durvīm, Braiss grīļodamies nokāpa lejā. Likās, ka tik agra ielaušanās viņam atņēmusi gan sajēgu, gan arī spēju runāt, un Dalglišam vajadzēja krietni papūlēties, lai ieskaidrotu, ka viņam vajag dabūt fotogrāfiju. To atdevis, Braiss sāka gudrot, vai ir pareizi rīkojies. Kad Dalglišs jau gāja projām, viņš nobažījies tipināja līdzi, dīkdams: — Ādam, jūs tikai nestāstiet Oliveram, ka es jums to iedevu. Viņš aiz dusmām kļūs traks, ja uzzinās, ka es sadarbojos ar policiju. Baidos, ka Olivers jums neuzticas. Man jāgriežas pie jūsu smalkjūtības.

Dalglišs noņurdēja kaut ko mierinošu un deva padomu doties uz guļamistabu vēl drusku pasnaust, taču Džastina jokus izprata pārāk labi, lai pieņemtu tos par baltu patiesību. Paēdis brokastis un uzkrājis spēkus dienas likstām, viņš gandrīz noteikti piezvanīs Sēlijai Keltropai un draudzīgi apmainīsies domām, ko tagad var sagaidīt no Ādama Dalgliša. Ap pusdienas laiku visa Monksmirā un arī Olivers Letems zinās, ka viņš aizbraucis uz Londonu un paņēmis fotogrāfiju līdzi.

Ceļš nebija pārāk nogurdinošs. Viņš izvēlējās visīsāko maršrutu un pusdivpadsmitos jau sasniedza pilsētu. Dalglišs nebija domājis, ka atgriezīsies Londonā tik ātri. Tas atgādināja bezcerīgi sabojāta atvaļinājuma priekšlaicīgu noslēgumu. Māņticīgi atvairot šo domu, viņš pārvarēja vilinājumu iegriezties savā dzīvoklī Kvīnhaitā ar skatu uz Temzu un uzreiz devās uz Vestendu. Ap pusdienlaiku viņš apstādināja savu "kūperbristoli" Leksingtonstrītā un aizsoļoja Blumsberijas un "Miroņu kluba" virzienā.

"Miroņu klubs" ir tipisks angļu iestādījums, kura uzdevumus kaut cik precīzi noteikt ir grūti, taču tie ir ļoti labi izprotami kluba biedriem. Klubu dibinājis 1892. gadā kāds advokāts, un tas kalpojis kā satikšanās vieta ļaudīm, kuri interesējušies par slepkavībām, bet pēc dibinātāja nāves atbilstoši testamentam klubs mantojumā ieguvis omulīgu namu Tevistokskvērā. Kluba biedri bija tikai vīrieši — sievietes nedrīkstēja būt tā locekles un pat to apmeklēt. Kluba kodolu veidoja rakstnieki kriminālisti, kurus ievēlēja drīzāk pēc izdevēju popularitātes līmeņa, nekā vadoties no izdevumu metieniem, pāris pensionētu policijas virsnieku, apmēram desmit praktizējošu advokātu, trīs pensionēti tiesneši, kā arī daudzi pazīstami amatieri kriminālisti un tiesu reportieri; pārējie biedri — parasti cilvēki, kuri spēja precīzi nomaksāt biedru naudas un dziļdomīgi spriedelēt par Viljama Vollesa vainīguma pakāpi vai par Madelaines Smites aizstāvības smalkumiem. Tā kā klubs bija tikai vīriešiem, tajā nevarēja iestāties detektīvžanra rakstnieču labākās pārstāves, bet tas nevienu nemulsināja; vadība bija pārliecināta, ka viņu klātbūtne neattaisnos līdzekļus papildu tualešu ierīkošanai. Taisnību sakot, jāatzīmē, ka ūdensvads un kanalizācija "Miroņu klubā" nebija mainīti kopš tā laika, kad 1900. gadā tas pārcēlās uz Tevistokskvēru; taču baumas, ka vannas esot iegādājies doktors Džordžs Džozefs Smits ir nekas vairāk kā "pīle". Senatnības cienīšana klubā redzama uz katra soļa; pati biedru ierobežošana tikai ar vīriešiem izskaidrojama ar pārliecību, ka slepkavība nav temats, kas apspriežams sieviešu klātbūtnē. Un slepkavība "Miroņu klubā" tiek uzskatīta par kaut kādu skaistu retumu, ko no ikdienības nošķir laiks vai ari likuma bruņas un kam nav nekā kopīga ar pārdrošiem vai nelietīgiem noziegumiem, kādus

Dalglišam nācās lielāko tiesu izmeklēt. Slepkavība šeit asociējās ar tīrīgu Viktorijas laikmeta kalponi lentēm greznotā aubē, kura pa guļamistabas durvīm novēro, kā Adelaida Bartleta gatavo vīram zāles; ar graciozu rociņu, kura caur Edinburgas puspagraba loga restēm pasniedz kakao tasi ar indi; ar doktoru Lemsonu, kurš viesus uzcienā ar pīrāgu sava bagātā tuvinieka pirmsnāves tējas dzeršanas laikā; ar Liziju Bordēnu, kura karstā Masačūsetsas vasarā ar cirvi rokā zogas klusajā Folriveras mājā.

Katram klubam ir sava "odziņa". "Miroņu klubam" tā ir Planti. Ja pastāvīgs apmeklētājs jautā: "Kas ar mums notiks, ja zaudēsim Plantus?" — tad tas skan kā: "Kas ar mums notiks, ja mums uzmetīs atombumbu?" Nav jau tā, ka šie jautājumi būtu vispār bez jēgas, taču tiem savu uzmanību pievērš tikai cilvēki ar slimīgām iedomām. Liktenis dāvājis misteram Plantam — varētu domāt, aiz sevišķas labvēlības pret klubu — piecas veselīgas un izveicīgas meitas. Trīs vecākās — Roze, Lilija un Hortenzija — jau ir izprecētas un regulāri nāk palīdzēt; divas jaunākās — Magnolija un Prīmula — strādā par oficiantēm ēdnīca. Ģimenes gal va pilda pārvaldnieka amatu, bet vina sieva pēc vispārējā vērtējuma ir viena no Londonas labākajām virējām. Tieši Planti klubā uztur un saglabā pilsētas ģimenes ligzdas garu, ligzdas, kuras labklājība uzticēta attapīgu, uzticīgu un raksturā nosvērtu kalpu ģimenei. Kluba biedrus, kuri savā laikā ir dzīvojuši tādos namos, silda omulīga sajūta, ka viņi atgriezušies bērnībā; citi turpretī asi izjūt to, kas viņiem savā laikā trūcis. Plantu izdarības viņus tikai padara interesantākus, neizvirzot jautājumu par viņu prasmi, bet to var teikt tikai par nedaudziem kluba kalpotājiem.

Dalglišs nebija kluba biedrs, taču dažreiz tur pusdienoja un bija ar Plantu pazīstams. Labi bija ari tas, ka nesaprotamas dvēseļu radniecības dēļ Plants viņam simpatizēja. Plants bez iebildumiem parādīja viņam visu, ko viņš gribēja redzēt, un atbildēja uz visiem jautājumiem. Dalglišam nevajadzēja pārāk uzsvērt savu neoficiālo statusu. Runāja vini maz, bet tas bija pietiekami, lai ļoti labi viens otru saprastu, ālants ieveda Dalglišu mazā pirmā stāva guļamistabā, kuras logs bija vērsts uz ielu un kurā vienmēr bija dzīvojis Setons; kamēr Dalglišs pētīja istabu, Plants nenovērsa no viņa savu skatienu. Ja Dalglišs nebūtu pieradis strādāt, kad citi uz viņu raugās, viņu varētu samulsināt tik neatlaidīga novērošana. Planta ārējais izskats palika atmiņā. Sešas pēdas un trīs collas garš, platiem pleciem, seja bāla, mīksta kā ziede, kreiso vaigu pāršķēla tieva rēta. Šī jaunībā iegūtā zīme ir rezultāts parastam kritienam no velosipēda. Viņš bija kritis uz dzelzs margām, un rēta tik ļoti atgādināja duelī cirstu brūci, ka Plants nespēja pretoties kārdinājumam pastiprināt iespaidu un tādēļ pastāvīgi nēsāja pensneju un cirpa matus ezītī, tādējādi atgādinot virsnieku ļaundari no filmām par nacistiem. Arī viņa formas tērps atbilda tādam tēlam: tumši zila vilnas auduma uzvalks ar miniatūrlieluma galvaskausiem uz katra atloka — šo vulgāro, ķēmīgo detaļu bija ieviesis kluba dibinātājs 1896. gadā, un tagad tā ir laika un paražas svētīta, tāpat kā Plants. Katrā ziņā kluba biedri allaž ir mazliet pārsteigti, dzirdot viesu piezīmes par Planta dīvaino izskatu.

Guļamistabā nebija gandrīz nekā ievērības cienīga. Cauri plānajiem terilēna aizkariem lauzās oktobra dienas blāvā gaisma. Drēbju skapis un kumode bija tukši. Uz nelielā gaiša koka rakstāmgalda pie loga bija tikai tīrs bloknots un kaudzīte rakstāmpapīra ar kluba emblēmu. Šaura, svaigi klāta gulta gaidīja jaunu iemītnieku. Plants teica:

—   Ser, Safolkas kriminālpolicijas virsnieki paņēma viņa rakstāmmašīnu un apģērbu. Viņi meklēja dokumentus, taču neko noderīgu neatrada. Tikai paciņu brūnu aplokšņu, apmēram piecdesmit lapas tīra papīra un pāris kopējamā papīra lapiņas — tas ari viss. Viņš bija akurāts, ser.

— Vai tā ir patiesība, ka viņš katru gadu oktobri šeit dzīvoja?

— Mēneša otrajā pusē, ser. itatru gadu. Un vienmēr šajā istabā. Šajā stāvā mums ir tikai viena guļamistaba, bet slimās sirds dēļ augstu kāpt viņš nevarēja. Te, protams, ir ari lifts, taču viņš teica, ka tiem neuzticas. Tā ka šī istaba tika viņam rezervēta.

— Vai viņš šeit strādāja?

— Jā, ser. Gandrīz katru ritu no desmitiem līdz pus vieniem. Pēc tam pusdienoja. Un atkal strādāja no pustrijiem līdz puspieciem. Tā bija, kad viņam vajadzēja rakstīt ar mašīnu. Lai lasītu un izrakstītu citātus, viņš gāja uz bibliotēku. Bet rakstīt ar mašīnu mūsu bibliotēkā nav atļauts, lai netraucētu citus lasītājus.

— Vai otrdien jūs dzirdējāt mašīnas klaboņu?

—  Mēs ar sievu dzirdējām, ka kāds raksta ar mašīnu, un, dabiski, nospriedām, ka tas ir misters Setons. Uz durvīm bija uzkārta plāksnīte ar uzrakstu "Netraucēt!", bet ari bez tās mēs nebūtu traucējuši. Tas ir pilnīgi nepieļaujami, kad kluba biedrs strādā. Inspektors laikam pieļauj, ka tas varēja būt kāds cits.

— Lūk, kā? Bet ko jūs par to domājat?

— Tas varētu būt. Sieva dzirdēja mašīnas troksni vienpadsmitos no rita, es — ap četriem. Bet mēs nevaram apgalvot, ka tas bija misters Setons. Piesitieni bija ātri un droši, bet var jau būt visādi. Inspektors visu laiku taujāja, vai šeit kāds varēja iekļūt. Nevienu svešu mēs neredzējām, bet pusdienas laikā un gandrīz visu dienas otro pusi bijām ļoti aizņemti un augšā netikām nākuši. Ser, jūs taču zināt, ka šeit ļaudis pilnīgi brīvi var staigāt šurp un turp. Protams, sievieti gan ievērotu. Ja klubā būtu ienākusi sieviete, kāds no biedriem to atcerētos. Es nevarēju inspektoram melot un apgalvot, ka šo vietu labi apsargā. Viņš domā, ka mēs maz rūpējamies par drošību. Turpretī es viņam teicu, ka klubs nav policijas iecirknis, ser.

— Bet par Setona pazušanu jūs ziņojāt tikai trešajā dienā?

—  Tā tas bija, ser. Ari tad es nezvanīju policijai. Piezvanīju viņam uz mājām un pārrunāju šo lietu ar viņa sekretāri mis Kedžu. Viņa lūdza, lai es neko neuzsākot, un teica, ka pacentīsies atrast mistera Setona brāli. Pats es nekad neesmu viņu redzējis, bet misters Moriss Setons reiz sarunā vinu pieminēja. Cik es atceros, klubā viņa brālis ne reizes netika bijis. Inspektors par to man īpaši jautāja.

—  Laikam viņš jautāja ari par misteru Oliveru Letemu un misteru Džastinu Braisu?

— Jā, ser. Vini abi ir kluba biedri, un to es viņam teicu. Bet es

' > » »

sen neesmu redzējis ne vienu, ne otru un nedomāju, ka viņi varētu atnākt un aiziet, ne vārda neteikuši man vai manai sievai. Gribat apskatīt vannasistabu un tualeti? Lūdzu. Misters Setons izmantoja, lūk, šīs. Inspektors ielūkojās pat skalojamā kastē.

— Vai tiešām? Ceru, ka viņš atrada to, ko meklēja.

— Viņš atrada pludiņu, ser, es lūdzu Dievu, lai tagad tur nekas nesabojātos. — Šī, vai zināt, ir niķīga skalojamā kaste. Domāju, ka jūs gribēsiet aiziet uz bibliotēku. Tur misters Setons strādāja, kad nerakstīja ar mašīnu. Droši vien atceraties — tā ir vienu stāvu augstāk.

Atteikties no bibliotēkas apskates nedrīkstēja. Inspektors Rekless strādāja pamatīgi, bet Plants nebija tas cilvēks, kurš ļautu savam apkalpojamam apmierināties ar kaut ko mazāku. Kad viņi iespraucās nomācoši šaurajā liftā, Dalglišs viņam uzdeva dažus pēdējos jautājumus. Plants teica, ka ne viņš, ne citi kalpotāji nav kārtojuši mistera Setona pasta sūtījumus. Neviens neuzkopa viņa istabu un nesvieda prom papīrus. Un, cikPlantam zināms, tur nekā projām sviežama nebija. Ja neņem vērā Setona rakstāmmašīnas un apģērba aizvešanu, tad istaba ir tieši tādā stāvoklī, kādā bija viņa pazušanas vakarā.

Bibliotēka, kura atradās ēkas dienvidu pusē un kuras logi vērsti pret laukumu, bija mājā gandrīz vispatīkamākā istaba. Sākotnēji tā kalpoja par viesistabu un, ja neievērotu grāmatplauktus, kuri aizņēma visu rietumu sienu, kopš ēkas nodošanas klubam tikpat kā nebija pārveidota. Aizkari bija iepriekšējo aizkaru kopijas, sienas klāja izbalējušas, ar pirmsrafaēliskiem ornamentiem greznotas tapetes, starp četriem logiem izvietotie rakstāmgaldi bija īsti Viktorijas laikmeta pieminekļi. Grāmatas plauktos veidoja nelielu, bet diezgan iespaidīgu "noziegumu bibliotēku". To vidū bija pazīstamie "Britu tiesu procesi" un "Izcilie tiesu procesi", tiesu medicīnas mācību grāmatas, kā arī mācību līdzekļi toksikoloģijā, tiesu pataloganatomijā un mācību līdzekļi policijas virsniekiem, kā arī vairākas neprofesionālo kriminālistu grāmatas par visslavenākajām vai noslēpumainākajām slepkavībām, krimināltiesību un policijas izmeklēšanas procesa rokasgrāmatas un pat daži traktāti par slepkavību un vardarbības socioloģiskajiem un psiholoģiskajiem aspektiem — tos gan visticamāk neviens neatvēra. Daiļliteratūras plauktos atradās vairāki Edgara Po, Le Fanjū un Konana Doila pirmizdevumi, tur bija pārstāvēts vairums angļu un amerikāņu kriminālromānu autoru, turklāt rakstnieki kluba biedri laikam gan bija paši dāvinājuši savas grāmatas. Dalglišs ar interesi konstatēja, ka Morisa Setona grāmatas bija īpašā iesējumā ar zeltā iespiestām monogrammām. Viņš ari ievēroja: lai gan sievietes klubā netika uzņemtas, aizliegums uz grāmatām nebija attiecināts, un bibliotēka deva samērā labu priekšstatu par detektīvliteratūras žanru pēdējos simt piecdesmit gados.

Pie pretējās sienas bija novietoti divi izstādes stendi, kas veidoja īstu nelielu slepkavību muzeju. Tā kā visus eksponātus bija dāvinājuši vai novēlējuši kluba biedri un tie bija pieņemti ar pastāvīgu un nekritisku pateicību, tad sava nozīmīguma un arī, kā aizdomīgi domāja Dalglišs, īstuma ziņā bija stipri atšķirīgi. Neviens nebija mēģinājis tos izvietot hronoloģiskā kārtībā, paraksti bija pavirši un eksponāti izvietoti, vadoties nevis no loģikas, bet gan no estētikas viedokļa. Tur bija krama dueļpistole ar sudraba inkrustācijām un zeltītām plāksnītēm, kuru, kā to apgalvoja paraksts, bija izmantojis 1779. gadā Taibernā ar nāvi sodītais godājamais Džeimss Hekmans, lai noslepkavotu Sandvičas grāfa mīļāko Margareti Reju. Dalglišs nodomāja, ka tas nu gan ir maz ticams. Viņš nosprieda, ka pistole izgatavota apmēram piecpadsmit gadus vēlāk. Taču pilnīgi pieļāva, ka šī skaistā mirdzošā lietiņa ir saistīta ar baismīgiem notikumiem. Taču nākošais eksponāts neatstāja nekādas šaubas par savu īstumu — tā bija laika gaitā nomelnējusī un sadilusī Mērijas Blendijas vēstule savam mīļākajam ar pateicību par "pulverīti Skotijas pusdārgakmeņu pulēšanai", bet īstenībā par arsēnu, kas nogalināja viņas tēvu un noveda viņu pašu uz ešafota. Tajā pašā vitrīnā bija izstādīta bībele ar Konstanas Kentas parakstu priekšlapā, saplosīta pidžamas blūze, kurā it kā esot bijis ietīts misis Rripēnas līķis, mazs kokvilnas dzijas cimdiņš, kas — tā bija rakstīts plāksnītē — piederējis Madelainai Smitai, un burka ar baltu pulveri — "arsēnu, kas atrasts pie majora Herberta Armstronga". Ja šīs "zāles" būtu īstas, to pietiktu, lai nonāvētu visus kluba ēdnīcas apmeklētājus, pie tam vitrīnas nav noslēgtas. Bet, atbildot uz Dalgliša piezīmi, Plants pasmaidīja:

— Ser, tas nav arsēns. To pašu ko jūs, pirms deviņiem mēnešiem teica arī sers Čārlzs Vinkvorts. "Plant," viņš teica, "ja tas patiešām ir arsēns, tad vai nu jāaizvāc, vai arī jāieslēdz." Tad mēs paņēmām nedaudz šī pulvera un bez lieka trokšņa nosūtījām uz pārbaudi. Tā ir dzeramā soda, ser, nekas vairāk. Negribu teikt, ka tai nebūtu saistība ar majoru Armstrongu, un es saprotu, ka ne jau soda nonāvēja viņa sievu. Bet, lai kā arī būtu, šis ir nekaitīgs pulveris. Mēs to atstājām šeit un nevienam neko netiecām. Galu galā trīsdesmit gadus to uzskatīja par arsēnu, un tā tas varēs turpināties arī uz priekšu. Kā teica sers Čārlzs, tikai sāciet aplūkot eksponātus cītīgāk — un no muzeja nekas nepaliks pāri. Bet tagad, ser, lūdzu atvainojiet, man laiks doties uz ēdnīcu. Protams, ja nevēlaties vēl kaut ko redzēt.

Izteicis pateicību, Dalglišs Plantu atlaida. Taču pats vēl dažas minūtes uzkavējās bibliotēkā. Viņu pārņēma mokoša, nemierpilna sajūta, ka pavisam nesen viņš kaut kur ir redzējis Setona nāves atminējumu, — zemapziņa notvēra šo acumirklīgo mājienu, taču tas neparko negribēja izkļūt ārā un tikt izzināts. Šī sajūta nebija nekas jauns. Ar to ir iepazinies katrs patiess detektīvs. Paretam tā Dalglišam sagādāja kādu no tiem šķietami neizskaidrojamiem panākumiem, uz kuriem daudzējādā zinā balstījās viņa labā slava. Daudz biežāk šis acumirklīgais iespaids, kad viņš to atcerējās un analizēja, nepavisam neattiecās uz izmeklējamo lietu.

Bet zemapziņa ir patvaļīga. Atminējums, ja tas patiesi bija atminējums, pagaidām aizslīdēja prom. Kamīna pulkstenis nosita vienu. Viņu gaidīja pusdienās.

Ēdnīcas kamīnā dega uguns, kas bija gandrīz neredzama slīpajos saules staros, kuri krita uz galdiem un paklāja. Istaba bija plaša un ērta, pilnīgi atbilstoša tādai nopietnai nodarbībai kā ēšanai, ar masīviem, brīvi izvietotiem galdiem, ko sedza sniegbalti galdauti; ziedu nebija. Pie sienām "Fiza" oriģinālilustrācijas "Martinam", kuras bija klubam nesen uzdāvinājis kāds ievērojams biedrs, Dalglišs nodomāja, ka tās noderēs kā aizstājējas nāves sodu izpildīšanas ainām vecajā Taibernā, ko kluba padome, nepavisam ne vienaldzīga pret pagātni, bija droši vien nonēmusi ar zināmu nožēlu.

Pusdienām un vakariņām "Miroņu klubā" gatavoja tikai vienu galveno ēdienu — misis Planta domāja, ka ar tik ierobežotu personālu pilnība nav savienojama ar daudzveidību. Galu galā tie, kas vēlas, vienmēr var dabūt salātus un aukstu gaļu, bet, ja kādam nepatīk ne šis, ne galvenais ēdiens, tad var izmēģināt laimi citā vietā. Šodienas ēdienu kartē, kā redzams uz ziņojumu dēļa bibliotēkā, paredzēta melone, bifšteks, pudiņš ar nierēm un citronu suflē. Apmeklētājiem jau pasniedza pirmās salvetēs ietītās pudiņa porcijas.

Pie galdiņa istabas stūri viņu gaidīja Makss Hernijs, kurš pašreiz ar Plantu apsprieda vīnu izvēli. Ieraudzījis Dalglišu, Makss pacēla tuklo roku garīdznieka žestā, vienlaikus it kā sveicot viesi un svētot dienišķo maizi. Uz viņu skatīties bija patīkami. Makss Hernijs vienmēr atstāja uz cilvēkiem patīkamu iespaidu. Maz bija tādu, kuri spētu pretoties viņa valdzinājumam. Labāko aprindu pārstāvis, izglītots, sabiedrisks un dāsns, viņš prata priecāties par dzīvi un cilvēkiem; šis prieks bija aizrautīgs un noturīgs. Viņš bija liela auguma cilvēks, tomēr izskatījās ļoti viegls, skrēja palēkdamies uz mazām skaistām kāju pēdām, dedzīgi žestikulēja, mirdzināja melno acu baltumus, paslēptus aiz milzīgām raga acenēm. Sagaidot Dalglišu, viņš pilnīgi staroja.

— Ādam! Viss ir loti skaisti. Mēs ar Plantu nolēmām, ka mums vislabākais būs piecdesmit devītā gada ražas johanisbergers, ja vien jums neiepatiksies kaut kas vieglāks. Brīnišķīgi. Nemīlu runāt par vīnu ilgāk, nekā nepieciešams. Citādi varu justies kā augstdzimušais Martins Keraterss.

Tas bija jauns viedoklis par Setona romānu. — Es nezināju, ka Setons orientējās vīnos, — Dalglišs teica.

— Ak vai, nabaga Moriss tajos neorientējās. Tos viņš arī gandrīz nedzēra. Uzskatīja, ka tas ir bīstami sirdij. Nē, viņš visu aizguva no grāmatām. Tādēļ Keratersa gaume izrādījās skumīgi banāla. Bet jūs, Ādam, ļoti labi izskatāties. Baidījos, ka cita izmeklēšanas vērošana jūs slikti ietekmēs.

Dalglišs nopietni atbildēja, ka cietis galvenokārt viņa lepnums, nevis veselība, kaut ari stāvoklis nav patīkams. Pusdienošana kopā ar Maksu, kā vienmēr, ietekmēs viņu labvēlīgi.

Nākošajās divdesmit minūtēs par Setona nāvi neviens neierunājās. Ābi bija aizņemti ar ēšanu. Bet, kad pasniedza pudiņu un ielēja vīnu, Makss teica:

—  Nu, Ādam, tagad par Morisu Setonu. Jāsaka, ka, uzzinot par viņa nāvi, es biju satriekts, — šai mirklī viņš uz dakšiņas uzdūra sulīgu gaļas gabaliņu, mazu šampinjonu un pusīti nieres, — un ari sašutis. Protams, ne jau tikai es — visa izdevniecība. Mums nav visai patīkami tik efektīgi zaudēt autorus.

— Skaties vien, varbūt tagad viņu vairāk sāks pirkt, — indīgi piezīmēja Dalglišs.

— Nebūt ne! Jūs kļūdāties, mans mīļais! Tā ir vispārīga maldīšanās. Pat ja Setona nāve būtu izraisījusi sensāciju, kas būtu pārāk daudz prasīts no nabaga Morisa Jūs man piekritīsiet, neesmu pārliecināts, vai izdotos pārdot kaut vienu eksemplāru vairāk. Pārdesmit vecu dāmu pasūtītu bibliotēkā viņa pēdējo grāmatu — tas ari viss. Starp citu, vai jūs esat to lasījis? "Šķipsniņa uz galonu" — slepkavība keramikas rūpnīcā, noindējot ar arsēnu. Lai tuvinātos īstenībai, viņš aprīlī trīs nedēļas mācījās izgatavot podus — tik godprātīgs bija. Bet man šķiet, jūs nelasāt detektīvliteratūru.

—  Nelasu, bet nebūt ne aiz augstprātības. Drīzāk gan aiz skaudības. Brīnos, kā tas kriminālromānu autoriem izdodas — ne vien arestēt noziedzniekus, bet dabūt ari vaļsirdīgas atzīšanās, kad viņu rīcībā ir tikai tādipierādījumi, ar kādiem es pat aresta orderi nevarētu izlūgties. Žēl, ka īstos slepkavas nevar tikpat viegli ņemt uz grauda. Un vēl viens sīkums: neviens no kriminālromānu autoriem neko nav dzirdējis par tādu lietu kā tiesas lēmums.

—    Lai nu kurš, bet augstdzimušais Martins ir īsts džentlmenis. Jums no viņa vajag mācīties un vēlreiz mācīties. Vienmēr gatavs atbilstošs citāts un pilnīgi neatvairāms sieviešu kārtai. Viss notiek augstākā mērā pieklājīgi, bet, lai kādu

sievieti viņš turētu aizdomās, arī tad šī sieviete liktos ar vinu

> ' >

gultā, ja vien to Setons atļautu. Nabaga Moriss! Domāju, kā tā bija savdabīga atlīdzība.

—  Ko jūs varat teikt par viņa stilu? — jautāja Dalglišs, kurš jau sāka domāt, ka veltīgi tā ierobežojis savu lasāmvielu.

—    Pompozs un pareizs. Bet mūsu dienās, kad jebkura pusanalfabētiska debitante iedomājas sevi par lielu rakstnieci, kā gan es varu atļauties mest uz viņu ar akmeni? Droši vien viņš rakstīja ar Faulera vārdnīcu pie kreisās rokas un Rodžeta tezauru pie labās. Garlaicīgi, pelēcīgi un, ak vai, gandrīz ar zaudējumiem. Kad pirms pieciem gadiem viņš aizgāja no Maksvela Dousona, es viņu negribēju pieņemt, bet paliku mazākumā. Tajā laikā viņš jau praktiski bija izrakstījies. Taču mēs esam pieraduši vienmēr turēt pa tvērienam vienu vai divus kriminālromānu autorus — tā ka nopirka ari viņu. Es domāju, ka vēlāk to nožēloja abas puses, bet līdz attiecību pārtraukšanai pretrunas vēl nebija saasinājušās.

— Bet kas viņš bija par cilvēku? — jautāja Dalglišs.

—  Smags cilvēks. Ļoti smags, nabadziņš. Vai jūs viņu nepazināt? Pedantisks, pašmīlīgs, kaprīzs cilvēciņš, vienmēr savu metienu dēļ, savas reklāmas un savu grāmatu vāku dēļ saspringts. Viņš pārvērtēja savu talantu un nenovērtēja citu cilvēku talantus — viņa popularitāti tas neuzlaboja.

—  īsāk izsakoties — tipisks rakstnieks, — indīgi piebilda Dalglišs.

— Ādam, tas nu par daudz. Negaidīju, ka rakstnieks kaut ko tādu teiks. Vai tad jūs nezināt, ka viduvējs rakstnieks ir tikpat uzcītīgs, talantīgs un patīkams sabiedrībā kā vienkāršs viduvējs, normāls cilvēks. Nē, viņš nebija tipisks. Bija pārāk nelaimīgs un neaizsargāts. Palaikam viņš izraisīja žēlumu, bet šīs cēlās tieksmes viņa klātbūtnē desmit minūtēs izgaisa.

Dalglišs jautāja, vai Setons nav solījies mainīt žanru.

— Par to viņš runāja. Pēdējo reizi mēs tikāmies pirms divarpus mēnešiem, un es biju spiests noklausīties parastu paškritikas monologu par līmeņa pazemināšanos, kā arī par seksa un sadisma uzmākšanos. Taču pēc tam viņš paziņoja, ka gribot uzrakstīt trilleri. Protams, teorētiski es biju par, bet praktiski nespēju iedomāties, kā viņš ar šo uzdevumu tiktu galā. Tam vajadzīga specifiska valoda, kā arī iemaņas. Šis jautājums ir augstākā mērā profesionālas dabas, bet Setons, līdzko pārkāpa personiskās pieredzes robežu, tūlīt sāka laist burbuļus.

—  Detektīvromānu rakstniekam tas laikam ir liels trūkums?

—  Pats viņš, protams, nevienu nenogalināja, katrā ziņā to nedarīja literāro mērķu sasniegšanai. Lietas būtība slēpās citur, viņš visu laiku centās izmantot parastus raksturus un parastus apstākļus. Vai jūs saprotat, par ko es runāju? Omulīga angļu dzīve laukos vai provincē. Vietējie iedzīvotāji tiek pārvietoti kā šaha figūras — pēc stingriem noteikumiem, kuri izriet no viņu stāvokļa sabiedrībā. Viss nomierinošo ilūziju komplekts: vardarbība — kaut kas ārkārtīgs, visi policisti godīgi, angļu sabiedrības šķiru struktūra pēdējos divdesmit gados nav mainījusies, slepkavas nav džentlmeņi. Taču sīkumos viņš bija nevainojami precīzs. Viņa darbos, piemēram, nekadnenogalinājaaršaujamieročiemjo \iņštajosneorientējās. Toties ļoti labi orientējās indēs un bija ļoti zinošs tiesu medicīnā. Viņu ārkārtīgi nodarbināja līķu sastingšanas problēma un tamlīdzīgi jautājumi. Bija sašutis par to, ka recenzenti to neatzīmē, bet lasītāj iem vispār nospļauties.

Dalglišs painteresējās:

— Tātad jūs tikāties pirms divarpus mēnešiem. Kā tas notika?

—  Viņš atrakstīja man vēstuli, kurā lūdza satikšanos. Pēc tam īpaši atbrauca uz Londonu, un mēs tikāmies izdevniecībā ceturksni pēc septiņiem, kad gandrīz visi darbinieki jau bija aizgājuši. Tad devāmies šurp vakariņot. Tieši par to es gribēju ar jums parunāt, Ādam. Viņš gatavojās mainīt testamentu. Izlasiet šo vēstuli un jūs visu sapratīsiet.

Makss no kabatas grāmatiņas izņēma salocītu lapu un pasniedza Dalglišam. Augšpusē bija lasāms: "Setonhausa" Monksmirā. Safolka. Trīsdesmitajā jūlijā datētā vēstule bija rakstīta ar mašīnu, un šis darbs Dalglišam šķita gan rūpīgs, taču neprofesionāls — vārdu atstarpēs un pārnesumos bija kaut kas netverams, kas liecināja par nepieredzējuša darītāja roku. Dalglišs tūlīt atzīmēja, ka nesen redzējis tekstu, ko drukājis tas pats cilvēks. Vēstulē bija rakstīts:

"Mīļais Hernij!

Domādams par mūsu sarunu piektdien — te man jānovirzās no temata un no jauna jāpateicas Jums par brīnišķīgajām vakariņām —, es nonācu pie secinājuma, ka mans sākotnējais nolūks bijis pareizs. Ja kaut ko dari — jādara līdz galam. Lai Setona literārā prēmija varētu kalpot tiem dižajiem mērķiem, ar kuriem es to saistu, naudas ieguldījumam jābūt pienācīgam — ne tikai, lai nodrošinātu prēmijas lielumu atbilstošu tās nozīmei, bet ari, lai finansētu to nākotnē. Man nav radu, kuriem būtu likumīgas tiesības mantot manu naudu. Viens otrs varbūt domā, ka viņam tādas tiesības ir, bet tas jau ir pavisam kas cits. Mans vienīgais dzīvais radinieks saņems summu, kuru ar neatlaidīgu darbu un taupību spēs palielināt, ja vien viņš gribēs likt lietā šīs cēlās īpašības. Es uzskatu, ka ar to viņam pietiek. Atrēķinot šo un vēl citas nelielas summas, kuras es novēlu dažādiem cilvēkiem, prēmijas fondam paliek apmēram 120 000 mārciņas. To es Jums paziņoju tādēļ, lai Jūs gūtu priekšstatu par maniem nolūkiem. Jūs zināt, ka es esmu nevesels un, kaut arī varētu nodzīvot vēl daudzus gadus, vēlos šo lietu nokārtot. Mans viedoklis Jums ir zināms. Prēmiju jāpasniedz reizi divos gados par izciliem daiļliteratūras sacerējumiem. Negribu piešķirt kaut kādas priekšrocības jaunajiem autoriem. Mēs esam jau'līdz kaklam piebaroti ar jauno literātu jūtelību, ar sevis žēlošanu. Arī naturālisms man nepatīk. Romānam jābūt radošas iztēles auglim un nevis garlaicīgu pierakstu kopojumam no sabiedriskā dienesta darbinieka piezīmju grāmatiņas. Negribu aprobežoties tikai ar detektīvliteratūru — — tā, ko es par tādu dēvēju, vairs neeksistē.

Pārdomājiet, lūdzu, šos plānus un paziņojiet man savus ierosinājumus. Protams, mums vajadzēs lieciniekus un es lūgšu padomu advokātiem par jaunā testamenta sīkumiem. Pagaidām ar šīm domām neesmu iepazīstinājis nevienu un ceru, ka ari Jūs darīsiet tāpat. Pēc detalizētas izstrādes tas viss, protams, kļūs zināms atklātībā, bet es kategoriski iebilstu pret sasteigtiem paziņojumiem. Oktobra otrajā pusē es, kā vienmēr, ieradīšos "Miroņu klubā", un tad cerams, ka mēs varēsim satikties.

Ar patiesu cieņu

Moriss Setons"

Lasot Dalglišs visu laiku sajuta sev pievērstu Hernija tumšo acu aso skatienu. Pabeidzis viņš pasniedza vēstuli atpakaļ, teikdamsļ

— Šķiet, ka viņš daudz nojums ir gribējis. Ko firma varēja no tā gūt?

— Neko, mīļo Ādam, tikai kaudzēm rūpestu pie Morisa Setona apvītušās slavas. Viņš pat negribēja aprobežoties ar mūsu autoriem. Liekas gan, ka šajā jautājumā viņam bija taisnība. Viņa nolūks bija piesaistīt patiesi izcilas personības. Viņš stipri šaubījās, vai mūsu korifeji gribēs kļūt par prēmijas kandidātiem. Es devu padomu palielināt prēmijas apmēru, tad atskries vienā mirklī. Bet simt divdesmit tūkstoši mārciņu! Es nedomāju, ka viņš ir tik bagāts.

— Viņa sieva bija bagāta… Kā jums šķiet, Maks, vai viņš ir vēl kādam stāstījis par šiem plāniem?

— Domāju, ka ne. Šai jautājumā viņš uzvedās bērnišķīgi. Visstingrākā slepenība — par to es ar viņu pat pa telefonu runāt nedrīkstēju. Saprotat, tagad mani tas mulsina. Vai šo vēstuli vajag nodot policijai vai ne?

—  Protams, ka vajag. Precīzāk sakot — Safolkas kriminālpolicijas inspektoram Reklesam. Es jums iedošu adresi. Paziņojiet viņam pa telefonu, ka esat nosūtījis vēstuli.

—  Es biju cerējis, ka jūs pats to izdarīsiet. Protams, viss ir skaidrs. Taču rodas dažādas muļķīgas šaubas. Kas ir viņa tagadējais mantinieks, es nezinu. Taču šī vēstule dod viņam pamatīgu motīvu.

— Bez šaubām. Bet mums nav pierādījumu, ka mantinieks par vēstuli zināja. Lai jūs nomierinātu, teikšu, ka cilvēkam, kuram ir vislielākais motīvs naudas dēļ, ir arī visspēcīgākais alibi. Kad Moriss Setons mira, viņš atradās policijas iecirknī.

—  Ļoti saprātīgi no viņa… Tātad šo vēstuli, Ādam, es jums vienkārši atdot nevaru?

— Man loti žēl, Maks. Iztieciet labāk bez manis.

Hernijs nopūtās, ielika vēstuli atpakaļ kabatas grāmatiņā un sāka ēst. Par Setonu viņi nerunāja līdz pat brīdim, kad Makss apģērba savu ārkārtīgi lielo melno lietusmēteli, ko pastāvīgi valkāja no oktobra līdz maijam un kurā līdzinājās labākos apstākļos dzīvojušam neprofesionālam burvju māksliniekam.

—  Man laiks doties prom, jo varu nokavēt valdes sēdi. Mēs, Ādam, esam kļuvuši tik oficiāli, tik lietišķi. Ikvienam lēmumam vajadzīga visas valdes piekrišana. Vainīga ir mūsu jaunā ēka. Pagātnē mēs sēdējām ieslēgti putekļainos kambarīšos, paši rīkojāmies un paši riskējām. Tas, protams, firmas politiku padarīja nedaudz miglainu, bet varbūt nemaz nebija tik slikti… Vai jūs uz kaut kurieni aizvest? Kuru jūs pratināsiet pēc manis?

—  Paldies, Maks, es iešu kājām. Dodos uz Soho papļāpāt ar slepkavu.

Makss apstulba.

— Vai patiešām ar Setona slepkavu? Bet es domāju, ka jūs kopā ar Safolkas kriminālpoliciju esat galīgā nezinā. Tad kāpēc man vajadzēja cīnīties pašam ar savu sirdsapziņu?

— Nē, Setonu viņš nav nogalinājis, kaut gan domāju, ka nekādu morālu šķēršļu šādai rīcībai viņam nebūtu. Kāds acīmredzot grib policijai radīt iespaidu, ka viņš ir iejaukts. Tas ir L.Dž.Lukers. Atceraties tādu?

— Vai tas bija viņš, kurš nošāva savu kompanjonu Pikadilli un tika cauri ar veselu ādu? Piecdesmit devītajā gadā vai apmēram tajā laikā.

— Tas pats. Kasācijas tiesa atcēla spriedumu, pamatojoties uz to, ka zvērinātajiem piesēdētājiem radīts nepareizs priekšstats. Tiesnesis Brotviks kaut kāda nesaprotama iemesla dēļ viņiem teica, ka cilvēkam, kurš neatbild uz izvirzīto apsūdzību, acīmredzot ir ko slēpt. Jādomā, ka viņš saprata, kādas sekas būs gaidāmas, līdzko šie vārdi bija pasprukuši viņam no mutes. Taču, kas pateikts, pateikts. Un Lukers izkļuva brīvībā, kā jau bija paredzējis.

— Bet kas viņam kopīgs ar Morisu Setonu? Grūti iedomāties divus tik dažādus cilvēkus.

— Lūk, to es gribu noskaidrot, — Dalglišs teica.

2

Dalglišs gāja pa Soho ielām uz "Kortesklubu". Safolkas tīrības un nelielā iedzīvotāju skaita atsvaidzināts, viņš atklāja, ka Londonas ielas — šīs dziļās aizas, krēslas stundā vēl samērā patukšas, — ir nomācošākas nekā parasti. Grūti noticēt, ka kādreiz viņam pat patika pastaigāties pa šo riebīgo labirintu. Tagad pat mēnesi ilgā prombūtne nevērta atgriešanos tīkamāku. Protams, tas ir atkarīgs no redzes viedokļa, jo te prot pakalpot jebkurai gaumei, piedāvājot izvēlei visu, ko pērk par naudu. To var vērtēt gan šā, gan tā. Vieta, kur vērts iet vakariņās; kosmopolītiska apmešanās vieta pie paša Pikadilli laukuma, kurš dzīvo savu noslēpumaino mūžu; Londonas labāko pārtikas veikalu atrašanās vieta; Eiropā vispretīgākais noziedzības perēklis. Pat iebraukušie žurnālisti nezina, ko teikt par šejienes pretstatiem. Iedams gar striptīza klubiem, drūmām pagraba trepēm, garlaikotu sieviešu siluetiem aiz aizkariem augšējo stāvu logos, Dalglišs nodomāja: ja piespiestu jebkuru vīrieti ik dienas staigāt pa šīm pretīgajām ielām, viņš noteikti aizbēgtu uz klosteri — ne tik daudz aiz miesiskā pretīguma, cik no neciešamās garlaicības, no iegribu vienveidības un prieka trūkuma.

"Kortesklubs" nebija ne labāks, ne sliktāks par pārējiem. Ārpusē rēgojās parastās fotogrāfijas, bet blakus stāvēja neiztrūkstošais bariņš mazliet sadrūmušu vidēja vecuma vīriešu, kuri tās vēroja mākslotā vienaldzībā. Iestādījums vēl bija slēgts, bet viņš pagrūda neaizslēgtās durvis un iegāja iekšā. Mazā kase vēl bija tukša. Viņš nokāpa pa šaurām kāpnītēm, ko sedza netīrs sarkans paklājs, un, atbīdījis priekškaru — diegos ievērtas krellītes, iegāja restorānā.

Te maz kas bija mainījies. "Kortesklubs", tāpat kā viņa saimnieks, bija velnišķīgi dzīvīgs. Pašreiz klubs izskatījās pieklājīgāks, elektriskajā apgaismojumā bija redzams bezgaumīgais pseidospāniskais interjers un netīrās sienas. Telpa bija gandrīz pieblīvēta ar galdiņiem, no kuriem daudzi bija pārāk mazi pat diviem apmeklētājiem. Starp citu, apmeklētāji "Kortesklubā" ieradās ne jau uz ģimenes vakariņām un ne jau ēdiens viņus šeit visvairāk interesēja.

Zāles otrā galā viņš ieraudzīja mazu skatuvīti ar vienu vienīgu krēslu un lielu pītu aizslietni. Kreisajā pusē uz klavieru vāka bija kaudze aprakstītu papīra lapu. Pār instrumentu bija noliecies jauns kalsnējs cilvēks svīterī un platās biksēs; ar labo roku viņš pierakstīja motīvu, ko spēlēja ar kreiso. Kaut gan viņa poza bija neērta un sejā atspoguļojās garlaicība, viņš bija pilnīgi nodevies savai nodarbībai. Kad Dalglišs ienāca, pianists viņam uzmeta paviršu skatienu un atsāka bungot pa taustiņiem.

Ja neskaita viņu, zālē bija tikai afrikānis, kurš slinki ar lupatu berza grīdu. Viņš mīkstā klusā balsī teica:

— Ser, pie mums vēl ir slēgts. Apkalpot sāks sešos trīsdesmit.

— Mani nevajag apkalpot, paldies. Vai misters Lukers ir šeit?

— Es noskaidrošu, ser.

— Noskaidrojiet, lūdzu. Un vēl es gribētu redzēt mis Kumbsu.

— Noskaidrošu, ser. Neesmu pārliecināts, ka viņa ir šeit.

—  Nu, es domāju, ka mēs tagad pārliecināsimies, ka viņa ir šeit. Pasakiet, lūdzu, ka ar viņu grib runāt Ādams Dalglišs.

Apkalpotājs aizgāja. Pianists turpināja savas improvizācijas, galvu nepacēlis, bet Dalglišs piesēdās pie galdiņa netālu no durvīm, ņemot vērā, ka Lukers viņu šeit aizkavēs minūtes desmit. Šo laiku viņš pavadīja pārdomās par cilvēku, kas atradās augšā.

Lukers teica, ka nogalinās kompanjonu — un nogalināja. Viņš teica, ka par to viņu nepakārs, un nepakāra. Tā kā iepriekš cerēt uz tiesneša Brotvika palīdzību viņš nevarēja, atliek domāt, ka vai nu viņā slēpjas neparastas gaišreģa spējas, vai ari viņam ir neparasta ticība savai laimes zvaigznei. Citi piedzīvojumi, kurus pēc tiesas sāka par viņu stāstīt, bez šaubām, ir izdomāti, bet viņš nebūt necenšas šos nostāstus atmaskot. Nebūdams profesionāls noziedznieks, viņš ir noziedznieku aprindās pieņemts un pazīstams. Šie ļaudis, kuri precīzi zina un ievēro saprātīga riska robežas, pret vinu, kas ar vienu pārgalvīgu soli pārkāpis visas iedomājamās robežas, izturas ar māņticīgu godbijību. Cilvēks, kurš bijis tik tuvu pēdējai briesmīgai robežlīnijai, iedveš godbijīgas bailes. Ar nepatiku Dalglišs atzina, ka šis noskaņojums dažreiz valda ari policijā. Negribējās ticēt, ka Lukers, personīgās neiecietības dēļ tik viegli nogalinājis cilvēku, tagad var samierināties ar dažu otršķirīgu naktsklubu vadīšanu. No viņa gaidīja kaut ko krietni iespaidīgāku nekā manipulācijas ar licencēm un nodokļiem, vai ari ne visai piedauzīgus erotiskus uzvedumus, kurus demonstrē garlaikotajai publikai, lai tā izklaidētos uz valsts rēķina. Bet, ja viņš vēl kaut ko pasācis, tad neviens par to neko nezināja. Var būt, ka neko ari nebija pasācis. Varbūt viņa sapņu robeža ir bijusi tieši šī mierīgā daļēji respektablā dzīve reizē ar uzpūstu reputāciju, šī brīvība neitrālā joslā starp divām pasaulēm.

Tieši pēc desmit minūtēm nēģeris atgriezās un teica, ka Lukers gaida. Uzkāpis divus kāpņu laidus, Dalglišs iegāja lielā istabā, no kuras Lukers pārvaldīja ne vien "Kortesklubu", bet ari savus pārējos iestādījumus. Istabā bija karsti un smacīgi — pārāk daudz mēbeļu un pārāk maz ventilācijas. Vidū atradās rakstāmgalds, pie vienas sienas — pāris skapju ar darījuma papīriem, pa kreisi no gāzes kamīna — milzīgs seifs, blakus televizoram — dīvāns un trīs mīksti krēsli. Vienu stūri aizņēma mazs mazgājamais galdiņš. Bija skaidri redzams, ka telpai jākalpo gan kā atpūtas istabai, gan ari kā kantorim, bet iznācis nebija ne šis, ne tas. Istabā bija trīs cilvēki: pats Lukers, viņa galvenais palīgs "Kortesklubā" Sids Martelli un Lilī Kumbsa. Novilcis svārkus,

Sids mazā katliņā uz gāzes liesmas sildīja sev pienu. Viņa sejā bija parastā pazemīgā ciešanu pilnā izteiksme. Mis Kumbsa, tērpusies jau vakara kleitā, sēdēja krēslā pie gāzes plīts un lakoja nagus. Viņa sveicienam pacēla roku un aplaimoja Dalglišu ar platu, bezrūpīgu smaidu. Dalglišs nodomāja, ka lapiņā, lai ar kas to sacerējis, vina aprakstīta diezgan precīzi. Vai viņas dzīslās tecēja krievu aristokrātu asinis, noteikt bija neiespējami, bet viņš patiešām zināja, ka Lilī nav izaugusi uz austrumiem no Vaitčepelroudas [2] . Tā bija augumā liela, ziedoša blondīne stipriem zobiem un biezu, bālu ādu — tāda seja ilgi nenoveco. Viņai varētu būt nedaudz pāri par četrdesmit gadiem, taču precīzi vecumu noteikt bija grūti. Kopš pirmās vinu tikšanās reizes pirms pieciem gadiem viņa nemaz nebija mainījusies. Pilnīgi iespējams, ka vēl pēc pieciem gadiem Lilī būs tāda pat.

Toties Lukers bija ievērojami izblīdis. Dārgais uzvalks plecos gandrīz vai stirkšķēja, kakls bija pārvēlies pār nevainojami tīrā krekla apkakli. Viņam bija nepatīkama noslēgta seja, taču tik gluda un spīdoša, ka likās nopulēta. Un gluži neparastas acis. To varavīksnenes, līdzīgas pelēkiem akmentiņiem, kas iesviesti acu baltumu vidū, bija tik nedzīvas, ka visu seju pārvērta kroplā maskā. Cietie, melnie mati, nokarādamies līdz pieres vidum, piešķīra sejai tādu kā muļķīgu sievišķību. īsi apgriezti tie izskatījās kā suna spalva. Āriene pilnīgi atbilda viņa būtībai. Kad viņš kaut ko bilda, viņa balss tūlīt atklāja, no kurienes viņš cēlies. Tajā bija dzirdams viss: provinces mācītāja māja, ar mīlestību lolots smalkums, privātinternāts. Viņš bija pierādījis, ka spēj mainīties. Taču balsi pārveidot viņš nespēja.

— Ak, superintendants Dalglišs. Jūtos pagodināts. Mums gan šodien visas vietas aizņemtas, bet gan jau Maikls jums atradīs galdiņu. Esmu pārliecināts, ka priekšnesumi jums patiks.

—    Paldies, bet man nav vajadzīgas ne vakariņas, ne priekšnesumi. Vienam manam paziņam, kurš pirms dažām dienām te vakariņojis, jūsu ēdiens nav gājis labumā. Un es dodu priekšroku normālām sievietēm, nevis begemotu mātītēm. Man pilnīgi pietika ar fotogrāfiju aplūkošanu jūsu vitrīnā. Kur gan jūs tādas uzrokat?

— Mēs neko neuzrokam. Mīļas meitenes, kuras, apzinājušās, ka, teiksim, viņām ir dabiskas priekšrocības, pašas pie mums ierodas. Neesiet pārāk stingrs, superintendant. Katram no mums ir savas erotiskās fantāzijas. Un, ja jūsējās šeit nerod atbalsi, tas vēl nenozīmē, ka jums to praktiski nav. Kā tur Svētajos Rakstos teikts par kuci un baļķi? Vai esat aizmirsis, ka es, tāpat kā jūs, esmu mācītāja dēls? Kaut ari liktenis mūs diezgan tālu vienu no otra nošķīris?

Viņš pārdomāja, it kā pārdomātu dažādos likteņus, un tad nepiespiesti turpināja:

— Mums abiem ar superintendantu ir vienādi nepaveicies, Sid. Mēs abi esam mācītāju bērni. Nevienam nenovēlu tā sākt dzīvi. Ja tētiņš īsteni tic, nicini viņu par muļķību, ja ne — ieraksti divkošos. Tā vai citādi — viņam nav nekādu cerību.

Sids, kura māte bija garīgi atpalikusi trauku mazgātāja un tēvs kipriešu bārmenis, dedzīgi pamāja.

Dalglišs teica:

— Es gribētu aprunāties ar jums un mis Kumbsu par Morisu Setonu. So lietu es neizmeklēju, tādēļ jums nav pienākums atbildēt uz maniem jautājumiem. Bet to jau jūs ari paši zināt.

—  Jums taisnība. Ja gribēšu — palikšu mēms kā zivs. Bet gadās, ka man kaut kas uznāk, — priecājos, ka varu cilvēkam palīdzēt. Iepriekš to nekad nevar atminēt. Pamēģiniet — varbūt kaut kas sanāk.

— Jūs taču pazīstat Digbiju Setonu, vai ne?

Dalglišs skaidri redzēja, ka šis jautājums bija negaidīts. Lukera mironīgās acis sāka mirkškināties. Viņš atbildēja:

—  Pagājušajā gadā, kad no manis aizgāja pianists, Digbijs dažus mēnešus šeit strādāja. Toreiz viņa klubs izputēja. Es viņam aizdevu naudu — domāju, ka viņš izķepurosies, — bet jēgas nebija nekādas. Vajadzīga sevišķa prasme. Toties pianists viņš nav slikts.

— Kad viņš šeit bija pēdējo reizi?

Lukers noplātīja rokas un pievērsās saviem darbiniekiem:

— Viņš pie mums strādāja nedēļu pēc tam, kad Rikijs Karliss bija nepareizi aprēķinājis devu, — kad tas bija, maijā? Kopš tā laika viņš nav rādījies.

Tad iejaucās Lilī:

—  Parādījās vienu divas reizes, E1 Džeij. Jūs tieši tad šeit nebijāt. — Uzrunājot Lukeru, padotie vienmēr lietoja viņa iniciāļus. Vai nu tādēļ, nodomāja Dalglišs, lai uzsvērtu viņu labās attiecības, vai ari Lukeram patika justies kā kādam amerikāņu bosam. Dedzīgi gribēdama palīdzēt, Lilī turpināja:

— Sid, vai viņš te nebija vasarā kopā ar kompāniju?

Sida sejā parādījās drūmu pārdomu izteiksme.

— Vasarā nē, Lil. Drīzāk pavasara beigās. Šķiet, ka viņš atnāca ar Meivisu Meningu un viņas meitenēm maijā, kad viņas programma izgāzās.

—  Tas bija Rikijs, Sid. Tu viņu jauc ar Rikiju. Digbijs Setons nekad nav šeit bijis kopā ar Meivisu.

Viņiem te viss iestudēts kā labā trupā, nodomāja Dalglišs. Lukera gludajos vaigos atmirdzēja smaids:

—  Bet kāda jēga rakties zem Digbija? Nebija taču nekādas slepkavības, un, ja ari bija, kāda daļa Digbijam? Ņemiet faktus. Digbijam ir bagāts brālītis. Veiksme abiem. Brālim pilnīgi nederīga sirds — tā var apstāties jebkurā brīdī. Viņu neapskaudīsi, bet Digbijam — atkal veiksme. Un kādā jaukā dienā tā tiešām apstājas. Tam ir dabiski cēloņi, superintendant, ja vien šis teiciens kaut ko nozīmē. Kāds it kā aizvedis līki uz Safolku un ar

>

laivu palaidis viļņos. Bet pirms tam ar to apgājies pretīgi. Neizskatās, ka misteru Setonu visi vina kaimiņi literāti būtu kvēli

7 > >

mīlējuši. Esmu pārsteigts, superintendant, ka jūsu krustmāte mierīgi dzīvo kopā ar šo publiku un vēl atstāj cirvi redzamākajā vietā.

— Jūs esat labi informēts, — teica Dalglišs. Labi un, galvenais, ātri, viņš nodomāja. Interesanti, kas par notikumiem viņu informē?

Lukers paraustīja plecus:

— Pēc manām domām, tas nav aizliegts. Dažreiz draugi man šo to pasaka. Viņi zina, kas mani var ieinteresēt.

— It sevišķi, ja pār viņiem gāžas divsimt tūkstoš mārciņu.

— Paklausieties, superintendant. Ja man vajadzīga nauda, es to godīgi nopelnu. Bagātību iegūt nelikumīgi spēj jebkurš muļķis. Bet, lai viss būtu likumīgi, ir jāpakustina smadzenes. Digbijs Setons var, ja grib, man atdot tūkstoš pieci simti mārciņu, kuras es viņam aizdevu, lai viņš mēģinātu glābt "Zelta fazānu". Starp citu, es viņu nesteidzinu.

Sids pievērsa bosam savas lemura acis. Tajās bija lasāma uzticība, kas gandrīz pārsniedza pieklājības robežas.

Dalglišs teica:

— Pirms nāves Moriss Setons šeit vakariņoja. Digbijs Setons ar šo iestādījumu uztur sakarus. Un Digbijs mantojumā saņem divsimttūkstoš mārciņu. Gluži dabīgi, ka pie jums ierodas un uzdod jautājumus — ņemiet vērā arī to, ka pēdējais cilvēks, kurš redzēja Morisu dzīvu, bija mis Kumbsa.

Lukers pievērsās Lilī:

—  Tu labāk turi mēli aiz zobiem, Lil. Bet vēl labāk būs, ja dabūsi sev advokātu. Es piezvanīšu Bernijam.

— Kāda velna pēc man vajadzīgs jūsu Bernijs? Kad ieradās tas policists, es pateicu visu kā grēksūdzē. Kas man būtu slēpjams? Maikls un citi zēni redzēja, kā viņš mani paaicināja pie sava galdiņa, un mēs tur sēdējām līdz deviņiem trīsdesmit, bet pēc tam kopā izgājām. Desmitos trīsdesmit es atgriezos. Tu taču mani redzēji, Sid, un viss šis velna klubs mani redzēja.

— Tieši tā, superintendant, Lilī atgriezās pusvienpadsmitos.

— Lilī nevajadzēja iet prom no kluba, — maigi teica Lukers. — Bet šo lietu noskaidrošu es un nevis jūs.

Lukera neapmierinātība mis Kumbsu acīmredzot neietekmēja. Kā visi darbinieki, viņa precīzi zināja atļautā robežas. Nedaudzie noteikumi bija vienkārši un viegli saprotami. Aiziet uz stundu, ja klubā ir maz apmeklētāju, vadoties pēc apstākļiem, bija pilnīgi piedodami. Arī noslepkavot cilvēku var būt piedodami — vadoties pēc apstākļiem. Bet, ja kāds Monksmirā cer šo slepkavību piesiet Lukeram, tad viņu sagaida vilšanās. Lukers nav tāds vīrs, kas slepkavo kāda uzdevumā un nav pieradis nojaukt pēdas. Viņš bija demonstratīvi nogalinājis un nozieguma vietā atstājis pirkstu nospiedumus.

Dalglišs Lilī jautāja, kā tas noticis. Par advokātiem vairs netika runāts, un viņa labprāt sāka stāstīt. Dalglišs paguva ievērot, ka viņa, pirms sāka runāt, ātri saskatījās ar bosu. Tikai viņam zināma iemesla dēļ Lukers atļāva Lilī runāt.

—  Tātad viņš atnāca ap pulksten astoņiem un apsēdās pie galdiņa blakus ieejai. Es tūlīt viņu ievēroju. Tāds smieklīgs ciivēcinš, smalki apģērbies un ļoti nervozs. Nodomāju, ka viņš ir ierēdnītis, kurš atnācis izklaidēties. Kādus gan es šeit neesmu redzējusi. Pastāvīgie klienti biežāk nāk kompānijās, bet mēdz būt arī kaut kādi dīvaini vientuļnieki. Tādiem parasti vajag meiteni. Bet šeit mēs ar to nenodarbojamies, un mans pienākums ir to viņiem pateikt. — Mis Kumbsas sejā iezīmējās nepiekāpīgi tikumīga izteiksme, kura gan nevienu nespēja apmānīt un pēc tā ari netiecās. Dalglišs painteresējās, kas noticis pēc tam:

—  Maikls pieņēma viņa pasūtījumu. Setons pasūtīja ceptas krevetes, zaļos salātus, maizi ar sviestu un pudeli "Ruffino". Likās, ka viņš precīzi zināja, kas viņam vajadzīgs. Bez jebkādām šaubām. Kad Maikls viņam pasniedza pasūtījumu, viņš teica, ka gribot ar mani parunāt. Es piegāju, un viņš man jautāja, ko es dzeršot. Es palūdzu džinu ar citronu sulu un sūcu to, kamēr viņš noņēmās ar savām krevetēm. Vai nu viņam bija zudusi ēstgriba, vai ari viņš bija pasūtījis ēdienu, lai būtu ko sarunas laikā stumdīt pa šķīvi — ar vārdu sakot, tikai pašās beigās viņš kaut ko dabūja iekšā, pie tam bez jebkādas patikas. Kaut gan vīnu viņš dzēra. Izsūca gandrīz visu pudeli.

Dalglišs jautāja, par ko viņi runājuši.

— Par narkotikām, — vaļsirdīgi atbildēja mis Kumbsa. — Lūk, tas viņu interesēja. Apdullināšanās. Ne jau sev, ņemiet to vērā. Es, protams, tūlīt sapratu, ka viņš nav no tiem, — ja viņš tāds būtu, tad nebūtu pie manis nācis. Viņi paši zina, kur dabūt to, kas vajadzīgs. Uz "Kortesklubu" viņi nenāk. Bet šis sāka stāstīt, ka viņš ir ļoti pazīstams rakstnieks, īsta slavenība, un ka rakstot grāmatu par tirdzniecību ar narkotiskām vielām. Savu vārdu viņš nenosauca, un es ari nejautāju. Viņš esot no kāda dzirdējis, ka es varot sniegt derīgas ziņas, ja vien būšot ieinteresēta. Sis viņa paziņa it kā teicis: ja gribi kaut ko uzzināt par Soho — ej uz "Kortesklubu" un sameklē tur Lilī. Ļoti patīkami, neko teikt! Es esot narkotiku speciāliste. Taču es nodomāju: kāds grib dot man iespēju kaut ko papildus nopelnīt. Cilvēks bija gatavs maksāt un, lai ko ari es samuldētu, visu noteikti ņems pretī. Viņam bija vajadzīgs tikai viens: iebāzt grāmatā pēc iespējas vairāk spilgtu detaļu. Un es nodomāju — kāpēc gan ne? Londonā var nopirkt visu, ko vēlies, ja ir nauda un zini, kurp iet. Jūs, mans mīļais, to saprotat ne sliktāk kā es. Es viņam varēju nosaukt pāris vietu, kur; kā runā, iespējams apdullināties. Bet ko tas viņam dos? Viņam bija vajadzīgs tikai neparastais un noslēpumainais, bet kas gan narkotiku tirdzniecībā un tajos nelaimīgajos iereibušajos ir neparasts un noslēpumains? Es viņam saku: lūdzu, es jums došu vajadzīgās ziņas, bet cik jūs maksāsiet? Viņš atbildēja — desmit mārciņas, un es piekritu. Vai es kādu piekrāpu? Viņš dabūja to, kas bija vajadzīgs.

Dalglišs teica, ka no mis Kumbsas vienmēr varot dabūt to, kas vajadzīgs, un viņa, kādu sekundi vilcinājusies, saprātīgi nolēma šo piezīmi laist gar ausīm. Dalglišs jautāja:

— Jūs noticējāt, ka viņš ir rakstnieks?

— Nē, mīlīt. Katrā ziņā nejau uzreiz. Nav jau pirmā reize, kad to dzirdu. Jūs neticēsiet, cik daudz šeit ierodas visādu tipu, kuriem vajadzīga meitene, "lai dabūtu materiālu jaunam romānam". Vai arī viņš nodarbojas ar socioloģisku aptauju. Kur nu socioloģiskā aptauja! Viņš man atgādināja kādu no tiem. Zināt, tāds maziņš, nervozs, kam būtu ļoti sagribējies. Bet, kad viņš teica, ka pasauks taksi — tā sakot, tur jūs man visu nodiktēsiet, bet es pierakstīšu —, es sāku brīnīties. Teicu, ka no kluba ilgāk par stundu nevaru aiziet un, ja gribat, brauksim pie manis uz māju. Ja nezini, kas ir kas, turies tuvāk mājām — tā es domāju. Tādēļ ierosināju ar taksi doties pie manis. Viņš teica, labi, un mēs izgājām no kluba apmēram deviņos trīsdesmit minūtēs. Tā taču bija, Sid?

— Bija gan, Lil. Tieši deviņos trīsdesmit. — Sids novērsa sērīgās acis no piena glāzes un garlaikoti sāka vērot rievaino plēvīti, kura sāka veidoties uz piena virsas. Sasmakušajā gaisā izplatījās sātīgā karstā piena šķebinošā smarža. Lukers teica:

— Dieva dēļ, Sid, vai nu dzer, vai izlej. Tu mani nervozē.

— Izdzer, mīļais, — mudināja mis Kumbsa. — Atceries savu čūlu. Citādi tev var iziet tāpat kā nabaga Solijam Goldšteinam.

— Solijs nomira sirds nepietiekamības dēļ — piens tur nelīdz. Drīzāk kaitē. Tas vispār ir radioaktīvs. Saturā ir stroncijs 90. Tādēļ padomā, Sid.

Sicfs aiztipināja līdz mazgājamam galdiņam un izlēja pienu izlietnē. Apspiedis vēlēšanos plaši atvērt logu, Dalglišs jautāja:

—  Kā uzvedās misters Setons, kad jūs ar viņu sēdējāt pie galdiņa klubā?

—  Nervozēja, mīlīt. Bija reizē uzbudināts un izbijies. Maikls gribēja nosēdināt viņu pie cita galdiņa, jo pie durvīm vilka caurvējš, bet viņš i nedomāja pārsēsties. Un visu laiku skatījās uz durvīm, kamēr mēs runājām.

— Vai viņš kādu gaidīja?

— Nē, mīļais. Drīzāk gribēja pārliecināties, ka durvis ir savā vietā. Es nebūtu pārsteigta, ja viņš laistos lapās. Ar vārdu sakot, dīvainis.

Dalglišs pajautāja, kas notika pēc tam, kad viņi bija no kluba izgājuši.

—  Es jau tam Safolkas policistam stāstīju. Grīkstrītas stūri mēs iesēdāmies taksī un, līdzko es grasījos pateikt šoferim savu mājas adresi, misters Setons ierosināja vienkārši pavizināties — vai man neesot iebildumu? Vispār bija pietaisījis bikses. Nelaimīgais špicbuks nobijās no manis. Man vienalga, tā mēs nedaudz pariņķojām pa īstendu, bet pēc tam iebraucām Haidparkā. Es sastāstīju viņam visādas pasakas, bet viņš tās rūpīgi pierakstīja bloknotā. Ja gribat zināt, viņš bija drusku žvingulī. Pēkšņi ielīda pie manis skūpstīties. Man viņš jau bija apnicis līdz kaklam, bet bija taču iedomājies mani drusku paspaidīt. Vispār tas bija tikai izskata pēc — viņš bija izdomājis, ka tā vajadzētu. Tad es teicu, ka man laiks atgriezties klubā. Setons palūdza viņu izlaist pie "Padingtona" stacijas un tālāk teicās braukt ar metro. Tā sacīt, šķīrāmies draudzīgi. Viņš iedeva man divus piecniekus un vēl mārciņu taksim.

— Vai viņš teica, kur dosies tālāk?

— Nē. Mēs braucām pa Saseksgārdenu — Predstritā tagad ir vienvirziena kustība — un izsēdinājām viņu pie Distrikta līnijas. Setons varēja pāriet ielas otrā pusē uz Beikerlū [3] . Es nepaskatījos. Mēs atvadījāmies ceturksni uz vienpadsmitiem pie metro stacijas "Padingtona", un vairāk es viņu netiku redzējusi. Tā ir tīra patiesība.

Patiesība vai ari ne, taču atspēkot šādu stāstu ir ļoti grūti, Dalglišs nodomāja. Pārāk daudz apstiprinošu pierādījumu, un lai nu kurš, bet Lilī nekad nekritīs tik lielā panikā, lai mainītu labu versiju. Kāpēc gan viņš uz šejieni ir nācis — tikai laiku zaudējis. Kaut gan Lukers bija neparasti, gandrīz aizdomīgi piekāpīgs.

Dalglišs nebija uzzinājis neko tādu, ko Rekless viņam nevarētu pastāstīt divas reizes īsāk.

Pēkšņi viņš sajuta tādu pašu neapmierinātību ar sevi, kāda bija mocījusi jauno kriminālpolicijas virsnieku Dalglišu turpat vai pirms divdesmit gadiem. Nelolodams nekādas cerības, viņš sameklēja pie Braisa dabūto pludmales sabiedrības fotogrāfiju un pasniedza to sarunas biedriem. Viņš jutās kā komivojažieris, kas zvana pie durvīm un piedāvā nevienam nevajadzīgus krāmus. Ar labvēlības izteiksmi sejā viņi sāka aplūkot fotogrāfiju. Iespējams, ka viņi pat Dalglišu žēloja, kā jau iecietīgi namsaimnieki. Ar bezcerīgu ietiepību viņš jautāja, vai kāds no fotogrāfijā redzamajiem cilvēkiem nav bijis "Kortes klubā". Turēdama fotogrāfiju izstieptā rokā, Lilī izmisīgā gribasspēka piepūlē samiedza acis — tā pat gribēdams neko nesaskatīsi. Dalglišs nodomāja, ka Lilī uzvedas kā vairums sieviešu. Meli viņai vislabāk izdodas tad, ja viņa spēj sev iedvest, ka runā patiesību.

— Nē, mīļumiņ, nevienu nepazīstu. Protams, izņemot Morisu Setonu un Digbiju. Tas tomēr nenozīmē, ka viņi šeit nekad nav bijuši. Labāk pajautāt viņiem pašiem.

Ne tik iejūtīgie Lukers un Sids tikai nevērīgi paskatījās uz fotogrāfiju un paziņoja, ka nekad šos cilvēkus nav redzējuši.

Dalglišs palūkojās uz visiem trim. Sidam bija noraizējies ciešanu pilns izskats kā mazam mērglim, kas iesviests bangojošai jūrai līdzīgā ļaunā pieaugušo pasaulē. Lukers tagad klusībā par viņu smejas, balglišam iešāvās prātā, ja vien viņš ir spējīgs smieties. Lilī vērās viņā ar uzmundrinošu, mātišķu, gandrīz līdzjūtīgu skatienu, kuru, kā viņš ar rūgtumu secināja, viņa parasti pataupīja klientiem. No šiem vairāk neko nebija iespējams uzzināt. Viņš pateicās par palīdzību — saltu ironiju Lukers varbūt spēja uztvert — un devās prom.

3

Kad Dalglišs bija aizgājis, Lukers pamāja ar galvu uz Sida pusi. Mazais cilvēciņš, nesakot ne vārda, neatskatoties izgāja. Lukers pagaidīja, kamēr kāpnēs apklust vina soļi. Palikusi vienatnē ar bosu, Lilī ne sevišķi uztraucās, tikai ērtāk iekārtojās izsēdētajā krēslā pa kreisi no kamīna un pievērsa viņam vienaldzīgi glāsmainu skatienu. Lukers piegāja pie seifa, kamēr viņš noņēmās ar kodēto atslēgu, Lilī skatījās viņa platajā nekustīgajā mugurā. Tad Lukers pagriezās pret viņu, turot rokā pasta sūtījumu kurpju kastes lielumā. Tas bija ietīts papīrā un vaļīgi pārsiets ar baltu auklu. Viņš nolika kārbu uz rakstāmgalda.

— Vai tu to agrāk esi redzējusi? — viņš jautāja.

Lilī nepazemojās līdz ziņkārības izrādīšanai.

— To laikam atnesa šodien ar rīta pastu. Sids pieņēma. Kaut kas nav kārtībā?

— Gluži otrādi, viss ir pilnīgā kārtībā. Brīnišķīgs sūtījums. Kā redzi, es jau to izsaiņoju, līdzko bija atnests, nevarēju aci atraut, cik akurāts. Kas adresē rakstīts? Eskvairam L.Dž.Lukeram. Precīzi, bezpersoniski, drukāti burti, lodīšu pildspalva. Tieci nu gudrs, kurš rakstījis. "Eskvairs" man patīk. Manā dzimtā nav bijis neviena ieroču nesēja, tādējādi nosūtītājs šai zinā ir nedaudz pārspīlējis, bet, tā kā šo kļūdu viņš dala ar manu nodokļu inspektoru un apmēram ar pusi no Soho tirgotājiem, mēs pēc šīs pazīmes viņu nevaram atrast. Tagad papīrs. Pilnīgi parasts ietinamais papīrs, ko pārdod ikvienā kancelejas preču tirgotavā. Un aukla. Vai tajā, Lil, ir kaut kas sevišķs?

Lilī atzina, ka tajā neko sevišķu nesaskata. Lukers turpināja:

—  Pārsteidz uzlīmēto marku vērtība. Pēc manām domām, vismaz šiliņu vairāk, nekā bija vajadzīgs. Var secināt, ka markas uzlīmētas iepriekš un pakete vienkārši iegrūsta lodziņā sastrēguma brīdī. Lai negaidītu, kad to nosvērs. Mazāk iespēju tikt ievērotam.

— No kurienes tā sūtīta?

— Sestdien no Ipsvičas. Vai tas tev kaut ko izsaka?

—  Tikai to, ka tā atceļojusi no velns zina cik lielas tālienes. Ipsviča ir kaut kur blakus tai vietai, kur atrada Morisu Setonu.

— Tā ir Monksmirai tuvākā lielākā pilsēta. Tuvākā vieta, kur varēja neuztraukties, ka tevi var ievērot. Volbersvikā vai Sautvoldā tevi noteikti ievēros.

— Dieva dēļ, E1 Džeij, kas tajā iekšā?

— Atver pati un paskaties.

Uzmanīgi, bet ne jau bez mākslotas bezrūpības, Lilī tuvojās paciņai. Ietinamā papīra izrādījās daudz vairāk, nekā varēja

gaidīt. Zem tā bija parasta balta apavu kaste, no kuras noplēstas visas uzlīmes. Tā izskatījās ļoti veca — šādu apavu kasti var atrast gandrīz vai katrā mājā, skapja attālākajā stūrī. Lilī vilcinājās pacelt vāku.

—  Ja no turienes uz mani lēks kāds pretīgs zvērelis, es jūs, E1 Džeij, nositīšu. Goda vārds, nositīšu. Es neciešu šos muļķīgos jokus. Bet kas no tās dvako?

— Formalīns. Atver.

Lukers viņu uzmanīgi vēroja, saltajās pelēkajās acīs bija re• dzama interese, gandrīz vai jautrība. Tomēr viņu bija izdevies ietekmēt. Abu skatieni uz mirkli sastapās. Viņa atkāpās soli no galda un, paliekusies uz priekšu, ar strauju kustību nogrūda vāku.

Pār galdu sāka izplūst saldeni kodīgā operāciju zāles smaka. Nocirstās roku plaukstas, novietotas uz mitras vates, bija saliktas it kā lūgšanā, plaukstas nedaudz skāra viena otru, pirkstu gali bija salikti kopā. Novītusi āda vai, pareizāk sakot, tas, par ko tā bija pārvērtusies, — bija ieguvusi krīta baltumu un tā sakrunkojusies, ka rokas šķita ieģērbtas vecos cimdos, kurus varētu viegli novilkt. Miesa jau bija sākusi atlēkt no pārcirstajiem kauliem, un labās plaukstas rādāmā pirksta nags bija izkustējies.

Sieviete, acis nenovērsdama, skatījās uz rokām — aina bija gan suģestējoša, gan pretīga. Tad, paķērusi vāku, viņa vienā vēzienā aizcirta kasti ciet. Kartons viņas rokās saburzījās.

—  Tā, E1 Džeij, nebija slepkavība. Zvēru, ka nebija! Digbijs te galīgi nav iejaukts. Viņš to nespēj.

— Els arī pats tā biju domājis. Vai tu man izstāstīji patiesību, Lil?

—  Ko gan. citu! Visu kā grēksūdzē, E1 Džeij. Padomājiet: vai viņš spētu? Otrdien visu nakti viņš nosēdēja ķurķī.

— Es zinu. Bet kurš gan cits, ja ne viņš? Divsimttūkstoš mārciņu ir laba ēsma.

Lilī pēkšņi teica:

— Reiz es dzirdēju viņu sakām, ka brālis mirs. — Svētās šausmās viņa blenza uz kurpju kasti.

Lukers teica:

— Protams, Morisam liktenis bija lēmis mirt. Sirds viņam taču bija galīgi slima, vai ne? Bet tas nenozīmē, ka Digbijs viņu nosūtījis uz viņpasauli. Te ir dabiski cēloņi.

Lilī ievēroja nepārliecinātības pieskaņu Lukera balsī un, paskatījusies viņā, strauji teica:

— E1 Džeij, Digbijs vienmēr gribēja kļūt par jūsu kompanjonu. Jūs to zināt. Bet tagad viņam pieder divsimttūkstoš mārciņu.

— Viņam vēl to nav un varbūt nekad nebūs. Negribu sadarboties ar muļķiem — ne bagātiem, ne nabagiem.

— Ja viņš ir aizraidījis Morisu uz viņpasauli un to nokārtojis kā dabisku nāvi, tad, E1 Džeij, viņš nemaz tāds muļķis nav.

— Var jau būt. Paskatīsimies, kā viņš tiks cauri.

— Bet ko darīt ar šo? — jautāja Liiī, pamādama ar galvu uz ārēji nevainīgās kastes pusi.

— Atpakaļ seifā. Rīt Sids to iepakos un nosūtīs Digbijam. Tad varbūt kaut kas noskaidrosies. Mēs uzliksim vēl skaistu akcentu — kastē ieliksim manu vizītkarti. Pienācis laiks mums ar Digbiju Setonu par šo un to parunāties.

4

Aizvēris "Korteskluba" durvis, Dalglišs ieelpoja Soho rajona gaisu tik kāri, it kā tas būtu no jūras atpūsta brīze Monksmiras zemesragā. Lukers vienmēr izplatīja sev apkārt kaut kādu neredzamu infekciju. Dalglišs priecājās, ka viņu vairs nežnaudz kantora piesmakušais gaiss un šis nedzīvais acu skatiens, kamēr viņš sēdēja klubā, ārā bija nolijis neliels lietus: mašīnas švīkstēdamas traucās pa slapjo ielu, ari trotuārs bija slapjš un dubļains. Soho patlaban modās, un šaurajā ieliņā kā straume plūda raiba ļaužu burzma. Ass vējš acīm redzami žāvēja asfaltu. Viņš prātoja, vai Monksmiras zemesragā arī neceļas vējš. Krustmāte, sagaidot nakti, patlaban droši vien aizver logu slēģus.

Viņš lēni gāja uz Seftsberijas avēnijas pusi un domāja, kāds būs viņa nākamais solis. Pagaidām šis brauciens uz Londonu, kuram par iemeslu bija sašutums, nav devis gandrīz neko tādu, ko nevarētu ar mazākām pūlēm uzzināt Safolkā. Pat Maksis Hernijs visu varēja izstāstīt pa telefonu, kaut ari viņš ir trakoti piesardzīgs. Bet Dalglišs nezaudēja labo noskaņojumu, vienkārši bija pagājusi grūta diena, un sākt jaunus darbus viņš nevēlējās.

Jo nepatīkamāka bija sajūta, ka tomēr kaut ko vēl nepieciešams padarīt.

Ko tieši — nebija viegli izlemt. Neviena iespēja nelikās vilinoša. Viņš varētu ierasties dārgā, greznā dzīvojamā namā, kur dzīvoja Letems, un pamēģināt kaut ko izspiest no šveicara, bet sakarā ar viņa pašreizējo neoficiālo stāvokli cerības uz panākumiem bija niecīgas. Rekless vai kāds no viņa ļaudīm tur noteikti jau ir bijis, un, ja Letema alibi ir iespējams atspēkot, tad tas ir izdarīts. Viņš varētu pamēģināt laimi ārkārtīgi respektablajā Blumzberijas viesnīcā, kur nakti no otrdienas uz trešdienu it kā bija pavadījusi Elizabete Marlija. Ari tur diez vai viņu sagaidīs ar atplestām rokām, un ari tur, bez šaubām, Rekless ir jau bijis. Dalglišam jau bija apnicis kā suņukam sekot inspektora pēdās.

Diezin vai bija vērts braukt uz Sitiju, kur dzīvoja Džastins Braiss. Tā kā Braiss aizvien vēl atradās Safolkā, Dalglišs viņa mājā nevarēja iekļūt, un tās apskate no ārienes maz ko varēja dot. Viņš tāpat to labi atcerējās — māja bija vienā no visskaistākajiem Sitijas arhitektūras ansambļiem. Braisa dzīvoklis atradās virs "Kritiskā apskata" redakcijas netālu no Flītstrītas mazā astoņpadsmitā gadsimta sētā, kas bija tik labi saglabāta, ka atgādināja rotaļu pagalmiņu. No turienes uz ielas varēja izkļūt tikai caur Paikrasta pasāžu — šauru ieliņu, kurā pat mašīna nevarēja iebraukt. Dalglišs nezināja, kur Braiss tur savu mašīnu, bet ne jau pagalmiņā. Pēkšņi viņš iztēlojās, kā šis vārgais vīriņš velkas pa ieliņu ar' Setona līķi uz pleca, bet pēc tam to paslēpj mašīnas bagāžniekā satiksmes regulētāju un Sitijas policistu aizdomīgo skatienu priekšā. Vai kaut kam tādam varēja ticēt?

Vakaru bija iespējams pavadīt ari citādāk. Piezvanīt Deborai Riskovai uz darbu — viņa tieši pašreiz to beidz — un uzaicināt vinu atnākt ciemos. Viņa, bez šaubām, atnāktu. Pagājušas ir saidi mokošās dienas, kad par to viņš nebija pārliecināts. Lai kā viņa būtu domājusi pavadīt vakaru, tomēr atnāktu. Neapmierinātība, aizkaitinājums, šaubas — viss izgaisīs, un viņš radīs kaut vai fizisku apmierinātību. Taču no rita problēmas atkal parādīsies un iezīmēs ēnu starp viņiem un pirmajiem rītausmas stariem.

Pēkšņi viņš izšķīrās. Asi pagriezies uz Grikstritas pusi, viņš apstādināja pirmo pagadījušos taksometru un palūdza aizvest uz "Padingtonas" metro staciju.

Dalglišs bija nolēmis no turienes kājām aiziet līdz Digbija Setona mājai. Ja Moriss Setons bija devies tieši uz turieni, tad varēja iekāpt autobusā vai paņemt citu taksi (interesanti, vai Rekless to ir pārbaudījis, nodomāja Dalglišs), bet varēja iet arī kājām. Viņš uzņēma laiku. Pēc sešpadsmit minūtēm ātrā gaitā Dalglišs ieraudzīja mūra arku ar nokritušu apmetumu, caur arku varēja nonākt Keringtonmjūzā. Morisam Setonam būtu vajadzējis vairāk laika.

Ar kaltiem akmeņiem bruģētā pavārte bija tumša, nemīlīga un stipri smirdēja pēc urīna. Neviena neievērots (apkārtnē nebija ne dzīvas dvēseles), Dalglišs izgāja cauri arkai un nonāca plašā pagalmā, kuru apgaismoja tikai viena kaila lampiņa, kura spīdēja pie vienas no garāžām, kuras bija redzamas pa labi un pa kreisi. Kā liecināja vecas sludinājumu atliekas uz garāžas durvīm, te agrāk bija atradusies autoskola. Taču tagad šai vietai bija cēlāks uzdevums — veicināt hroniskās dzīvokļu krīzes mazināšanos. Vienkāršāk izsakoties, garāžas tika pārbūvētas tumšās, šaurās, pārlieku dārgās savrupmājās, un varēja nešaubīties, ka reklāma drīz piedāvās šos "skaistos pilsētas dzīvokļus" tiem, kuri ir gatavi paciest jebkādas grūtības un dārdzību Londonas adreses dēļ un lai baudītu tāda cilvēka reputāciju, kurš iet līdzi laika garam. Dubultās garāžas pārdalīja uz pusēm, iekārtojot istabu pirmajā stāvā, un tur palika vieta arī nelielai mašīnai; bēniņus paplašināja un augšā izbūvēja vēl pāris kambarīšu — guļamistabu un vannasistabu.

t)igbijs Setons dzīvoja vienīgajā gatavajā kotedžā, kuras āriene bija līdz riebumam banāla. Uz oranži krāsotajām durvīm greznojās klauvējamais veserītis nāras izskatā, zem abiem kvadrātveida lodziņiem piestiprinātas kastes ar zemi, virs durvīm uz kalta dzelzs kronšteina lukturis. Tas nedega un nebija nekāds brīnums: cik Dalglišs varēja saprast, vadi nebija pievienoti. Šī bezjēdzīgā vulgaritāte, šī nepievilcīgā skopulība vislabāk raksturoja visas mājas stilu. Oranžās kastes zem logiem tik tikko spēja noturēt sablīvētās zemes svaru. Kādreiz tajās bija iestādītas krizantēmas, kuru skaistums un svaigums iemītniekam droši vien maksāja papildus pāris ginejas mēnesī. Dzeltenās ziedlapiņas jau sen bija nobirušas, un sakaltušās lapas izplatīja trūdu smaku.

Viņš apgāja apkārt ar kaltiem akmeņiem bruģētajam pagalmam, vērsdams tumšajos logos kabatas lukturīša staru kūli. Pašreiz blakus Digbija mājai tika pārbūvētas divas garāžas. Tur pilnīgi mainīja apdari, dubultās ārdurvis bija izceltas, un viņš varēja ieiet šajās telpās, kur ar interesi atzīmēja, ka viesistabu un garāžu savieno durvis. Telpā bija jūtams svaigu koku, ķieģeļu un krāsas smārds. Dievs vien zina, kad šis rajons kļūs, ja ne labiekārtots, tad vismaz pieklājīgs, bet šķiet, ka tas tomēr uzplaukst. Digbijs vienkārši bija viens no pirmajiem uztvēris, kas ir kas.

Šeit, protams, rodas interesants jautājums — kāpēc viņš izvēlējies tieši šo māju? Brīnīties par šādu izvēli nebija vajadzīgs. Daudzējādā ziņā šis nožēlojamais dzīvoklis varēja simbolizēt visu Digbija dzīvi. Bet vai var uzskatīt par nejaušu sakritību, ka māja ir tik ļoti izdevīga slepkavībai? Lai aizietu no šejienes līdz tai vietai, kur Moriss Setons bija izkāpis no taksometra, nepieciešamas tikai divdesmit minūtes; māja atradās tumšā, klusā pagalmā, kur vakaros pēc strādnieku aiziešanas Digbijs palika viens, te ir garāža, kurā var iekļūt tieši no istabas. Un vēl viens apstāklis — iespējams, pats svarīgākais. Digbijs Setons uz šejieni bija pārcēlies pavisam nesen un Monksmirā nevienam nebija paziņojis savu jauno adresi. Silvija Kedža nezināja, kā viņu atrast, kad pēc Morisa nāves gribēja sazināties. Tas nozīmē: ja arī Lilī Kumbsa būtu Morisu sūtījusi tieši uz Keringtonmjūzu, viņš nezināja, ka šeit gaida Digbijs. Moriss devās pretī nāvei no "korteskluba". Bet Digbijs ir vienīgais cilvēks no visiem aizdomās turētajiem, kuram ar šo klubu ir sakari.

Bet tas viss ir tikai minējums. īstu pierādījumu nav. Kā pierādīt, ka Lilī Morisu sūtījusi tieši uz Kerintonmjūzu? Ja arī tā tas būtu, Lilī ir spējīga turēties pie sev izdevīgas versijas ar tādu neatlaidību, ko būtu vērts izmantot citiem nolūkiem. Lai viņu piespiestu runāt taisnību, būtu vajadzīgi līdzekļi, kādus Anglijas policija nav tiesīga lietot. Nav pierādīts arī tas, vai Moriss vispār te bijis. Dalglišs nevarēja iekļūt aizslēgtajā savrupmājā, bet Rekless vai viņa ļaudis droši vien tur bijuši; ja kaut ko varētu atrast, tad viņi ir atraduši. Nav pierādīts pat tas, ka Moriss ir noslepkavots. Rekless tam netic, policijas priekšnieks arī, un varbūt neviens netic, izņemot muļķa tiepšu Ādamu Dalglišu, kurš, neko neievērojot, akli turas pie savām aizdomām. Un, ja nu tomēr Moriss tika nogalināts, tad izvirzās galvenais jautājums. Viņš ir nomiris pusnaktī, bet šajā laikā Digbijam Setonam un gandrīz visiem aizdomās turētajiem ir neapšaubāms alibi. Tādējādi pagaidām nav atbildes uz jautājumu "kā?" un nav jēgas lauzīt galvu par jautājumu "kas?".

Dalglišs pēdējo reizi ar kabatas lukturīti apgaismoja tukšo pagalmu, ar brezentu apklātās dēļu un ķieģeļu kaudzes, garāžu durvis ar pielīmēto sludinājumu stērbelēm.

Pēc tam tikpat klusu, kā bija ienācis, viņš izgāja cauri arkai un sāka soļot uz Leksingtonstrītas pusi, kur stāvēja viņa mašīna.

Pie Ipsvičas viņu pievārēja nogurums, un viņš saprata, ka tālāk braukt nevar, jo tas nav droši. Vajadzēja iestiprināties. Pēc sātīgajām pusdienām, ko viņš bija iebaudījis kopā ar Maksu, bija pagājis jau ilgs laiks, un viņš neko nebija ēdis. Dalglišam nebija nekādu iebildumu gulēt mašīnā, bet nelikās tīkami pamosties pirms rītausmas ar nomācošu izsalkuma sajūtu un bez cerībām drīz dabūt brokastis. Parastās uzkodu tirgotavas bija jau slēgtas, un viņam nešķita pievilcīgi arī ārpilsētas klubi un mazās viesnīciņas, kuru saimnieki stingri izlēmuši pasniegt ēdienu tikai noteiktā laikā, pie tam par tādu cenu un tādā kvalitātē, ka tikai badā mirstošais neizbīstas. Par laimi, nobraucis vēl jūdzi vai divas, viņš ieraudzīja ceļmalas kafejnīcu un no blakusstāvošo kravas mašīnu rindas, kā arī gaismas mazajos lodziņos saprata, ka tā darbojas cauru diennakti. Kafejnīca bija ļaužu pilna, gaiss piekūpināts zils ar tabakas dūmiem, to tricināja skaļas balsis un mūzikas automāta dārdoņa, taču attālākajā nostūrī viņš atrada tīru galdiņu, tiesa gan, bez galdauta un, neviena netraucēts, pavakariņoja, notiesādams ceptas olas, cīsiņus, kraukšķošus ceptus kartupeļus un izdzerdams lielu krūzi karstas saldas tējas.

Pēc tam balglišs devās meklēt telefonu, ko atrada neērtā vietā — šaurā ejā starp virtuvi un autostāvvietu, un piezvanīja uz "Pentlandes kotedžu". Sevišķas vajadzības zvanīt nebija. Aizbraucot viņš krustmātei nebija apsolījis atgriezties noteiktā laikā. Pēkšņi Dalglišs sāka uztraukties par viņu un saprata: ja neviens nepacels klausuli, viņam vajadzēs turpināt ceļu. "Viņš centās sev iegalvot, ka tās ir muļķīgas bailes. Pašreiz viņa droši vien vakariņo "Klostera priekšnieka namā" vai pat vientulībā pastaigājas pa jūras krastu. Viņš nespēja saskatīt neko, kas liecinātu, ka krustmātei draud briesmas, tomēr nevarēja tikt vaļā no nelāgas nojausmas. Visdrīzāk viņu ietekmēja nogurums un neapmierinātība; bet tā vai tā viņam vajadzēja pārbaudīt, vai viss ir kārtībā.

Likās, ka pagājusi mūžība, iekams viņš klausulē izdzirdēja pazīstamo mierīgo balsi. Varbūt zvans viņu pārsteidza, taču viņa nekādā veidā to neizrādīja. Viņu saruna, klaudzot netīrajiem traukiem un kaucot projāmbraucošajām kravas mašīnām, bija īsa. Kad krustmāte nolika klausuli, Dalglišs jutās nedaudz mierīgāks, kaut arī ne gluži rāms. Viņš lūdza, lai krustmāte aizslēdz ārdurvis, — paldies Dievam, viņa nebija no tiem, kas strīdas, uzdod jautājumus vai ironizē par šādu sīku ieganstu. Tas ar* bija viss, ko viņš spēja izdarīt. Dalglišs niknojās pats uz sevi, jo zināja, ka trauksmei nav iemesla, citādi viņš būtu braucis tālāk, kaut arī bija noguris.

Dalglišs vēl nebija iznācis no telefona būdiņas, kad viņam radās jauna doma, un viņš atkal sāka meklēt pa kabatām sīknaudu. Šoreiz zvanīšana bija ilgāka un līnijā bija traucējumi. Taču galu galā viņš izdzirda Planta balsi un uzdeva jautājumu. Jā, misteram Dalglišam pilnīga taisnība. Plants trešdienas vakarā zvanījis uz "Setonhausu ". Žēl, ka viņš esot aizmirsis par to pastāstīt. Pareizāk sakot, viņš tovakar zvanījis ik pēc trim stundām cerībā parunāt ar misteru Setonu. Cikos? Cik viņš atceroties, apmēram sešos, deviņos un divpadsmitos. Nav par ko. Plants ir aizvien gatavs viņam pakalpot.

Vai šis ziņojums patiesi kaut kur derēja? Grūti pateikt. Tas pierādīja vienīgi to, ka zvans, kuru dzirdēja Elizabete Marlija, atstājot Digbiju "Setonhausā", varēja būt arī Planta zvans un tas nesaņēma atbildi. Laiks tieši sakrita, bet atrast vēl kādu citu zvanītāju Reklesam pagaidām nav izdevies. Tas tomēr nenozīmēja, ka cita zvana nevarēja būt. Bija vakadzīgi būtiskāki pierādījumi, lai apliecinātu, ka Digbijs Setons ir melojis.

Pēc desmit minūtēm Dalglišs novietoja mašīnu aiz dzīvžoga tuvākajā stāvvietā un ierīkojās tajā uz naktsguļu, cik vien ērti, ņemot vērā viņa augumu, bija iespējams. Viņš aizmiga tūlīt, kaut arī vakariņas bija nebaudāmas un tējas bija izdzerts pārāk daudz, un nogulēja bez sapņiem vairākas stundas. Viņš pamodās, kaucot stindzinošam vējam, kurš svieda mašīnas logos sīkus gružus. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri trijiem. Bija sākusies pamatīga vētra — mašīnu viegli šūpoja, kaut ari tā atradās aizsegā. Pa mākoņu plaisām spīdēja mēness. Mākoņi pa debesu jumu traucās kā melnas fūrijas, dzīvžoga garie zari vaidēja un locījās kā neprātīgu raganu pūlis. Viņš izkāpa no mašīnas un dažus soļus pagāja pa tukšo ceļu. Atspiedies pret vārtiem, Dalglišs raudzījās uz palsajiem tukšajiem laukiem — vējš, triekdamies sejā, aizrāva elpu. Pusaudža gados viņš vientuļo vēlo braucienu laikā mēdza iznākt no telts un naktī pastaigāties. Vislielāko baudu viņam sagādāja šī pilnīgās vientulības sajūta, kad neviena nav blakus un neviens visā pasaulē nezina, kur cilvēks atrodas. Gan fiziska, gan garīga vientulība. Aizvēris acis un ieelpojis sabiezējušo zemes un zāles mitrumu, viņš iztēlojās, ka atkal ir jauns, — smaržas nav mainījušās, arī nakts toreiz bija tāda pati un bauda tikpat lieliska.

Pēc pusstundas Dalglišs atkal apgūlās. Bet pirms iegrimšanas snaudā kaut kas notika. Vina miegainā apziņa viegli pārslīdēja Setona nogalināšanas apstākļiem. Tā bija nesteidzīga atskatīšanās uz pagājušās dienas notikumiem. Un pēkšņi neizskaidrojamā veidā viņš saprata, kā šī slepkavība varētu būt izdarīta.

SAFOLKA

.

1

"Pentlandes kotedžā" Dalglišs atgriezās pirms desmitiem. Mājās neviena nebija, un uz mirkli viņam, tāpat kā iepriekšējā naktī, radās nelāga nojauta. Pēc tam viņš ievēroja zīmīti uz virtuves galda. Krustmāte rakstīja, ka viņa agri pabrokastojusi un dodas pastaigā pa pludmali Saizvelas virzienā. Uz galda atradās viens galda riku komplekts, uz plīts — pilna kafijas kanna. Dalglišs pasmaidīja. Tas bija krustmātei ļoti raksturīgi. Rīta pastaigas pludmalē — viņas sena tradīcija, krustmāte pat iedomāties nespētu, ka viņai būtu jāmaina savas ieražas tāpēc, ka brāļadēls svaidās starp Londonu un Monksmiru, meklēdams kaut'kādu slepkavu, un, redziet, viņš nevar vien sagaidīt, kad varēs krustmātei izstāstīt jaunumus. Bet paēst brokastis pieaudzis, pilnīgi vesels vīrietis droši var ari pats. Kā parasti, "Pentlandē" viss bija pilnīgā kārtībā, virtuve silta un omulīga, kafija stipra, zilajā bļodā svaigas olas, mājās ceptas bulciņas nesen izņemtas no cepeškrāsns. Krusmāte acīmredzot bija piecēlusies ļoti agri.

Dalglišs ātri pabrokastoja un nolēma doties viņai pretī, lai pēc ilgās braukšanas automobilī izlocītu kājas.

Palēkdamies viņš devās pa nelīdzeno akmeņaino taku lejā pie jūras. Tā līdz pašam apvārsnim viļņoja baltās putu krēpēs — bezgalīgajā, pelēkbrūnajā bangotajā ūdens klajā nebija redzama neviena bura, un tikai tālumā rēgojās tralera kvadrātveidīgais siluets. Paisums strauji auga. Tas jau bija ietvēris putu lokā klintis un tuvojās oļu joslai, kas stiepās gandrīz līdz niedru audzēm purva malā. Pa krastu iet bija vieglāk nekā pa taciņu, taču laiku pa laikam vajadzēja apstāties, lai, pagriežoties pret vēju, atvilktu elpu. Nedaudz apdullināts un putām nošķiests, Dalglišs te klimta pa slapjajiem oļiem, te atvieglots nokļuva uz cietām smiltīm, dažreiz apstājās un vēroja, kā pret krastu veļas gludie, zaļie viļņu vāli — tie pēdējā uzbangojumā izslējās stāvus, lai pēc tam saplīstu pie pašām kājām, nošķiežot ar šļakatu un sīku akmentiņu dzēlīgu dušu. Krastmala izskatījās tuksnesīga, pamesta, nemīlīga, it kā tas būtu vistālākais zemes nostūris. Nekas Dalglišā pašreiz nemodināja nostalģiskas bērnības atmiņas par brīvdienām jūras piekrastē. Šeit nebija ne savdabīgas lagūnas starp klintīm, ne eksotiski gliemežvāki, ne arī ūdenszālēm apauguši viļņlauži, ne dzeltenas smilšu sēres. Tikai jūra, debesis, purvs un tukšnešaina piekrastes josla — jūdzi pēc jūdzes skumīgi oļi ar retiem izskalotiem kokiem un krasta nocietinājumu sarūsējušām paliekām.

Dalglišs vispār šo plašumu mīlēja, šo jūras un debess saplūsmi, taču šodienas ainava viesa dvēselē nemieru. Pēkšņi viņš pazīstamo ainavu vēroja ar citādām acīm: bargs, naidīgs, šaušalīgs novads. Viņu atkal pārņēma pagājušās nakts nemiers, un viņš izjuta lielu atvieglojumu, ieraugot smilšu kāpās pazīstamo stāvu, taisnu un nesaliektu kā karoga kārti; sarkanā šalle plivinājās vējā.

Arī krustmāte bija Dalglišu pamanījusi un nāca viņam pretī. Viņi apstājās viens pret otru un kādu brīdi klusēja, gaidīdami, kad norims pēkšņi atdrāzusies vēja brāzma. Tieši pār viņu galvām sasaucoties pārlidoja divas dzērves, ar spārniem smagi šķeldamas gaisu. Dalglišs ar skatienu pavadīja putnus. To slaidie kakli bija izstiepti uz priekšu, garās brūnganās kājas nostieptas atpakaļ, atgādinot lidmašīnas augstuma stūres.

— Dzērves, — ar nenopietnu svinīgumu pasludināja brāļadēls.

Džeina Dalgliša sāka smieties un pasniedza viņam savu lauku

binokli.

— Bet ko tu teiksi par tiem?

Neliels bariņš pelēkbrūnu putnu sēdēja uz oļiem. Dalglišs paguva tikai ievērot baltās astes un melnos lejup noliektos knābjus — viss bars uzreiz pacēlās gaisā un kā gaišs mākonītis pa vējam traucās tālumā.

— Melnknābji? — teica Dalglišs.

— Šādu atbildi es arī gaidīju. Tie patiesi atgādina melnknābjus, bet īstenībā tās ir kroņšnepes.

— Bet, krustmāt, kad tu man pagājušo reizi rādīji kroņšnepes, tās bija ar rozā pakaklēm, — brāļadēls iebilda.

— Tā bija vasarā. Bet rudenī jaunie putni ir jau pieauguši un pakakle tiem kļūst brūngana. Tādēļ tos viegli sajaukt ar melnknābjiem… Vai tavs brauciens uz Londonu bija veiksmīgs?

— Lielāko dienas daļu es bezjēdzīgi vilkos pa Reklesa pēdām. Taču ieilgušajās pusdienās ar Maksu Herniju "Miroņu klubā" uzzināju šo un to jaunu. Izrādās, ka Setons bija nodomājis gandrīz visu savu kapitālu novēlēt literāras prēmijas dibināšanai. Viņš bija sapratis, ka nespēs gūt slavu dzīves laikā, un tādēļ nolēmis izkarot nemirstību citādi. Knapināties viņš nedomāja… Starp citu, es tagad vairāk vai mazāk varu iedomāties, kā nonāvēja Setonu, bet Rekless diezin vai būs man pateicīgs, jo pierādīt manu versiju praktiski nav iespējams. Būs viņam jāpiezvana, kad mēs atgriezīsimies mājās, — bez jebkādas sajūsmas teica Dalglišs.

Krustmāte iesāņus viņā palūkojās, bet jautāt neko nejautāja un steidzīgi novērsās, lai brāļadēls viņas sejā nesaskatītu uztraukumu un nenoskaistos.

— Bet vai Digbijs zināja, ka mantojums viņam ies secen? — paklusējusi viņa tomēr vaicāja.

— Neviens to nezināja. Izņemot Maksu. Visdīvainākais ir tas, ka par to Setons viņam paziņoja vēstulē. Turklāt, spriežot pēc visa, vēstuli viņš uz rakstāmmašīnas drukājis pats, bet kopiju Setona mājās Rekless nav atradis — citādi būtu man pateicis. Un noteikti būtu iztaujājis Silviju Kedžu un Digbiju.

— Moriss taču varēja nodrukāt vēstuli vienā eksemplārā, bez kopējamā papīra, ja vien gribēja paturēt savu nodomu slepenībā.

—  Kopējamais papīrs ir bijis, jo tā apakšējā mala ielocījusies un daži vārdi uzdrukāti lapai otrā pusē. Arī augšdaļā ir palicis nosmērēts plankums. Iespējams, ka Setons kopiju ir iznīcinājis, bet tas ir maz ticams — pārāk akurāti viņš kārtojis savu saraksti. Tā nav vienīgā ar otro eksemplāru saistītā mīkla. Uzskata, ka Setons rakstījis to fragmentu, kurā viņa varonis apmeklē "Kortesklubu" Londonā. Taču "Miroņu kluba" kalpotājs apgalvo, ka nekāda kopija viņa istabā nav palikusi. Rodas jautājums: kur tā atrodas?

Krustmāte iegrima domās. Tā bija pirmā reize, kad Dalglišs ar viņu apsprieda izmeklēšanas sīkumus, un tādēļ viņa jutās vienlaikus ieintriģēta un pagodināta. Taču tūlīt sev atgādināja, ka šo lietu patiesībā izmeklē nevis viņš, bet gan Rekless. Inspektoram pašam vajadzēs izlemt, cik būtisks ir fakts, ka Setona istabā trūka otrā eksemplāra. Džeina Dalgliša pārsteigta aptvēra, ka šī mīkla izraisa viņā pamatīgu interesi.

—  Šeit acīmredzot ir vairāki varianti, — vina iesāka. — Iespējams, ka Setons strādāja bez kopējamā papīra. Taču, zinot viņa pedantismu un pamatīgumu, es par to šaubos. Otra iespēja: viņš pats vai arī kāds, kurš varēja iekļūt šajā istabā, kopiju ir iznīcinājis. Trešais variants: Silvija neparādīja to manuskriptu, ko saņēma no Setona. Rekless droši vien no pastnieka uzzināja, vai Silvija patiešām saņēmusi brūnu garu paketi. Kurš var apstiprināt, ka tajā bija tieši šis manuskripts? Ja Silvija saka patiesību, tad var domāt, ka kāds ir manuskriptu apmainījis jau klubā, pirms tas nonāca pastā. Interesanti, vai tas ir iespējams? Vai manuskriptu uz pastu viņš nesis pats?

— Par to es jautāju Plantam. Neviens no kluba apkalpotājiem Setona uzdevumā nav gājis uz pastu. Bet aploksne ar manuskriptu varēja istabā atrasties pietiekami ilgi, lai tās saturu pagūtu apmainīt. Setons varēja palūgt nevis kādu no apkalpotājiem aiznest paketi, bet gan kādu nepiederošu personu. Taču šādu pavērsienu paredzēt nevarēja, bet mēs zinām, ka slepkavība tika savlaicīgi plānota. Vismaz es esmu par to pārliecināts. Rekless vēl jāpārliecina, ka tā vispār bijusi slepkavība.

— Vai nav vēl kāds variants? — jautāja Džeina Dalgliša. — Mēs zinām, ka Setons nevarēja nosūtīt pa pastu otru manuskriptu, kurā aprakstīts līķis laivā. Tajā laikā viņš jau bija miris. Mums nav ari pamata apgalvot, ka šo tekstu rakstījis viņš. Par to mēs esam tikai uzzinājuši no Silvijas Kedžas.

— Es domāju, ka rakstījis tiešām Setons. Kad Maksis Hernijs parādīja man viņa vēstuli, es pazinu to pašu mašīnraksta paņēmienu. Abus manuskriptus drukājis viens un tas pats cilvēks.

Sarunādamies viņi neviļus bija nogriezušies no vēja appūstās pludmales celiņā, kurš, līkumodams starp kāpām, veda uz putnu rezervātu. Palika pārdesmit soļu līdz tuvākajam novērošanas punktam, no kura rezervāts bija ļoti labi pārskatāms. Dalglišam un viņa krustmātei jau sen bija paradums, pastaigājoties pa krastmalu, atnākt līdz šai vietai, un tādēļ abi, iepriekš nenorunājot, devās turp. Obligāts rituāls tur bija desmit minūšu ilga niedrāju aplūkošana, kad plosījās ļauns austrenis. Šis rituāls brāļadēla Monksmiras rudens apmeklējumu laikā tika svēti ievērots. Novērošanas punkts bija parasta būve šādai vajadzībai: no rupji apstrādātiem dēļiem darināta būda, kuru sedza niedru jumts, soliņš, kas deva iespēju atpūsties pēc pārgājiena, un novērošanas sprauga uz purva pusi. Vasarā te smaržoja pēc saulē pārkarsētas koksnes, mitras zemes un zāles. Pat aukstā gada laikā siltums te pilnīgi neizzuda — šķita, ka koka sienas saglabā vasaras karstumu un smaržas.

Krustmāte ar brāļadēlu piegāja pie būdas, un Džeina jau gribēja pa šauro ieeju doties iekšā, kad Dalglišs pēkšņi iesaucās:

Stop! Tālāk ne soli!

Vēl mirkli iepriekš viņš bija tādā kā pussnaudā, bet pēkšņi smadzenes atmodās, reaģējot uz ietrenētu redzes signālu: uz novērošanas punkta durvīm veda smiltīs skaidri redzami vīrieša pēdu nospiedumi. Un vēl smaka — šķebinoša smirdoņa, kurai nebija nekā kopīga ar zāles un zemes aromātu. Krustmāte sastinga uz vietas, bet Dalglišs uzmanīgi viņai pagāja garām un ieskatījās būdā.

Ar savu ķermeni viņš aizsedza gaismu, tādēļ vispirms sajuta tikai nāves smaku, bet pašu mirušo ieraudzīja vēlāk. Pretīga vēmekļu, asins un izkārnījumu smaka sitās viņam degunā, šķita, ka mazais naminš viscaur piesūcies ar pretīguma un ļaunuma izgarojumiem. Ne jau pirmo reizi Dalglišs ieelpoja šīs smakas, bet, kā aizvien tādos gadījumos, viņš ar grūtībām pārvarēja nelabuma lēkmi. Viņš pieliecās, pa zemajām durvīm ielauzās gaisma, un tad bija iespējams pamatīgi aplūkot gulošo.

Digbijs Setons pirms nāves bija iespiedies būdas stūri kā noklīdis suns. Un bija skaidri redzams, ka viņa nāve nav bijusi viegla. Sastingušais ķermenis bija savilcies čokurā, ceļgali uzrauti gandrīz līdz zodam, galva atmesta, sastingušās acis izspiedušās it kā pēdējā izmisīgā mēģinājumā notvert gaistošo gaismu. Pirmsnāves mokās Digbijs bija pārkodis apakšlūpu, un uz zoda, kā ari uz kādreiz lepnā mēteļa atloka kā tumša garoza bija sarecējušas asinis kopā ar vēmekļiem. Mirstošais bija kārpījis ar pirkstiem zemi: nagi bija norauti, seja nosmērēta, pat mutē rēgojās zemes gabali, it kā viņš mēģinājis kaut kā atvēsināt kaistošo rīkli. Blakus līķim bija blašķe ar atskrūvētu aizbāzni.

—  Kas tas ir, Ādam? — aiz Dalgliša muguras atskanēja rāmā krustmātes balss.

—  Digbijs Setons. Nenāc iekšā. Palīdzēt viņam mēs nevaram. Viņš ir jau miris vismaz divpadsmit stundas. Spriežot pēc tā, kā viņš ir mocījies, dzēriena blašķē nabadziņam iebērta kāda audus saēdoša inde.

Krustmāte nopūtās un kaut ko nesaprotamu nomurmināja. Pēc tam jautāja:

—Vai man aiziet pēc inspektora Reklesa? Vai labāk palikt šeit?

— Labāk ej tu. Es palikšu šeit.

Viņš acīm redzami būtu ietaupījis savas desmit, bet varbūt pat visas piecpadsmit minūtes, ja pēc inspektora ietu pats, bet Digbiju Setonu vienalga atdzīvināt nebija iespējams, un atstāt krustmāti vienu šajā smirdīgajā nāves mītnē Dalglišs negribēja. Turklāt solis krustmātei ir stingrs un ašs — ne jau nu tik ilgs laiks būs zaudēts.

Džeina Dalgliša devās prom nekavējoties. Ādams vēroja krustmāti, līdz viņa pazuda ceļa līkumā. Pēc tam viņš uzkāpa kāpā, atrada iedobumu smiltīs un apsēdās, atspiezdamies pret niedru klēpi. No šejienes bija redzama ne vien būda, bet labajā pusē arī krasta līnija un kreisajā — taciņa uz rezervātu. Laiku pa laikam starp kāpām parādījās un izzuda kalsnais Džeinas Dalglišas stāvs. Viņa soļoja ļoti raiti, bet diez vai ātrāk kā pēc četrdesmit minūtēm varēja gaidīt ierodamies Reklesu un viņa darbiniekus ar nestuvēm un pārējām ierīcēm. Līdz krastam automobilī nevar nokļūt, tikai līdz "Pentlandei", bet no turienes vistaisnāk iet pa šo pašu taku. Ar nepieciešamo aparatūru apkrautajiem policistiem vajadzēja iet pret vēju.

Dalglišs būdā pavadīja tikai dažas minūtes, taču viņa atmiņā viss bija iezīmējies līdz pēdējam sīkumam. Digbija Setona noslepkavošanu nevarēja apšaubīt. Līķi viņš neizmeklēja (tas ir Reklesa uzdevums) un gandrīz tam nepieskārās — tikai noskaidroja, ka ķermenis ir auksts un pēcnāves stingums sācies jau labi sen, — ari nekādas priekšnāves vēstules viņš neatrada. Diez vai tāds jauns, vieglprātīgs muļķis kā Digbijs, kurš bērnišķīgi priecājās par negaidīto bagātību un kaldināja lepnu naktsklubu dibināšanas plānus, darītu sev galu. Pat viņam būtu pieticis prāta vieglāku pašnāvības veidu nekā ar kodīgu draņķi sadedzināt savu kuņģi. Blakus līķim nebija parasta pudele, tā bija plakana aizskrūvējama blašķe. Ļoti iespējams, ka inde atradusies tajā. Un, spriežot pēc visa, arī deva nav bijusi maza. Dalglišs centās uzminēt, kas tā bijusi par indi. Arsēns? Antimons? Dzīvsudrabs? Svins? Simptomi atbilda visām četrām indēm. Taču tas ir tikai minējums. Precīzu atbildi dos pataloganatoms — noteiks gan indi, gan devu, gan arī nāves iestāšanās laiku. Tālāk lai domā Rekless.

Bet, ja nu pudelē patiešām ir inde, kurš tad ir slepkava? Tas neapšaubāmi ir cilvēks, kuram bijušas pieejamas gan indes, gan Digbija pudele. Kāds tuvs upura paziņa. Kāds, kurš zināja, ka Digbijs vienatnē, cīnīdamies ar garlaicību, noteikti iedzers malku no pudeles, pirms plosīgajā vējā dosies mājup. Tātad slepkava ar viņu bija norunājis tikšanos šajā vientuļajā vietā. Kā gan citādi Digbijs būtu vilcies uz šejieni? Nevienam no Monksmiras iemītniekiem nav gadījies dzirdēt, ka šis jaunais cilvēks aizrautos ar pastaigām vai putnu vērošanu. Un ari viņa apģērbs neatbilda šādiem nolūkiem. Ari binokli viņš nebija paņēmis līdzi. Skaidrs, ka tā ir slepkavība. Pat Reklesam neradīsies vēlēšanās apgalvot, ka Digbijs Setons miris dabīgā nāvē un kāds izvirtis jokdaris viņa līķi īpaši novietojis šajā būdā, lai pārbiedētu Ādamu un viņa krustmāti.

Dalglišs nešaubījās, ka šīs divas slepkavības ir savstarpēji saistītas, taču otrā nepavisam nelīdzinājās pirmajai. It kā tās būtu iecerējuši un izdarījuši divi pilnīgi dažādi cilvēki. Morisa Setona noslepkavošana bija ļoti sarežģīta — pārāk sarežģīta. Pati nāve varbūt ari bija dabiska, kā apgalvo pataloganatoms, taču tās apstākli visādā ziņā par dabiskiem nav vērtējami. Grūtības sagādāja nevis pēdu un pierādījumu trūkums, tieši to bija vairāk nekā pietiekami. Radās iespaids, ka noziedznieks gribējis ne vien nogalināt Morisu Setonu, bet ari parādīt atjautību.

Taču otra slepkavība izskatījās pavisam vienkārša, bez izdomas. Te par nāves dabiskiem cēloņiem nevar pat runāt. Slepkava bija rīkojies ar pārliecību. Viņš pat nebija centies imitēt pašnāvību, lai radītu priekšstatu, ka Digbijs nav varējis paciest sirdsapziņas pārmetumus, kas viņu nomāca pēc brāļa nāves. Protams, pašnāvību inscenēt būtu bijis grūti, bet noziedznieks to pat nebija mēģinājis darīt. Un Dalglišs, šķiet, sāka apjēgt, kādēļ.

Viņš varēja paredzēt vismaz vienu svarīgu cēloni, kas bija spiedis noziedznieku nepadoties kārdinājumam iztēlot Digbiju par grēku nožēlnieku.

Pusguļus ar sausām niedrēm norobežotajā vietā Dalglišam bija pārsteidzoši omulīgi un silti. Viņš dzirdēja, kā starp kāpām svilpo vējš un vienmuļi krāc piekrastes bangas. Taču patvērumā starp zāles un niedru audzēm bija klusi un vientulīgi, jūras un vēja radītie trokšņi likās atskanam kaut kur tālu, tālu. Caur niedru aizslietni Dalglišs redzēja viņam labi pazīstamo, ne ar ko neievērojamo būdu, tādu pašu kā apmēram pusduci citu ap rezervātu izvietotu novērošanas punktu. Nerealitātes un vientulības sajūta pēkšņi kļuva tik asa, ka Ādamam tik tikko izdevās atturēties no nejēdzīgas vēlēšanās iet un paskatīties, vai līķis nav pazudis.

Džeina Dalgliša nepiekrāpa. Pēc nepilnām četrdesmit piecām minūtēm Ādams uz taciņas ieraudzīja pret vēju ātri soļojošu cilvēku figūriņas. Tās pazuda aiz kāpām un otrreiz kļuva redzamas jau krietni tuvāk. Lūk, pēdējais pagrieziens un neliela ar aparatūru apkrautu laužu grupa, cīnīdamās ar vēju, nonāca pie būdas. Gājiens atgādināja slikti organizētu, drosmi zaudējušu ekspedīciju. Pa priekšu, protams, soļoja Rekless, drūms un niknumā salīcis; parastais inspektora lietusmētelis cieši aizpogāts līdz pat zodam. Aiz viņa nāca medicīnas eksperts, seržants, fotogrāfs un divi jauni kriminālpolicijas konstebli — viņi nesa nestuves un satītu audekla pārklāju.

Notika īsa saruna. Dalglišs iekliedza inspektoram ausī to, kas bija nepieciešams, un atgriezās savā patvērumā. Noņemties ar līķi nebija vina pienākums. Un pie tam, kādēļ gan liekam kāju pārim mīdīt jau tā pietiekami nomīdītās smiltis ap nozieguma vietu?

Policisti, izmisīgi kliegdami un žestikulēdami, sāka strādāt. Vējš, it kā gribēdams kaitēt, kauca aizvien spēcīgāk, un pat nosacīti klusā vietā starp kāpām sadzirdēt kaimiņa teikto bija gandrīz neiespējami. Rekless ar ārstu iegāja būdā. Tur vismaz nav vēja, nodomāja Dalglišs, toties ir smacīgi, ož pēc nāves. Lai osta.

Apmēram pēc piecām minūtēm viņi iznāca un būdā iegāja fotogrāfs, viņš bija gara auguma un saliecās gandrīz divkārt, stiepdams iekšā savu aparatūru. Pa to laiku konstebli nesekmīgi mēģināja uzstādīt ap būdu aizslietni. Vējš buraudeklu rāva no rokām, un spēcīgās brāzmās tas aptinās ap kājām. Dalglišs tā ari netika gudrs, kāpēc viņi noņemas ar šo aizslietni. Ziņkārīgo šajā tuksnesīgajā vietā no laika gala nav bijis, un smiltis ap būdu diez vai palīdzēs izmeklēšanai. Uz durvīm veda pavisam trīs pēdas: Dalgliša, viņa krustmātes un vēl vienas — acīmredzot paša Dig: bija Setona. Pēdu nospiedumi bija jau izmērīti, nofotografēti, un, bez šaubām, vējš drīz vien tās atkal pārklās ar smiltīm.

Bija pagājusi pusstunda, kad līķi iznesa no būdas un uzlika uz nestuvēm. Konstebli ar grūtībām piesprādzēja gumijoto pārsegu, ko vējš rāva ārā no rokām. Tad Rekless uzkāpa pie Dalgliša.

— Man vakar piezvanīja jūsu draugs, — teica inspektors. — Kāds Makss Hernijs. Šķiet, ka viņš slēpis ļoti interesantu informāciju, kurai sakars ar Morisa Setona testamentu.

Sākums bija negaidīts. Dalglišs atbildēja:

—  Mēs kopā pusdienojām, un viņš jautāja, vai to vajadzētu jums ziņot?

— Jā, tā viņš teica. Vispār varēja jau ari pats apjēgt. Setona līķim taču bija acīm redzamas vardarbības pēdas. Skaidrs, ka policiju interesē lietas finansu puse.

— Iespējams, ka Makss, tāpat kā jūs, uzskata, ka nāve bijusi dabīga, — pieļāva Dalglišs.

—  Varbūt. Ne jau viņam lemt par to. Lai nu kā, beidzot viņš atļāvās piezvanīt un, jāatzīst, mani pārsteidza. Setona mājā šādi dokumenti nav atrasti.

—  Setons vēstuli drukājis ar kopējamo papīru. Kad Hernijs atsūtīs pirmo eksemplāru, jūs redzēsiet tā otrajā pusē raksturīgās pēdas. Acīmredzot kāds otru eksemplāru ir iznīcinājis.

— Kāds, — drūmi atkārtoja Rekless. — Varbūt pats Setons. Es vēl neesmu mainījis savu viedokli attiecībā uz viņa nāvi, mister Dalgliš. Taču tagad pieļauju, ka jums, iespējams, ir taisnība. Sevišķi, ievērojot šo apstākli. — Viņš ar galvu pamāja uz nestuvju pusi. — Te šaubu nav. Acīm redzama slepkavība. Tādējādi jāizvēlas: viens slepkava un viens nelāgs jokdaris; viens slepkava un divas slepkavības; un beidzot — divi slepkavas.

Dalglišs piezīmēja, ka, ievērojot vietējo iemītnieku nelielo skaitu, pēdējais pieņēmums ir maz ticams.

— Un tomēr neizslēgsim ari tādu variantu^ mister Dalgliš. Šis divas nāves tik maz līdzinās viena otrai. Šoreiz nav nekādu viltību un izdomājumu. Kāds vienkārši Digbija Setona kabatā nēsājamā blašķē iebēris pamatīgu indes devu, labi zinādams, ka agri vai vēlu nabadziņš iedzers. Vienīgais, par ko sleļ^kavam vajadzēja rūpēties, lai upuris saindēšanās mirklī atrastos vientuļā vietā, labi tālu no medicīniskās palīdzības. Tiesa gan, līķa izskats liecina, ka diezin vai ārsts tur kaut ko varētu līdzēt.

"Interesanti, kā slepkavam izdevās Digbiju ievilināt šai būdiņā?" nodomāja Dalglišs. Ar pierunāšanu vai ar draudiem? Ko viņš šeit gaidīja — ienaidnieku vai draugu? Bet, ja ienaidnieku, tad kādēļ bija atnācis neapbruņots un viens pats? Vai varbūt viss bija noticis pavisam citādi? Vai Monksmirā ir daudz tādu cilvēku, kuru dēļ Digbijs Setons būtu ar mieru aukstā rudens dienā, plosoties tādam vējam, noiet divas jūdzes?

Nestuves beidzot devās ceļā. Viens no konstebliem palika pie būdas sardzē. Pārējie zosu gājienā soļoja aiz nestuvēm kā raiba noplukuši bēru procesija. Dalglišs un Rekless gāja blakus, bet klusēja. Nesēji lēni virzījās pa nelīdzeno taku; apsegtais līķis līgani šūpojās vinu solu ritmā. Apsegs piepūtās un atslāba kā bura, bet debesu zilgmē planēja jūras putns; tas griezīgi kliedza kā ievainota dvēsele, aplieca plašu loku un pazuda purvos.

2

Bija jau pienācis vakars, kad Dalglišam atkal izdevās parunāt ar Reklesu divatā. Dienas lielāko dalu inspektors veltīja sarunām ar aizdomās turētajiem un zinu ievākšanai par Digbija Setona rīcību pēdējās dienās. "Pentlandē*' Rekless ieradās ap sešiem. Viņš vēlējās no jauna iztaujāt mis Dalglišu, vai viņa vakar nav kādu redzējusi krastmalā, kas būtu gājis Saizvelas virzienā, un vai viņa nezina, kas varēja Digbiju aizvilināt uz novērošanas būdu. Inspektore gan bija dabūjis atbildi uz abiem jautājumiem — nedaudz agrāk Ādams un viņa krustmāte satikās ar Reklesu "Zaļajā cilvēciņā" un sīki izstāstīja, kā tika atrasts līķis. Džeina Dalgliša paziņoja, ka visu pirmdienas vakaru bijusi mājās un nevienu nav redzējusi. Viņa atzīmēja, ka Digbijs un vispār jebkurš varēja pavisam vienkārši nokļūt novērošanas būdā, apejot "Pentlandi": kāpās ir taciņa, bet varot iet ari pa krastu — abus šos ceļus no kotedžas neesot gandrīz iespējams redzēt.

—  Un tomēr, viņam bija jāiet gar jūsu māju. — Rekless neatlaidās. — Tad jūs viņu noteikti būtu ievērojusi.

—  Protams, ka būtu ievērojusi, ja viņš būtu turējies tuvāk klintīm. No tās vietas, kur es nokāpju līdz jūrai, līdz taciņas sākumam ir tikai kādi divdesmit jardi, un man vajadzēja Digbiju redzēt. Taču es viņu neredzēju. Iespējams, ka viņš gribēja palikt nemanīts.

—  Tātad tur varētu būt kāds noslēpums, — noburkšķēja inspektors, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Mēs ari tā domājām. Viņš jau nav tāds cilvēks, kas ietu papriecāties par putniņiem. Jā, un laikam bija ari tumšs. Mis Kedža stāstīja, ka vakar viņš viens dzēris tēju, — no rita izlietnē viņa atradusi netīrus traukus.

— Tikai tēju, bez vakariņām? — krustmāte painteresējās.

—  Jā, mis Dalgliša. Neliekas, ka Setons būtu paguvis paēst vakariņas. Precīzi uzzināsim pēc sekcijas.

Džeina Dalgliša atvainojās un devās uz virtuvi. Ādams saprata, ka krustmāte taktiski atstāj viņu vienu pašu ar Reklesu. Tikko viņi bija palikuši divatā, Dalglišs jautāja:

— Kurš pēdējais redzēja Digbiju Setonu?

—  Letems un Braiss. Tomēr gandrīz visi vietējie iedzīvotāji liecināja, ka vakardien viņu redzējuši. Mis Kedža — pēc brokastīm, kad uzkopusi māju. Viņa tur ari palikusi tādas kā apkalpotājas un sekretāres lomā. Liekas, ka Digbijs viņu izmantojis tāpat kā pirms tam viņa brālis. Pēc tam Setons pusdienojis "Mājā ar rozmarīnu" mis Keltropas un viņas māsasmeitas sabiedrībā. No turienes viņš pēc trijiem aizgājis. Mājupceļā iegriezies pie Braisa patenkot par jūsu krustmātes cirvi un pie viena noskaidrot, kāpēc jūs esat braucis uz Londonu. Jāsaka, ka jūsu brauciens visus saintriģējis. Pie Braisa tieši tai brīdī bijis Letems un palicis līdz Setona aiziešanai. Tas noticis tūlīt pēc četriem.

— Kā viņš bija ģērbies?

—  Kā parasti. Blašķe varēja būt svārku, bikšu vai mēteļa kabatā. "Mājā ar rozmarīnu" viņš, protams, mēteli novilcis, un mis Keltropa to iekārusi priekšnama skapī. Pie Braisa viņš mēteli uzsviedis uz krēsla. Blašķi laikam neviens nav redzējis. Patiesībā indi iebērt varēja ikviens no viņiem — gan Kedža, gan Keltropa, gan Marlija, gan Braiss un Letems. Tam nebija jānotiek obligāti vakar.

Pie sevis Ādams atzīmēja, ka šajā sarakstā trūka mis Dalglišas. Tomēr tas vēl neko nenozīmēja.

— Nevaiiet uz priekšu, iekams nav pataloganatoma slēdziena, — turpināja Rekless. — Pagaidām es nezinu, kas tā bija par indi. Kad uzzināšu, veiksies labāk. Domāju, ka tās izcelsmi noteikt nebūs grūti, jo tā taču nav aptiekā gatavota mikstūra.

Dalglišs nodomāja, ka viņam daudzmaz ir priekštats par indes tipu un kā tā radusies. Taču viņš neko neteica. Šajā lietā teorijas jau tā bija par daudz, krietni vairāk nekā faktu. Prātīgāk sagaidīt sekcijas rezultātus. Taču, ja taisnība būs Reklesam, tad noskaidrot, kam inde piederējusi, nebūs vienkārši. Šis avots bija pieejams praktiski visiem Monksmiras iemītniekiem. Dalglišam pat sametās inspektora žēl.

Kādu laiciņu viņi klusēja. Pauze kļuva diezgan neomulīga. Dalglišs juta, ka starp viņiem aug spriedze. Kāds ir Reklesa garastāvoklis, viņš varēja tikai minēt, bet savukārt izjuta pret inspektoru nepatiku un bezspēcīgas dusmas par savu neveiklību. Dalglišs sarunu biedrā skatījās ar novērotāja interesi, prātā sastādot mutvārdu portretu. Plati plakani vaigu kauli, pie mutes āda gluda un balta, acu kaktiņi noslīdējuši lejup, augšējie plakstiņi nedaudz raustās (vienīgi tas liecināja, ka Reklesam ir nervi). Uzsvērti parasta, tāda kā bezpersoniska seja. Un tomēr ar visu skaidri redzamo nogurumu un maisam līdzīgo lietusmēteli inspektors atstāja personības un pie tam spēcīgas personības iespaidu. Varbūt ne visai simpātiskas, tomēr spilgtas.

Acīmredzot pieņēmis kādu lēmumu, Rekless pēkšņi pārtrauca klusumu:

—  Grāfistes policijas priekšnieks nolēmis lūgt palīdzību Skotlendjardam. Viņš teica, ka galīgo lēmumu pieņemšot rit no rita. Taču es domāju, ka lēmums jau ir pieņemts. Viens otrs varbūt teiks, ka drusku par vēlu.

Dalglišs nezināja, ko atbildēt. Rekless, uz viņu neskatīdamies, piebilda:

—       Kā liekas, priekšnieks ir ar jums vienisprātis, ka šie divi noziegumi ir saistīti.

"Vai tikai viņš mani neapvaino par to, ka esmu savā pusē piesaistījis policijas priekšnieku?" nodomāja Dalglišs. Patiesībā viņam vēl nav bijusi iespēja izklāstīt inspektoram savu "viedokli", bet saikne starp abiem noziegumiem patiesi šķita acīm redzama.

Dalglišs to atkārtoja un teica:

—      Kad vakar biju Londonā, man pēkšņi iešāvās prātā doma, kā varēja nonāvēt Morisu Setonu. Pagaidām tas ir tīrs minējums. Nav ne jausmas, vai pierādījumus varēsim vispār dabūt. Taču

man liekas, ka es nekļūdos.

• • 9 •••• i •

Viņš īsi izstāstīja savu versiju, visiem spēkiem cenzdamies

runāt pavisam mierīgi, lai inspektors viņa balsī nesaklausītu kritiku vai vēl ļaunāk — pašapmierinātu intonāciju. Rekless klusēdams noklausījās un jautāja:

— Kāpēc jūs tā domājat?

—       Nevaru pateikt. Dažas sīkas detaļas: Setona testaments, viņa uzvedība "Kortesklubā" pie galda, pastāvīgā vēlēšanās uzturēties vienā un tai pašā "Miroņu kluba" istabā un, beidzot, viņa mājas arhitektūra.

—      Pieņemsim, ka tā tas ir. Bet mēs nekad to nevarēsim pierādīt. Vienīgi, ja slepkava sāks panikot un pats atzīsies.

— Var pameklēt slepkavības ieroci.

— Tas ir pārāk dīvains, mister Dalgliš.

— Taču pilnīgi drošs.

Rekless izņēma no kabatas karti un izklāja uz galda. Viņi noliecās pār to, un inspektora zīmulis sāka meklēt divdesmit jūdžu sektorā ap Monksmiru.

— Šeit.

— Vai šeit. Kā slepkava es dotu priekšroku dziļākai vietai.

—      Tikai ne jūrā, — piezīmēja Rekless. — Paisums var izskalot krastā. Kaut gan diezin vai kādam ienāktu prātā saistīt to ar Morisa Setona nāvi.

—      Bet jums? Nē, slepkava neriskētu. Labāk šo lietu noslēpt tā, lai neatrastu, bet, ja atrastu, tad ne sevišķi ātri. Tātad jāmeklē kādā pamestā šahtā, kanālā vai upē.

Rekless iezīmēja kartē trīs mazus krustiņus.

— Sākumā pamēģināsim šeit. Ceru, ka jūs neklūdāties, mister Dalgliš. Citādi mēs velti zaudēsim laiku, bet mums klāt nākusi vēl viena nāve.

Inspektors salocīja karti un, ne vārda nebildis, aizgāja.

3

Pēc vakariņām ieradās viesi. Sēlija Keltropa ar savu māsasmeitu, Letems un Braiss kā norunājuši cits aiz cita steidzās uz drošo, mierīgo Džeinas Dalglišas paspārni — dažs, nevērojot slikto laiku, bija atnācis kājām, cits atbraucis ar mašīnu. "Pentlande" bija tāda kā neitrāla teritorija, šeit radās mierinoša normāluma ilūzija, šeit vienmēr bija glābiņš no naidīgās nakts tumsas, gaišs un silts. Vējš pārmaiņus te kauca, te auroja; straujais paisums dārdēja pār oļiem piekrastē. Pat "Pentlandes" viesistabā šī dārdoņa bija labi dzirdama. Palaikam mākoņu spraugās parādījās mēness un lēja pār Monksmiru savu mironīgo spozmi; pa logu varēja redzēt vētru visā tās varenībā: vēja locītos, čīkstošos kokus, balto, nemierīgo jūras klaidu.

Viesi, ko neviens nebija ielūdzis, salīkuši gāja pa celiņu uz ieejas durvīm, atgādinot cilvēkus, kuri glābjas no laupītājiem.

Pusdeviņos bija sapulcējusies visa sabiedrība. Trūka tikai Silvijas Kedžas, pēc kuras neviens nebija pacenties aizbraukt. Viesistabā bija sapulcējušies visi, kas šeit bija pirms piecām dienām. Dalglišu pārsteidza tas, kā visi šie ļaudis bija mainījušies. Pagājušo reizi viņi bija saintriģēti un nedaudz satraukti par Setona pazušanu. Tagad visus bija pārņēmis uztraukums un bailes, neatvairāmas asiņu un nāves vīzijas. Bailes bija vērojamas katrā klātesošajā, tās nevarēja paslēpt aiz bravūras un cenšanās izlikties, ka nekas nav noticis.

Moriss Setons bija miris tālu Londonā un, iespējams, dabiskā nāvē. Protams, tas, kurš viņu nonāvēja (ja tā bija slepkavība) vai jau mirušu sakropļoja, varētu būt nevis no Monksmiras, bet gan no Londonas. Turpretī Digbijs bija nogalināts šeit un viņa nāvi par dabisku nekādi nebija iespējams uzskatīt. Tiesa gan, Sēlija Keltropa šādu mēģinājumu izdarīja. Viņa sēdēja krēslā pie kamīna, neglīti izvērsusi ceļus un uzlikusi rokas saviem masīvajiem gurniem.

—  Kāda šausmīga traģēdija! Nabaga zēns! Mēs laikam nekad neuzzināsim, kas viņu piespiedis spert tik šausmīgu soli. Digbijam taču bija viss: jaunība, bagātība, talants, skaistums, pievilcība.

Šo pārsteidzoši nereālistisko nelaiķa raksturojumu klātesošie noklausījās kapa klusumā.

Tad Braiss teica:

—  Bagātība varbūt viņam bija. Jebkādas perspektīvas kļūt bagātam. Bet pārējam, ko jūs, Sēlija, teicāt, es nevaru piekrist. Nabadziņš bija neapdāvināts, patmīlīgs, gļēva niecība ar nepievilcīgu ārieni. Tā jau nav, ka es pret viņu izjustu antipātijas, bet fakts paliek fakts. Un kurš gan ticēs, ka Digbijs izdarījis pašnāvību?

— Pie velna, kāda pašnāvība! — Letems eksplodēja. — Sēlija arī pati tai netic. Vai jūs kaut reizi dzīvē varētu teikt patiesību, ko? Atzīstieties, ka jūs esat tikpat pārbaidīta kā pārējie.

— Es nemaz neesmu pārbaidīta, — ar pašcieņu iebilda Sēlija.

—  Žēl, — acīm ieziboties, indīgi piezīmēja Braiss. Rūķa sejai līdzīgie vaibsti saverkšķījās ļaunā priekā, viņš uzreiz it kā atdzīvojās un vairs neatgādināja dzīves nogurdinātu večuku. — No Digbija nāves jūs taču gūtu tiešu labumu. Pat pēc divkāršas mantojuma nodokļa samaksāšanas jūs saņemsiet apaļu summu. Ja nemaldos, Digbijs pēdējā laikā bieži viesojās pie jums. Pag, viņš taču vēl vakar pie jums pusdienoja! Jums nemaz nebija grūti iebērt viņa blašķē kaut kādu pulverīti. Jūs taču no visiem vienīgā zinājāt, ka Digbijs to vienmēr nēsā līdzi. Atcerieties, jūs mums stāstījāt šajā pat istabā.

— Un kur, pēc jūsu domām, es varēju dabūt arsēnu?

—  Ahā, Selij! Mēs nemaz nezinājām, ka tas bijis arsēns. Cik nepārdomāta frāze! Ja šeit būtu tikai es ar Oliveru, bet teiktais var nonākt arī līdz inspektoram. Ceru, ka jūs viņam par arsēnu nestāstījāt?

—  Es nevienam neko neesmu stāstījusi. Bet inspektoram es vienkārši atbildēju uz jautājumiem — sīki un patiesi. Un arījums ar Oliveru iesaku darīt to pašu. Nesaprotu, kāpēc jums gribas, lai Digbija nāve noteikti būtu slepkavība. Jums abiem ārkārtīgi patīk dažādas pretīgas lietas.

—  Mēs izjūtam pretīgu kaislību pret faktiem, — sausi piezīmēja Letems.

Taču viņa teiktais Sēliju nemaz neuztrauca.

— Nu, ja tā ir bijusi slepkavība, tad mūsu Džeinai Dalglišai ir ļoti veicies, ka viņa līķi ir atradusi nevis vienatnē, bet gan kopā ar Ādamu. Citādi varētu rasties aizdomas. Blakus bija Skotlendjarda superintendants, un viņš nu gan zināja, kāda nozīme ir pēdām un dažādiem pierādījumiem, kas palikuši nozieguma vietā.

Dalglišs pat neattapa, kā reaģēt uz tik divdomīgu piezīmi, un nodomāja, vai Sēlija gadījumā nav aizmirsusi, ka arī viņš sēž viesistabā. Un patiesi, neviens no klātesošajiem uz Ādamu pat nepaskatījās.

—  Kādas gan aizdomas varētu rasties? — viltīgi jautāja Letems.

Braiss iesmējās:

— Jūsu vietā, Sēlija, es gan neturētu aizdomās mis Dalglišu. Citādi pavisam drīz jums nāksies saskarties ar ļoti delikātu problēmu. Mūsu saimniece patlaban gatavo kafiju. Vai jūs savu tasi izdzersiet vai slepeni izliesiet puķu podā?

Elīza Marlija aizsvilās:

— Vienreiz aizverieties, jūs abi! Digbijs Setons ir miris, pie tam šausmīgā nāvē. Iespējams, ka jūs viņu sevišķi nemīlējāt, bet viņš ari bija cilvēks. Turklāt Digbijs prata gūt prieku no dzīves. Pieņemsim, ka jūs dzīvojat savādāk, bet kas gan tur sevišķs? Digbijam patika sapņot par saviem muļķīgajiem naktsklubiem, par to, kā viņš rīkosies ar naudu. Tas jūsos izraisīja nicinājumu, bet viņš taču neko sliktu jums nav izdarījis. Tagad viņš ir miris. Un nogalinājis viņu ir kāds no mums. Es neredzu te ieganstu jokiem.

—  Nesatraucies, mīļā, — skanīgi un izjusti teica Sēlija, neapzināti pāriedama uz to intonāciju, ar kādu viņa diktēja visaizkustinošākos darbu fragmentus. — Mēs visi esam pieraduši pie Džastina. Viņš ar Oliveru nevarēja nīst ne Moriju, ne Digbiju.Vai gan iespējams cerēt, ka šie ļaudis ievēros pieklājību, nemaz nerunājot par cieņas parādīšanu mirušo piemiņai? Baidos, ka šie abi nevienu nemīl kā tikai sevi. Visīstākie egoisti.

Egoisti un skauģi. Viņi nespēja Morisam piedot viņa rakstnieka talantu. Paši prot tikai kritizēt citu uzrakstīto un ņirgāties par radošām spējām. Ak, tā ir ļoti izplatīta parādība, parazīta skaudība pret patiesu mākslinieku. Atcerieties Morisa lugu. Olivers vienkārši to saplosīja, jo nespēja samierināties ar cita cilvēka panākumiem.

— Ak jūs par to ludziņu! — iesmējās Letems. — Mīļā Sēlija, ja nu Morisam gribējās emocionāli izlādēties, tad vajadzēja aiziet pie psihiatra, nevis to visu dramatiska sacerējuma veidā uzgāzt nabaga skatītājam. Lai būtu dramaturgs, ir vajadzīgas vismaz trīs lietas: jāprot rakstīt dialogi, jāizprot, kas ir dramatisks konflikts, un kaut drusciņ jāzina skatuves iekārtojums.

Tas bija Letema iecienītais jājamzirdziņš, un Sēlija šai replikai nepievērsa nekādu uzmanību.

— Lūdzu, Oliveiļjums nav man jāstāsta par profesionālo meistarību. Kad jūs kaut ko uzrakstīsiet, kur būs kaut minimāls radoša darba iedīglis un oriģinalitāte, tad ari parunāsim par šo tematu. Ari uz jums, Džastin, tas attiecas.

— Bet kā tad ar manu romānu? — Braiss apvainojās.

Sēlija līdzjūtīgi paskatījās viņā un smagi nopūtās. Par Braisa

romānu labāk neizteikties. Dalglišs aptvēra, par ko notiek vārdu maiņa: ar minēto bija jāsaprot sens, apjoma ziņā ļoti pieticīgs sacerējums, kas izcēlās ar smalku emocionalitāti un ko labi vērtēja kritika; taču, lai kaut ko tādu atkārtotu, spēka viņam jau bija par maz.

Elīza Marlija iesmējās:

—  Ā, tā pati grāmatele, par kuru rakstīja, ka tajā jūtas un darbība ir kā vidējā stāstā? Jā, patiesībā tas ari nebija nekas vairāk kā stāsts. Iedomājieties — pat es spētu izjust aizkustinājumu simt piecdesmit lappusēs.

Dalglišs negaidīja, kamēr Braiss sāks izkliegt savus iebildumus. Strīds pārvērtās par literāru ķīviņu. Ādams jau sen bija iepazinis šo rakstnieku noslieci, bet pašam piedalīties cīninā negribējās. Nākošais posms noteikti būs vēršanās pie viņa kā pie šķīrējtiesneša. Pēc tam strīdnieki čakli ķersies pie viņa dzejoļu nežēlīgas analīzes. Protams, parastā strīdēšanās novērsa klātesošo domas no slepkavības, tomēr nebija vislabākais paņēmiens, kā īsināt vakaru.

Dalglišs pavēra durvis, lai ielaistu krustmāti, kura nesa paplāti ar kafijas krūzi, un, izmantodams atbilstošu mirkli, izslīdēja no viesistabas. Pamest krustmāti šādā situācijā nebija sevišķi glīti, bet Ādams zināja, ka viņa ir mazāk jūtīga pret viesu ļaunajiem asumiem nekā viņš.

Savā istabā, ar akmens grīdu droši nošķirtā no strīdnieku balsīm, bija mierīgi un ļoti klusi. Dalglišs atbīdīja bultu logam, kurš bija vērsts uz jūru, un, satverot abām rokām, ar lielām pūlēm atgrūda vaļā abas puses — tik stipri pūta vējš. Istabā ielauzās viesulis, pačaukstināja gultas pārklāja krokas, noslaucīja no galda papīrus, ātri, it kā ar neredzamu roku uz naktsgaldiņa pārlapoja Džeinas Ostinas sējumu. Gandrīz vai nosmakdams, Ādams ar krūtīm piespiedās palodzei, atviegloti pavērsdams seju pretī aukstajām šļakatām, un uz lūpām tūlīt sajuta sāls garšu.

Kad viņš aizvēra logu, klusums kļuva vēl dziļāks. Piekrastes bangu rēkoņa pārvērtās klusinātā dunoņā, kas atskanēja kaut kur iztālēm no nezināma krasta.

Bija auksti. Dalglišs uzmeta plecos rītasvārkus un ieslēdza elektrisko sildītāju. Pēc tam viņš salasīja vēja izsvaidītos papīrus un pārspīlētā rūpībā sakārtoja līdzenā kaudzītē, ko uzlika uz mazā rakstāmgalda. Šķita, ka baltās lapas pārmetoši raugās Ādamā, un viņš atcerējās, ka tā arī nav aizrakstījis Deborai. Ne jau slinkuma dēļ un nejau tādēļ, ka viņš būtu briesmīgi aizņemts ar izmeklēšanu. Dalglišs labi saprata, kāpēc. Viņš vienkārši baidījās. Baidījās sevi saistīt vēl vairāk, iekams nav pieņēmis galīgo lēmumu. Bet šodien tas likās tikpat tāls kā tai dienā, kad viņš ieradās Monksmirā. Atvadoties no Deboras, Ādams nešaubījās, ka viņa saprot, ko šis brauciens nozīmē viņiem abiem; zina, ka viņš no Londonas bēg ne tikai atpūsties pēc iepriekšējās izmeklēšanas uztraukumiem. Citādi Debora nebūtu laidusi vinu vienu

>

uz Monksmiru — tik aizņemta vina savā darbā gan nebija. Taču Ādams viņu līdzi neaicināja, un viņa neiebilda. Tikai atvadoties teica: "Kad būsi Blaiboro, atceries mani." Tur viņa bija gājusi skolā, Safolku labi pazina un mīlēja. Dalglišs viņu atcerējās. Un ne tikai Blaiboro. Viņam pēkšņi ļoti sagribējās Deboru redzēt. Tik stipri, ka visas šaubas un pārdomas atkāpās. Redzēt viņas seju, dzirdēt balsi, bet viss pārējais — bailes, neticība sev — bija nesvarīgs un nereāls, kā murgs rīta saules staros. Būtu labi ar

Deboru parunāt pa telefonu, taču aparāts atradās lejā, viesistabā. Dalglišs iededza galda lampu, apsēdās un atskrūvēja pildspalvas uzgali. Kā dažkārt, viņam vārdi radās paši no sevis bez jebkādas piepūles. Ādams, gandrīz nedomādams, tos pierakstīja un pat nejautāja sev, cik viņš šai brīdī ir patiess.

"Kad būsi Blaiboro, atceries mani," Tu teici, un pasaulē šķita esam Uzticams spēks, kas tevi saista ar mani. Tu manu prātu esi apbūrusi, Tas atkal ilgojas svētajā vietā Atcerēties vaigu, ko nevar aizmirst, Vēlreiz rast tikšanos ar tevi. Gan Blaiboro, gan, kur vien gribi, Nav lemts man dvēselei būt brīvai.

Šis ir metafizisks sacerējums, kā vairums maznozīmīgo, ar slēptu domu rakstīto dzejoļu. Un tu zini, tieši ar kādu domu. Neņemos apgalvot, ka gribēju, lai tu būtu kopā ar mani. Bet es noteikti gribēju būt kopā ar tevi. Šeit lidinās nāves un riebeklības gari. Nezinu, kurš no tiem ir sliktāks. Ja vien ļaus tas Kungs un Safolkas policija, piektdienas vakarā es būšu Londonā. Būšu priecīgs, ja tevi tai laikā sastapšu Kvīnhaitā."

Acīmredzot vēstulei bija vajadzīgs ilgāks laiks, nekā Dalglišam šķita. Krustmāte pieklauvēja pie durvīm un teica:

— Ādam, viesi iet prom. Vai tu nevēlies no viņiem atvadīties?

Dalglišs kopā ar krustmāti nokāpa lejā. Viesi tik tiešām bija

jau pie durvīm. Ādams pārsteigts ievēroja, ka pulkstenis rāda jau divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Viņam neviens nepievērsa uzmanību, tāpat kā iepriekš nebija ievērojis viņa prombūtni. Kamīnā uguns bija apdzisusi, palikusi tikai baltu pelnu kaudzīte. Braiss palīdzēja Sēlijai Keltropai uzvilkt mēteli.

— Ak, cik gan neglīti mēs rīkojāmies, ka nosēdējām tik ilgi, — viņa teica. — Man ir tik agri jāceļas. Vakarā no "Setonhausa" piezvanīja Silvija un palūdza no rita viņu aizvest uz viesnīcu pie Reklesa. Viņa grib ziņot kaut ko ļoti svarīgu.

Stāvēdams uz sliekšņa, Letems pagriezās atpakaļ.

— Ko viņa ir nodomājusi?

—  Kā lai es to zinu, mīļo Oliver? — mis Keltropa paraustīja plecus. — Viņa lika manīt, ka zina kaut kādus apstākļus, kuri saistās ar Digbiju. Visdrīzāk gan Silvija vienkārši fantazē, jūs taču viņu pazīstat. Un es nevarēju viņai atteikt.

— Viņa pat neko nepaskaidroja? — Letems neatlaidās.

— Nē. Man negribējās iztaujājot sagādāt viņai apmierinājumu. Starp citu, no rīta es gan pārāk nesteigšos. Ja vētra neaprims, diez vai man izdosies nakti izgulēt.

Bija skaidri redzams, ka Letems grib Sēlijai vēl kaut ko jautāt, bet viņa jau bija izgājusi pa durvīm. Tad viņš izklaidīgi atvadījās no saimnieces un sekoja pārējiem. Drīz vien Dalglišs izdzirda

aizcērtamies automobiļu durvis un ierūcamies motorus. >

4

Dalglišu pamodināja vēja auri. Viesistabā pulkstenis nosita trīs, un viņa pirmā doma bija: cik dīvaini, ka tāda maiga un neuzmācīga skaņa var izlauzties cauri negaisa radītai kakofonijai. Ādams gulēja un klausījās. Miegs pamazām izgaisa, to nomainīja vispirms nenoteikta patīkama sajūta, pēc tam viegls nemiers. Dalglišam patika šīs Monksmiras vētras. Bauda bija zināma un saprotama: briesmu piegarša, ilūzija, ka lidinies pār haosu un bezdibeni, pretstats starp silto gultu un vēja plosīšanos ārā naktī. Ādams nemaz nejutās satraukts. "Pentlande"jau četrus gadsimtus iztur Safolkas vēju triecienus. Arī šoreiz tā nesabruks. Iepriekšējos gados Dalglišam ne reizi vien bija nācies dzirdēt tādas pašas skaņas. Četrus gadsimtus cilvēki gulēja negaisa naktīs zem šī jumta un klausījās jūras krākšanā. Viena vētra ir līdzīga otrai: aprakstīt tās var tikai ar nodeldētu štampu palīdzību.

Ādams gulēja un klausījās, kā vējš līdzīgi satracinātam zvēram sitas sienās, kā nepārtraukti rēc piekrastes bangas, cik vienmuļi šalc lietus, kā retos pieklusuma brīžos nojumta uz palodzes birst sīki olīši. Divdesmit minūtes pirms četriem vētra likās pēkšņi pierimusi. Uz mirkli iestājās tāds klusums, ka Dalglišs varēja dzirdēt pat savu elpu. Drīz vien viņš atkal iesnaudās.

Dalglišu no jauna pamodināja tik niknas vēja brāzmas, ka visa māja drebēja. Jūra dārdēja tā, it kā grasītos savus viļņu vālus velt tieši virsū "Pentlandei". Līdz šim Dalglišs neko tādu nebija dzirdējis. Gulēt tādā dārdoņā nebija iespējams. Ādamam radās nepārvarama vēlēšanās piecelties un apģērbties.

Kad viņš iededza gaismu, istabas durvīs parādījās krustmāte, viņas vecā rūtainā rītakleita bija aizpogāta, mati smagā vilnī izlaisti pār pleciem.

—  Atnācis Džastins, — teica krustmāte. — Viņš domā, ka būtu jāaprauga Silvija Kedža. Iespējams, ka viņu vajadzēs iznest ārā no mājas — jūra ir pārplūdinājusi krastu.

Dalglišs pasniedzās pēc drēbēm.

— Kā viņš ienāca? Es neko nedzirdēju.

— Pēc manām domām, nav nekāds brīnums. Tu laikam gulēji. Džastins ir atnācis kājām. Viņš stāsta, ka ceļš esot pārplūdis un ar mašīnu atbraukt neesot iespējams. Mums nāksies iet pāri zemesragam. Džastins mēģinājis piezvanīt krasta apsardzei, taču ar to neesot sakaru.

Krustmāte izgāja, un Dalglišs lādēdamies steidzīgi apģērbās.

Labi ir gulēt siltumā un omulībā, klausoties vētras auros; bet pavisam citādi ir tad, kad jākūņojas pa visiem vējiem appūsto zemesragu, meklējot piedzīvojumus, kas pa prātam būtu ja nu vienīgi puišelim — asu izjūtu cienītājam vai arī nelabojamam romantiķim.

Ādams nespēja nomākt nejēdzīgo aizkaitinājumu pret Silviju Kedžu, it kā viņa pati visā būtu vainīga. Nu kuram gan vēl, ja ne viņai vajadzētu zināt, vai "Ādmiņu māja" spēj izturēt vētru vai ne! Visdrīzāk gan Braiss pārspīlē. Ja "Ādmiņu māja" izturēja 1953. gada plūdus, tad izturēs arī šoreiz. Bet meitene taču ir krople. Patiesi, jāpārbauda, kā viņai klājas. Tomēr gaidāmā pastaiga būs ārkārtīgi nejauka. Labākā gadījumā nogurdinoša, nepatīkama un nevajadzīga. Sliktākā gadījumā, it īpaši ņemot vērā Braisa piedalīšanos, tā draud pārvērsties farsā.

Kad Dalglišs nokāpa lejā, krustmāte viesistabā viņu jau gaidīja. Viņa bija paguvusi sakravāt mugursomu, sagatavot termosu un pilnīgi apģērbties. Ienākot brāļadēla istabā, rītakleitu viņa bija droši vien uzvilkusi virs parastā ģērba. Pēkšņi Dalglišs saprata, ka Braisa ierašanās krustmātei nebija negaidīta un ka Silvija Kedža, iespējams, patiesi ir briesmās. Braiss, tērpies smagā, garā vaskadrānas lietusmētelī ar milzīgu jūrnieku kapuci, stāvēja istabas vidū slapjš un spīdīgs, atgādinot dzīvu reklāmu zivju konserviem. Rokās Braiss turēja resnas virves rituli, viņa izskats atbilda priekšstatam par profesionālu glābēju, kurš pilnīgi nodevies savam cēlajam darbam.

—  Ja tur yajadzēs iekļūt peldus, tad visas cerības gulsies uz jums, dārgo Ādam, — viņš paziņoja. — Man, ak vai, ir astma, — Braiss pašķielēja uz Dalglišu un sērīgi piebilda: — Un jāsaka — ari peldēt es neprotu.

—  Protams, protams, — sāji nomurmināja Dalglišs. Vai patiešām Braiss domā, ka šādā naktī nāksies vēl peldēt? Taču nebija jēgas iebilst. Dalglišs jutās kā cilvēks, kas ieķēpājies jau iepriekš zināmā muļķīgā pasākumā, bet atteikties trūkst dūšas.

—  Līzai un Sēlijai es nezvanīju, — turpināja Braiss. — No viņām maz labuma. Pie tam ceļš ir applūdis — viņas tāpat nebūtu varējušas atkļūt šurp. Letema nebija mājās. Tādējādi mums nāksies darboties divatā.

Letema prombūtne Braisu, šķiet, nemaz nepārsteidza. Dalglišs nolēma pagaidām atturēties no jautājumiem par šo tematu. Problēmu bija pietiekami ari bez tā. Un tomēr, kurp šādā naktī varēja doties Letems? Vai patiešām visi Monksmiras iedzīvotāji ir prātā jukuši?

Viņi devās pāri zemesragam; iešana atņēma visus spēkus, tādēļ Dalglišs vairs nedomāja par Letemu. Stāvus iet nebija iespējams — uz priekšu nācās virzīties salīkušiem kā zvēriem, bridi pa brīdim ļaujot atpūsties stingajiem muskuļiem; visi trīs tad nometās ceļos, atspiedās ar plaukstām pret zemi un gaidīja, līdz elpot kļūs vieglāk, un pēc tam devās tālāk. Tiesa, ārā bija siltāk, nekā Dalglišam sākumā likās, ari pierimušais lietus drīzāk atsvaidzināja seju nekā to slapināja. Palaikam, nonākot krūmu aizsegā, iet kļuva vieglāk un tad viņi kā bezmiesīgi gari viegli slīdēja pa silto, pēc lapām smaržojošo tumsu.

Kārtējo reizi iznākuši klajā vietā, viņi krastmalā ieraudzīja "Klostera priekšnieka namu". Logi bija apgaismoti, un māja atgādināja vētrainā jūrā peldošu okeāna kuģi.

— Es domāju, ka būs labāk, ja mis Dalgliša ieies pie Sinklera, — kliedza Braiss, atkal ievilcis aizsegā Dalglišu un viņa krustmāti. — Viņi neguļ un var mums palīdzēt. Vajag garas trepes. Vislabāk būtu, ja jūs, Ādam, mēģinātu pa Ādmiņu ielu nokļūt tieši pie mājas — varbūt ūdens līmenis nav pārāk augsts. Bet viņi lai apiet apkārt un pamēģina nokāpt tur no augšas ziemeļpuses. Un lai paņem līdzi trepes.

Braiss vēl nebija paguvis izklāstīt savu pārsteidzoši precīzo, noteikto plānu, kad mis Dalgliša bez liekām runām jau soļoja uz "Klostera priekšnieka namu". Ādams bija mazliet pārsteigts par viņam pēkšņi atvēlēto varonīgo misiju un pārmaiņām, kas bija notikušas ar Braisu. Dzīvē mazajam vīrelim acīmredzot trūka iespēju darboties. Pazudis kaut kur bija pat viņa pastāvīgais manierisms. Sajūta, ka esi pakļautais, kurš pilda pavēles, Dalglišam bija jauna un, iespējams, nepavisam ne nepatīkama. Tomēr viņš nespēja līdz galam noticēt, ka patiesi draud briesmas. Ja Silvijas Kedžas māja ir tik tiešām apdraudēta, tad Braisa plāns ir saprātīgs.

Tas, ka briesmas ir reālas, atklājās, kad viņi nonāca stāvās kraujas malā un ieraudzīja lejā "Ādmiņu namu". Mēness gaismā appludinātā noeja likās sniegbalta no putām, dārza celiņš bija zem ūdens, viļņi jau skalojās pie durvīm. Pirmajā stāvā dega gaisma. Zemā neglītā māja izskatījās vientuļa un neaizsargāta. Tomēr Braiss bija gaidījis visļaunāko.

— Ūdens vēl nav pacēlies pārāk augstu, — viņš iešņāca Dalglišam ausī. — Ar virves palīdzību jūs tur varat nokļūt. Dīvaini, es biju pārliecināts, ka viss jau applūdis. Varbūt ūdens līmenis vairāk nemaz necelsies. Pagaidām sevišķas briesmas nedraud. Jums tomēr vajadzētu doties turp.

Braisa balsī skanēja gandrīz vai vilšanās.

Ūdens bija neticami auksts. Dalglišs zināja, ka būs auksti, taču pirmajā mirklī viņam aizrāvās elpa. Viņš norāva lietusmēteli, jaku un palika tikai svīteri. Ap jostasvietu Ādams apsēja virvi, kuras otru galu Braiss stingri turēja un pamazām collu pēc collas atlaida. Spēcīga straume sitās Ādamam krūtīs, un viņš tikai ar pūlēm turējās kājās. Dažreiz viņš paklupa kādā bedrē un zaudēja līdzsvaru. Tad bija jāķepurojas un jāturas pie virves, lai nenokļūtu zem ūdens. Tādā straumē peldēt nevarēja. Beidzot Dalglišs sasniedza lieveni un ar muguru atspiedās pret durvīm. Kājas līdz potītēm palika ūdenī, un katrs nākošais vilnis kāpa aizvien augstāk. Aizelsies Ādams māja ar roku Braisam, lai atlaiž virvi. Atbildot cilvēka figūriņa pretējā krastā sāka dzīvespriecīgi māt ar rokām, taču virve neatslāba — Braiss to bijajpiesējis pie koka. Viņa žesti acīmredzot pauda līksmi par to, ka Ādams sasniedzis mērķi. Dalglišs sevi nolamāja, ka drāzies ūdenī, iepriekš ar Braisu nenorunājis, kuram no viņiem virve paliks. Kliegt nebija jēgas. Ja Ādams nedomāja mūžīgi palikt uz lieveņa, piesiets pie koka (situācija bija jau tā pietiekami komiska), tad virve jāatdod Braisam. Dalglišs atsēja virvi,un figūriņa otrā krastā sāka enerģiski darboties ar rokām, virvi uztinot.

Vējš bija nedaudz rimis, bet uz Dalgliša kliedzienu mājā neviens neatbildēja. Viņš pagrūda durvis, taču tās nepadevās. Kaut kas iekšpusē traucēja tās atvērt. Ādams grūda no visa spēka, un vērtne lēni izkustējās no vietas, stumjot kaut ko smagu, maisam līdzīgu. Kad sprauga bija pietiekami plata, Dalglišs ielīda priekšnamā un ieraudzīja, ka uz grīdas guļ nevis maiss, bet gan Olivers Letems. Ķermenis aizņēma gandrīz visu mazo priekšnamu; galva atradās uz otrā stāva trepju pirmā pakāpiena. Likās, ka Letems ir atsities pret stenderi — aiz kreisās auss bija sarecējušas asinis, bet ievainojums virs labās acs vēl asiņoja. Dalglišs pietupās. Latems bija dzīvs un sāka atgūt samaņu. Sajutis uz sejas kādu roku, viņš ievaidējās, atrāva galvu un izvēmās. Pelēkās acis atvērās, nesekmīgi mēģināja sakoncentrēties, tad atkal aizvērās.

Dalglišs apskatīja spilgti apgaismoto viesistabu. Uz dīvāna saspringtā pozā bija sastingusi meitene. Ovālā seja, melno matu ietverta, šķita mironīgi bāla. Lielās, melnās acis uzmanīgi un vērtējoši raudzījās uz Dalglišu. Meitene ūdenim nepievērsa nekādu uzmanību, tas jau viļņojās uz grīdas.

— Kas te notika? — jautāja Dalglišs.

— Viņš bija atnācis mani nogalināt, — mierīgi atbildēja Silvija. — Man pie rokas bija tikai papīru prese. Es to sviedu, un viņš krita. Man likās, ka viņš atsitās arī ar galvu. Domāju, ka viņš ir miris.

—  Dzīvs, — īsi izmeta Dalglišs. — Nekā briesmīga. Viņu no šejienes būs jāaiznes. Pēc tam es atgriezīšos pēc jums.

Viņa viegli paraustīja plecus: — Bet kāpēc mēs kopā nevarētu aiziet pa celiņu? Jūs taču kaut kā esat atnācis.

Dalglišs asi atbildēja:

— Tāpēc, ka ūdens man jau ir līdz padusēm un gandrīz gāž no kājām. Es nevaru divus panest — jūs esat bezpalīdzīga un viņš — paģībis. Nē, mēs pārcelsimies uz otro stāvu. Ja nepieciešams, līdīsim uz jumta.

Viņš uzcēla Letemu uz pleca un ar grūtībām iztaisnojās. Kāpnes bija šauras un stāvas, slikti apgaismotas, taču šaurība līdzēja. Varēja Letemu ar rokām neturēt, bet gan ķerties pie margām un vilkties augšup. Par laimi, kāpnēm bija tikai viens laids. Augšējā laukumiņā Dalglišs sataustīja slēdzi un iededza gaismu otrā stāva koridorā. Ādams centās atcerēties, kurā istabā atradās logs, pa kuru varēja nokļūt uz jumta. Pēc tam pagrūda durvis, kuras veda pa kreisi, un atkal taustījās gar sienu, meklēdams slēdzi. Tam vajadzēja dažas sekundes. Viņš stāvēja uz sliekšņa, ar vienu roku pieturēdams Letema ļengano ķermeni, bet ar labo roku taustīdams sienu, ieelpodams sasmakušo, pēc pelējuma smirdošo, neveselīgi salkano istabas gaisu. Beidzot gaisma iedegās, un kaila spuldze pie pašiem griestiem apgaismoja telpu. Agrāk tā acīmredzot bija bijusi misis Kedžas guļamistaba, un kopš tiem laikiem šeit neviens neko nebija aizticis. Smagas neglītas mēbeles. Milzīga apklāta gulta gandrīz gar visu sienu. Mitruma un sairuma smārds. Dalglišs uzmanīgi nolika Letemu gultā un piegāja pie loga. Viņš nebija kļūdījies — logs bija iebūvēts nolaidenajos griestos, un pa to varēja nokļūt uz jumta. Tas bija mazs, kvadrātveidīgs un atradās tajā pašā pusē, kur dārzs un noeja uz jūru. Tagad no mājas varēja izkļūt tikai pa šo ceļu.

Dalglišs nokāpa viesistabā pēc meitenes. Ūdens jau sniedzās līdz jostas vietai, un Silvijai bija vajadzējis uzrausties uz dīvāna — viņa tur stāvēja, turēdamās pie plaukta. Ādams ievēroja, ka kaklā viņai pakārta maza plastmasas somiņa. Acīmredzot tajā atradās viss vērtīgākais. Silvija aplaida skatienu istabai — vai vēl kaut kas nav aizmirsts. Dalglišs ar pūlēm nokļuva līdz dīvānam — pat šeit, četrās sienās, straume bija spēcīga. Nez vai tādu spiedienu māja ilgi varēs izturēt. Protams, nedaudz mierināja doma, ka tā ir izturējusi visus iepriekšējos plūdus, bet vai gan iespējams paredzēt, cik spēcīga vētra būs tagad? Iepriekšējos gados ūdens bija droši vien cēlies pat augstāk, bet diez vai tā spiediens bija tik drausmīgs. Dalglišam šķita, ka mājas sienas svārstās.

Viņš ldusēdams pacēfa Silviju uz rokām. Viņa izrādījās pārsteidzoši viegla. Tiesa, smagais metāla iešinējums ap kājām vilka lejup, bet meitenes auguma augšdaļa likās bez svara, bez kauliem un tāda kā bezdzimuma. Jo dīvaināk bija sajust cietās ribas un tvirtās krūtis. Silvija nekustēdamās gulēja Dalgliša rokās. Viņš uznesa meiteni augšā un tikai tad atcerējās kruķus. Ierunāties par tiem Ādamam šķita neērti, bet Silvija, it kā lasīdama viņa domas, pati teica:

— Atvainojiet, man vajadzēja jums atgādināt. Tie atrodas uz kamīna plaukta.

Tas nozīmēja, ka vēlreiz jādodas lejā. Bet viņš tik un tā nebūtu spējis dabūt augšā meiteni un kruķus uzreiz.

Dalglišs gribēja Silviju iecelt tajā pašā gultā, kur aizvien vēl nesamaņā nemierīgi svaidījās Letems, bet viņa negaidot nikni iebilda:

— Nē! Tikai ne tur! Atstājiet mani šeit.

Dalglišs uzmanīgi atslēja viņu pret sienu. Vienu mirkli viņu acis atradās tieši pretī, un klusuciešot viņi apmainījās skatieniem. Ādams kaut ko uztvēra šajās melnajās acīs, bet tā arī nesaprata, vai tas bija bildinājums vai lūgums.

Kruķus izdevās dabūt bez sevišķām grūtībām. Ūdens jau bija sasniedzis kamīna plaukta līmeni, un kruķi peldēja. Dalglišs tos satvēra aiz kaučuka balstiem un uzsvieda otrajā stāvā. Kad viņš kāpa augšā, caur sadragātajām ārdurvīm mājā ielauzās liels vilnis un notrieca viņu no kājām. Kāpņu margas nokrakšķēja, kā gara lente nokārās lejup un sadrupa. Tagad šaubu vairs nebija: sienas jūtami sašūpojās.

Dalglišs atgriezās Silvijas mātes guļamistabā. Līdz griestu logam bija vairāk nekā desmit pēdas — no grīdas to aizsniegt nevarēja: Izkustināt masīvo gultu diezin vai izdotos, bet pamatīgā kvadrātveida kumode noderēja, lai pakāptos. Dalglišs to atvilka vajadzīgajā vietā.

— Ja jūs man palīdzēsiet, es izrāpšos pirmā un savukārt palīdzēšu jums uzdabūt uz jumta… šito, — teica meitene.

Viņa pašķielēja uz Letemu, kurš kaut kā bija apsēdies gultā un, iespiedis galvu rokās, vaidēja.

— Man ir spēcīgas rokas un pleci, — piebilda Silvija un, it kā lai to pierādītu, pastiepa savas neglītās rokas. To pašu gribēja ierosināt arī Dalglišs. Nogādāt Letemu uz jumta nelikās viegls uzdevums. Diez vai bez Silvijas palīdzības tas būtu iespējams.

Logs bija zirnekļu tīklu aizvilkts un noklāts ar brūnu putekļu kārtu — ar to vēl nāksies noņemties. Bet, līdzko Dalglišs logu stiprāk parāva, pilnīgi satrupējušais koks negaidot viegli padevās. Rāmis izlēca no aplodas, un vējš to vienā mirklī aizrāva projām. Mazajā istabiņā ielauzās nakts, bet reizē ar to auksts, atsvaidzinošs gaiss. Gaisma pēkšņi nodzisa, guļamistabā kļuva tumšs kā akā — augšā nemierīgās debess pelēks kvadrāts ar plankumaino mēness disku.

Dalglišam grīļodamies tuvojās Letems.

— Kāda velna pēc?… Kāpēc izslēdzāt gaismu?

Ādams aizveda viņu atpakaļ uz gultu.

—  Sēdiet šeit, netērējiet velti spēkus. Tie jums būs vēl vajadzīgi. Mums vajag tikt uz jumta.

— Nu to gan dariet bez manis. Es palikšu šeit. Ataiciniet ārstu. Man vajag ārstu. Ak Kungs, kas noticis ar manu galvu!

Dalglišs lika mieru Letemam, kurš šūpojās un smilkstēja aiz žēluma pret sevi, un atgriezās pie Silvijas. Viņš uzkāpa uz krēsla, palēcās, ieķērās aplodā un pievilkās pie malas. Līdz jumta korei bija tikai dažas pēdas, taču slīpums izrādījās stāvāks, nekā bija domājis Dalglišs, skurstenis, uz kuru viņš bija cerējis, atradās vismaz piecas pēdas pa kreisi.

Viņš nolēca uz grīdas un teica meitenei:

—  Pacentieties nokļūt līdz jumta korei, uzsēdieties jāteniski un virzieties pie skursteņa. Ja kaut kas nav, kā vajadzīgs, — palieciet uz vietas un gaidiet, kamēr es ieradīšos palīgā. Ar Letemu es tikšu galā, jūs tikai paveiciet viņu uz augšu. Taču es viņu ātrāk necelšu, iekams jūs nebūsiet stingri nosēdusies. Kad būsiet gatava, kliedziet. Vai kruķi jums ir vajadzīgi?

— Jā, — mierīgi atbildēja Silvija. — Kruķi man ir vajadzīgi. Ar tiem es aizķeršos aiz jumta kores.

Dalglišs stingrāk aptvēra dzelzs apvalkā no potītēm līdz gurniem iekaltās meitenes kājas un grūda pēc iespējas tālāk augšup. Silvija sāka līst pa slīpo jumtu, ieķērās korē, pievilkās un pārsvieda vienu kāju otrā pusē. Viņai tūlīt nācās zemu pieliekties — vējš ārdījās, meitenes garie mati plīvoja. Ar galvas mājienu Silvija deva zīmi, ka ir gatava. Viņa noliecās un pasniedza Dalglišam roku.

Un šajā mirklī viņš ar nemaldīgu instinktu sajuta no Silvijas draudošās briesmas. Instinkts bija tikpat neatņemama viņa profesijas sastāvdaļa kā zināšanas par šaujamieročiem un nedabiskas nāves nojauta. Sis instinkts ne reizi vien bija glābis Dalgliša dzīvību, un viņš bija radis tam uzticēties. Pašreiz nebija laika spriedelēšanai un pamatojumiem. Lai nebūtu jāiet bojā, viņiem visiem trim pēc iespējas ātrāk vajadzēja nokļūt uz jumta. Bet Dalglišs saprata, ka tur Letemu divatā ar Silviju atstāt nedrīkst.

Izdabūt Letemu pa logu nepavisam nebija viegli. Olivers tā ari galīgi vēl nebija attapies — pat ūdens, kas sāka ieplūst guļamistabā, viņu neuzmundrināja. Viņš gribēja tikai vienu — ierakties spilvenos un tikt galā ar nomācošo nelabumu. Tomēr nedzīvs smagums viņš vairs nebija un varēja kaut cik Dalglišam palīdzēt. Ādams novilka sev un viņam zābakus, uzcēla Letemu uz kumodes un izgrūda pa logu. Silvija ievainoto cieši satvēra aiz padusēm, bet Dalglišs viņu neizlaida no rokām un turpināja grūst augšup pa slīpni. Beidzot Letems satvēra kori, pavilkās vēl un sabruka, pārkāties uz otru pusi. Meitene viņu palaida vaļā, un, balstoties uz krukiem, atvirzījās atpakaļ, lai ar muguru atspiestos pret skursteni. Dalglišs sāka ari pats līst ārā uz jumta.

Un tad ari tas notika. Izmantodama to, ka Dalglišs vairs netur Letemu, Silvija uzbruka — Ādams tik tikko ievēroja ātro, spēcīgo metālā iekaltās kājas kustību. Sitiens trāpīja Letemam pa pirkstiem — viņš sarāvās un sāka slīdēt lejup pa slīpo jumtu. Ar izmisīgu rāvienu Dalglišs sagrāba Letemu aiz rokas dilba un gandrīz ari pats sāka krist lejup, jo Letema ķermenis bija loti smags. Silvija sita atkal un atkal, šoreiz pa Dalgliša rokām. T^ās, aukstumā sastingušas, sāpes nejuta, taču viņš redzēja, ka no sasistajiem pirkstiem tek asinis. Vēl daži tādi sitieni — un viņš nespēs vairs noturēt Letemu. Tad pienāks ari viņa kārta. Silvija bija ērti iekārtojusies pie skursteņa; dzelzs apvalki ap kājām un kruķi viņai bija teicami ieroči. No augšas to, kas notika uz jumta, nebija iespējams redzēt — tumšs un ari kore aizsedza. Ja kāds vērotu šo notikumu, neko vairāk par miglā tītiem siluetiem neskatītu. Kad atradīs divu vīriešu līķus, visus sasitumus piedēvēs akmeņiem un vētrainās bangotnes triecieniem. Cerība glābties bija tikai viena — palaist Letemu vaļā. Viens pats Dalglišs spētu atņemt Silvijai kruķus. Taču viņa ļoti labi zināja, ka viņš ievainoto neatlaidīs. Šī meitene vienmēr precīzi aprēķināja pretinieka rīcību. Zem sitienu krusas Dalglišs turējās ar pēdējiem spēkiem.

Tomēr Letemu viņi abi bija piemirsuši. Meitene acīmredzot domāja, ka viņš aizvien vēl nav atguvies. Bet tad zem Olivera kājām izdrupa dakstiņš, un pēkšņi viņš ieguva atbalsta punktu; vinā pamodās pašsaglabāšanās instinkts. Pēkšņi Letems atbrīvoja roku no Dalgliša nogurušajiem pirkstiem, pastiepās augšup un satvēra Silviju aiz kājas. To negaidījusi, viņa sasvērās — tieši šajā mirklī uzbruka jauna vētras brāzma. Letems parāva. Meitene sāka pa dakstiņiem ripot lejup. Dalglišs paguva satvert viņas kaklā pakārto somiņu, taču saite pārtrūka un Silvija ripoja tālāk. Smagie ortopēdiskie zābaki traucēja viņai sataustīt atbalstu, dzelzs apvalki vilka lejup. Ķermenis vairākas reizes apvēlās apkārt, atsitās pret ūdens noteku, pasviedās augšup un, kājām nedzīvi kā lellei svaidoties gaisā, nogāzās tumsā. Mežonīgs kliedziens. Klusums. Dalglišs iebāza somiņu kabatā un, spēkus zaudējis, nolaida galvu uz asiņainajām rokām. Tieši tad mugurā iedūrās kaut kas ciets — no augšas tika nolaistas pieslienamās kāpnes.

Ja Dalglišs nebūtu ievainots, tad viņam būtu pavisam viegli nokļūt drošā vietā. Taču rokas tikpat kā neklausīja. Pirkstus nevarēja saliekt, un tie sāka drausmīgi sāpēt. Diez vai ar tiem viņš spētu turēties pie pakāpieniem. Letems, acīmredzot zaudējis visus spēkus cīņā ar Silviju, atkal iegrima pusnemanā. Pagāja vairākas minūtes, iekams Dalglišam izdevās viņu atmodināt un pievilkt pie kāpnēm.

Ādams līda atmuguriski, cenzdamies ar savām bezpalīdzīgajām rokām pieturēt Letemu. Viņu sejas atradās tikai dažu collu atstatumā, un Dalglišs saoda sviedru un saldeni skābo vīna atraugu smārdu. Ar rūgtumu viņš sev jautāja: vai tiešām pēdējais atklājums viņa dzīvē būs tas, ka Letemam slikti smako mute? Nudien, dzīvē vēl ir daudz svarīgākas lietas un atklājumi. Jā, un pievilcīgāki miršanas veidi arī. Nu, kāpēc gan Letems karājas kā maiss? Vai patiešām viņš nevar kaut drusku papūlēties? Dalglišs savu ceļabiedru gan lamāja, gan uzmundrināja, un Letems beidzot sakopoja spēkus, pats satvēra kāpsli un ar grūtībām pavilkās dažas collas. Pēkšņi kāpslis lūza, izlēca no caurumiem un, apliekdams loku, bez trokšņa iekrita ūdenī. Nomācoši ilgu mirkli Dalglišs un Letems skatījās putojošajos viļņos divdesmit pēdas zemāk. Olivers atspieda galvu pret pieslienamajām kāpnēm un noburkšķēja:

—  Labāk būs, ja jūs dotos atpakaļ. Divus trepes neizturēs, kāpēc gan mirt abiem.

— Kāpiet un klusējiet, — Dalglišs teica.

Viņš iebāza rokas Letemam padusēs un pacēla viņu augšup. Trepes sāka brikšķēt un ieliecās. Nedaudz atelsušies, viņi izdarīja vēl vienu rāvienu. Šoreiz Letems tik negaidīti un spēcīgi ar kāju atgrūdās no kāpšļa, ka Ādams gandrīz vai nokrita no kāpnēm. Uzbruka jauna brāzma, kāpnes sāka šūpoties. Varēja dzirdēt, ka to gals slīd pajumtu. Kamēr plosījās brāzma, Dalglišs un Letems baidījās pakustēties. Tad viņi atkal rāpās augšup. Palicis bija pavisam maz. Lejā melnēja koku galotnes. Dalglišs nodomāja, ka no augšas varēja ari pakliegt, taču, atskaitot vētras aurus, nebija dzirdama ne skaņa. Laikam visi, elpu aizturējuši, pat ar uzmundrinošiem saucieniem neuzdrošinājās novērst viņu uzmanību no briesmu pilnā augšup kāpiena. Pēkšņi viss beidzās. Kāds sagrāba Ādamu aiz rokām un uzvilka drošā vietā.

Viņš neizjūta atvieglojumu — tikai ārkārtīgu nogurumu un pretīgumu pašam pret sevi. Ķermenis bija pilnīgi zaudējis spēkus, taču galva darbojās skaidri un domas bija diezgan rūgtas. Viņš nebija pietiekami novērtējis briesmas, kas draudēja šajā pasākumā, bija atļāvis Braisam ievilkt vinu idiotiskā, riskantā notikumā, uzvedies impulsīvi un muļķīgi. kas gan tā par dumju skautisku izdarību — divatā no plūdiem glābt nelaimīgu meitieti. Iznākumā sievišķis tomēr noslīka. Un vispār nevajadzēja līst uz jumta — būtu palikuši un nogaidījuši otrajā stāvā, ūdens būtu nokrities. Vētra sāk jūtami pierimt. No rita glābēji būtu viņus savākuši. Nosaluši, toties visi trīs sveiki un veseli.

Tad, it kā atbildot uz šīm domām, lejā atskanēja brikšķi, kas izvērtās apdullinošā dārdoņā. Augšā ļaudis kā apburti skatījās, kā "Ādmiņu nams" ar neveiklu grāciju ienirst ūdenī. Dārdoņa skanēja visā zemesraga piekrastē, un viļņi neapturami vēla vērpetes pār bezveidīgo ķieģeļu blāķi. Augstu uzlidoja šļakatu stabs, sasniegdams pat klusējošos vērotājus. Tad dārdoņa apklusa un "Ādmiņu nama" drupas pārklāja ūdens.

Augšā drūzmējās daudz cilvēku, ap Dalglišu bija sastājušies tumši apveidi, kas vinu paglāba no vēja. Ļaudis plātīja mutes, kaut ko kliedza, taču Ādams neko nedzirdēja. Viņš ieraudzīja mēness gaismā plīvojošu R.B. Sinklera matu kodaļu; pēc tam uztvēra bērnišķīgi kaprīzo Letema balsi, viņš prasīja tūlīt atvest ārstu. Gribējās nogulties uz mīkstās zemes un klusi gulēt, kamēr nepārstās sāpēt rokas, kamēr neatkāpsies drausmīgais lauzējs visā ķermenī. Taču kāds Dalglišu turēja un nelāva atgulties. Acīmredzot Rekless, Dalglišs nodomāja. Stipras rokas turēja viņu aiz padusēm; smaržoja mitrais gabardīns, un kaut kas ciets skrāpēja vaigu.

Pamazām apkārtējie vairs nešķita marionetes, kas bez jēgas vārsta mutes; Dalglišs sāka atšķirt vārdus. Kāds jautāja, kā viņš jūtoties, vēl kāds (liekas, Alise Kerisona) ierosināja doties uz "Klostera priekšnieka namu". Trešais piebilda, ka te ir "lendrovers" un ar to var nokļūt līdz "Pentlandei", ja mis Dalgliša atzītu par labāku aizvest brāļadēlu mājās. Mazliet tālāk Dalglišs saskatīja automobiļa siluetu. Tā laikam bija Bila Koulsa mašīna, bet tas dūšīgais vīrs dzeltenajā lietusmētelī ir pats Bils Koulss. Kā viņš varējis te atbraukt? Baltas izplūdušas sejas, šķiet, gribēja, lai Ādams pieņemtu kādu lēmumu.

—  Es gribu mājās, — viņš teica. Nopurinājis svešās rokas, viņš, piepalīdzēdams ar elkoņiem, iesēdās mašīnas aizmugures sēdeklī. Uz grīdas stāvēja aizdegti vējlukturi, ar dzeltenīgu gaismu apspīdot mašīnā sēdošos ļaudis. To vidū Dalglišs ievēroja krustmāti. Ar roku viņa atbalstīja plecam pieplakušo Letemu, kurš, kā sevī atzīmēja Ādams, pašreiz atgādināja romantisku Viktorijas laika varoni no melodrāmas: garena bāla seja, aizvērtas acis un balts apsējs ap pieri, kuram cauri sūcās asinis. Pēdējais "lendroverā" ielīda Rekless un apsēdās blakus Dalglišam. Mašīna sāka lēkāt pa grambām. Ādams pastiepa uz priekšu savas sakropļotās rokas — kā ķirurgs medmāsai, lai tā uzvilktu viņam cimdus, un teica Reklesam:

— Pamēģiniet iebāzt roku manā kabatā. Tur jābūt somiņai, kas jūs droši vien interesēs. Pats es neko izņemt nespēšu.

Viņš pieliecās, lai inspektors, kurš briesmīgi kratījās uz sēdekļa, varētu iebāzt roku vina kabatā. Rekless izvilka somiņu,

> ' > > '

atraisīja saiti un uz ceļiem izbēra tās saturu: nodzeltējušu sievietes fotogrāfiju ovālā sudraba ielogā, magnetofona kaseti, salocītu laulības apliecību un zelta gredzenu.

5

Pa miegam Dalglišam acīs spīdēja spilgta gaisma. Izkļuvis cauri daudzajiem bezsamaņas slāņiem, viņš atmodās, ar grūtībām atvēra aizlipušās acis un ieraudzīja, ka jau iestājusies diena. Likās, ka viņš ir stipri aizgulējies, jo uz sejas krita saulesstars, kurš sildīja ādu. Vēl drusku pagulējis, Dalglišs uzmanīgi izstiepa kājas un gandrīz ar labpatiku sajuta, kā pārpūlētajos muskuļos atgriežas sāpes. Rokas zem segas bija smaguma pilnas. Viņš tās atbrīvoja un ar malā stāvoša bērna neizpratni pagrozīja acu priekšā divus baltus bumbierus. Šo profesionāli izdarīto pārsiešanu būs droši vien veikusi viņa krustmāte, kaut arī viņš lāgā neatcerējās, kā tas noticis. Un vēl noziedusi ar kaut kādu pretīgu ziedi — zem apsējiem bija slidens. Abas rokas, kā viņš to tagad apjēdza, sāpēja, bet locītavas darbojās, un trīs vidējo pirkstu gali, kuri vientuļi rēgojās ārpusē, izskatījās normāli. Lūzumu, kā liekas, nav.

Dalglišam izdevās iebāzt rokas rītasvārku piedurknēs, un viņš piegāja pie loga. Ārā bija jauks, kluss rīts — tieši tāds bija toreiz, kad viņš pēc atbraukšanas pamodās pirmo reizi. Vētra it kā bija atvirzījusies pagātnē un vietējos nostāstos, kuros glabājās atmiņas par pagājušo laiku nelaimēm. Tomēr ne, vētras sekas bija acīm redzamas. Zemesraga galā, ko varēja saskatīt pa logu, bija vērojama pilnīga postaža, it kā tur būtu mīņājusies vesela armija, pametot aiz sevis aizlauztu koku zarus un ar saknēm izrautus krūmus. Un, kaut arī vējš bija norimis, sakropļotie augi gandrīz nekustējās, bet jūra vēl stipri viļņojās; milzīgas bangas, nesdamas līdzi smiltis, smagi vēlās no horizonta, un netīrais, krācošais ūdens nespēja atspoguļot debesu zilgmi, tas bija pilnīgi brūns. Daba iekšējā sadursmē cieta, jūra ar pēdējiem spēkiem turpināja cīņu pati ar sevi, zeme izmocīta gulēja zem vienaldzīgajām debesīm.

Dalglišs novērsās no loga un vēlreiz aplaida istabai skatienu. Izrādījās, ka uz krēsla atzveltnes līdzās logam guļ salocīta sega un pie paroceņa atbalstīts spilvens. Acīmredzot krustmāte Džeina nakti pavadījusi krēslā. Diezin vai rūpēdamās par brāļadēlu. Dalglišs tagad atcerējās, ka naktī viņi uz "Pentlandi" bija atveduši arī Letemu. Tātad krustmāte viņu novietojusi savā istabā. To sapratis, Dalglišs jutās aizkaitināts, bet vai nu viņš ir tik sīkumains, lai dusmotos, ka krustmāte rūpējas par cilvēku, kurš viņam nav patīkams? Ja arī bija tā, kas tur sevišķs? Starp viņiem antipātijas ir abpusējas. Un šodien būs gaidāmi daudzi sāpīgi atklājumi, tādēļ nav vērts noņemties ar pašpārmetumiem. Labi, ja tagad varētu iztikt bez Letema. Atmiņā pārāk spilgti ir pagājušās nakts notikumi, lai tagad kopā ar viņu brokastotu un, it kā nekas nebūtu noticis, pļāpātu par šo un to.

Klusi kāpdams lejā, Dalgi išs izdzirda balsis. Kā katru ritu, smaržoja kafija un bekons, bet viesistaba bija tukša. Tātad krustmāte ar Letemu brokasto virtuvē. Letema augstā, iedomīgā balss bija skaidri dzirdama, bet Džeinas klusās atbildes līdz viņam neatskanēja. Dalglišs zagās uz pirkstgaliem, it kā būtu šai mājā svešinieks. Tikšanās ar Letemu bija neizbēgama, tā vai tā nāksies noklausīties viņa atvainošanos, paskaidrojumus un varbūt pat, Dievs pasargi, pateicības apliecinājumus. Tad vienā mirklī atdrāzīsies vai visa Monksmirā — ar jautājumiem, secinājumiem, strīdiem un izsaucieniem. Viņu stāstos Dalglišs neatklās neko jaunu, bet par jauniem savas taisnības pierādījumiem viņš vairs nepriecājās. Jau sen viņš bija sapratis, kurš, un jau pirmdien saprata — kā. Bet visiem aizdomās turētajiem šī būs attaisnošanās un triumfa diena — liels notikums. Cilvēki izjuta bailes, neērtību, pazemojumu. Būtu nejēdzīgi tagad viņiem liegt svētkus. Tā tas ir. Taču pagaidām viņš centās iet pēc iespējas klusāk, lai svētki vēl pagaida.

Kamīnā mirgoja saules staros gandrīz vai bezkrāsaina vāja uguntiņa. Pulkstenis rādīja divpadsmitās stundas sākumu. Jau bija atnests pasts, uz kamīna plaukta pret sienu atslieta stāvēja viņam adresēta vēstule. Pat skatoties pāri visai istabai, Dalglišs tūlīt pazina Deboras slīpo, plašo rokrakstu. Viņš no kabatas izņēma savu nenosūtīto vēstuli un pielika aploksni pie aploksnes — viņa sīkie līdzenie burtiņi blakus plašajiem, blīvajiem Deboras burtiem. Aploksne plāna — viena lapiņa. Dalglišs pēkšņi skaidri saprata, ka Debora varētu viņam rakstīt uz ceturtdaļlapiņas, viņas vēstule ieņēma it kā savu vietu pārējo gaidāmo nepatikšanu rindā, un aploksni atvērt tagad bija grūti un nebūt ne obligāti. Viņš vēl stāvēja, niknodamies uz sevi par vilcināšanos un mudinādams to pārvarēt un nokārtot tādu vienkāršu un dabisku lietu, kad izdzirda mašīnas troksni. Tātad viņi ir jau atbraukuši un, protams, deg ziņkārībā, pilni patīkamu priekšnojautu. Tomēr piebraukušajā mašīnā Dalglišs atpazina Reklesa "fordu" un redzēja, ka inspektors atbraucis viens. Noklaudzēja mašīnas durvis. Mājas durvju priekšā Rekless mirkli uzkavējās, it kā lai saņemtu dūšu. Padusē viņš nesa Sēlijas Keltropas diktofonu. Diena sākās.

Pēc piecām minūtēm viņi četratā jau klausījās slepkavas atzīšanos. Rekless sēdēja pie diktofona un skatījās uz to norūpējies un dusmīgs, acīm redzami baidīdamies, ka šis rīks tādā atbildīgā brīdī varētu sabojāties. Džeina Dalgliša bija apsēdusies savā ierastajā krēslā kamīna kreisajā pusē, kur sēdēja nekustīgi, rokas uzlikusi uz ceļiem, it kā klausītos plati. Letems gleznainā pozā pie kamīna, apsaitēto galvu atspiedis pret kamīna sienu. Nu tieši kā izbijusi teātra slavenība fotoaparāta priekšā, nodomāja Dalglišs. Pats viņš sēdēja otrajā krēslā ar paplāti uz ceļiem un cītīgi ar dakšiņu medīja mazas grauzdētas maizītes, ko krustmāte bija īpaši sagatavojusi, un cilāja ar abām apsaitētajām rokām, kuras, paldies Dievam, nejuta karstumu, kūpošu kafijas krūzi.

Bojā gājušās meitenes balsī nebija saklausāma parastā pazemība — tā skanēja skaidri, pārliecinoši, mierīgi. Tikai paretam izlauzās kaut kādas sajūsmas noskaņa, kura gan tūlīt tika apslāpēta. Tā bija viņas triumfa dziesma — un vienlaikus viņa pavēstīja savu drausmīgo stāstu ar radiodiktores pārliecinātību un bezkaislību, diktores, kura lasa vakara pasaciņu bērniem.

"Es jau ceturto reizi diktēju savu atzīšanos, deturto, bet ne pēdējo. Vienu un to pašu lenti var izmantot atkal un atkal. Izdarīt labojumus. Tas vēl nav galīgais variants, kā mēdza teikt Moriss Setons, apstrādādams savas nožēlojamās grāmateles, it kā tās vispār būtu pieliktā darba vērtas, it kā nebūtu vienalga, kādu vārdu galu galā izvēlēties. Un lielākoties tie bija mani vārdi, kurus es viņam neuzbāzīgi ieteicu, lai, ak mans Dievs, viņš saprastu, kā skan cilvēka balss. Viņš mani pat par cilvēku neuzskatīja. Es viņam biju vienkārši stenografešanas un pārrakstīšanas, drēbju lāpīšanas, trauku mazgāšanas un dažkārt pat ēdiena gatavošanas mašīna. Ne pārāk droša, jo es taču nevaru paiet. Tādēļ viņam bija pat vienkāršāk — viņš izturējās pret mani kā pret ^bezdzimuma būtni. Gluži saprotams, ja viņš pret mani neizturējās kā pret sievieti, bet kā sieviete es viņam vispār nepastāvēju. Mani varēja aizkavēt līdz vēlai naktij, lai es paveicu kādu darbu, atstāt pārgulēt, piespiest izmantot viņa vannu. Neviens uz to neraudzīsies greizi. Neviens ari neraudzījās. Nevienam nebija nekādas daļas. Un kas gan tur sevišķs? Nav taču iespējams iedomāties, ka kāds vēlētos man pieskarties. Tādējādi ar mani viņš bija pilnīgi drošs. Un es ar viņu, Dievs mans liecinieks, ari.

Viņam liktos smieklīgi, ja es teiktu, ka varētu būt viņam laba sieva. Tas nav smieklīgi. Bet pretīgi. Pēc viņa domām, gluži tāpat kā apprecēt vājprātīgu sievieti. Vai dzīvnieku. Kāpēc kroplība atbaida? Ne jau viņš vien tā izturējās pret mani. Tādu pašu izteiksmi esmu redzējusi citu sejās. Piemēram, Ādama Dalgliša sejā. Kāpēc es nosaucu viņa vārdu? Tādēļ, ka viņš mani neieredz. Viņš it kā saka: "Man patīk skaistas, graciozas sievietes. Bet tevis man ir žēl, un tu esi man pretīga." Es, superintendant, esmu pati sev pretīga. Pati sev pretīga. Taču nav vērts tērēt lenti ievadvārdiem. Visas manas iepriekšējās atzīšanās bija pārāk daudzvārdīgas, slikti sakārtotas. Uz beigām pat garlaicīgas. Taču būs vēl laiks visu izlabot, tekstu pilnveidot, un es varēšu lenti klausīties atkal un atkal, cik vien gribēšu, visu dzīvi, un ikreiz izjust asu apmierinātības sajūtu. Bet iespējams, ka galu galā es to izdzēsīšu. Tas būs vēlāk, nejau tagad un varbūt ari nekad. Nav slikta doma atstāt to pēctečiem. Vienīgais rūpīgi pārdomātās un nevainojami īstenotās slepkavības trūkums ir tas, ka neviens to nevar pienācīgi novērtēt. Paliek tikai mierinājums, kaut ari bērnišķīgs, ka mans vārds ņirbēs avīžu slejās pēc manas nāves.

Protams, iecere bija sarežģīta, bet tas ir tikai patīkami. Vispār nonāvēt cilvēku nav nekas grūts. Katru gadu to dara simtiem cilvēku un, neilgi kļuvuši slaveni, tiek atkal aizmirsti kā vakardienas ziņas. Es varēju Morisu Setonu nogalināt, kad vien ienāktu prātā, jo vairāk pēc tam, kad dabūju piecus gramus baltā arsēna. Viņš tos bija paņēmis no "Miroņu kluba" muzeja, aizstādams trauciņā šo pulveri ar sodu, jo toreiz rakstīja romānu "Nāve virtuVes katlā". Nabaga Moriss bija ķerts uz stāstītā ticamību. Pat par noindēšanu ar arsēnu viņš nespēja uzrakstīt nepaturot šo vielu rokā, nepaostot to, nepārliecinoties, cik ātri tā izšķīst ūdenī, neizjūtot satraukumu, rotaļājoties ar nāvi. Šī viņa kaislība uz reālistiskiem sīkumiem, uz iepazīšanos ar aprakstāmo tematu personiskā pieredzē ieņēma manā iecerē galveno vietu. Tieši tā viņu, nāvei nolemto, aizveda pie Lilī Kumbsas "Kortesklubā". Taisni slepkavas rokās. Moriss labi izprata citu nāvi. Man gribētos redzēt, kā viņam patika savējā. Viņš, saprotams, gribēja arsēnu nolikt atpakaļ, bija paņēmis to tikai uz laiku. Bet, kamēr viņš gatavojās to darīt, es paguvu pulverus apmainīt, un kluba muzejā Moriss nolika atkal sodu. Arsēns varbūt man noderēs. Es nebiju kļūdījusies. Tas ļoti labi noderēs un turklāt drīz. Iebērt pulveri blašķē, ko vienmēr nēsā līdzi Digbijs, man nav problēma. Bet ko tad? Vai pagaidīt to nenovēršamo mirkli, kad viņš, palicis viens, sajutīs, ka vairāk nevar paciest vientulību un ka nepieciešams tūlīt iedzert? Vai teikt, ka Elīzai Marlijai ir kaut kas zināms par viņa brāļa nāvi un ka viņa aicina uz slepenu tikšanos pludmalē? Abi varianti der. Tik un tā rezultāts viens un tas pats. Viņš mirs, un pamēģiniet pēc tam kaut ko pierādīt. Nedaudz vēlāk es palūgšu, lai mani pieņem inspektors Rekless un viņam pastāstīšu, ka Digbijs sūdzējies par vēdergraizēm un ka redzēju viņu rakņājamies Morisa aptieciņā. Un ka Moriss paņēmis no "Miroņu kluba" arsēnu, un vēlāk viņš man teicis, ka nolicis to atpakaļ vecajā vietā. Nu, bet varēja ari nenolikt. Pēkšņi nevarēja saņemties. Tas izskatās pēc viņa. Un visi apstiprinās. Visi taču zina, ka viņš rakstīja "Nāvi virtuves katlā". Nodos analīzei pulveri kluba vitrīnā un noskaidros, ka tā nav inde. Un iznāks, ka Digbija Setona nāve — traģisks negadījums un vainīgs viņa brālis Moriss. Pēc manām domām, tas ir vareni, neviens netiks gudrs. Pat žēl, ka ar šo pēdējo plānu nevar iepazīstināt Digbiju, jo, par spīti aprobežotībai, viņš tomēr spētu novērtēt manas ieceres.

Ar Morisu es varētu viegli tikt galā, ja izmantotu arsēnu, un pati vērotu, kā viņš mokās mirst. Tas ir pavisam vienkārši. Pat pārāk. Vienkārši un bez izdomas. Noindēšana neatbilst nevienai no nepieciešamajām prasībām, kādas izvirza pati Morisa nogalināšana, bet tieši šo prasību dēļ to bija tik interesanti plānot un tik patīkami īstenot. Galvenais, viņa nāves cēloņiem bija jābūt pilnīgi dabiskiem. Citādi Digbijs kā mantinieks pirmais tiks turēts aizdomās, bet man ir svarīgi, lai Digbijs saņemtu mantojumu bez jebkādiem šķēršļiem.

Tālāk, viņam bija jānomirst nevis Monksmirā, bet citur, lai nevienam prātā neienāktu turēt aizdomās mani. No otras puses, man bija vajadzīgs, lai viņa nāvei būtu zināms sakars ar ciemata iedzīvotājiem: jo vairāk viņi cietīs no neērtībām, aizdomām un bailēm, jo labāk. Man ar viņiem jāizrēķinās. Un es vēlējos turēt izmeklēšanu savā uzraudzībā. Tādēļ esmu neapmierināta, ka šo slepkavību izmeklē Londonas iestādes. Interesanti pavērot arī aizdomās turētos, kā viņi izturēsies, bet galvenais — neizlaist no redzesloka policiju. Man vajadzēja atrasties līdzās un, rodoties attiecīgam brīdim, pagriezt viņus vēlamajā virzienā. Nejau viss izdevās tieši tā, kā biju iecerējusi, bet gandrīz viss risinājās ar manu ziņu. Ironija slēpjas apstāklī, ka es ne vienmēr pati izturos tā, kā vajadzīgs, toties visi pārējie rīkojās pilnīgi atbilstoši manam plānam. Pie tam vajadzēja ievērot Digbija vēlmes. Viņam bija svarīgi, lai slepkavības pēdas vestu uz "Kortesklubu" pie L.Dž.Lukera. Viņam bija citādi mērķi nekā man. Lukeram nebija obligāti jānonāk aizdomās turēto skaitā — viņam vienkārši bija nepieciešams pārliecināties, ka ne tikai viņš spēj izdarīt slepkavību un izvairīties no atbildības. Digbijam bija vajadzīga tāda nāve, kuru policija atzītu par dabīgu — tādēļ ka tā arī ir dabīga —, bet, lai Lukers zinātu, ka tā ir slepkavība. Šim nolūkam viņam tika aizsūtītas nocirstās plaukstas. Pirms tam es ar skābi noņēmu gandrīz visu miesu — ļoti labi noderēja foto istabiņa mājās un skābju reaktīvi, lai gan šis sūtījums man vienalga nepatika. Muļķība un veltīgs risks. Bet es piekāpos viņa kaprīzei. Lai tā arī būtu. Atbilstoši tradīcijai nāvinieka vēlēšanos vajag izpildīt. Jāizpilda tās vēlmes, kas nevar kaitēt.

Pirms es sāku aprakstīt, kā nomira Moriss Setons, jāizskaidro vēl divi apstākli, kuri gan tieši neattiecas uz šo lietu. Tie abi ir pilnīgi nenozīmīgi, es tos pieminu vienīgi tādēļ, ka tie netieši ir saistīti ar Morisa noslepkavošanu un, tos izmantojot, izdevās vērst aizdomas uz Letemu un Braisu. Es sev nepiedēvēju nopelnus Dorotijas Setonas nāvē. Protams, tas bija mans darbs, taču es sev neizvirzīju mērķi viņu nonāvēt. Kādēļ gan velti censties nonāvēt sievieti, kura pati tiecas pretī savai bojāejai? Vienalga viņai dzīvot bija atlicis maz. Vai nu viņa izdzertu veselu pudeli miegazāļu, vai iegāztos no kraujas jūrā kādā no savām muļķīgajām nakts pastaigām, vai lauztu sev kaklu, mašīnā drāzdāmās pa ceļiem kopā ar savu mīļāko, vai ari nodzertos līdz nāvei — tik un tā tas bija tikai laika jautājums. Tas mani ari ne sevišķi interesēja. Bet drīz pēc tam, kad viņa kopā ar Alisi Kerisonu bija aizbraukusi uz Letuki, es pēkšņi atradu ar roku rakstītas lappuses. Tā bija brīnišķīga proza. Man žēl, ka tie cilvēki, kuri apgalvo, ka Moriss Setons it kā neprotot rakstīt, nevar to izlasīt. Ja aizskartas bija viņa jūtas, tad viņš prata atrast tādus vārdus, ka no tiem gruzdēja pat papīrs. Šajā gadījumā bija aizskartas visas vina jūtas — aizvainojums, aizskarta vīrieša patmīlība, greizsirdība, niknums, atriebības alkas. Kurš gan labāk par mani saprastu, kāds viņam noskaņojums? Domājams, ka, izteicis to visu uz papīra, viņš izjuta lielu atvieglojumu. Un, protams, rakstīts nebija ar mašīnu, viņš taču neies pieļaut, ka mehānika būs vidutāja starp viņa sāpēm un teiktajiem vārdiem. Morisam vajadzēja redzēt, kā viņa roka veido rindiņas. Viņš, protams, nedomāja uzrakstīto nosūtīt. Nosūtīju es. Atlīmēju tvaikos kārtējo Dorotijai domāto vēstuli — viņš rakstīja viņai vienu reizi nedēļā —, tad pieliku klāt šīs lappuses. Tagad atceroties es pati lāgā nesaprotu, ko patiesībā gaidīju. Pat ja viņa nebūtu šo vēstuli iznīcinājusi, bet atvedusi un viņam parādījusi, Moriss nevarēja būt simtprocentīgi pārliecināts, ka kļūdas dēļ pats to nav ielicis aploksnē. Es taču viņu labi pazinu. Visu mūžu viņš baidījās no savas zemapziņas, bija pārliecināts, ka agri vai vēlu tā viņu nodos. Nākamajā dienā es ar lielu prieku vēroju, kā viņš satraucies visur meklēja, pārdzīvoja, raudzījās uz manu pusi — varbūt es zinu? Uz jautājumu, vai neesmu izsviedusi viņa papīrus, es mierīgi atbildēju, ka sadedzināju šādus tādus nevajadzīgus sagrieztus papīrus. Viņa seja uzreiz atplauka — lai viņš

domā, ka esmu vina vēstuli iesviedusi krāsnī nelasītu. Jebkāda

7 »

cita iespēja bija viņam nepieņemama, viņš ticēja, ka viss noticis tā, kā viņam bija vispatīkamāk, ticēja līdz pat nāvei. Šī vēstule tā ari netika atrasta. Man liekas, es zinu, kur tā palikusi. Bet visa Monksmirā ir pārliecināta, ka Moriss Setons savai sievai ir aizrakstījis kaut ko tādu, kā dēļ vina izdarījusi pašnāvību. Bet kuram, pēc policijas domām, ir vēf lielāka vēlēšanās to atriebt kā viņas mīļākajam Oliveram Letemam?

biez vai ir nepieciešams skaidrot, ka Braisa keķeni nonāvēju es. Viņš būtu ari pats to tūlīt apjēdzis, ja nebūtu izmisumā meties pārgriezt virvi — kā gan viņš tad ievēroja slīdošo mezglu? Ja viņš nebūtu zaudējis sajēgu, tad, papētījis virvi un cilpu, būtu pārliecinājies, ka man, lai nožņaugtu viņa Arabellu, vajadzēja tikai drusku pacelties invalīdu ratiņos. Bet, kā jau biju domājusi, gan aukstasinības, gan veselā saprāta viņam pietrūka. Braiss ne mirkli nešaubījās, ka vainīgs ir Moriss Setons. Var likties dīvaini, ka es tērēju laiku, stāstīdama par kaķa nonāvēšanu, bet Arabellas nāve manā plānā ieņēma noteiktu vietu. Tās rezultātā vieglas savstarpējas antipātijas starp Morisu un Braisu pārauga īstā naidā, tādējādi radot Braisam un Letemam iemeslu atriebībai. Tiesa, cilvēka nāve par kaķa nāvi ir par daudz, tādēļ es necerēju, ka policija sāks nopietni nodarboties ar Braisu. Bet sakropļot līķi ir pavisam kas cits. Kad medicīniskā ekspertīze apliecinās, ka Moriss miris dabīgā nāvē, tūlīt sāks pētīt, kāpēc viņam nocirstas roku plaukstas. Galvenais, lai nevienam nerastos aizdomas, kāpēc tas patiesībā bija vajadzīgs. Un tādēļ ir ļoti ērti, ka Monksmirā atradušies vismaz divi aizkaitināti cilvēki, kuriem attiecības ar Morisu ir bijušas sliktas un abiem ar viņu ir veci rēķini. Bet ir vēl divi citi iemesli, kāpēc es nonāvēju Arabellu. Pirmām kārtām, man to gribējās izdarīt. Tā bija nevajadzīga būtne. Dzīvoja kā Dorotija Setona uz vīrieša rēķina, vīrieša, kurš viņu lutināja un glāstīja, uzskatīdams, ka skaistumam, ja ari tam trūkst saprāta, ja tas nekam neder, ir tiesības pastāvēt tikai tāpēc, ka tas ir skaistums. Divas sekundes agonijas virves galā — un beigas šai muļķībai. Arabellas nāve bija man ari sava veida mēģinājums. Es gribēju pārbaudīt, kāda esmu aktrise, pārbaudīt sevi sarežģītos apstākļos. Netērēsim tagad laiku, pārstāstot, ko es sevī atklāju. To es nekad neaizmirsīšu — tāda spēka un visatļautības apziņa, tāds aizraujošs baiļu un sajūsmas sajaukums! Pēc šī gadījuma es to esmu ne vienu reizi vien izjutusi. Ari tagad Braiss, piemēram, uzskatāmi aprakstīja, cik es esmu bijusi satriekta, redzēdama no virves atbrīvoto kermenīti — ar visiem mazapetlītīgajiem mana stāvokļa sīkumiem. Un nejau viss bija izlikšanās.

Taču atgriezīsimies pie Morisa. Nejauši es uzzināju par viņu kaut ko tādu, kas kļuva par izšķirošo manos nolūkos — viņš stipri slimoja ar klaustrofobiju. Dorotijai, protams, to vajadzēja zināt. Bija tādas naktis, kad viņa žēlīgi atļāvās gulēt ar viņu vienā gultā.

Un droši vien ne reizi viņš viņu uzmodināja ar saviem murgiem, kā reiz pamodināja mani. Es bieži domāju, ko vispār viņa zināja un vai viņa to stāstīja Letemam? Tad man nāktos riskēt. Bet, ja arī viņa stāstīja, tad kas par to? Nav nekādu pierādījumu, ka es to zināju. Ir tikai fakts, ka Morisa Setona nāvi izraisījuši dabiski cēloņi, un tas nav apstrīdams.

Es labi atceros to nakti vairāk nekā pirms diviem gadiem. Visu dienu lija, pūta brāzmains septembra vējš. Pievakarē, kad satumsa, negaiss sāka trakot vēl vairāk. Mēs strādājām no pulksten desmitiem rītā. Darbs neveicās. Moriss mocījās ar īso stāstu, sērijas pēdējo stāstu kādai vakara avīzei. Stāsti nav viņa žanrs, viņš pats to zināja. Taču šo vajadzēja steidzami. Tādu darbu viņš vispār necieta. Visu dienu es no darba varēju atrauties tikai divas reizes — pusdivos sagatavoju vieglas pusdienas un astoņos — sendvičus un zupu. Ap deviņiem, kad mēs bijām paēduši vakariņas, vējš auroja kā traks un piekrastē bija dzirdama bangu dārdoņa. Pat Morisam vajadzēja aptvert, ka tādā laikā pa tumsu es savos invalīdes ratiņos mājās nevaru nokļūt. Bet aizvest mani ar mašīnu viņš nepiedāvājās, jo tad arī otrā rītā vajadzētu braukt man pakaļ — noņemšanās. Labāk būs, ja es pārnakšņotu viņa mājā. Viņš pat nepainteresējās, vai es to vēlos. Morisam pat prātā neienāca, ka es varētu nepiekrist, ka man labāk patīk lietot savu zobu suku un savus tualetes piederumus un es labprātāk guļu savā gultā. Visādi smalkumi un delikātums — tas nav man domāts. Viņš vienkārši pateica, lai es sameklējot palagus un uzklājot sev gultu viņa sievas istabā, bet pats aizgāja pameklēt, ko man naktī uzvilkt. Kāpēc pats, es nezinu. Šķita, ka pēc sievas nāves viņš pirmo reizi uzdrošinās atvērt viņas skapjus un izvilkt atvilktnes, kurās glabājās viņas veļa, — mana klātbūtne deva viņam iemeslu pārkāpt aizliegumu. Tagad, ja vien vēlos, varu vilkt jebkādu viņas apģērba gabalu, varu tos saplēst driskās, ja tas man ienāk prātā, un, to nakti atceroties, man gandrīz gribas smieties. Nabaga Moriss! Viņš pavisam bija aizmirsis, cik skaistas ir šīs smalkās, greznās ažūra zīda un neilona lietiņas un kā tās neatbilst manam kroplajam augumam. Es redzēju, kādu seju viņš rādīja, vārgi pārcilājot šīs lietiņas. Viņš pat iedomāties nespēja dot tās man. Beidzot pašā apakšā atradās meklētais. Alises Kerisonas vecs vilnas naktskrekls. Reiz Dorotija, slimojot ar gripu un svīstot, pēc Alises ieteikuma to uzvilka. Šo kreklu Moriss man ari pasniedza. Vai viņa liktenis būtu citāds, ja tajā naktī viņš būtu rīkojies savādāk? Liekas, ka ne. Taču man ir patīkami apzināties, ka viņa rokas, kautrīgi paceldamas šo daudzkrāsaino kankaru slāņus, patiesībā izdarīja izvēli — dzīvību vai nāvi.

Ap četriem mani pamodināja viņa kliedzieni. Samiegojusies es sākumā nodomāju, ka brēc kaijas. Taču kliedzieni atjaunojās un skanēja vēl un vēl. Es sataustīju kruķus un iegāju pie viņa. Viņš izbiedēts stāvēja, atspiedies ar muguru pret logu, un skatījās, neko nesaprazdams, kā pamodināts vājprātīgais. Es mēģināju vinu aizvest uz gultu. Tas nebija grūti. Viņš gāja, satvēris manu roku kā mazs bērns. Bet, kad es viņu apsedzu, ieķērās manā piedurknē un palūdza: "Neaizej! Pagaidi mazliet! Man atkal rādījās murgs, tāds pats kā vienmēr. It kā mani dzīvu apglabā. Paliec šeit, kamēr es aizmiegu." Un es paliku. Sēdēju un turēju viņa roku, līdz pirksti aukstumā kļuva nejūtīgi un viss augums sastinga. Toreiz viņš man daudz pastāstīja par sevi, par savām maniakālajām bailēm, bet pakāpeniski viņa pirkstu tvēriens atslāba, viņš pārstāja murmināt un mierīgi aizmiga. Viņa zods atkārās, izskats kļuva muļķīgs, neglīts un nožēlojams. Nekad agrāk nebiju redzējusi viņu guļam. Viņa neglītums un bezpalīdzība mani iepriecēja, es sajutu savu varu, tas bija tik burvīgi, ka kļuva pat baisi. Tonakt, sēdēdama pie gultas un klausīdamās viņa vienmērīgajā elpā, es sāku gudrot, kā savā labā izmantot to, ko biju uzzinājusi par viņu. Sāku kaldināt plānu, kā viņu nogalināt.

No rita viņš ne ar vārdu nepieminēja naktī notikušo. Tā ari es nezinu, varbūt viņš bija pilnīgi aizmirsis savus murgus un manu atnākšanu. Diezin vai. Ticamāk, ka nebija aizmirsis, bet turēja par labāku neatcerēties. Saprotams, ka ne taisnošanos, ne paskaidrojumus no viņa neviens neprasīja. Apkalpotājiem un mājdzīvniekiem netaisnojas par savām vājībām. Tāpēc ir tik ērti un noderīgi, ka mājās ir pieradināta dvēsele.

Apdomās laiks man bija neierobežots, jo nebija nekādas vajadzības noteikt mirkli, kad viņš mirs. Un tādēļ tas bija jo aizraujošāk — varēja izplānot tik sarežģītu, zinātnisku slepkavību, kādu neparko nevar izdomāt, ja ir ierobežots laiks. Šajā ziņā es Morisam piekritu. Steigā šedevru nevar radīt. Plānošanas beigas gan nācās nedaudz sasteigt, kad es atradu un iznīcināju vēstuli Maksam Hernijam, kurā viņš rakstīja, ka nodomājis izmainīt testamentu. Tobrīd mans galīgais plāns jau veselu mēnesi bija gatavs.

Jau pašā sākumā bija skaidrs, ka man būs vajadzīgs līdzdalībnieks, un, kuram par to būs jākļūst, arī bija acīm redzams. Ideja izmantot Digbiju Setonu, lai iznīcinātu vispirms viņa brāli, bet pēc tam vinu pašu, bija tik brīnišķīgi pārgalvīga, ka dažreiz aizrāvās elpa. tin, kā šķita, risks nebūt nebija pārāk liels. Es labi pazinu Digbiju, zināju viņa stiprās un vājās vietas. Viņš ir krietni mazāks muļķis un krietni alkatīgāks, nekā par vinu domā, diezgan praktisks, taču viņam trūkst bagātas iztēles, viņš nav sevišķi drosmīgs, toties ir ietiepīgs un neatlaidīgs. Taču galvenās viņa īpašības — vājā griba un lielā godkāre. Es izmantoju gan viņa spējas, gan trūkumus. Manipulēdama ar tiem, es tikpat kā nekļūdījos, bet, ja arī nebiju viņā kaut ko novērtējusi, tas nebija bīstami, varēja gaidīt ļaunāko. Iznākums bija vienkāršāks par vienkāršu. Pašreiz viņš ir man kļuvis ne vien par apgrūtinājumu, bet arī par traucējumu, taču ilgi vairs nav jāpacieš. Ja viņš būtu uzticamāks un mani tā nenervozētu, es droši vien būtu ļāvusi, lai viņš dzīvo vēl gadu vai pusotru gada. Lai man kā tālai radiniecei nebūtu jāmaksā mantojuma nodoklis. Taču taupības nolūkā pieļaut muļķības es, protams, nedomāju.

Morisa noslepkavošanas plānu es Digbijam Setonam uzreiz neatklāju, darīju to smalkāk. Ierosināju it kā viltīgu rotaļu. Viņš, protams, tai ilgi neticēja, bet ilgi ari nebija vajadzīgs, kopā ar viņu apspriežot šo pasākumu, vārds "slepkavība" netika izteikts. Viņš to zināja, un es to zināju, taču skaļi neteicām. Izlikāmies, ka gatavojam eksperimentu, kaut ari ne visai drošu, bet pilnīgi bez ļauna nolūka — gribam Morisam pierādīt, ka cilvēku var slepeni pārvest no Londonas uz Monksmiru, turklāt bez viņa ziņas un piekrišanas. Šī versija katrā gadījumā varēja noderēt par attaisnojumu. Ja pasākums izgāztos un mūs atklātu, vedot līķi, tad mums jau būtu gatavs paskaidrojums — un pamēģiniet to apgāzt. It kā misters Setons piedāvājis derības, ka nespēsim viņu sagūstīt un ar varu aizvest uz Monksmiru, jo policija mūs aizturēs. It kā viņš būtu gribējis šādu sižetu izmantot savā kārtējā grāmatā. Atrastos daudzi liecinieki, kas apstiprinātu, ka viņš mīlēja visu aprakstāmo izmēģināt pats un ļoti rūpējās par ticamību. Un, ja nu viņš ceļā negaidot mirst no triekas, vai tad mēs esam vainīgi? Nāve nelaimes gadījumā taču ir iespējama. Un nekādā ziņā nav slepkavība.

Pēc manām domām, Digbijs kādu laiku gandrīz vai nopietni tam ticēja. Un es centos šo ticību atbalstīt. Reti kuram vīrietim būs tik daudz vīrišķības un drosmes, lai aukstasinīgi izstrādātu slepkavības plānu. Digbijs nav no tiem. Viņam nepieciešams, lai nepatīkamā patiesība tiktu pasniegta skaistā iesaiņojumā. Realitāti viņš neievēro. Kā, piemēram, neievēroja patiesību par mani.

Viņš sev iestāstīja, ka notiek tikai nevainīga spēle ar vienkāršiem noteikumiem, kurā nedraud briesmas, bet iegūt var divsimttūkstoš mārciņu, un sāka ar mani apspriest plānu visos sīkumos. Es viņam uzdevu tikai to, kas atbilda viņa specifiskiem talantiem, un ari nesteidzināju. Pirmām kārtām viņam vajadzēja sadabūt lietotu motociklu ar iegarenu torpēdas veida blakusvāģi. Tos bija jānopērk atsevišķi par skaidru naudu un tādā Londonas rajonā, kur vinu nepazīst. Pēc tam viņam bija jānopērk vai jāizīrē dzīvoklis pēc iespējas nomaļā vietā un ar ieeju garāžā no istabas, pie tam, lai Moriss nezinātu adresi. Tas bija samērā vienkārši, un visumā es biju apmierināta ar sava dzīvā ieroča darbību. Man liekas, tas bija visgrūtākais posms. No manis gandrīz nekas nebija atkarīgs. Es varēju ņemt pasākuma vadību savās rokās un virzīt notikumu gaitu tikai pēc tam, kad Morisa līķis nonāks Monksmirā. "Kortes klubā" viņš visu noorganizēja pats, man personīgi ne visai patika viņa nodoms ievilināt Morisu Keringtonmjūzā. Pēc manām domām, tas bija pārāk sarežģīti un bīstami. Varēja izdomāt kaut ko drošāku un vienkāršāku. Bet Digbijam par katru cenu gribējās iesaistīt "Kortesklubu". Viņam kārojās atstāt dziļu iespaidu uz Lukeru. Un es nolēmu, lai dara, kā grib, jo mani tas nekādi neapdraudēja. Un jāatzīst, viss izdevās tieši tā, kā viņš bija iecerējis. Digbijs laikam pastāstīja Lilī Kumbsai par derībām — it kā Moriss saderējis uz diviem tūkstošiem, ka viņu nevarēs nolaupīt, un par simt mārciņām palūdza viņas palīdzību. Viņai vajadzēja tikai uzmanīt, kad parādīsies Moriss, sapļāpāt viņam par narkotiku tirdzniecību un iedot Keringtonmjūzas adresi, kur viņš it kā saņemšot sīkākas ziņas. Nebūtu Moriss uz šī āķa uzķēries — nevajag ari. Man rezervē bija vēl vairāki paņēmieni, kā viņu ievilināt Keringtonmjūzā, gan jau kāds no tiem būtu derējis. Bet viņš, protams, uzķērās. Vai gan varēja nebraukt? Tas taču bija nepieciešams viņa jaunajai grāmatai. Mākslas vārdā. Digbijs, apciemodams brāli, vienmēr centās lieku reizi pieminēt "Kortesklubu" un Lilī Kumbsu. Moriss bija jau izrakstījis atsevišķu kartīti par viņu — varbūt noderēs. Tādējādi, kad viņš, kā parasts, rudenī aizbrauca uz divām nedēļām, lai dzīvotu Londonā, varēja jau droši paredzēt ne tikai to, ka viņš apmetīsies savā "Miroņu kluba" istabā, lai nebūtu jālieto klaustrofobam neciešami šaurais lifts, bet ari to, ka viņš noteikti kādu vakaru ieradīsies "Kortesklubā". Digbijs atminēja pat datumu, kad viņš atbrauks, un brīdināja Lilī Kumbsu. Ar vārdu sakot, Moriss ēsmu norija. Un kā gan citādi. Mākslas dēļ viņš bija gatavs doties pat uz elli. Ellē viņš ari nonāca.

Bet pēc tam, kad Moriss pārkāpa Keringtonmjūzā slieksni, Digbija uzdevums bija pavisam vienkāršs. Straujš dūres sitiens, tik stiprs, lai viesi nokautētu, bet neatstātu nekādas pēdas — tīrais sīkums izbijušam boksa čempionam. Motocikla blakusvāģa pārtaisīšana par nelielu zārciņu uz riteņiem — pilnīgs nieks tādam, kurš viens pats uzbūvējis buru laivu. Blakus vāģis jau bija sagatavots, garāžā varēja iekļūt tieši no mājas. Moriss — vājš, maza auguma cilvēciņš, zaudējis samaņu, smagi elpojošs — Lilī, kā norunāts, bija parūpējusies, lai viņš vairāk iedzertu, — tika ievietots šaurajā blakusvāģi un vāks aiznaglots. Bortos bija izurbti caurumi. Manos plānos nebija paredzēts, lai viņš nosmaktu. Pēc tam Digbijs izdzēra puspudeli viskija un devās nodrošināt sev alibi. Saprotams, ka mēs nevarējām paredzēt, kādām stundām tas būs nepieciešams, un tas radīja zināmu nemieru. Būtu žēl, ja Moriss nomirtu pārāk ātri. Tas, ka viņš mirs un pie tam mokās, bija neapšaubāmi. Jautājums bija tikai par to, cik ilgas būs šīs mokas un kad tās sāksies. Bet es uzdevu Digbijam izdarīt tā, lai viņu aizturētu tūlīt, līdzko viņš būs nonācis drošā attālumā no mājām.

Nākamajā rītā, izlaists brīvībā, Digbijs sēdās uz motocikla ar blakusvāģi un devās uz Monksmiru. Uz Morisu viņš nepaskatījās. Es neliku viņam atvērt blakusvāģi, un man liekas, viņš to ari nevēlējās. Viņš aizvien vēl dzīvoja nomierinošās ilūzijās par derībām, kuras es viņam izgudroju. Paredzēt, kā viņš izturēsies, kad vairs nebūs iespējams izlikties, es nevarēju. Torīt viņš droši vien izbrauca no Keringtonmjūzas patīkami satraukts — kā skolnieks, kuram labi izdevies nevainīgs joks. Ceļā viņam nebija nekādu nepatikšanu. Melnais vaskadrānas kombinezons, cepure ar aizsargacenēm vērta viņu pilnīgi nepazīstamu, kā jau biju paredzējusi. Kabatā viņam bija dzelzceļa biļete no Līverpūlstrītas līdz Saksmandemai, iepriekš viņš vēl no Vestendas uz "Setonhausu" nosūtīja manu "Korteskluba" aprakstu. Es to iepriekš uzrakstīju ar Morisa mašīnu, uzvilkusi labajā rokā cimdu un nosaitējusi kreisās rokas pirkstus. Pārrakstot, protams, visu var viltot, tikai ne pašu mašīnu. Bet fragmentu par sakropļoto līķi laivā bija rakstījis Moriss, un to es atradu viņa papīros. Doma izmantot šo fragmentu par smalku piedevu savam plānam man iešāvās prātā, kad izdzirdu, ka mis Keltropa ieteikusi Morisam tādu sākumu grāmatai. Tā bija viņas dāvana ne vien Morisam, bet arī man. Tā piešķīra noteiktu virzienu visai manai iecerei, un es to spīdoši izmantoju.

Taču ir vēl viens svarīgs apstāklis, kuru es līdz šim neesmu minējusi. Lai cik tas būtu dīvaini, kaut ari es biju paredzējusi, ka nebūs viegli pierunāt Digbiju Setonu mani apprecēt, tas izrādījās pavisam vienkārši. Es baiļojos, ka nāksies nedēļām ilgi viņu ar viltībām pielauzt. Bet man šo nedēļu nebija. Par visu bija jānorunā tais retajās izejamajās dienās, kad Digbijs atbrauca uz Monksmiru. Es atļāvu viņam man rakstīt, jo biju pārliecināta, ka viņa vēstules tiks sadedzinātas, bet pati nerakstīju nekad, un ari pa telefonu mēs netikām runājuši. Un vispār Digbiju ietekmēt, lai viņš piekristu šai mana plāna daļai, nepatīkamai, taču nepieciešamai, — tādas lietas ar pasta starpniecību nekārto. Es jau sāku baidīties, ka šī punkta dēļ nekas neizdosies. Bet šai ziņā es vinu nebiju novērtējusi. Digbijs tomēr nebija pilnīgs muļķis. Citādi man nekad nebūtu bijis iespējams izmantot viņa palīdzību, lai viņu pašu iznīcinātu. Taču viņš prata samierināties ar nenovēršamo. Un galu galā — tas taču bija viņa interesēs. Lai dabūtu naudu, bija vajadzīga sieva. Padomā viņam nevienas nebija. Tāda sieva, kura iejauktos viņa personiskajā dzīvē un varbūt pat gribētu ar viņu gulēt, Digbijam nekādā zinā nebija vajadzīga. Un, galvenais, viņš saprata, ka viņam mani jāapprec sekojošu apsvērumu dēļ. Pierādīt, ka mēs esam nonāvējuši Morisu, varēja tikai tad, ja liecinātu viens no mums, bet sieva pret vīru liecināt nevar. Protams, mēs vienojāmies, ka pēc laba brīža izšķirsimies, un es piekritu samierināties ar vispieticīgāko naudas summu. Ne jau nu pavisam niecīgu, lai neizraisītu aizdomas, bet pieticīgu. Es to varēju atļauties. Digbijam laulības ar mani bija vajadzīgas, lai garantētu manu klusēšanu un dabūtu naudu. Bet man ar viņu vajadzēja precēties, lai kā atraitnei iegūtu visu viņa mantu.

Mēs reģistrējāmies 15. martā Londonas dzimtsarakstu nodaļā. Viņš bija noīrējis automašīnu un agri no rita atbrauca pēc manis. Neviens neredzēja, kā mēs izbraucām no mājām. Dabiski, jo Sēlija Keltropa bija aizbraukusi un nevarēja pēkšņi ierasties viesos. Olivers Letems un Džastins Braiss bija devušies uz Londonu, Kur šajā laikā atradās Džeina Dalgliša, nezinu, un tam nav nozīmes. Bet Morisam es piezvanīju un viņu brīdināju, ka esmu saslimusi un strādāt neieradīšos. Viņš pasūkstījās, taču nemierīgs nekļuva, un nebija jāuztraucas, ka viņš varētu mani slimu apmeklēt. Moriss nevarēja ciest slimības, tfa sasirdzis būtu viņa suns, viņš, protams, satrauktos. Jo suni taču viņš mīlēja. Man ir patīkami domāt, ka varbūt viņš tagad vēl dzīvotu, ja būtu labāk izturējies pret mani, iebraucis apciemot un, neatradis mājās, sācis gudrot, kur es esmu palikusi un kāpēc melojusi.

Bet laiks un lente tuvojas beigām. Ar Morisu Setonu rēķini ir noslēgti. Un tagad es triumfēju, nevis taisnojos. Vēl paliek šis tas, ko pastāstīt.

Digbijs uz motocikla ar blakusvāģi atbrauca pie "Ādmiņu nama" trešdienas vakarā ap sešiem. Jau krēsloja, ceļā neviens viņam nebija gadījies. Pēc tumsas iestāšanās šeit nemēaz staigāt. Moriss, protams, sen jau bija miris. Digbijs, izvelkot naglas un atverot blakusvāģa vāku, nobālēja kā palags. Laikam domāja ieraudzīt līķa seju, ko pārvērtusi šausmu grimase un pārmetoši izvalbītas acis. Atšķirībā no manis, viņš nebija lasījis Morisa savāktās tiesu medicīnas mācību grāmatas un nezināja, ka pēc nāves muskuļi atslābst. Taču, redzēdams, ka upura sejas izteiksme ir rāma, ikdienišķa, pilnīgi bezjēdzīga, tā nepauž ne sašutumu, ne pārmetumu, viņš uzreiz kļuva mundrāks. Tiesa, es aizmirsu viņu brīdināt par līķa sastingšanu. Un viņš nebija gatavs tam, ka vajadzēs lauzt sastingušās ceļu locītavas, lai ievietotu līķi manos invalīdes ratiņos un nogādātu pludmalē. Šī nepieciešamā, nenozīmīgā operācija viņam nepatika. Pat tagad atceros, kā viņš smējās drebošā smalkā balsī, redzot Morisa tievās kājas muļķīgajās strīpainajās biksēs izstieptas uz priekšu kā kārtis salmu putnubiedēklim. Pēc tam kad Digbijs spēcīgi iesita, tās atbrīvojās un sāka mētāties, jo kā mazulim neaizsniedza kāju dēlīti. Pēc šī nelielā varmācības akta ar Digbiju notika pārmaiņa. Plaukstas es biju nodomājusi nocirst pati, gribējās atvēzēties un no visas sirds zvelt ar cirvi. Bet Digbijs man to atņēma un klusēdams gaidīja, kamēr es uzlikšu līķa roku uz laivas soliņa. Man liekas, es būtu cirtuši rūpīgāk, bet diezin vai aizrautīgāk, fcēc tam es plaukstas no vina paņēmu un iebāzu sūkļu glabāšanai domātā gumijas maisiņā. Ј)igbijam tās vēl bija vajadzīgas — viņš gribēja nosūtīt Lukeram. Bet vispirms man tās bija jāapstrādā tumšajā pieliekamajā kambarī. Pagaidām es maisiņu pakāru sev kaklā, un man bija patīkami sajust, kā šīs mirušās plaukstas šūpojas, it kā taustot man krūtis.

Beidzot Digbijs iegrūda "Čomgu" ūdenī un iestūma dziļumā, lai to aizsniegtu paisums. Par asinainajām pēdām varēja neuztraukties. Miroņiem asinis tik tikko sūcas. Bet, ja uz motociklista kombinezona bija palikuši plankumi, tad tos ūdens vienalga bija nomazgājis. Digbijs izbrida pie manis no naksnīgās jūras, tērpies slapjā spīdīgā vaskadrānas kombinezonā, sažņaudzis rokas virs galvas, it kā būtu izdarījis rituālu apmazgāšanos. Kad viņš mani veda mājās, mēs abi visu ceļu klusējām. Es atkārtoju, ka neesmu viņu pienācīgi novērtējusi, un tikai šoreiz, klusumā braucot pa šauro taciņu, es aptvēru, ka viņš var būt bīstams.

Pārējais darbs grūtības nesagādāja. Pēc plāna Digbijam bija pilnā ātrumā jādrāžas uz Ipsviču, pa ceļam jāapstājas tuksnesīgā vietā pie Saiz veļas slūžām, jāatkabina blakusvāģis un jānogremdē pēc iespējas dziļāk. Bet motocikls viņam bija jāpamet Ipsvičā kādā klusā šķērsielā, iepriekš noņemot numuru. Veca mašīna, diez vai kāds par tādu satrauksies un sāks meklēt īpašnieku. Bet, ja ari būtu nonākuši līdz Digbijam un pat atraduši blakusvāģi, mums vēl palika otra aizsardzības līnija: tā bija nevainīga nolaupīšana un nevainīgas derības, bet, ka tās novedušas pie tik traģiska rezultāta, neviens nevarēja paredzēt. Ari lieciniece šai versijai bija — Lilī Kumbsa.

Digbijam es devu visskaidrākos norādījumus. Pēc motocikla atstāšanas viņam vispirms bija jānosūta pa pastu Morisa manuskripta lapa, kurā aprakstīts laivā pa jūru peldošs līķis. Bet pēc tam, vēl arvien kombinezonā, Digbijam bija jāiet uz staciju un jānopērk perona biļete, lai kontrolieris neatcerētos pasažieri, kurš iekāpis vilcienā Ipsvičā ar biļeti no Londonas. Burzmā Digbijam bija jāuziet uz perona, jāiekāpj Saksmandemas vilcienā, tualetē jāpārģērbjas, kombinezons jāieliek portfelī un astoņos trīsdesmit jāiebrauc Saksmandemā. Tur viņam vajadzēja iesēsties taksometrā un braukt uz "Setonhausu", kur, neiededzot elektrību, es viņu gaidīšu, lai uzklausītu atskaiti un dotu turpmākos norādījumus. Tie, kā jau es teicu, bija vieni sīkumi, un es nebūt nedomāju kaut ko ļaunu. Bet Digbijs bija sajutis savu spēku. Un izdarīja divas muļķības. Pirmkārt, padevās vilinājumam atkabināt blakusvāģi un pavizināties pa ciematu pilnā gaitā, pat Braiss viņu bija ievērojis. Un, otrkārt, palūdza Līzu Marliju sagaidīt viņu Saksmandemas stacijā. Pirmais gadījums bija vienkārši puišeļa trakulība. Bet otrā muļķība varēja beigties ar iekrišanu. Tobrīd es jau biju galīgi nomocījusies un pilnīgi nesagatavota šādai pašdarbībai. Izdzirdēju, ka piebrauca mis Marlijas mašīna, paslēpusies aiz aizkariem, viņus novēroju, bet šajā mirklī iezvanījās telefons. Tagad es zinu, ka zvanīja Plants, gribēja uzzināt, vai misters Setons ir mājās. Toreiz tas mani pilnīgi apdullināja. Divi neparedzēti notikumi vienlaikus, bet es neesmu sagatavojusies ne vienam, ne otram. Ja man būtu bijis laika sakopot domas, tad es atrastu pareizo variantu. Toreiz es tikai briesmīgi salamājos ar Digbiju. Nav vērts atstāstīt, ko mēs viens otram pārmetām, beidzās ar to, ka viņš trakās dusmās naktī aizbrauca, teikdams, ka atgriezīsies Londonā. Bet es viņam nenoticēju. Pārāk augsta likme, lai viņš tā uzreiz izstātos no spēles. Vienkārši iekarsis puiciski izdarījās, lai uzsvērtu savu neatkarību un mani sabaidītu. Tonakt es vēl ilgi gaidīju, vai viņa "vokshols" nepārradīsies, sēdēju tumsā — baidījos ieslēgt gaismu — un domāju: vai patiešām viens neprātīgu dusmu uzliemojums pazudinās visu, ko esmu tik rūpīgi sagatavojusi? Varbūt kaut kā var visu labot? Mājās nokļuvu tikai pēc diviem naktī. Bet agri no rīta biju atkal "Setonhausā". Automobilis tomēr nerādījās. To, kas noticis, es uzzināju tikai trešdienas vakarā, kad no policijas piezvanīja uz "Pentlandi". Un man pat nevajadzēja tēlot satriektu sievieti. Patīkami apzināties, ka Digbijs Setons drīz saņems atmaksu par to, ko es viņa dēļ pārdzīvoju tajās divdesmit četrās stundās. Viņš bija kļuvis negaidīti apķērīgs. Stāsts, ka ar viltus telefona zvanu viņš izmānīts no mājas, bija vienkārši atklājums. Tagad, ja ari viņš ir kaut ko sapļāpājis par Morisa nāvi, kamēr bija pārskaities, tad te ir izskaidrojums. Un ari viņa alibi ir apstiprināts. Bet ciema iedzīvotājiem — jaunas nepatikšanas. Es augstu novērtēju viņa attapību un izdomu. Sapratu, ka tagad labi drīz viņš gribēs no manis atbrīvoties.

Vairāk nekā sevišķa nav, ko stāstīt. Atdot Džeinai Dalglišai cirvi nebija grūtāk nekā to nozagt. Vaskadrānas kombinezonu, sagrieztu strēmelēs, kopā ar jūraszāļu kušķiem aiznesa bēgums. No Morisa plaukstām es ar skābi pieliekamajā kambarī noņēmu muskuļu audus, un Digbijs tās aizsūtīja Lukeram. Viss bija pavisam vienkārši. Atbilstoši plānam. Atlicis bija pēdējais posms. Pēc divām trim dienām varēšu ierunāt finālu. Es Digbiju neienīstu. Būšu priecīga, kad viņš būs miris, bet apmierināšos ar savu iztēli — nav obligāti jāredz, kā viņš mirst. Bet tas, ka es neredzēju, kā mira Moriss, man ir žēl.

Un pēdējais paskaidrojums. Kāpēc viņa līķi es nevarēju atstāt Londonā, vienkārši kā lupatu žūksni iesviest kādā Padingtonas grāvī, lai tur vāļājas? Ļoti vienkārši. Vajadzēja nocirst plaukstas. Viņa plaukstām bija līdz kauliem noberzta miesa, jo viņš ar pirkstiem no blakusvāģa iekšienes bija centies atspiest sava "zārka" vāku."

Balss apklusa. Dažas sekundes lente ritēja klusumā. Pēc tam Rekless pieliecās un noklikšķināja diktofona slēdzi. Viņš atvienoja ari kontaktdakšiņu no tīkla. Džeina Dalgliša piecēlās no krēsla, kaut ko klusu pateica Letemam un izgāja virtuvē. Tūlīt bija dzirdams, kā līst ūdens un iešķindas tējkannas vāciņš. "Ko viņa grib darīt?" pārsteigts nodomāja Dalglišs. Vai patiesi izgājusi gatavot pusdienas? Vai varbūt viesiem uzvārīt kafiju? Par ko viņa domā? Tagad, kad viss jau pagājis, vai vinu vēl kaut cik interesē šis notikums, stāsts par trako naidu, kas izjaucis tik daudzu cilvēku, ari viņas, dzīves ritumu? Vienu viņš zināja skaidri. Ja, sarunājoties viņa vēl pieminēs Silviju Kedžu, tad ne reizi nebūs dzirdama sentimentāla nožēla kā, piemēram, "ak, ja mēs būtu zinājuši!" vai "kā gan mēs viņu neatbalstījām!". Džeinai Dalglišai cilvēks ir tāds, kāds ir, mēģināt viņu pārveidot ir muļķīgi un žēlot — nepieklājīgi. Nekad vēl viņas nošķirtība nebija izpaudusies tik uzskatāmi un nelikās tik drausmīga.

Letems lēni atvirzījās no sienas un apsēdās brīvajā krēslā. Viņš ierunājās izsmējīgi, šūpodams galvu:

—  Nelaimes putns. Nogalināts tādēļ, ka izvēlējies nepareizu naktskreklu. Vai varbūt nepareizu guļamistabu?

Rekless neatbildēja. Viņš uzmanīgi satina diktofona vadu, paņēma aparātu padusē un, tikai apstājies pie sliekšņa, pievērsās Dalglišam:

— Mēs izzvejojām motocikla blakusvāģi. Tas atradās divdesmit jardu no jūsu norādītās vietas, mister Dalgliš. Vēl viens brīnumains minējums, ser.

Dalglišs iztēlojās, kā tas notika. Tuksnesīgs atvara krasts aizsprosta priekšā, agrs saulains rīts, zaļa daba, klusums, tikai no attālās šosejas dzirdams automašīnu troksnis, pakšķ ūdens pilieni. Rupjas vīriešu balsis, tie krastmalā kārto ekipējumu, šļakst dubļi zem gumijas zābakiem. Un, lūk, beidzot no ūdens iznirst meklētais objekts, līdzīgs milzīgam, strīpainam kabacim, apkāries ar ūdensaugiem. Pa to straumēm tek melni dubļi, atsedzot spīdīgos sānus. No elsojošo policistu viedokļa, kuri velk šo objektu krastā, tas nebūt nav milzīgs, bet gluži otrādi — mazs. Moriss Setons bija maza auguma cilvēks. Kad Rekless bijis aizgājis, Letems izaicinoši teica:

— Man jums jāpateicas. Jūs man izglābāt dzīvību.

—  Vai nu tā? Es gan būtu apgalvojis pretējo. Jūs taču viņu nogrūdāt no jumta.

— Nejaušība. Es nedomāju, ka viņa novelsies, — Letems steidza aizstāvēties.

Saprotams, ka nejaušības dēļ, nodomāja Dalglišs. To varētu jebkurš cits, tikai ne Letems — dzīvot ar apziņu, ka nogalinājis sievieti, kaut arī glābis savu dzīvību. Ja viņš šo epizodi grib atcerēties tādā izpratnē, tad labāk pārkrāsošanu sākt tūliņ, neatliekot uz vēlāku laiku. Velns parāvis, vai nav vienalga? dik viņš saprot, Letemam pienācis laiks aiziet. Par kādu pateicību viņu starpā var būt runa? Smieklīgi un neveikli. Bet visu rītu kult tukšus salmus, augstmanīgi pļāpāt — aiztaupiet man to! Pārāk daudz ievainojumu gan miesā, gan dvēselē. Tomēr bija viens sīkums, kuru Dalglišam vēl gribējās precizēt. Viņš jautāja:

— Es visu laiku gudroju, kādēļ jūs vakarnakt gājāt uz "Ādmiņu namu"? Droši vien bijāt redzējis Digbiju un Kedžu?

Divas aploksnes, atbalstītas pret ķieģeļu sienu, baloja viņam priekšā. Pienācis laiks atvērt Deboras vēstuli. Apkaunojoši un riebīgi, ka viņam tā vien gribas šo vēstuli neatvērtu iemest ugunī. 1b, kas bijis, nav iespējams pārvērst par nebijušu ar vienu izšķirīgu žestu, un nekādā ugunī to nesadedzināsi. Dalglišs izdzirda Letema atbildi:

—  Tieši tā. Tajā pašā vakarā, kad atbraucu uz Monksmiru. Starp citu, es mazliet samelojos, minot savas ierašanās laiku. Tūlīt pēc sešiem es jau biju šeit. Gāju pastaigāties pa stāvo krastu. Un no augšas saskatīju divus cilvēkus pie laivas. Silviju es pazinu, un man likās, ka vīrietis ir Setons, kaut gan pilnīgi pārliecināts nebiju. Bija tumšs, un, ko viņi tur darīja, nebija iespējams saprast, taču nekādu šaubu, ka grūda laivu jūrā. Kāds maiss gulēja laivas dibenā, to es nevarēju saskatīt, bet vēlāk viegli atminēju. Mani tas nemaz nesatrauca. Pēc manas saprašanas, Moriss bija saņēmis pelnītu sodu. Kā jūs jau laikam esat uzminējis, Dorotija Setona iedeva man izlasīt Morisa pēdējo vēstuli. Droši vien gaidīja, ka es viņu atriebšu. Es vis neesmu tāds, par kādu viņa mani turēja. Diezgan esmu saskatījies dulnus aktierus šajā smieklīgajā lomā, lai vēlreiz publikai par prieku tēlotu to pats. Ja kāds cits manā vietā to ir izdalījis, Dieva dēļ! Bet, kad noslepkavoja Digbiju, es nodomāju, ka vajag ar Keidžu aprunāties, noskadrot, kādi mērķi ir viņas spēlei. Izdzirdis no Sēlijas, ka Silvija no rīta grib doties pie Reklesa, nolēmu apsteigt vinu sarunu.

kāda jēga teikt Letemam, ka viņš varēja izglābt Digbija dzīvību, ja vien būtu ātrāk ierunājies^ Vai tiešām? Slepkavas bija nodrošinājušies ar otru versiju: derības ar Morisu; izbīlis pēc viņa nāves atklājuma, lēmums nocirst līķim saplosītās plaukstas, lai noslēptu pēdas. Bez atzīšanās būtu bijis neiespējami pierādīt, ka Moriss Setons nav miris dabiskā nāvē.

Dalglišs saspieda Deboras vēstuli starp vidējo pirkstu un apsieto kreisās rokas plaukstu un mēģināja ar labās rokas pirkstu brīvajiem galiņiem atplēst aploksni. Izturīgais papīrs nepadevās. Letems nepacietīgi teica:

— Dodiet man.

Garie, no nikotīna dzeltenie Letema pirksti pavisam viegli atvēra aploksni. Letems pasniedza to Dalglišam, teikdams:

— Lūdzu neuztraucieties par manu klātbūtni.

— Nav svarīgi, — atbildēja Dalglišs. — Es zinu, kas tur rakstīts. Tas nav steidzami. — Bet pats jau atlocīja vienīgo lapiņu. Vēstulē bija astoņas rindiņas. Debora nekad nebija daudzvārdīga, pat mīlestības vēstulēs ne. Taču šīs aprautās, skopās beigu frāzes bija pilnīgi nesaudzīgas. Gluži dabīgi. Cilvēkiem vienmēr nākas izdarīt šo izvēli. Vai nu jānodzīvo viss mūžs otram līdzās, uz savas ādas pārbaudot izvēles pareizību, vai ari jāiztiek ar astoņām rindiņām un jāpavelk zem notikušā svītra. Dalglišs stāvēja un neapzināti skaitīja un pārskaitīja vārdus, ar bezjēdzīgu rūpību analizēdams rindu garumu un it īpaši burtu rakstības īpatnības. Viņa pavēstīja, ka saņēmusi piedāvājumu strādāt firmas filiālē Amerikā un piekritusi. Kad viņš saņemšot vēstuli, viņa jau būšot Ņujorkā. Viņai vairs neesot spēka atrasties starp debesīm un zemi Dalgliša dzīves perifērijā un gaidīt, kad viņš par kaut ko izšķirsies. Pēc viņas domām, diez vai kādreiz vēl izdosies tikties. Tā būs labāk abiem. Izteicieni bija tradicionāli, gandrīz vai šabloniski. Ne aizvainotas pašmīlas, ne izaicinājuma. Un, ja arī rakstīts ar rūgtumu, tad stingro, plašo rokrakstu tas nav ietekmējis.

Letema augstā, iedomīgā balss skanēja kaut kur aiz kadra — viņš kaut ko skaidroja par gaidāmo braucienu uz Ipsvičas slimnīcu, kur viņam izdarīs galvas caurskatīšanu ar rentgenu, un kāpēc gan ari Dalglišam nebraukt līdzi, lai ārsti apskatītu viņa rokas; viņš ļauni priecājās par to, ka Sēlijai būs lieli izdevumi, algojot advokātus, iekams viņai izdosies tikt pie Setona mantojuma, un atkal ar puicisku neveiklību centās sevi attaisnot Silvijas Kedžas nāvē. Dalglišs pagrieza Letemam muguru, noņēma no kamīna dzegas savu vēstuli, salika abas aploksnes kopā un dusmās mēģināja saplēst. Taču spēka viņam nepietika un vajadzēja tās veselas iesviest ugunī. Vēstuļu sadegšanai bija vajadzīgs laiks — uguns satvēra lappusi pēc lappuses, tās pārogļojās un saritinājās, tinte kļuva gaiša, viņa acu priekšā dzejoļi sāka laistīties kā sudrabs, ietiepīgi negribēdami mirt, bet viņš nespēja pat satvert rokā krāsns kruķi un parušināt kamīnā, lai tie sairtu un pārvērstos pelnos.

[1] vīna šķirne (itālijā).

[2] vaitčepela — viens no visnabadzīgākajiem īstendas rajoniem.

[3] distrikts un beikerlū — londonas metro līnijas.

Content

Džeimsa Filosa Dorotija Nedabiskie cēloņi

Pirmā daļa safolka

1

2

3

4

5

6

7

8

10

11

12

14

16

17

LONDONA

1

2

3

4

SAFOLKA

1

2

3

4

5