Merls Robērs

Nedēļas nogale Zijdkotā

Robērs Merls

Nedēļas nogale Zijdkotā

Romāns

.

Sestdienas rītā

Saule joprojām spīdēja pār divām pamestu automašīnu rindām abās pusēs ielai. Maijā iedams pamanīja ļoti skaistu haki krāsas merkuriju. Tas droši vien piederēja kādam ģenerālim pie tā joprojām bija karodziņš. Mašīnā gulēja divi kareivji. Viņi bija atlocījuši priekšējā sēdekļa atzveltni, izveidojuši tādu kā dīvānu un, visā garumā izstiepušies, plaukstas pavēruši, gulēja un izskatījās dziļi apmierināti. Maijā izdzirda riteņu rīboņu uz bruģa, un tajā pašā brīdī viņam pa labi uz ielas izbrauca sanitāra stumti ratiņi. Tajos izstiepusies, ar kājām uz priekšu gulēja sieviete. Viņas kleita, uzrauta gandrīz līdz vēderam, pavēra skatienam divas sārtas, treknas ciskas, kas, ratiem kratoties, raustījās tādā kā neķītrā dejā.

Nočirkstinot uz nelīdzenajiem bruģa akmeņiem abus riteņus, ratiņi iegriezās ielā, pa kuru gāja Maijā, un nonāca viņam blakus. Sievietei bija stingas acis un liels, melns caurums deniņos. Viņas ciskas, ratiem klandoties, nemitējās drebēt.

Kājnieks pārstāja stumt un, palaidis vaļā vienu ilksi, noslaucīja pieri. Viņš bija drukns, milzīgām plaukstām un zilām, vientiesīgām acīm boksera sejā. Galvu purinādams, viņš nolūkojās Maijā.

-Tas tik ir darbiņš!

Viņš palaida vaļā arī otru ilksi, nostiprināja ratiņus uz balsta un noslaucīja kaklu.

-   Vai tev ir kāds smēķis?

Maijā pasniedza paciņu.

-    Paņem vairākus.

-   Tu esi lāga puika, vīrs sacīja.

Viņš paņēma trīs cigaretes un noglabāja savas karavīra blūzes iekškabatā.

-    Es neesmu nekāds pīpmanis, bet smaku nevar izturēt.

Viņš iespļāva plaukstās, satvēra ilksis un nikni pagrūda rateļus.

-    Šī gan neož, šī ir gluži svaiga.

Uz bruģa atkal žņerkstēja dzelži, un sārtās ciskas atsāka drebēt. Maijā gāja karavīram blakus, nerunādams ne vārda.

-    Kur tu esi iemitinājies? tas pēc brītiņa jautāja.

-    Sanatorijā.

-   Tad tev jāiet pa citu ceļu.

-    Es gribu apmest līkumu, atgriezīšos caur kāpām.

-    Ak tā, tad jau gan, vīrs noteica.

Viņa rokas nodrebēja ik reizi, kad rati salēcās.

-    Cūkas tādi! viņš sacīja. Jāj mani kā kaimiņu āzi. Saproti, kopš rīta šis ir jau desmitais, ko es stumju, un ar to vēl nepietiek. Kad es tev saku kā kaimiņu āzi!

Maijā skatījās uz mirušo. Varbūt viņai bija divdesmit pieci vai trīsdesmit gadi. Zem kleitas vienkāršas, raibas vasaras kleitas viņa bija kaila. Vakar taču bija tik karsti.

-    Cūkas tādi! vīrs atkārtoja. Kad viņi jautāja, kurš prot braukt, es ļāvu, lai mani piesmej kā tādu mīksto. “Vai protat braukt?” kapteinis man prasa. “Labi!” Un uzreiz blaukš pie miroņa klāt. Es bāls. “Virel,” kapteinis man saka, “jūs taču nezaudēsiet dūšu!” Es lai zaudētu dūšu! Ja jau par to būtu runa. Es par miroņiem varu nospļauties. Tas kapteinis ir galīgs nejēga. Bet iedomājies ieliek tevi, cilvēku, ilksīs kā zirgu!…

Viņš pameta skatienu uz Maijā.

-    Miera laikā es, saproties, biju taksometra šoferis Panamā.

-Te nu tev iznāk pamatīga pārmaiņa.

-    Un kāda vēl! Virels atbildēja. Es tam kaptei-

nim saku: “Kāpēc neņem mašīnu? Vai tad autiņu trūkst? Es pats jums atvedīšu mašīnu, ja vajag divas.” Iedomājies! “Mums ir uzdevums,” kapteinis man saka, “un mēs to izpildīsim ar rotas līdzekļiem.” Redzi nu!

Piepeši parādījās pretējā virzienā braucošs haki krāsas reno. Tas nobremzēja un apstājās tieši pretī rateļiem. Tā kā abās pusēs ielai stāvēja pamestu mašīnu rindas, nebija iespējams izmainīties. Reno viens pats aizņēma visu ielas platumu. Tas nepacietīgi signalizēja vienreiz, tad otrreiz. Virels piesarka.

-    Ko tas vēl gribēs?

Viņš nolika rateļus uz balsta, aizsmēķēja vienu no Maijā iedotajām cigaretēm, tad rāmi apsēdās uz ilkss.

Pavisam jauns leitnants izšāvās no mašīnas kā velns no tabakdozes. Viņš lieliem soļiem nāca klāt.

-    Aizvāciet to tur, viņš rupji uzkliedza, es vedu vēstuli ģenerālim, man jāsteidzas.

-    Kur lai es to aizvācu? Virels jautāja.

Piepeši viņš runāja cukursaldā balstiņā. Leitnantiņš pavērās apkārt. Nebija pat vietas, kur rateļus iestumt. Mašīnas stāvēja cieši cita citai blakus.

-    Nu, tad kāpieties atpakaļ! Puskilometra attālumā ir krustojums.

-             Piedošanu, Virels teica tajā pašā medainajā balsī.

-    Piedošanu! Ja kāpšos atpakaļ līdz tuvākajam krustojumam ik reizi, kad satikšu autiņu, es ar savu mironi staigāšu turp un atpakaļ visu dienu. Atkāpieties pats, jūs esat mašīnā.

Nu viņš runāja negribīgi, caur zobiem, izraugoties vārdus, cienīgi kā labdarības komitejas dāma.

Leitnants mirkli apdomājās.

-    Tas nav iespējams, es nevaru atpakaļgaitā nobraukt tik garu ceļu, kādu esmu nobraucis uz šo pusi.

-             Un vispār, viņš pēkšņā niknumā iesaucās, jūs nebūsiet tas, kas man dos padomus. Es vedu vēstuli ģenerālim, tā ir ļoti steidzama, un es jums pavēlu kāpties atpakaļ. Vai dzirdat es jums pavēlu kāpties atpakaļ!

Virels nepakustējās ne par sprīža tiesu.

-             Vai sapratāt? leitnants kliedza. Kāpieties atpakaļ!

-             Leitnanta kungs, Virels sacīja, kaptenis Blari man pavēlēja aizvest šo civilo uz mēriju, un es to vedu.

-             Man nospļauties par kapteini Blari! Kāpieties atpakaļ !

-             Iespējams, Virels teica tikpat cienīgi un tādā pašā medainā balsī, bet man savukārt ir uzdevums aizgādāt šo civilo uz mēriju, un es to vedu.

-    Civilo? Kādu civilo? Kur tas jūsu civilais ir?

-    Te, Virels atbildēja, rādīdams uz mironi.

-             Augstā debess! leitnants iebrēcās Vai jūs par mani ņirgājaties? Vai jūs kāpsieties atpakaļ, vai nē?

-             Es izpildu kapteiņa Blari pavēli. Man neviens cits nevar pavēlēt.

-    Augstā debess! rēca leitnants.

Vai traks aiz dusmām, viņš runāja aizžņaugtā balsī.

-             Ak neviens cits jums nevar pavēlēt? Nu, es jums gan rādīšu! Varbūt virsnieks jums nevar pavēlēt? Varbūt jūs nemaz nezināt, kas tas virsnieks tāds ir? Pie visiem jodiem, vai jūs neredzat manas divas zīmotnes?

-             Kā jums nav kauna, Virels teica, tā lādēties blakus mironim.

Leitnantiņš izdarīja kaut ko pavisam negaidītu. Viņš izrāva no maksts revolveri un pavērsa to pret Virelu. Viņš bija tā pārskaities, ka ierocis rokā drebēja.

-             Es jums pavēlu kāpties atpakaļ, viņš gluži pārvērstā balsī sacīja.

Virels nobāla, bet nekustējās. Te viss iet grīstē, Maijā nodomāja, un tikai manas vainas dēļ. Ja manis te nebūtu, Virels jau būtu apdomājies. Un tas zaļknābis tiešām var viņu nokniebt. Paraugs, disciplīna, divdesmit gadi, un viņš patlaban glābj Franciju…

Virels un leitnantiņš nekustēdamies stīvi vērās viens otrā, it kā notiekošais viņus būtu apbūris.

Maijā iesaucās:

-   Pagaidiet!

Abi vīrieši nodrebēja un pagriezās pret Maijā nikni un neapmierināti, it kā viņš būtu izjaucis dīvainu kopību, kas sāka starp tiem veidoties.

-   Pagaidiet!

Nu viņi abi skatījās Maijā, un viņš nezināja, ko tagad sacīt. Virels izskatījās saīdzis un samiegojies.

-   Pagaidiet, Maijā sacīja, varbūt iespējams atrast kādu izeju. Redziet tur to mazo ostinu, izstumsim to ielas vidū, pagrūdīsim rateļus uz sliedēm, tad novietosim atpakaļ ostinu, un jūsu reno tiks garām.

Brīdi valdīja klusums. Leitnantiņš iebāza revolveri atpakaļ makstī.

-    Kā vēlies, Virels drūmi sacīja. Negaidīdams palīdzību, viņš satvēra ostina buferi, pacēla priekšējos riteņus, un mazais auto salīgojās kā spalviņa.

-   Nu, tā!

-   Slīpumā es tos nevaru tā ūzstumt, tev jāpieķer pie pakaļas, viņš teica Maijā.

Uz leitnantiņu viņš joprojām neskatījās.

-   Kā vēlies.

Virels iejūdzās ilksīs ar seju pret sliežu uzbērumu un sakopoja spēkus. Viņš vilka nikni, bet uzbērums bija stāvs un irdens, un rateļi pusceļā iestrēga.

-   Stum, Dieva dēļ, stum! Virels sauca.

Maijā nikni stūma, bet viņam bija neizdevīga pozīcija. Ratiņi stāvēja stateniski, un viņam vajadzēja stumt no apakšas uz augšu. Piepeši viņš sāka lādēties. Mirusi slīdēja un neatvairāmi nāca viņam virsū. Viņam tik vien pietika laika, kā satvert to aiz ciskām un nolikt uz dēļiem.

-   Kas tev notika? Virels jautāja, galvu pagriezis.

-    Mirone gāžas man virsū.

-    Laikam jau tu viņai patīc!

Viņš iesmējās.

-    Pieturiet viņu! leitnants sauca. Es nāku!

Viņš tiešām nāca kopā ar reno šoferi. Nu visi četri noņēmās gar mirušo. Bet viņu pūliņi nebija saskaņoti. Virels vilka, riteņi aizvien dziļāk iestiga smiltīs, bet divi pārējie pūlējās izdabūt tos ārā. Maijā juta, ka krampjaini sažņaugtie pirksti iespiežas mīkstā miesā.

Galu galā Virels palaida ilksis vaļā, sakampa rateļus pie dibena un sāka tos celt augšā, abi pārējie palīdzēja. Riteņi atrāvās no zemes. Vēl divi soļi, un, trīs vīru nesti, rateļi nokļuva uz sliedēm. Visi četri apstājās atvilkt elpu. Viņi bija vienās putās.

-   Tas ir smagāks, nekā varētu iedomāties, šoferis sacīja.

-    Kā tad tu domāji! Virels noteica.

Leitnants draudzīgi pavērās viņā.

-Tam ir savs svars.

-   Jā, Maijā sacīja, te bija ko papūļēties.

-    Un svars nav mazajā, Virels atsāka. Lai arī viņa ir miesās branga, es to viegli paceltu ar vienu roku. Smagi ir rati. Tie pat tukši novelk rokas.

-   Nu, mazajai tāpat ir savs svars,šoferis iebilda.

-    Piekritu, bet galu galā galvenie ir rati.

-    Abi smagi, leitnants sacīja.

-    Piekritu, Virels teica.

Viņi visi četri stāvēja ap ratiņiem nopietni kā tehniķi, kas apspriežas par darbu. Nu leitnantiņš vairs nebija tik steidzīgs. Viņš ar kabatdrānu noslaucīja pieri, sakārtoja jostu. Viņš draudzīgi nolūkojās Maijā un Virelā.

-   Savs svars tam ir gan, viņš teica.

Viņi visi četri stāvēja ap ratiņiem un rāmi, gandarīti uzlūkoja cits citu.

-   Iesim nu, leitnantiņš nožēlodams mudināja.

Viņš skriešus devās lejup pa uzbērumu, šoferis sekoja. Ticis lejā, viņš pagriezās atpakaļ.

-   Paldies, viņš sirsnīgi sacīja, un uz redzēšanos!

Maijā šķita ja vien varētu, viņš piedāvātu ko dzeramu.

-   Uz redzēšanos! Maijā sauca.

Virels atvēra muti, bet īstajā brīdī attapās.

Leitnantiņš sakampa ostina buferi, kā bija redzējis darām Virelu, bet nespēja viens pats auto pacelt. Viņam vajadzēja pagaidīt, kad šoferis palīdzēs. Virels gandarīts viņus vēroja.

Noklaudzēja durvis. Reno ierūcās un aizbrauca viņiem garām.

-   Ei! Lai ģenerālis tev apgramsta dibenu, mīkstais! Virels uzsauca.

Viņš bija satvēris ilksis un stūma ratus uz priekšu starp sliedēm.

-   Ja jau te esmu, tepat arī palikšu, viņš teica, gan tālāk atkal nonāksim uz ielas. Un kratīt krata tik un tā, vai nav vienalga drusku vairāk vai drusku mazāk.

Piepeši viņš apstājās.

-   Nē, bet vai tu redzēji to mīksto ar šaujamo? Vai redzēji? Viņš tik tikko mani nenomiedza, muļķis tāds!

-             Un tālāk? viņš pēc brīža atsāka. Vai tagad franči slaktē nost cits citu? Kur mēs galu galā esam nonākuši? Vai tagad likumus nosaka katrs, kam šaujamais rokā? Vai pie mums nu ir tāpat kā džungļos? “Es jums pavēlu kāpties atpakaļ!” tik vien pasaka, un re, šaujamais jau rokā. Kas tās tagad par manierēm!

Kļuva karstāks un karstāks. Jūra nebija redzama, bet varēja just, ka tā ir pavisam tuvu. Gaiss bija spirgts un sāļš. No dzelzceļa, cik tālu vien skatiens sniedzās, stiepās paralēlas pamestu mašīnu rindas.

-    Pirms šī nolāpītā kara, Virels sacīja, es biju laimīgs cilvēks, brangi pārticis. Taisnība nakts šoferim darbs ir nogurdinošs, toties dubults tarifs, dzeramnaudas, galu galā ari klienti citi, turklāt mašīna piederēja man pašam, es strādāju sev. Vari jau iedomāties, ka skaitītāju var maķenīt pagrozīt.

Brīdi viņš klusēja.

-    Un zini, kā es darīju katru rītu, mājās pārnācis, iedevu sievai simts frankus. Simts frankus! Tas bija kā bankā! Un man vēl palika pašam ari, vari būt drošs, es sev neliedzu neko, katru nakti iedzēru savas četrdesmit reizes.

-   Četrdesmit reizes?

-   Citādi nevarēja. Mazajos bāros satiku čaļus, zini, kā tas ir, izmaksā viens, tad otrs, jātur līdzi. Man nemaz tā nepatīk dzert, es, zini, vislabāk iemetu pa mazam pemo, un varu sacīt, ka izdzēru pa nakti kādas piecpadsmit glāzītes, un es to panesu uz goda.

Viņš palaida ilksis, nolīdzsvaroja ratus, apgāja tiem apkārt, ar vienu roku smalkjūtīgi pārvilka kleitu par mirušās kājām. Taču arī tad tā sniedzās tikai līdz ceļgaliem.

Viņš atkal sāka stumt.

-   Nu, bet iedomājies tikai tas mīkstais man neiet un neiet ārā no prāta. “Es jums pavēlu kāpties atpakaļ!”

(ik vien pasaka, un še tev! šaujamais rokā! Padomā vien, kas par manierēm!

-             Kā jau es tev teicu, viņš uzreiz atsāka, nakts šofera darbs ir ienesīgs, turklāt interesants, tu pat iedomāties nevari, ko visu viņš redz, cilvēks tā mācās pazīt dzīvi, tici man tieši tā viņš tiek īsti brīvs.

Tomēr stumt ratus starp sliedēm bija diezgan grūti.

-             Un ko tu civilajā dzīvē darīji? viņš piepeši pajautāja.

-    Neko sevišķu.

-             Labi, Virels noteica, es jau tev jautāju tāpat vien, runāšanas pēc. Galu galā tu darīji, ko gribēji, vai ne? Jocīgi, bet tu izskaties tik nopietns, ka es tevi gandrīz noturēju par skolotāju.

Maijā smaidīja.

-    Vai tad skolotāji izskatās tik nopietni?

-             Nu, tas nav tas. Esmu pazinis īstus jokupēterus, bet viņi tomēr izskatās citādi… Viņi tādi kļūst, mācīdami sīkos… Zini, viņi izskatās tādi, it kā visu laiku uzglūnētu, vai tikai tu nerunā muļķības.

-    Un es arī tāds izskatos?

-    Jā, Virels sacīja, tieši tāds.

Tad augstsirdīgi piemetināja:

-             Cilvēks izskatās, kāds izskatās. Tā nav tava vaina, ja tu tāds izskaties.

-            Es, viņš pēc brīža turpināja, es katru rītu iedevu sievai simts frankus. Simts frankus! Nu, saproties, viņa vis nesūdzējās, viņa bija laimīga, to es tev varu sacīt. Un man, saproties, bija darbs, īsts darbs, un viss bija. Galu galā es biju ģimenes tēvs!

-            Pagaidi, viņš ieteicās, izlaizdams no rokām ilksis un vērdamies Maijā zilām acīm, es tev parādīšu sava puikas bildi.

Protams! Mazs, noplucis un bāztin piebāzts kabatas portfelis. Mazliet salauzīta fotogrāfija, ko pasniedz saudzīgiem pirkstiem. Un puika pirmās komūnijas uzvalkā, biezu lūgšanu grāmatu padusē, spīdīgi iepomadētiem matiem, svinīgo dienu apjukumu sejā.";.

-    Viņš izskatās pēc stiprinieka!

-    Un kā vēl! Skolā viņš visus iebāž maisā, to es saku ne tāpēc, ka viņš ir mans dēls, to tu pats savām acīm vari redzēt viņš nav ar pliku roku ņemams.

Virels ielika fotogrāfiju atpakaļ kabatas portfelī.

-            Viņš mācās pie mūkiem, viņš pieticīgi turpināja.

-    Saproties, es neesmu nekāds stingrais katolis. Viņu elle mani nebiedē, un viņu paradīzei es neticu, bet ar bērniem ir citādi. Saproties, es labāk samaksāju, lai tikai puikam būtu principi.

Brīdi viņš stūma klusēdams. Bruģakmeņi nepārtraukti tricināja rateļus. Mirušās kleita atkal bija saraukusies uz augšu, un sārtās ciskas drebēja saulē.

-    Jā, Virels atsāka, manai sievai jau nu nebija ko sūdzēties. Nopietni, es varu sacīt viņa bija izvilkusi laimīgo lozi. Un zini, tu varbūt neticēsi, bet sievišķu lietās es, lai kāds spēka mitriķis esmu, drīzāk biju rāmais vecītis. Man bija sava sieva, un ar to pietika. Ir tādi. kas nemūžam nevar norimties, kad sāk lustēties, tad nevar beigt. Tas nav manā garā. Divas trīs reizes nedēļā kopā ar čaļiem drīzāk tāpat vien, joka pēc. Satiekamies krodziņā ap diviem naktī. Tad visvairāk jūt nogurumu, acis veras ciet. Tad ierauj divas trīs glāzītes, lai uztaisītu dūšu. Un mūždien jau gadās kāds, kas iesāk. “Ei, veči, vai neiemetīsim pa ogai?” Tad atsacīties nevar, pēc kā tas izskatītos? “Lai iet!” Ieķeram ar, un tad katrs savā autiņā iekšā, visi zina, kur braukt, ielas pazīstamas. Iedomājies tikai četri taksi rindā, gluži kā sacensībās, un tur ir, kam papūlēties tikt priekšā. Kas par darbiņu! Spārns pie spārna! Un kādi joki! Puiši braukt mācēja, vari būt drošs! Tur vajadzīga laba reakcija! Saproties kurš būs pirmais! Un, kad apstājāmies, uzsvilpām meičām.

-    Vai tas tev sagādāja prieku?

Virels izbrīnījies pavērās Maijā.

-    Vai tu esi traks? To nedarīja prieka pēc, tie bija joki.

-    Kur es paliku? viņš jautāja.

-   Jūs uzsvilpāt meičām.

-    Kā tad. Uzsvilpām meičām. Nu, vai zini! Tas tikai ir darbiņš! Ir tādi tēvaiņi, kas nomokās ar skuķēm pa spilveniem. Tas nav manā garā. Es domāju tā tādu skuķēnu dēļ nav vērts šķiest spēkus. Es daru tā: pats apsēžos, un meiča tup uz ceļgaliem man pie kājām. Tu taču saproti! Gluži kā pašā! Saproties, tad man šķiet, ka nu reiz esmu liels boss. Sēžu kā ercens uz pakaļējā sedekļa, un meiča pie kājām. Vai tad tā nav tādā reizē tu jūties kā īsts vīrs! “Zozef, varat braukt!” Zini, reizēm es iepriekš nopirku resnu cigāru, lai tajā brīdī smēķētu. Vai tev pielec? Es ērti sēžu uz pakaļējā sēdekļa cigāru zobos taisni kā liels priekšnieks ar savu mašīnrakstītāju. Skuķene man pie kājām, vai tev pielec? īsts boss, saproties. Vārdu sakot, īsts priekšnieks. Un tikai pārdesmit frankiem.

-     Tā ir tikai iztēle. Nekā sevišķa jau galu galā tur nav.

-     Taisnība, taisnība, Virels dzīvi pierita, bet par desmit frankiem! Bija arī tādi veči, kuriem tas nemaksāja neko. Viņi skuķenes izmeta ārā, nemaksādami neko!

-Tas gan liekas diezgan negodīgi.

Virels vientiesīgi paskatījās Maijā.

-             Negodīgi? Kur tu to ķēri? Pret ko negodīgi? Pret skuķenēm? Bet saki, vai tad tādas meičas ir ko vērtas? Viņu dēļ nav vērts pat muti dzisināt! Bet es tomēr tā nedarītu. Saproties, man arī tādā reizē ir savi principi.

-     Jāteic, pēc brīža viņš piemetināja, ka es tāpat esmu audzināts pie mūkiem.

Maijā pasmaidīja un izvilka no kabatas cigaretes.

-    Vai gribi cigareti?

-    Tev tur nekas nepaliks.

-     Ņem vien. Man tās dārgi nav maksājušas. Bodnieks par tām naudu neņēma.

-    Ko tu saki? Virels iesaucās, pārtraukdams rateļu stumšanu. Vai tiešām tā ir taisnība?

-    Visīstākā taisnība.

-    Vai tu mani neapcel?

-    Nē taču!

-    Tad tiešām viņš negribēja, lai tu maksā?

-    Negribēja.

-    Nu, viņš atsacījās no naudas?

-    Jā.

-     Kaut kas traks! Neticami! Viņš atsacījās no naudas! Vai tas puisis sajucis?

-    Nē. Viņš tikai bija demoralizēts, nekas vairāk.

-    Demoralizēts? Virels pārjautāja. Tu gudri runā. Demoralizēts! Man patiktu, ja viņi visi būtu demoralizēti. Kaut kas traks! Tad tikai būtu prieki! Cilvēks ieietu veikalā un teiktu: “Es gribu to, to un šito! Un veicīgāk!” Pārdevējs visu iesaiņotu, uzsmaidītu, un tu, cilvēks, ietu prom nemaksājis! Tie tik būtu joki!

-    Un tev par braukšanu arī nemaksātu.

-    Kas par to, es visu tāpat dabūtu par brīvu. Vārdu sakot, katrs grābtu, ko gribētu.

-    Un skuķenes? Maijā smaidīdams jautāja.

-   Tāpat! Skuķenes par velti! Ņem, ko sirds vēlas! Pasaki tikai, kur tā būs!

-    Vai zini, viņš piemetināja, pirms šitā nolāpītā kara neviens nebija nelaimīgs. Es tev teikšu mēs bijām pat laimīgi. Bet to nesaprata. To pamana tikai tagad. Zini, vecīt, mēs ar sievu! Tie bija jauki laiciņi, cilvēks varēja dzīvot. Un mana sieva zini, mana sieva gultā bija tik ņipra, ka tādu, saproties, nav vis daudz! Un es tev varu pasacīt, es viņu tādu iztaisīju. Ak tu nolāpīts! Es atceros naktis, kad ārā tā lija un svilpoja vējš, ka mājai vai jumtu cēla nost, bet mēs abi pa gultu siltumā ar lampiņu blakus. Tā tikai ir dzīve ārā suņa laiks, bet tu ar sieviņu siltā gultā klausies, kā līst un auro, un plosās. Nu, zini, tad visus pasūtījām vienu māju tālāk, mēs divi vien siltā gultiņā ar lampiņu blakus. Un es viņu ņēmu priekšā no pakaļpuses, un glaudīju vēderu. Vai Dieviņ! Tad tik tu jūties kā īsts vīrs, un sieva nepīkstēja ne vārdiņa pretī, to es tev varu sacīt. Viņa tik gaidīja, neteica ne vārda! Un ārā vējš, īsts suņa laiks! Vējš, lietus un krusa, pērkons un visas draņķības! Un tu siltā gultā, tu glaudi sieviņai vēderu. Kā tu par viņiem visiem tur ārā tad nospļaujies! Lai viņi, muļķi tādi, skraida apkārt! Tad pasaulē esam tikai mēs divi sieva un es. Tad mēs esam karaļi! Jā, tā ir īstā dzīve, to es tev pateikšu, ja gribi zināt.

Viņš apturēja rateļus un bažīgi paskatījās Maijā.

-    Vai tu ari to esi piedzīvojis, vai nē? Vai tu no tā kaut jel ko saproti? Pasaki man, vai tu maz saproti, par ko es runāju, vai esi to pieredzējis?

-    Ko tad? Vai mīlestību?

-   Nē. Ne mīlestību. To, par ko nupat runāju. Ārā lietus un vējš, un tu siltos pēļos, sieviņa blakus un lampiņa deg, un tad jūs esat karaļi, un par visiem var nospļauties.

-    Jā, Maijā sacīja, tieši tā ir, tad par visiem nospļaujas, vai ne? Par visiem, kādi vien ir! Un viņu pretīgie ģīmji tad ir pie kreisajiem sāniem!

-    Redzi nu! Virels starodams izsaucās. Visi, cik vien viņu ir! Tev pielēca gan! Jā, es jau zināju, ka tu esi kārtīgs čalis, lai ari izskaties briesmīgi nopietns. Lai tas pielēktu, ir jābūt kārtīgam čalim.

-    Paklausies, viņš atkal ierunājās, vēlreiz apturēdams rateļus, vai tiešām tu domā, ka friči, kad atnāks, mūs visus nobeigs? Daži puiši stāsta, ka viņi ieradīšoties ar liesmu metējiem un blaukš barā iekšā! Visus pa tīro!

-   Tas ir iespējams. Karā viss ir iespējams.

-    Ej nu ej! Virels iesaucās. Vai tad nu tiešām friči ko tādu darīs, nu tu gvelz muļķības.

Nu viņš stūma ratiņus klusēdams, uzacis saraucis. Maijā skatījās uz mirušo. Piepeši viņam ienāca prātā, ka kādudien viņš būs tāds pats stīvs, stingu skatienu, priekšmets, ko ieliek kastē un kas satrūd zemē. Kādu dienuU Varbūt rit. Varbūt pēc divdesmit gadiem. Bet tāda diena noteikti pienāks. Dzīvē nekas nav iepriekš paredzams, tikai tas ir skaidrs. Notikums, ar kuru noteikti var rēķināties, ir paša nāve.

-    Es griezīšos pa labi, Virels sacīja, apturēdams ratiņus. Vai atpūtīsimies?

-    Nē, es iešu atpakaļ. Ir jau vēls.

Virels nolīdzsvaroja ratiņus uz balsta, nolika ilksis un, kā Maijā jau bija redzējis viņu darām, novilka mirušās kleitu pār ciskām.

-    Ak tu nabaga meiča, viņš domīgi sacīja, paplikšķinādams mirušajai pa ceļgalu, nabaga meiča! Ir nu gan suņa dzīve! Nabaga meiča, ar tevi tā ir izspēlējusi pavisam nelabu joku.

Viņš pagriezās pret Maijā.

-    Vai šķiramies?

-   Jā, tagad man jāiet atpakaļ.

-            Nu labi, Virels kā nožēlodams sacīja, vai tad šķiramies?

' Jā.

-   Nu, uz redzēšanos!

-   Uz redzēšanos.

-   Uz redzēšanos sanatorijā.

-   Paldies, bet labāk gan nē, Maijā atbildēja.

Virels skaļi iesmējās.

-             Redz, kā! Tu tik un tā esi jokupēteris, kaut arī izskaties pēc skolmeistara.

Viņš pagājās starp ilksīm, pacēla balstu, nolika to vietā. Viņš noliecās izstieptām rokām un sāka stumt ar visu svaru.

-             Un paldies par smēķiem, viņš noteica, paskatīdamies pār plecu.

Jo tuvāk Maijā nāca sanatorijai, jo vairāk auto redzēja. Tie bija visvisāda lieluma un izskata milzīgās reno kravas mašīnas, mazi, drukni angļu auto, 402 ar priekšējiem velkošiem riteņiem. Gandrīz katram trūka pa ritenim, reizēm divu. Mazajiem ostiniem to nebija nemaz. Tie gulēja uz muguras kā haki krāsas vaboles, ko bērni apvēluši otrādi. Maijā atkal prātoja, ko gan puiši, kas tos noskrūvējuši, var iesākt ar tik daudziem riteņiem. Tikai vislielākās kravas mašīnas vēl varētu tikt uz priekšu. Protams, izpildot pavēli, daži motori bija sabojāti. Bet lielākā daļa bija neskarti. Rezervuāri līdz malām pilni ar benzīnu. Maijā paraustīja plecus.

Viņam un biedriem arī bija auto. Angļu ambulance, ko Derī bija pievācis. Viņi to izmantoja kā guļamvagoniņu. Nu automobiļu bija vairāk, nekā varētu vēlēties! Un arī motociklu tik daudz, ka tos desmit kilometru ceļā varētu mainīt ik pēc desmit metriem.

Nē, Maijā nodomāja, patlaban netrūkst automobiļu. Tagad trūkst ceļu.

Maijā zābaki pavisam jauns pāris, ko viņš atrada atkāpjoties, grima smalkajā kāpu smiltī. Visur bija tik daudz ļaužu, ka vajadzēja kāpt pāri augumiem kā iecienītā pludmalē. Visi šie vīri biezas haki krāsas vadmalas apģērbos, netīri un slikti skuvušies -, kurus kāpas, jūra un visam pāri starojošās debesis vērta līdzīgus atpūtniekiem, iedvesa riebumu. Pa labi kāpas virsotnē Maijā pamanīja grupu kareivju, kuri, rokas kabatās sabāzuši, blenza debesīs. Viņi noskatījās bumbvedēju un Kanādas iznīcinātāju cīņā un, rēkdami gluži kā stadionā, tos uzmundrināja, līdzko sadzirdēja borta ložmeteju tarkšķus.

Maijā izgāja cauri apmēram desmit kareivju grupai, kas sēdēja lokā smiltīs un ēda. Riņķa vidū stāvēja vīna pilna kanna, no kuras viņi cits pēc cita smēla ar skārda krūzītēm. Karavīrs, kam Maijā, garām iedams, bija pieskāries, pagriezās uz viņa pusi un pilnjj muti nosauca pakaļ lāstu.

Tas manu zābaku dēļ. Maijā nodomāja un pasmaidīja. Viņš paskatījās pār plecu. Vīrs, kas viņu nolamāja, bija patīkama izskata gaišmatis platiem pleciem. Virs lūpas viņam rēgojās rēta. Vēl viens, Maijā nodomāja, kuru vairs nekad neredzēšu. Karā tā bija. Visu laiku cilvēks skatījās uz puišiem, kurus vēlāk nekad vairs nesatika. Tāds ir karš. Sejas un vārdi, kas nemitīgi slīd jums garām un tūlīt pagaist tumsā. Reizēm tā bija viena pati seja.

Reizēm vesels lāga vīrs. Un reizēm Maijā ar viņiem pāris minūtes sarunājās tie bija cilvēki, kuru vārdus viņš zināja, zināja arī, ko viņi darījuši miera laikā, vai bijuši laimīgi ar sievu. Bet galu galā tas beidzās gluži tāpat. Viņi visi pēc tam pagaisa. Viņš nekad tos vairs nesatika.

Un tomēr viņš tos reizēm atcerējās. Un daži, kurus viņš tik tikko bija redzējis, palika atmiņā bezjēdzīgi skaidri un dzīvi. Piemēram, netālu no Arkas pašā atkāpšanās karstumā viņš sēdēja kravas mašīnā un redzēja, kā, saulei spīdot, ielu šķērsoja artilērists. Viņš bija liels un spēcīgs, vienā rokā viņam bija maizes rika, otrā konservu kārba, un viņš šķērsoja saulainu ielu, plati smaidīdams, konservu kārbu rokā. Un Armantjērā divas nedēļas agrāk, bombardēšanas dienā, uz ielas pie Maijā pienāca angļu automātists. Bumbas krita viņiem visapkārt, un karavīrs lūdza pateikt kādas meitumājas adresi. Viņš bija ļoti sārts un zilām acīm. Maijā smaidīdams teica: “You want a jaunkundzi from Armantjēras, Jon't you?” Un karavīrs arī pasmaidīja, bet zem smaida viņa seja palika nopietna un bažīga. Un vēl bija simtiem citu seju, ko Maijā pamanīja zibenīgu mirkli, un dažas no tām bija palikušas viņa atmiņā reizi par visām reizēm, un nāca klāt aizvien jaunas, bet Maijā zināja, ka nekad tās vairs neredzēs.

Viņš paklupa pret angļu prettanku šauteni, kas bija ierakta smiltīs. Visas kāpas bija šo ieroču pilnas. Tos varēja pazīt pa gabalu pēc neticami garā stobra, kas galā iepletās kā taure. Tas piešķīra šiem daiktiem smieklīgu un arhaisku izskatu. Maijā atkal iedomājās par Armantjērā satikto sabiedroto karavīru, cik nopietns viņš izskatījās, taujādams pēc meitumājas adreses. Bumbas krita viņiem visapkārt, atkāpšanās ritēja pilnā sparā, bet karavīram piepeši bija ļoti svarīgi izmīlēt meitu. “Tas bija ideālists,” Maijā pusbalsī noteica un pats pie sevis pasmējās. Bet varbūt galu galā tur nekā smieklīga nebija. Viņš skaidri redzēja acu priekšā karavīra nopietnību un bažigumu. Gluži kā momentuzņēmumu, kas glabājas kaut kur galvā. Dažu sekunžu ilga saruna. Un beigas. Tieši tas ir karš, Maijā atkal domāja. Miera laikā dzīve ir saskanīga un izveidota. Tad satiek vienus un tos pašus cilvēkus, tos satiek no jauna, pazaudē un atkal atrod. Notikumi aizsākas un atrisinās saskanīgi gluži kā klasiskās traģēdijas. Bet karā viss ir iziris, bez saitēm, bez turpinājuma, bez sakara.

Aiz Zijdkotas sanatorijas zem kokiem pletās tas, ko puiši sauca par nometni. Milzīgs pūlis kareivju bez ieročiem, bez komandieriem, visu vienību sakopojums. Tuvojoties Maijā redzēja starp kokiem paceļamies sīkas dūmu stīdziņas.

-   Sveiks!

-   Sveiks, kuņas dēls, Aleksandrs teica.

Jautrs un bardains viņš rīkojās ap uguni dažus soļus no mašīnas. Krekla piedurknes bija uzrotitas, un Maijā lieku rgizi pabrīnījās par viņa apakšdelmu resnumu.

-    Kur citi?

Maijā apsēdās savā parastajā vietā, atspiedis muguru pret kulbas priekšējo riteni labajā pusē. Viņš aizsmēķēja cigareti.

-   Nupat te bija Pīrsons, viņš lasa savu breviāru. Drīz viņš ies prom. Viņš sacīja, ka mēģinās sadabūt maizi.

-   Un Deri?

-   Deri? Es nezinu. Deri kļuvis varen noslēpumains. Un, kas attiecas uz tevi neapvainojies, bet ir galīgi muļķīgi smēķēt tieši pirms ēšanas.

Aleksandrs atvēra konservu kārbu. Maijā smaidīdams nolūkojās viņa rosībā, jo zināja, ka tas ir viens no Aleksandra mīļākajiem darbiem. Tiesa, viņš atvēra konservus taisni apbrīnojamā veiklībā atlieca kabatas naža lielo asmeni, ar strauju kustību iedūra to metālā un grieza tik viegli, it kā vāks būtu no sviesta. Tā bez konservu griežamā un bez lielības viņš izgrieza gandrīz nevainojamu apli, kas beigās turējās vairs tikpat kā smalkā diedziņā. Tad viņš vāku atlocīja un iemeta konservus karavīra katliņā. Pēc tam nepieceldamies ielidināja kārbu kastē, ko šajā nolūkā bija nolicis apmēram piecu metru attālumā pie sanatorijas mūra. Viņš reti netrāpīja mērķī. Kārba džinkstēdama nokrita uz citām tukšām kārbām. Troksnis sagādāja Aleksandram prieku. Viņš juta, ka nu atkal reiz viss ir kārtībā. Konservi pannā, kārba pie citām tukšajām kārbām, un viņš, Aleksandrs, maisa ēdienu.

Aleksandrs pacēla galvu. Seja bija saviebta, acis sūrstēja. Bija nogurdinoši tādā karstumā līkņāt virs uguns un rit dūmus. Ja viņi te paliktu ilgi, varētu sameklēt krāsniņu. Viņš nopūtās. Viss bija tikai pagaidām. Nelietīgo friču dēļ nekur nevarēja iekārtoties kā pienākas. Uz pieres viņam izspiedās lielas sviedru lāses. Viņš tās norausa ar delnas virspusi, paņēma no āķa metāla krūzīti, pasmēla vīnu no kannas, kas dzesējās zem kulbas, un ilgi dzēra. Viņš stingri turēja rokā krūzi, vēss vīns lija rīklē, un krūzes metāls dzesēja lūpas. Turklāt tā bija viņa krūze. Viņš pats to bija pagatavojis no konservu kārbas, kurai bija rūpīgi novīlējis malas, aplicis apkārt savītu stiepli un vienā pusē izveidojis osu. Tajā sagāja vairāk nekā puslitrs. (“Ceturtdaļlitra krūzītei tas nav slikti,” abats teica.) Un galvenais to varēja nolikt zemē, tā nekrita apkārt. Nevis tā kā franču armijas jaunās blašķes, kas gāzās apkārt, līdzko tām pieskārās.

Aleksandrs izkratīja pēdējo lāsi, izskaloja trauku ūdens kannā sev pa labi un pakāra to uz naglas kulbas durvju iekšpusē. Tā bija viņa vieta. Turpat zem karavīru katliņiem, bļodiņām un tukšām kannām, ko Aleksandrs bija savācis, tikko ieradies sanatorijā, blakus karājās biedru krūzes (vienīgi Maijā nebija sava dzeramtrauka). Pašā apakšā bija lāpstas kāts, no kura Aleksandrs pats bija izgrebis karoti, ar ko maisīt konservus pannā. Vārot ēst, viņš plaši atvēra kulbas durvis, un viņam vajadzēja tikai pastiept roku, lai paņemtu, ko vajadzēja. Produktus viņš glabāja kastē ar piekaramo atslēgu, kas bija paredzēta medikamentiem un pieskrūvēta pie kulbas grīdas. Aleksandrs ar īkšķa virspusi izberzēja acis un pielika roku pie krustiem. Tiešām, bija nogurdinoši tādā karstumā visu laiku stāvēt, noliecoties pār uguni. Galu galā viņam tomēr vajadzēs sameklēt krāsniņu. Un, raugi, nu ēdiens bija gandrīz gatavs. Tagad ieradīsies Pīrsons. Un Deri kā parasti mazliet novēlosies. Un Maijā apsēdīsies viņam, Aleksandram, blakus kā aizvien. Katram bija sava vieta. Viņam, Aleksandram pie uguns, vīna kanna labajā pusē, panna ar ēdienu kreisajā. Viņš pasniegs biedriem ēst. Un kaitinās Pīrsonu, jo tas bija kirē, bet Aleksandrs antiklerikālis. Un Pīrsons, kas bija centīgs karavīrs, runās par armiju un karu. Un Deri stāstīs par veikliem gājieniem, kā miera laikā pelnījis naudu. Un Maijā ņemsies runāt muļķības, kā vienīgi viņš prot. Vai arī viņš nerunās nemaz un sēdēs noskumis, kāds viņš ir vienmēr, kad nerunā. Un viss vēlvienreiz būs kārtībā.

-    Ko tu pasacīsi, lai varētu izsmieties?

-    Neko, Maijā atbildēja, man tikai šķiet, ka tu to mīli.

Aleksandrs neuzticīgi pavērās viņā.

-Ko?

-    Ambulanci.

-    Ambulanci? Kādu ambulanci?

-   Nu, ja vēlies kulbu.

-   Nu, tad sauc to par kulbu kā visi cilvēki.

-   Kā vēlies.

Aleksandrs noliecās pār uguni.

-   Nu, kā ir? Maijā jautāja.

-   Kas ir?

-Tu to mīli, vai ne? Nu, kulbu.

-   Tā ir ļoti ērta, Aleksandrs neizteiksmīgā tonī atbildēja.

Maijā smaidīja.

-   Un tas ir viss?

-   Kas viss?

-   Tā ir ērta, un tas viss?

-   Nu tu muldi, Aleksandrs sacīja.

Maijā smaidīja. Tad smaids viņa sejā izzuda. Viņš tikko bija pamanījis otrpus sanatorijas režģu žogam vairākas tieši uz zemes noliktas nestuves. Tās bija pilnīgi apklātas ar segām, zem kurām iezīmējās nekustīgi cilvēku augumi. Vienām nestuvēm sega bija par īsu, tā atklāja skatienam divas kājas galīgi novalkātos puszābakos. Zeķes nebija redzamas, tikai balta āda. Vienam puszābakam saites vietā bija ievērts auklas gabals. Maijā nespēja atraut skatienu no sadriskātajiem apaviem. Pēc brīža viņš piecēlās un apsēdās pie sanatorijas sienas.

-   Klausies, kāpēc tu aizņem Deri vietu?

Maijā aizkaitināts paskatījās Aleksandrā.

-   Derī vietu! Pīrsona vietu! Maijā vietu!

-   Kas tad ir?

-    Vai tev neliekas jocīgi, ka mēs tikai aizvakar te ieradāmies un jau esam iemantojuši paradumus.

Konservi lēnām sutinājās karavīra katliņā. Aleksandrs, no dūmiem sargādamies, pievēra acis un pameta skatienu uz Maijā.

-    Kas tev kaiš?

-   Ir jau labi.

-   Ko tu šorīt darīji?

-    Pie visiem jodiem, vai tu nevarētu izbeigt iztaujāšanu? Tu uzmācies trakāk nekā sievišķis.

-    Labi jau, labi, Aleksandrs miermīlīgi noteica.

Viņš piemeta malku ugunī un pēc brīža pavisam

dabiskā tonī, it kā Maijā neko nebūtu sacījis, vaicāja:

-   Un ko tad tu rīta pusē darīji?

-    Zini, neko, Maijā ar riebumu balsī atbildēja, tiešām neko. Neko.

-    Dieva dēļ, pastāsti! Tev mūžīgi viss kaut kas atgadās. Tā vien liekas, ka tu taisni meklē piedzīvojumus.

-    Es nositu žurku.

-    Kāpēc?

-    Nezinu, Maijā bēdīgi atbildēja.

-   Un vēl?

-    Satiku vienu vīru, kas veda ratiņos mironi. Vīru sauca par Virelu.

-   Un tas ir viss?

-   Viss. Nē, vēl es gulēju ar polieti.

-    Kā! Aleksandrs iesaucās, izsliedamies un turēdams roku pie krustiem. Ar polieti!

Acis zem biezajām uzacīm spīdēja bērnišķīgā ziņkārē.

-    Ar polieti! Neiespējami! Es savu mūžu neesmu mīlējies ar polieti! Poliete tas nu gan ir interesanti! Un kā poliete to dara?

-   Tāpat kā visas citas.

-   Bet stāsti taču, Dieva dēļ, stāsti! Es nekad neesmu gulējis ar polieti! Vai tu viņu dabūji uzreiz, iemīlināji?

-   Nē, viņa kļūdījās. Viņa mani noturēja par žandarmu.

Aleksandrs sāka smieties.

-            Maijā žandarms! Bet tad, vecīt, piesargies! Vai ne? Piesargi pēcpusi! Es vienmēr esmu sacījis, ka mans sapnis…

-    ForGod's sake!

-   Kas ir for God’s sake?

-Tu šo triku esi taisījis neskaitāmas reizes!

Maijā piecēlās un sabāza abas rokas kabatās.

-            Jā, viņš teica, viss ir lieliski, vai ne? Vai tev neliekas, ka viss ir vislabākajā kārtībā? Mums ir maza, laba kulba, Zijdkotas sanatorijas ambulances kulba ar krietniem zēniem. Un mums ir mīksta gulēšana, un ēdiena pilns vēders, un mēs taisām mazus trikus, un visi esam jauki biedri, un tu esi mums gluži kā māte vai ne?

-   Un kas tad ir?

-            Nekas, Maijā teica, viss ir lieliski! Es tikai saku viss ir vislabākajā kārtībā! Un angļi kāpj uz kuģiem, un friči iet uz priekšu, un franči uz kuģiem nekāpj. Un te ir jūra, un tur ir friči, bet mēs pa vidu uz šauras zemes strēmeles, kas ar katru dienu sarūk aizvien vairāk.

Aleksandrs piecēlās, iespieda rokas sānos un skatījās uz Maijā. Bridi valdīja klusums, tad Maijā palūdza:

-   Dod man kaut ko iedzert.

-   Vai vīnu? Vai tev labāk gribētos Derī viskiju?

-   Protams, viskiju!

Aleksandrs gāja sameklēt kulbā pudeli, atgriezās, ielēja savā krūzē un pasniedza to. Maijā izdzēra viskiju vienā paņēmienā.

-            Es gudroju, ko šobrīd dara mana sieva, Aleksandrs teica.

Maijā pasniedza krūzi Aleksandram, lai tas ielietu vēl.

-   Tava sieva, viņš teica, tava sieva! Pastāsti man vēl par savu sievu, Aleksandr. Vai tava sieva, Aleksandr, ir skaista?

-    Jā, Aleksandrs atbildēja, viņa ir ļoti skaista.

Maijā iesmējās.

-    Stāsti, Dieva dēļ, stāsti! Es tevi jauki atdarinu, vai ne?

-    Vārdi ir gan tie paši, jā, bet intonācijas cienīgumā tu mani pārspēj.

-    Stāsti, Dieva dēļ, stāsti!

-    Nu ir labāk.

Maijā kāri dzēra, tad pacēla galvu.

-     Kā tev liekas tās taču nav nekādas jaukās izredzes, ja cilvēks nonācis uz zemes strēmeles, kas ar katru dienu sarūk šaurāka. Un tu zini, ka zemes strēmele atrodas starp fričiem un jūru.

-    Par to nemēdz runāt.

-    Jā, jā! Reizēm nejauši par to ierunājas.

-    Mēs runājam par manu sievu.

-'.Nepavisam nē! Mēs runājam par mazo Francijas gabaliņu, kas raucas šaurāks un šaurāks. Vai tev neliekas, ka tā ir varena veiksme atrasties tieši tajā Francijas vietā, kura sarūk.

-    Tu muldi.

-     Nē jel, mīļo Aleksandr! Manuprāt, tā tiešām ir veiksme, jo, iedomājies tikai, es zinu dienvidos vienu tādu mazu Francijas gabaliņu, kas šobrīd noteikti neraucas mazāks.

-    Un kas par to?

-    Kā kas par to? Tikpat labi mēs varējām but tur kā te, un tas ir viss. Īstenībā nav nekāda iemesla but te. Es varu derēt, ka tu nekad neesi domājis par to, kāpēc tu esi tieši te un nevis tur.

-    Man nepatīk muldēšana.

-    Tā vis nav, tev tikai nav metafiziskas domāšanas.

-     Redzi, ja mēs būtu dienvidos, Maijā atsāka, būtu baigi forši. Mēs izstieptos smiltīs un sildītos saulē.

-   Tu vari sildīties tepat.

-    Tas nav tas pats. Pat ja laiks labs, te nav tāda vieta, kur sildīties saulē.

Viņš vienā paņēmienā iztukšoja krūzi. Acis viņam spīdēja un seja kļuva sarkana.

-    Nē, viņš pēc brīža atsāka, šī ir tāda zeme, kur visu gadu olas jātur siltumā. Te ir bēdīga zeme. Tāds ir šis Francijas kakts. Bēdīga zeme. Pat saulainā laikā.

-   Tāda tā tev liekas tikai šajā brīdī.

Maijā pacēla pirkstu deguna augstumā.

-    Man tā liekas tāda, kāda ir. Tā ir bēdīga zeme. Tas ir mazs, riebīgs Francijas zemes gabaliņš pašos ziemeļos. Tā ir Francijas driskā, kas mirkst ūdenī un mazgājot saraujas.

Viņš iesmējās un atkārtoja:

-   Tā ir Francijas driskā, kas mazgājot saraujas.

Pēc laba brīža viņš sacīja:

-    Dod man iedzert.

-Vēl?

-    Vēl. Par ko mēs, Aleksandr, nupat runājām?

-    Mēs runājām par manu sievu.

-            Ak jā! Maijā sacīja. Es zinu gan, ka tas ir interesants temats. Nu, tad stāsti. Dieva dēļ, stāsti! Pastāsti man vēlreiz, cik tava sieva ir skaista!

-    Tas tiesa, mana sieva ir gan varen smuka.

-            Nelaime tā, viņš uzreiz atsāka, ka, viņasprāt, es ar to pārāk maz sarunājos, kad esmu mājās. Viņa apgalvo, ka garlaikojoties. Bet es, saproti, nezinu, par ko lai ar sievu runāju.

-     Runā ar viņu par savu dvēseli, sevišķi tad, kad glaudi dibenu.

-Tu esi piedzēries.

-    Ne jau ar kortelīti viskija!

-   Tas bija trešais kortelītis.

-   Jau! Uz mani tie vairs neatstāj nekādu iespaidu.

-    Tu esi piedzēries.

-    Es neesmu piedzēries. Es esmu bēdīgs. Es esmu bēdīgs, jo esmu nevainīgs. Bēdīga nevainīgā jaunava.

Viņš smējās tā, ka nespēja parunāt.

-    Bet mana sieva tik un tā ir baigi smuka, Aleksandrs sacīja.

-    Tā tas ir, Maijā apgalvoja, paceldams izstieptu roku pret debesīm, pastāsti vēl par savu sievu, Aleksandr! Vai tava sieva ir tumšmate?

Viņš smējās, bet varēja just, ka zem jautrības slēpjas nemiers un bailes.

-    Viņa ir tumšmate ar zilām acīm.

-    Un skaistiem pleciem?

Aleksandrs stāvēja pie kulbas durvīm un grieza plānu maizes riku.

-Jā.

-    Un skaistu muguru?

-    Jā.

-    Un garām kājām?

-    Ak, jods lai parauj, kādas viņai kājas!

Viņš aizvēra kulbas durvis un atgriezās pie Maijā.

-    Garas kājas ir skaistas, viņš teica, manuprāt, tās ir augsta klase. Mana sieva ar savām garajām kājām izskatījās pēc lilijas.

-    Lilijai nav kāju.

-    Es zinu, ko runāju. Mana sieva tiešām izskatījās pēc lilijas.

-    Deviņi pērkoni! Aleksandr, nerunā vairs par savu

sievu!

-    Ņem, ieēd, Aleksandrs teica.

-    Kas tas ir?

-    Maza sviestmaizīte, ieturies, puišus gaidot.

-    Man negribas ēst.

-   Tev gribas gan.

-   Vai tu zvēri, ka man gribas ēst?

-    Es zvēru.

-   Tad jau laikam būs taisnība.

Bridi valdīja klusums. Maijā iekoda sviestmaizē.

-    Aleksandr!

-    Kas ir?

-    Es noteikti uzlikšu tev ragus, ja atgriezīšos mājās… -Zini, ja atgriezīsimies, sarīkosim īstus svētkus!

-Tā būs gan… Maijā bēdīgi noteica.

Viņš ēda atkal.

-             Palūk tikai, Aleksandrs sacīja, tur nāk abats. Un ar diviem maizes kukuļiem!

-    Labdien, Pīrsons teica savā maigajā balsī. Aleksandrs sniedza viņam roku.

-   Sveiks!

Pīrsons smaidīja, nolaizdams garās skropstas uz sārtajiem vaigiem. Viņš pasniedza abus kukuļus Aleksandram un bridi stāvēja blakus Maijā pie sanatorijas sienas.

-   Tu esi varens puisis, abat.

-             Jā, Pīrsons maigā balsī pusčukstus atbildēja, man jāteic, ka izkūlos tīri labi.

Viņš izvilka no kabatas pīpīti un apsēdās atturīgā un cienīgā pozā, mazliet atgādinot kaķi, kas saritinās kamolā, lai aizmigtu.

-    Nekā nebija! Tu tagad nepīpēsi. Tūlīt ēdīsim. Pīrsons iebāza pīpi atpakaļ kabatā.

-            Un man, Maijā sacīja, vai tad man nav jāpadod labdiena?

-    Labdien, Maijā!

-    Nē, tā nē! Es lūdzu mazliet maigāk.

-    Un vai Deri viskijs ari ir maigs?

-   Tam nav nekāda sakara. Izpildi, ko tev lūdz!

-    Labdien, Maijā!

-    Tā ir labāk, tā ir daudz labāk. Un tagad, es tevi lūdzu, pasaki lielajam resnim, ka viņš tev ir pie kreisajiem sāniem, un pipē savu veco pīpiti, veco PIrson.

-    Nē, es esmu disciplinēts.

-     Un kā tad ir ar tiem diviem klaipiem? Aleksandrs jautāja. Kur tu tos ķēri?

-   Tos man atdeva sanatorijas pavārs.

-    Ak, kirē, tu esi ļāvis, lai tevi glauda vismaz labās māsas?

Pīrsons graciozi pacēla roku.

-    Nepavisam nē! Nepavisam nē! Tā bija tikai pavāra un mana darīšana. Viņš man iedeva maizi pret vīnu.

.,Maijā nedzirdēja, ko runāja Pīrsons. Viņš klausījās tikai balss skaņā. Kirē bija tiešām maiga balss. Tā plūda bez mazākās aizķeršanās, bez sastomīšanās. Tā ripoja līgani kā mazas tērauda lodītes eļļā.

-    Pret vīnu! Aleksandrs izsaucās. Bet es tev vīnu nemaz neiedevu. Tu esi pārāk taisnīgs.

-    Es to nopirku.

-    Cik?

-    Četrdesmit franku.

-    Četrdesmit skanošo! Aleksandrs iesaucās. Tas ir par traku!

-    Katram jāmaksā tikai desmit franku.

-    Desmit franku! Desmit franku par maizes gabalu! Vai tev ir visi mājā?

-    Bet katrs tomēr sver veselu kilogramu.

-            Tieši tā! Desmit franku par kilogramu maizes! Laikam taču tu esi zaudējis prātu.

-   Tāda ir cena.

-            Tad nu gan cena! Aleksandrs ierēcās, paceldams pret debesīm spalvainās rokas. Desmit franku, vai tu vispār aptver, cik tas ir? Tad labāk nebūtu nemaz sācis ķēpāties.

-    Paldies.

-             Desmit franku! Aleksandrs nerimās. Un par maizi!

-    Es varu nest to atpakaļ, ja vēlies.

-    Nē, tagad, kad tā ir te, tu nenesīsi vis.

-            Vai varbūt mēs pa trim sametīsim, lai iznāk arī tava daļa.

-            Ir nu gan viens velna kirē, Aleksandrs teica, noliekdamies pie uguns.

Tajā pašā brīdī viņš atkal pacēla galvu un uzsmaidīja Pīrsonam, un pamanīja Maijā, kas sēdēja, atspiedis muguru pret sanatorijas sienu un aizvēris acis. Viņš vēlreiz ievēroja, cik Maijā izskatās bēdīgs, kad nerunā.

-             Klausies, Pīrsons teica, pagriezies pret Maijā, vai tu esi ieņēmis Deri vietu?

-            Jā, Maijā pārskaities atbildēja, es ieņēmu Deri vietu.

Viņš piepeši piecēlās un apsēdās savā parastajā vietā pie kulbas labā priekšējā riteņa. Aleksandrs sekoja viņam ar skatienu.

-             Neņem galvā, viņš norūca. Kungs ir sliktā omā. Iedomājies tikai, viņam nepatīk gaidīt, kad viņu saņems gūstā!

-            Nepavisam nē, Maijā pretojās. Es par to esmu sajūsmināts. Kopš laika, kad par fričiem runā, es gudroju, vai tie vispār dzīvo pasaulē. Lai saka, ko grib, bet tā ir liela laime satikties ar pārāku rasi.

-    Manu pautu augstākā rase, Aleksandrs noteica.

Maijā smaidīja.

-   Kas par vareniem pautiem! Kopš par tiem runā, ari tie…

-   Jā, Pīrsons teica, rodas jautājums…

-   Klausies, kirē, tev nu gan ir īsti kirē jociņi!

Pīrsons pasmaidīja, nolaida garās skropstas un neteica neko.

-    Nu, un kur tavas ziņas? Aleksandrs viņam jautāja-

-   Kad atnāks Deri.

-   Nē taču, stāsti, pie joda, stāsti jel! Mēs viņu te negaidīsim septiņsimt gadu!

-    Kad atnāks Deri.

Aleksandrs paraustīja plecus, parāva uz augšu bikšu jostu un atkal sāka maisīt konservus. Tie bija franču konservi. Aleksandrs priecājās, ka viņam izdevies sadabūt franču konservus. No angļu konserviem neiznāca tik labs ēdiens. Tie bija pārāk trekni, maz liesuma. Cepot palika tikai puse. Bet franču konservi sutinādamies ieguva skaistu krāsu. Nu tie bija gatavi, bet Deri nenāca un nenāca.

Tajā pašā brīdī viņš bija klāt. Viņš ļoti steidzās, jo bija nokavējies, un viņa lielais vēders drebēja pie katra soļa. Galvu viņš turēja, atpakaļ atgāztu. Seja bija tik tukla, ka zodu vairs nevarēja samanīt, un kakls bez kādas robežas pārgāja vaigos. Viņš paspieda visiem roku un apsēdās parastajā vietā blakus Pīrsonam pie sanatorijas sienas. Viņš aplaida skatienu visapkārt, nerunādams ne vārda. Acis pazuda aiz tuvredzīgā briļļu biezo stiklu mirgošanas. Bet laikiem tās uzzibsnīja saltas un uzmanīgas, it kā glūnētu no slēpņa. Tad briļļu stikli atkal sāka dzirkstīt, un acis no jauna pazuda.

-   Dodiet bļodiņas!

-    Aleksandr, Pīrsons teica, tu mums visiem esi kā māte.

-   Jūs jau varat par mani zoboties, Aleksandrs atbildēja. Bet es gribētu zināt, ko jūs bez manis iesāktu? Sevišķi Deri un Maijā. Tie abi dzīvo kā tādi sivēni!

Viņš piecēlās, lai nodzēstu uguni.

-    Par Pīrsonu es nerunāju. Pīrsons ir citāds. Pīrsons drīz iekārtotos pie kāda virsnieku galda, kur jau būtu priekšā cits kirē. Un virsnieku galds, kur viens kirē jau ir, noteikti nebūtu slikts.

Runādams viņš ar biezajām zolēm mīdīja ugunskura ogles. Pēc tam Aleksandrs apsēdās un novietoja bļodiņu starp varenajām ciskām. Seja bija iedegusi, bet roku āda zem spalvām vēl vīdēja balta. Tādai biežņai saule nekad nevarētu tikt cauri.

Maijā smaidīdams nolūkojās viņā

-    Kaut kas traks, kā bārda cilvēku pārvērš. Ar čirkainajiem matiem, kas izskatās gluši kā pavēderes spalvas, tu pilnīgi atgādini asīriešu valdnieku. Taisni jābrinās, ka tev bārdā nav pērļu.

Aleksandrs paraustīja plecus.

-   Ja man būtu pērles, es nu gan tās nekārtu bārdā.

-   Bet man, Pīrsons iebilda, liekas, ka viņš drīzāk atgādina Jāni Kristītāju tūlīt pēc galvas nociršanas.

-   Kālab pēc galvas nociršanas?

-   Redzi, ja galva ir tāda, pietiek ar to vienu pašu. Tai rumpis nav vajadzīgs!

Viņi sāka smieties. Viņi bija laimīgi, ka visi četri ir kopā un sēž saulē.

Aleksandrs bija salicis biedru krūzītes sev blakus uz dēļa. Ar tām viņš pasmēla no kannas vīnu un katram pasniedza. Savu trauku viņš iedeva Maijā un gaidīja, kad tas izdzers, lai pats tiktu pie dzeršanas.

-   Nu, abat, stāsti jaunumus!

Pīrsons noslaucīja lūpas nevainojami tīrā mutautā, ko izvilka no kabatas.

-       Ir nu gan tie kirē jocīgi ļaudis, Aleksandrs piezīmēja. Uzticieties viņiem, un vienmēr jūs zināsiet visus jaunumus. Tie nolāpītie kirē iebāž degunu katrā caurumā.

-       Kirē par tevi nospļaujas, Pīrsons savā mīlīgajā balsī atbildēja.

Maijā paliecās uz priekšu.

-    Nu, kādi tad ir tie jaunumi? Vai tu, Deri, klausies?

Deri mazliet sakustējās, bet neatbildēja.

-    Nu tā Braijdinā kuģos uzņem vienīgi angļus.

-       Skaļāk, abat! Aleksandrs teica. Tu runā tik klusām, ka nevar saprast, ko saki.

-       Braijdinā uzņem kuģos tikai angļus. Tur nav pat ko domāt kaut ko panākt. Tagad viņiem visās malās rēgojas spiegi. Man stāstīja, ka uz viena viņu kuģa atrasts franču pulkvedis ar raitnieku, kuri tur uzkāpuši slepeni. Abi izmesti pār bortu. Pulkvedis noslīcis, raitnieks peldus izglābies.

-   Tas ir cūciski, Aleksandrs noteica.

Maijā paraustīja plecus.

-   Tā ir taisnība.

-      Jā, Pīrsons piekrita, tā ir taisnība. Turklāt, lai viss būtu skaidrs, jāteic, ka šobrīd angļi uz mums skatās tā, kā mēs skatījāmies uz beļģiem pēc Alberta kanāla ieņemšanas. To tu pats vari redzēt. Un ko gan galu galā var sacīt par angļiem, kas vismaz uzņem kuģos savus ļaudis, turpetī franči… Principā frančus evakuē Dinker

kā un Malo, bet te tikai pa pilienam un saformētas karaspēka daļas.

Pēc laba brīža viņš piebilda:

-    Protams, mēs līdz ar to tiekam izslēgti.

Laiciņu valdīja klusums.

-    Un tad? Aleksandrs jautāja.

Pīrsons paskatījās uz viņu.

-Tad tas ir viss.

Nākamajā minūtē nekas ievērojams nenotika. Aleksandrs turēja abas lielās plaukstas sakrustotas uz ceļgaliem. Viņš bija noliecies uz priekšu un gaidīja, kad Maijā beigs dzert, lai paņemtu krūzi un ielietu pats sev. Deri izstiepa kājas un tad atkal tās sakrustoja, kas aizņēma labu brīdi, jo ciskas bija ļoti resnas un tās tikai ar grūtībām varēja dabūt vienu otrai pāri. Acis aiz brillēm palika neredzamas. Pīrsons bija nolicis krūzi sev blakus zemē un izvilcis no kabatas pīpīti, ko rūpīgi piebāza. Maijā dzēra, un viņa sejā neatspoguļojās nekas. Viņš pirmais pārtrauca klusumu.

-   Tava kafija ir laba, Aleksandr.

-    Padod man trauku.

-            Vēl vajadzētu pa virsu vienu labu viskiju, un laime liktos pilnīga.

-    Ej nu ej? Pietiks tāpat.

Pīrsons pacēla galvu.

-    Kāpēc nē?

-    Ja, Maijā sacīja, kāpēc nē?

-             Tas kuņas dēls aizmirsa tev pateikt, ka pirms ēšanas ir izdzēris jau trīs ceturtdaļas pudeles.

-    Mēs esam izdzēruši.

-    Neuztraucieties, Deri sacīja.

-    Redzi nu, Deri arī grib.

-            Kā vēlaties, Aleksandrs sacīja, bet es jūs brīdinu ir palikušas vairs tikai deviņas pudeles.

-    Tātad tris pudeles dienā. Tieši pietiks laika tās piebeigt, lidz ieradīsies friču kungi.

Deri nomurmināja:

-   Galu galā tas ir mans viskijs.

-    Ko tu nozagi.

-    Es teicu tas ir mans viskijs.

-    Tas ir virsnieku ēdnīcas viskijs, Aleksandrs sacīja-

-            Nu, kāpēc tad tu mūs te muļķo? Maijā iesaucās.

-    Nes šurp, deviņi pērkoni! Varētu domāt, ka tas viskijs ir tavas asinis!

Aleksandrs aizgāja paņemt pudeli no kulbas medikamentu kastes. Viņš pielēja Pīrsona un Deri krūzes. Pēc tam ielēja savā krūzē un pasniedza to Maijā.

-    Es pats nesaprotu, kāpēc vienmēr dodu tam lielajam muļķim dzert pirmajam.

Maijā iesmējās.

-    Es arī to nesaprotu.

Viņš izvilka no kabatas cigareti un aizsmēķēja. Aleksandrs nolūkojās uz viņu kā perētāja uz cāli.

-Žurku mednieks!

-    Klausies, Pīrsons jautāja, vai tu nogalināji žurku?

-    Man taču kaut kas šajā karā ir jānogalina.

-   Vai ar revolveri?

-   Ar trim lodēm. Patiesību sakot, es trāpīju ar pirmo. Divas pārējās es izšāvu aiz nervozitātes.

-    Padod savu revolveri. Es tev ielikšu tris lodes.

Deri savā stūri lēnām sakustējās.

-    Vai jūs to nevarētu darīt kaut kur citur?

Aleksandrs paraustīja plecus.

-    Neuztraucies. Šaušanas lietās abats ir liels gudrinieks.

-   Ja es iedrošinātos sacīt, Maijā piemetināja.

Abats pasmaidīja un pagriezās uz viņa pusi.

-    Redzi nu, tu atkal esi pilnā bruņojumā.

Maijā iebāza revolveri atpakaļ makstī un pacēla krūzi virs galvas.

-             Es paceļu savu glāzi, viņš svinīgi sacīja, es paceļu savu glāzi uz nākamo gūstekņu veselību!

Pīrsons ar vecmeitas grāciju aizsmēķēja pīpi.

-            Ak, es gan nezinu, viņš teica maigā balsī, nevajag tik drīz zaudēt cerību. Klausies, Maijā, tu tik labi runā angliski, ka tev varbūt kaut kas izdodas Braijdinā.

Aleksandrs patlaban kārtoja netīros traukus pie kulbas durvīm. Viņš piepeši izslējās.

-            Nē, viņš nikni iesaucās. Nē un nē! Mēs taču nešķirsimies tagad, kad esam visu karu bijuši kopā!

Pīrsons pavērās viņā.

-             Klausies, mums visiem četriem kopā nav iespējams neko izdarīt. Viens pats vīrs daudz vieglāk tiek cauri. Ja kāds no mums mana, ka viņam paspīd cerība tikt uz kuģa, lai mēģina.

-            Augstais Dievs, bet tu aizmirsti, ka mēs visu karu esam turējušies kopā!

-             Un vai tādēļ, Pīrsons iebilda, mums visiem četriem jākļūst par gūstekņiem? Ko jūs, puiši, par to sakāt? Deri! Ei, Deri!

-   Es piekrītu, Deri nomurmināja.

-   Un tu, Maijā?

-   Piekritu.

-    Un tu, Aleksandr?

-   Ak, ko nu es!

Viņš atkal apsēdās. Viņš turēja pudeli, iespiestu starp ceļgaliem, un glāstīja to ar plaukstu.

-   Jūs esat brīvi, viņš skumīgi teica.

Viņš no jauna piepildīja krūzi un pasniedza to Maijā.

-   Še, nabaga idiot, dzer, viņš teica. Dzer, kamēr tev vēl ir mute, ar ko dzert!

-    Paldies, mīļo muļķi!

Viņš pavērās Aleksandrā, un mirkli viņa acīs pavīdēja silta liesmiņa.

-   Es neesmu traks, Aleksandrs teica, es veltīgi ar savu ādu neriskēju.

Viņš pārlaida skatienu biedriem. Tie visi sēdēja turpat. Katrs savā parastajā vietā. Maijā blakus viņam, Pīrsons pretī, pie sanatorijas sienas, un Deri blakus Pīrsonam. Un viņš, Aleksandrs, stāvēja kājās un viņus apkalpoja. Vēlvienreiz viss bija kārtībā. Un Pīrsons runāja, ka vajag šķirties!

Piepeši Aleksandrs iedomājās par atkāpšanos. Viņš par to domāja dziļā riebumā. Atkāpšanās bija šausmīga. Runa bija ne tik daudz par briesmām vai pat sakāvi. Viņam, Aleksandram, visbriesmīgākā šķita nekārtība. Vienību jūklis uz' ceļa, bēgļu pūlis, sievietes un bērni ratos, ik ceļu krustojumā ugunsgrēki, auto kapsētas un… mājas! Ak, augstā debess, mājas! Tās bija sakropļotas, uzšķērstas, logi pie fasādēm karājās, un iekšā salauztas mēbeles, saplēsti trauki, veļa netīrumos! Tā bija pilnīgi nedziedināma nekārtība un tik milzigā mērogā, ka Aleksandrs nemūžam nebūtu ticējis, ka tāda iespējama. Bet nu jau bija labāk. Kopš viņi bija apmetušies pie sanatorijas, bija pavisam labi. Aleksandrs domāja par produktiem medikamentu kastē un rēķināja, ka, taupīgi lietojot, to pietiktu veselai nedēļai. Un pat desmit dienām, ja rīkotos tiešām taupīgi. Bet nelietīgie friči būs klāt jau agrāk. Visā visumā nebija nekādu iespēju palikt mierīgiem. Nekad nevarēs iekārtoties pa īstam.

-   Miljoni! Deri sacīja.

Trīs biedri pavērās uz viņa pusi, tad saskatījās. Deri neredzēja nevienu. Viņa augums bija stīvs, acis vērās taisni uz priekšu.

-            Ak, augstā debess, viņš teica, miljoni! Te varētu paņemt miljonus!

Acis aiz brillēm bija vērīgas un saltas un raudzījās uz priekšu tik urbīgi, ka Aleksandrs, kas sēdēja viņam pretī, atskatījās. Bet aiz muguras bija tikai sanatorija un koki, un garāmejoši kareivji.

-   Kur? Aleksandrs jautāja.

Viņš izskatījās tik apstulbis, ka Maijā iesmējās. Pīrsons atkal pagrieza galvu un paskatījās Deri. Deri neredzēja nevienu un raudzījās taisnu uz priekšu. Viņa

*   acīs bija kaut kas sastindzis un bezpersonisks kā zivju acīs, ko redz cauri akvārija sienām.

-   Un tad? Aleksandrs jautāja.

-   Jā, Maijā sacīja, dzemdē.

Deri skatījās taisni uz priekšu. Maijā uzsmaidīja Pīrsonam.

-            Iebaksti viņam ar elkoni ribās, tad viņš pamodīsies.

-            Ei, Deri! Pīrsons uzsauca, uzlikdams roku viņam uz elkoņa.

-   Iepļaukā viņu!

-             Kas vēl nebūs! Aleksandrs sacīja. Vai tas viņam no viskija?

-   Nevar būt. Viņš iedzēra tikai pāris pilienu.

-            Klausieties, Deri sacīja, vai beigsiet runāt par mani tā, it kā manis te nebutu?

-             Nu, paldies Dievam, vai tagad tu esi te? Maijā jautāja.

-    Kā gan citādi!

-    Un mazliet pat šite!

Aleksandrs iesmējās.

-    Katrā ziņā nupat vēl tevis te nebija.

-    Ko? Ko tad es sacīju?

-Tu runāji par miljoniem.

-    Ak tā? Deri atdzīvojās. Ko es teicu?

-     Tu teici: Miljoni! Ak, augstā debess, miljoni! Var paņemt miljonus!

-    Vai es tā sacīju?

Aiz briļļu stikliem acis vairs nebija redzamas nemaz.

-             Nu, un tālāk? Aleksandrs neatlaidās. Ko tu gribēji teikt par tiem miljoniem?

Deri augums bija pārvērties par mīkstu, nekustīgu, sevī saļimušu blāķi.

-             Es nezinu, viņš nomurmināja, tas neko nenozīmē, es laikam sapņoju skaļā balsī.

-            Neturi mūs par muļķiem, Maijā sacīja. Ja tāds tips kā tu sāk sapņot skaļā balsī, tas kaut ko nozīmē.

-    Ko tu gribi teikt, lietodams vārdus tāds tips kā tu?

-    Neniknojies, es tevi lūdzu!

-             Nu, Aleksandrs turpināja, kas tie par miljoniem? Tie, kurus var paņemt? Kur tu tos miljonus ņemsi? Vai te?

Deri smaidīja, un Maijā vēlvienreiz likās, ka viņa lūpām ir grūti pabīdīt sānis milzīgo vaigu masu.

-             Es zinu tikpat maz kā tu, Deri atbildēja, es droši vien sapņoju.

Iestājās klusums, un trīs biedri nolūkojās viņā.

-            Lai jau paliek, Aleksandrs aizkaitināts noteica, neviens nevēlas piespiest tevi runāt.

Viņš piecēlās.

-             Un pagaidām aizej vien un atnes ūdeni traukiem, tagad ir tava kārta.

-   Nav nekādas steigas, Deri iebilda.

Pīrsons rūpīgi iztīrīja pīpīti. Maijā piecēlās, izstiepa rokas uz sāniem un izstaipījās. Pīrsons pacēla galvu.

-    Ko to šopēcpusdien darīsi?

-            Vai tev tāds jautājums neliekas jocīgs? It kā tagad būtu kaut kāda nozīme jelkam, ko kāds varētu darīt!

-    Nu, Deri, kā būs ar ūdeni?

-    Es iešu, Deri teica un palika sēžam.

Tajā pašā brīdī viņiem virs galvas atskanēja svilpiens, kam sekoja sauss sprādziens dažus metrus pa kreisi. Viņus apņēma dūmu mākonis. Visi četri uzreiz pieplaka pie zemes.

-   Septiņdesmit septītais, Pīrsons sacīja.

Viņš sāka klepot. Dūmi joprojām bija biezi. Pa

*     kreisi kliedza un sauca. Atkal atskanēja svilpiens un tūlīt pēc tam sprakšķošs sprādziens viņiem pavisam blakus. Deri priekšā nokrita koka gabals. Viņš to paņēma rokā un uzreiz nometa.

-Tas ir karsts.

-            Tas ir nestuvju gabals, Aleksandrs sacīja, te vēl karājas audekla skranda.

Maijā piecēlās ceļgalos un ielūkojās sanatorijas dārzā. Šāviņš bija sprādzis starp līķiem. Jūklis izskatījās drausmīgs. Kāda roka karājās, ieķērusies žoga režģī. Maijā ar skatienu meklēju vīru ar novalkātajiem zābakiem. Tas joprojām gulēja turpat, pārklāts ar pārāk īso segu, un izskatījās pēc nabaga. Viņš nebija skarts. Maijā izjuta neizprotamu atvieglojumu.

-   Tas bija viņiem, viņš sacīja, atkal apguldamies.

Deri klepoja.

-    Labāk lai ir viņiem nekā mums.

-Tas īsti izskatās pēc tevis, Maijā uzkliedza.

-   Vai tev labāk patiktu, ja tas būtu mums?

-Nē.

-    Nu un tad? Deri uzvaroši jautāja.

-    Tikai tas, ka tādi vārdi tev piedien, vairāk nekas.

-     Jocīgi, Aleksandrs sacīja, artilērijas šāviņi mani nekad nebiedē. Bet aviobumbas gan.

Pa kreisi joprojām skanēja kliedzieni. Pagāja dažas sekundes. Neviens vairs nestāvēja kājās. Cik tālu vien skatiens sniedza visur gulēja haki krāsas augumi. Pa labi Maijā pamanīja divus kājniekus, kas bija palīduši zem mašīnas. Viņš sāka prātot, vai ta ir droša aizsardzība, nespēja jautājumu atrisināt, atmeta to un pēc brīža nedomāja vairs neko. Viņam nebija bail, viņš juta zemi pie sava auguma, un tas bija viss. Nupat vēl tik murdošā nometne bija apklususi kā pēc burvja mājiena. Un arī viņš, Maijā, gulēja kluss. Viņš gulēja, piespiedies pie zemes, viņam nebija bail, viņš nedomāja ne par ko. Viņš bija kareivis starp kareivjiem.

Aleksandrs paslējās uz viena elkoņa un sāka lādēties. Pieplokot pie zemes, viņš bija iegūlies mazā ugunskura pelnos. Visa krekla priekša bija netīra. Un krekls bija pavisam tīrs, tikko paša rokām Arkā izmazgāts, un tagad notraipīts. Viņš lādējās un sāka to uzmanīgi tīrīt. Viņš pagrieza galvu uz to pusi, kur bija izstiepies Pīrsons, un gudroja, vai Pīrsons patlaban lūdz Dievu. Aleksandram bija kāds ļoti ticīgs paziņa, kas tādos brīžos vienmēr skaitīja lūgšanas.

-    Ei, Pīrson, vai tu domā, ka tas ir septiņdesmit septītais?

Pīrsons uzreiz atbildēja savā parastajā balsī:

-    Es nedomāju, es esmu pārliecināts.

Nolāpītais paraugzaldāts, Maijā nodomāja.

-    Cik tālu septiņdesmit septītais šauj?

-    Tikpat tālu, cik septiņdesmit piektais.

-   Un cik tālu velk septiņdesmit piektais?

-   Kā, vai tad tu nezini? Pirsons jautāja.

-   Es taču neesmu paraugzaldāts.

-   Desmit kilometrus.

-    Nolāpīts, Aleksandrs izsaucās, tad jau viņi ir desmit kilometru attālumā!

-   Varbūt vēl tuvāk. Desmit kilometru ir maksimālais trāpījuma attālums.

-   Augstā debess! Aleksandrs noteica.

Viņš turpināja:

-   Vai viņi mērķē uz sanatoriju?

-    Droši vien nē. Manuprāt, viņi meklē septiņdesmit piekto bateriju, kas šorīt novietojās pļaviņā.

Maijā paskatījās uz Deri. Deri bija bāls, un viņa virslūpa raustījās. Viņam bail, Maijā nodomāja. Viņam kļuva nepatīkami, un, paripojot sānis, viņš pagrieza tam muguru. Bet viņš juta, ka aiz muguras Deri joprojām baidās.

-    Kādā pļaviņā?

-   Tu taču pats zini, mazajā pļaviņā, kas ir puskilometra attālumā pa labi no sanatorijas. Vakar pagājām tai garām.

-    Skaidrs, Maijā sacīja, un pļaviņā ir septiņdesmit piektā kalibra lielgabalu baterija?

Maijā joprojām nojauta Deri bailes sev aiz muguras un jutās neveikli un vainīgs. Augstā debess, viņš domāja, galu galā tā tomēr nav mana vaina, ja viņš baidās.

-    Kopš rīta. Tur ir leitnantiņš, kas raida savus pēdējos šāviņus. Leitnantiņš ir galigi piepūties.

-    Muļķis tāds, Aleksandrs sacīja. Fricis pa to laiku šauj uz mums.

-    Friči tikai piešauda, Pīrsons sacīja, un kā piešaude tā ir gluži laba.

-     Vai tev tā liekas? Pļaviņa ir puskilometra attālumā.

Pīrsona galva bija pavisam blakus Maijā galvai, un Maijā viņa seju nekad nebija redzējis tik tuvu. Tieši tajā brīdī Pīrsons pasmaidīja. Viņš smaidīja kā parasti nolaižot skropstas, un Maijā vēlreiz pamanīja, ka smaids viņu vērš līdzīgu šķīstai jaunavai. Un ne tikai garo skropstu un sārto vaigu dēļ. Tāda bija izteiksme, ko viņam piešķīra nolaistie plaksti. Šķita, ka viņš tos nolaiž pār sirdī glabātiem dārgumiem.

-    Artilērijai piecsimt metru no mērķa nemaz nav tik slikti tēmēts, Pīrsons atsāka.

-     Vari viņam uzticēties, Aleksandrs sacīja. Ieroču jautājumos abats ir gudrs.

Viņš nolaidās uz elkoņa un pūlējās iespējami attālināt kreklu no zemes.Viņš joprojām lauzīja galvu, vai Pīrsons lūdzis Dievu, kad viņš nupat to uzrunāja, vai nē.

-    Vai apšaude beigusies?

-    Es nezinu.

'fBet nu vienreiz pietiek! Deri niknā balsī noteica.

-    Es te negulēšu visu pēcpusdienu. Man nav tik daudz laika. Man jāsteidzas.

Ar resna cilvēka smagnējo veiklību viņš piecēlās kājās.

-    Uz kurieni tu iesi?

-    Pēc ūdens.

-    Vai tu esi traks? Aleksandrs iesaucās.

Viņš ari piecēlās, bet Deri jau bija paņēmis pie kulbas sienas pakārto kannu un lieliem soļiem devās prom.

-    Deri, Aleksandrs sauca, nedari muļķības! Deri!

Tas pat neatskatījās.

-    Un turklāt viņš ir paņēmis kannu, kura tek!

Viņš nogūlās uz zemes. Šoreiz svilpiens bija tikko

sadzirdams. īss kā lidojuma beigās, tas gandrīz saplūda ar eksplozijas troksni. Tad viņus atkal ietina dūmi.

-   Tas nekur tālu nav kritis, Pīrsons sacīja.

-   Tas nokrita blakus akai.

-   Vai tev tā liekas?

-   Paskaties uz dūmiem.

-   Jā, Pīrsons sacīja, tajā pusē tie ir biezāki.

Aleksandrs piecēlās.

-   Augstā debess! viņš teica. Kaut tikai Deri…

Bet Deri jau iznira viņu priekšā jautrs un tukšām

rokām. Viņš tā smējās, ka vaigi un kakls drebēja gluži kā receklis, kuru kāds jokodamies tricina.

-    Ak tu kungs, viņš sacīja, kas man atgadījās!

Viņš apklusa, jo sāka klepot.

-   Saprotiet, septiņdesmit septītais!

Nu sāka lēkāt viņa vēders.

-   Tas nokrita tik tuvu blakus, ka nogāza gar zemi…

Smieklos smakdams, viņš aprāvās. Viņa kakls

piepeši pietūka kā milzīgs žabo, iekrāsojās violets, tad atslāba, un no rīkles izlauzās vesela virkne piesmakušu, burbuļojošu skaņu…

-             Es piecēlos… Nekas nebija lauzts! Nekas! Ne matiņš!

Nu viņš klukstēja. Skaņas lauzās no viņa rīkles maziem, neķītriem guldzieniem kā gadatirgos no cūku pūšļu baloniem, no kuriem izlaiž gaisu.

-             Un vēl, vecīši!… Kanna pagalam! Kannas nav nekur!… Es to meklēju visās malās… Es skatījos zem mašīnām!… Es pat skatījos kokos!…

Viņš nebeidza smieties. Viņa vēders raustījās, pleci krampjaini lēkāja, vaigi un kakls drebēja, un acis aiz brillēm spīdēja saltas un stingas, it kā resnā ķermeņa kustēšanās uz tām nekādi neattiektos.

-   Es tev saku!… Kannas nav! Kannas nav tāpat kā… Maijā novērsās. No Deri smiekliem viņam vienmēr

metās neomulīgi.

-   Es uzreiz iedomājos, ka Aleksandrs…

Trīs biedri stāvēja lokā ap viņu un skatījās. Aleksandrs paspēra soli uz priekšu.

-    Bet kas ir ar tavu roku, Deri?

-    Kādu roku? Deri smiedamies jautāja.

Trīs puiši skatījās uz Deri roku, un viņš neviļus pavērās tajā pašā virzienā. Smiekli uzreiz aprāvās. Vaigi un kakls zaudēja krāsu. Viņš sagrīļojās, un Aleksandrs tik tikko paspēja satvert viņu aiz pleciem.

-    Viskiju! Aleksandrs sauca. Labi ātri viskiju! Deri bija ļoti bāls. Augšlūpa drebēja. Viņš skatījās

uz savu roku. Tā bija sarkana, un asinis pilēdamas veidoja mazu, brūnu peļķīti viņam pie kājām.

-    Mana roka, mana roka!

-   Tas nav nekas nopietns, Aleksandrs teica.

Viņš iedeva Deri viskiju.

.Mana roka, tas teica.

Aleksandrs saudzīgi turēja to pie locītavas un lēja virsū krūzē atlikušo viskiju. Asinis plūda joprojām. Deri skatījās uz roku un uz asinīm, kas pie viņa kājām putekļos krājās mazā, brūnā peļķītē.

-    Mana roka!

-    Turies stāvus, Aleksandrs sacīja, tu man gulsties virsū ar visu svaru.

-    Mana roka…

-   To tu jau teici.

-    Vai tu vari to pakustināt? Pīrsons jautāja.

Derī neatbildēdams klanīja galvu. Viņa virslūpa nokarājās, tāpēc viņš izskatījās pēc bērna, kas tūlīt sāks raudāt. Resnās kājas nemitīgi drebēja.

-            Tas neizskatās pēc nopietna ievainojuma, Pīrsons sacija. Vai tu vari pakustināt roku?

-             Velns ar ārā, Aleksandrs iesaucās, negāzies taču man tā virsū! Tu mani spied nost.

Piepeši Deri sāka smilkstēt.

-   Mana roka! Mana roka! Mana roka! Mana roka!

-            Nu, un kas tad ir ar tavu roku? Maijā jautāja. Vai tu vari to pakustināt, vai nē?

-    Varu.

-            Tas nav nekas nopietns, Pīrsons teica. Nu jau ari asiņo mazāk.

-             Apsēdies, Aleksandrs teica. Es nespēju tevi noturēt, tu mani spied nost.

Pīrsons satvēra plaukstas locītavu.

-   Es tev to pārsiešu.

-            Nē, Deri piepeši pretojās ar negaidītu enerģiju. Vediet mani uz sanatoriju.

-   Tādu nieku dēļ? Maijā jautāja. Tu esi jucis.

-            Brūci vajag dezinficēt, Deri teica. Vediet mani uz sanatoriju.

-   Tu esi jucis. Sanatorijā viņiem ir nopietnāki darbi.

-   Labi, Deri noteica, tad es iešu pats.

Nu viņam Aleksandra atbalsts vairs nebija vajadzīgs. Viņš droši turējās uz kājām.

-   Tu pārspīlē, Pīrsons teica. Tādas skrambas dēļ!

-   Skrambas dažreiz ir nāvējošas.

Nu viņam enerģijas netrūka.

-   Sanatorijā viņiem ir citi darbi darāmi.

-            Labi, Deri atcirta, ja jūs mani pametat, es iešu viens pats.

Aleksandrs piecēlās un saraustīja vidusjostu.

-            Labi, tu esi uzvarējis. Es iešu tev līdzi, viņš vilcinādamies paskatījās uz kulbu.

Maijā ari piecēlās.

-    Es arī iešu. Divi būs vajadzīgi, lai pārnestu līķi.

-    Nerunā tā, Deri sacīja.

Aleksandrs bažīgi palūkojās uz kulbu.

-       Es palikšu, Pīrsons smaidīdams teica. Tu vari būt mierīgs, es palikšu.

-   Vienas skrambas dēļ! Maijā pār plecu izmeta.

Pīrsons noskatījās, kā viņi aiziet ar Maijā vidū. Aleksandrs bija tik plecīgs un Deri tik resns, ka Maijā viņiem blakus izskatījās neticami smuidrs. Viņi iegāja pa sanatorijas vārtiem un iegriezās alejā. Pēc tam viņi aizgāja aiz krūma, un Pīrsons viņus vairs neredzēja.

Piepeši viņš jutās ļoti vientuļš. Viņš izvilka no kabatas pīpīti, mirkli svārstījās, tad iebāza atpakaļ kabatā. Viņš apsēdās parastajā vietā un atspiedās pret sanatorijas sienu. Viņš palika sēžam vairākas minūtes un pamanīja, ka domā par nedēļām un mēnešiem, kas drīz sāksies. Pēc brītiņa viņš atspieda elkoņus pret ceļgaliem un sāka lūgt Dievu.

7

*

Trīs biedri gāja pa sanatorijas galveno aleju. Grants, Maijā domāja, cik patīkami iet pa granti. Tā ir cieta un mazliet čirkst zem kājām. Pavisam citāda nekā smiltis. Te visās malās ir smiltis. Kājas tajās stieg vienā stigšanā.

Deri pagrieza galvu uz Aleksandra pusi.

-   Tu palūgsi ārsta palīgu Čirilli.

-    Kas tas tāds?

-    Ārsts, ko es pazīstu.

-    Kur tu ar to iepazinies?

-    Vakar. Es viņam izdarīju mazu pakalpojumu.

-   Vēl kādi noslēpumi.

-    Tu pajautāsi pēc viņa. Citādi jāstājas rindā un jāgaida stundām ilgi. Tā es iztecināšu visas savas asinis.

-    Tu pārspīlē, Maijā iebilda. Roka tikpat kā vairs neasiņo.

Viņš pameta skatienu pa labi. Divi kareivji vienos kreklos, cigareti zobos, ieviesa kārtību mirušo vidū. Viņiem blakus bija kaudze segu un salocītas nestuves. Nekur neredzēja asinis, tikai bezveidīgas paliekas, ko klāja haki krāsas skrandas. Abi viri paņēma segu, uz labu laimi savāca šīs paliekas un, kad tilpums bija pienācīgs, nolika tās uz nestuvēm. Viņi strādāja metodiski un bez steigas.

-     Vienmēr ir labi pazīties ar ārstu, sevišķi šajos laikos, Deri sacīja. Katru, kas grib, jau nevar ārstēt, sanitārajā daļā viņiem darba pāri galvai.

Kad viņi iegāja pārsiešanas zālē, dezinfekcijas līdzekļu un sviedru smaka bija tik stipra, ka Maijā sametās nelabi. Cilvēku sešdesmit gaidīja, stāvēdami šur un tur. Citi gulēja uz grīdas ar muguru pret sienu. Viens no tiem, mironigi bāls, bija izstiepies visā garumā. Daudziem ķermeņa augšdaļa bija kaila, un sviedri plūda no pieres, pāri pakausim un starp lāpstiņām.

Zāles galā pie kādām durvīm gaišmatains, bezbārdains vecākais kaprālis nesakarīgā uniformā sēdēja pie galda. Galds bija nolikts tā, ka daļēji aizsprostoja durvis. Kaprālītim priekšā bija milzīgs reģistrs, dažādas krāsas paplriši un lielas, mašīnrakstā apdrukātas loksnes. Reizēm viņš kaut ko uzrakstīja uz mazajiem paplrišiem, tad piesprauda tos pie reģistra, norakstīja to, ko tikko bija ierakstījis reģistrā, ņēma kādu no lielajām, apdrukātajām loksnēm, trekni svītroja tajās ar zilu zīmuli un savukārt piesprauda pie reģistra. Laiku pa laikam viņš pacēla galvu un pārlaida ievainotajiem nicīgi garlaikotu skatienu.

Trīs vīri piegāja pie viņa. Kaprālis piepeši nolaida skatienu.

-   Es gribētu satikt ārsta palīgu Čirilli, Deri teica. Kaprālitis nepacēla skatienu. Viņš bija gaišmatains,

bez bārdas un rūpīgi ģērbies. Ap viņu vēdīja viegla odekolona smarža.

-    Viņš ir aizņemts.

-    Es gribētu satikt ārsta palīgu Čirilli.

-    Viņš ir aizņemts, kaprālitis tikko dzirdami sacīja. Deri nekustējās no vietas. Viņš stāvēja pie galda kā

blāķis.

-    Vai jūs aiziesiet viņam pakaļ, ja es lūdzu? Kaprālitis pacēla galvu, bet ne uz vienu īpaši

neskatījās.

-    Ja esat ievainots, stājieties rindā. Jūs tiksiet pārsiets, kad pienāks jūsu kārta.

-    Runa ir tikai par tādu skrambu, Deri sacīja. Esiet tik laipns un pasakiet ārsta palīgam Čirilli, ka leitnants Deri vēlas ar viņu runāt. Tas ir steidzami.

vViņš runāja pieklājīgi, bet balsi skanēja tikko jaušamas pavēles intonācijas.

Kaprālitis ātri pārlaida skatienu Derī. Derī bija vienos kreklos, bet bikses izskatījās labi piegrieztas un kājās bija zābaki. Kaprālis piecēlās.

-    Es pamēģināšu viņu atrast.

-    Tā gan, Deri lieliskā nevērībā noteica, pamēģiniet.

Viņš pacēlās kā kalns galda otrā pusē, un caur biezajiem briļļu stikliem saltās acis cieši vērās kaprāli.

-    Es mēģināšu. Viņš tiešām ir ļoti aizņemts.

-    Pasakiet, ka jūs sūta leitnants Derī.

-    Es mēģināšu, kaprālitis noteica.

Viņš pazuda aiz durvīm. Aleksandrs iesmējās.

-   Vai tu tagad esi leitnants?

-   Ko vajag, to vajag.

-            Ak tu sīkais mikstpakaļa, Aleksandrs teica, es labprāt viņam iespertu pa sēžamvietu.

-   Nelietīgais piegulētājs! Maijā noteica.

-   Sivēns tāds!

-            Varbūt pielaist uguni viņa papiriem? Maijā ieteica.

-             Vai ari nogriezt olas, kad atgriezīsies. Lai tās viņam noderētu.

-    Mīkstais! Maijā teica.

-             Viņš ir ļoti aizņemts, Aleksandrs mēdījās. Un vai tava pakaļa nav aizņemta?

-   Cūka!

-            Jūs pārsies, kad pienāks jūsu kārta, Aleksandrs mēdījās. Un pie visa tā viņam, sīkajam nelietim, ir taisnība.

-   Un taisni tas ir visļaunākais!

-   Par ko jūs runājat? Deri izbrīnījies jautāja.

-   Par to sīko nelieti.

-   Ak tā, Deri novilka, es nepamanīju.

-            Un ko tu būtu darījis, ja gājiens ar leitnantu neizdotos?

Deri izvilka no kabatas cigarešu paciņu.

-            Vajag paredzēt visu. Bet es uzreiz sapratu, ka šim sīkajam radījumam vajadzīgs nevis bakšišs, bet prestižs.

-   Ja tu būtu uzdūries man, ar mani tā lieta cauri neietu.

Deri pameta uz viņu saltu skatienu.

-   Tevi es iekarotu ar laipnību.

Kaprālītis ienāca atpakaļ zālē.

-   Esiet tik laipns, ejiet iekšā, leitnanta kungs.

Viņi nokļuva mazākā telpā, viscaur baltā un bez mēbelēm. Aiz plaši atvērtā loga pletās sanatorijas dārzs. Viņiem pa labi pēkšņi atvērās kādas durvis. Parādījās liela auguma jauns cilvēks asinīm notraipītā virsvalkā. Viņš ātrā gaitā nāca uz viņu pusi. Viņš bija ļoti skaists.

-       Ak tas esat jūs, Deri kungs, viņš izsaucās, paverot smaidā apbrīnojamus zobus. Un puišelis man kaut ko teica par leitnantu Deri. Man ne prātā neienāca, ka tas esat jūs. Es gandrīz nemaz negribēju nākt.

Maijā smaidīdams skatījās uz Deri.

-       Puišelis būs kļūdījies, Deri gludeni atbildēja. Atļaujiet, doktor…

Cirilli paspieda roku Maijā un Aleksandram. Zem nevainojami gludajiem, melnajiem matiem bija neparasti skaista seja.

-       Es, ziniet, vēl neesmu doktors. Pirms kara,biju Bišā interns.

Viņš smaidīja, un atkal pazibēja baltie zobi.

-    Un ko es varu jūsu labā darīt?

-      Šovakar atnākt paēst vakariņas pie mums, doktor, Der] sacija. Tas mazliet izklaidēs sanatorijas atmosfēru, un mums ir lielisks pavārs.

Viņš rādija uz Aleksandru.

-       Ļoti labprāt, bet paagri, teiksim, ap sešiem, vai var?

-   Lieliski.

-       Es labprāt izkustēšos no sanatorijas. Te visu laiku esam kā uzvilkti. Retu reizi izdodas uz stundu nozust. Bet kas noticis jūsu rokai?

-       Ak tas? Deri nevērīgi pārjautāja. Nekas sevišķs. Sika septiņdesmit septitā šāviņa šķemba, kas lidinājās pa lauku un ko man neizdevās notvert.

Čirilli noliecās pie brūces un to uzmanīgi apskatīja. Viņš bija tik skaists, ka mazāk izskatījās pēc ārsta,

vairāk pčc jauna, populāra aktiera, kas tēlo ārsta lomu.

-    Skrambu nav sevišķi daudz, un brūce ir tira.

-To izmazgāja ar viskiju.

-    Kaut kas traks! Ko jūs darāt ar viskiju! Es savu izdzeru.

-    Mēs jums esam pataupījuši, Deri uzreiz sacīja. Jūs to iedzersiet kopā ar mums.

Čirilli pasmaidīja.

-   Tomēr es jums uzlikšu mazu pārsēju.

Viņš ieveda biedrus blakus istabā. Trīs vai četri jauni cilvēki bija noliekušies pār ievainotajiem. Te neoda pēc asinīm un sviedriem. Visu pārmāca ētera smarža. Gaišmataina slimniekkopēja staigāja no grupas pie grupas un izdalīja pārsienamos materiālus. Čirilli ienākot, viņa strauji atskatījās. Viņi viens otram uzsmaidīja.

-    Jūs droši vien esat pārslogots.

Cirilli bagātīgi uzlēja brūcei ēteri.

-    Varat gan iedomāties, reizēm stundā ierodas veseli piecdesmit. Un daudzi atdod galus, pirms paspējam tos kaut izmeklēt.

Gaišmatainā slimniekkopēja pienāca pie viņiem un ielika Čirilli rokā marles saiti. Viņš pateicās, acis nepaceldams.

-    Te, ziniet, ir tikai skrambas. īstos ievainojumus pārsien otrā spārnā.

Viņš atkal starojoši uzsmaidīja.

-    Vai jūs man dosiet injekciju pret stinguma krampjiem?

Čirilli svārstījās.

-    Protams, tā būtu labāk. Bet mums tā atlicis tik maz, ka to taupa nopietnākām brūcēm.

Gaišmatainā slimniekkopēja stāvēja blakus Čirilli, abām plaukstām apņēmusi apaļīgos delmus. Viņa ne uz vienu neskatījās. Šķita, ka viņa gaida. Maijā pavērās viņā un piepeši jutās nejauši ierauts viņas izstarotajā siltumā un gaismā, kas nebija lemta viņam. Ak tu, glītā skuķe, Maijā nodomāja. Gaišmataina un sārta, tā izskatījās tāda, it kā gaidītu. Viņa bija tikai gaidas, gluži kā augusta pļava pirms lietus.

-    Nu, bērniņš ir ievīstīts, Čirilli sacīja. Pēc dažām dienām manis vairs tikai rētu. Būs ko palepoties ģimenei, kad atgriezīsieties mājās.

-   Žaklln! sauca kāds jauneklis baltā uzsvārcī.

Gaišmatainā slimniekkopēja apgriezās uz papēža un

šķērsoja zāli. Maijā noskatījās, kā līgojas viņas gumi.

-    Piedodiet, Čirilli sacīja, bet, ziniet, te nav ne brītiņa laika…

-   Tātad līdz vakaram, Deri teica.

-    Līdz sešiem vakarā.

Deri nekustējās no vietas. Viņa vaigi cienīgi pašķīrās. Viņš smaidīja pieglaimīgi, kā Maijā nekad nebija redzējis viņu smaidām.

-    Esiet mīļš, doktor. Pa ceļam paķeriet līdzi serumu. Tad jutīšos mierīgāks.

Čirilli smaidīja.

-   Ja nu jums tas liekas tik svarīgi…

Un Maijā iešāvās prātā, ka Deri pie sevis droši vien nodomā: “Esmu savu panācis.”

Ārā joprojām spīdēja saule kā Zilajā krastā. Nebija šaubu, ka paris soļu attālumā ir jura. Labi ieklausoties, varēja dzirdēt, kā, krastā nākot, šalc viļņi. Maijā kāri ieelpoja gaisu. Piepeši viņš jutās laimīgs. Viņš brīnījās, ka viņam visi locekļi veseli, ka vairs nesajūt ētera smaku un neredz asinis.

-             Klausies, Deri, Aleksandrs sacīja, tu varēji arī neielūgt to savu dakteri. It sevišķi sešos. Tu jau nebūsi tas, kas vārīs vakariņas. Tas ir gluži kā tava roka. Vēl viens triks, lai nevajadzētu nest ūdeni.

-   Tik un tā vinnēts, Deri noteica.

Viņi gāja garām mirušajiem. Tagad tur valdīja kārtība. Nestuves bija saliktas līdzenās rindās kā pēdējā parādē. Bet abiem sanitāriem bija pietrūcis acumēra. Daži saiņi izrādījās pārāk lieli. Citi acīm redzami nebija pilnīgi. Maijā vienās nestuvēs pamanīja divas kreisās kājas.

-    Ja Čirilli mums vēl varētu atvest to skuķi, vārdā Zaklīnu. Es labprāt to meitiņu pamīlētu. Ja viņa gribētu mani izvarot, viņai tas nemaksātu ne pliku grasi.

Deri izbrīnījies lūkojās viņā.

-   Žaklinu?

-   Mazo gaišmati, kas atnesa tev pārsēju.

-   Ak tā, Deri noteica, es viņu neievēroju.

-    Viņš to nav ievērojis! Aleksandrs iesaucās, paceldams pret debesīm spalvainās rokas. Iedomājies tikai, Maijā, viņš nav ievērojis! Bet vai tu, Maijā, meiteni pamanīji? Ko tu par viņu domā?

-Tīri glīta. Varbūt nav pietiekami apaļas krūtis.

-   Tas man nav svarīgi, Aleksandrs zinīgi bilda. Es tās nekad neaiztieku.

Viņi sāka smieties. Tad visi pacēla galvu, jo tieši tajā brīdī viņiem pāri lidoja kanādiešu iznīcinātājs. Tas vientuļš un brīvs griezās pusdienlaika dzidrajās debesīs.

Pie sanatorijas žoga Deri apstājās un paskatījās uz savu roku.

-   Tā lieta ir nokārtota, viņš gandarīts noteica.

Viņš pagriezās pret abiem biedriem:

-    Piedodiet, puiši, man jūs jāatstāj. Man ir satikšanās. Ļoti steidzama.

-             Kaut kas traks! Redz, kur tips, kas maitā gaisu visiem, lai…

-            Vari neturpināt, esmu ar tevi vienisprātis, Maijā teica.

-             Un turklāt viņš pat nav pamanījis mazo blondīni, nolāpītais rupucis!

-    Viņš ir rausējs.

-            Ko? Aleksandrs jautāja, uzraucis biezās uzacis. Rausējs? Kāds tam sakars?

-             Vai tu neesi pamanījis, ka rausēji lielākoties ir auksti kā rupuči?

-             Turpini, Aleksandrs teica. Tu nemaz iedomāties nevari, kā tava muldēšana mani izglīto.

Viņi pasmējās, tad gabaliņu gāja klusēdami. Saulē bija jauki un labi. Zem soļiem čirkstēja alejas grants.

-    Aleksandr, šopēcpusdien es iešu uz Braijdinu.

-    Vai! Aleksandrs iesaucās.

Maijā bija gaidījis izvirdumu, bet atskanēja tikai šis km. un iestājās klusums.

-   Ja jau tu tā saki, tad esi visu labi pārlicis.

-Jā.

-    Labi. Es palīdzēšu tev sakravāties.

-    Paldies. Es neko līdzi neņemšu. Tikai cigaretes.

Arī šim paziņojumam nesekoja izvirdums. Aleksandrs tikai pakratīja galvu un pasmaidīja.

-Tu citiem pateiksi. Es negribu atvadīties.

-    Pīrsons nepriecāsies.

-Jo ļaunāk.

-    Labi, es viņam pateikšu.

Aleksandrs samocīti pasmaidīja un piemetināja:

-            Nu būs vismaz viens jaunums, ko es zināšu pirms viņa.

-    Nu, paliec sveiks, vecais.

-    Vai tu tūlīt ej prom?

-Jā.

-    Vai nenāksi uz kulbu paņemt cigaretes?

-    Es tās jau paņēmu. Nesen.

-   Kad nesen?

-    Pirms Deri ievainoja.

-   Vai drīkstu jautāt, kad tu izšķīries?

-    Kad Deri runāja par saviem miljoniem.

-   Tas ar saviem miljoniem!…

-    Viņš vismaz kaut kam tic.

-   Tu muldi, Aleksandrs sacīja, bet bez pārliecības un drīzāk tāpēc, ka zināja tāda atbilde tiek gaidīta.

-Jā, mīļo muļķi.

Bet ari šie vārdi skanēja neīsti. Tik neīsti, ka gribējās

-    kliegt. Viņi pagāja dažus soļus klusēdami.

-   Nu, vecīt, paliec sveiks!

-    Paliec sveiks, Aleksandr, lai tev veicas!

-    Kas nu man! Aleksandrs atbildēja.

Viņš pacēla labo rādītājpirkstu pie lūpām un, nagu kodīdams, noskatījās, kā Maijā attālinās.

Sestdienas pēcpusdienā

Labajā pusē starp divām sagrautām mājām Maijā kādā aplokā pamanīja beigtu zirgu. Tas bija izstiepis gaisā visas četras kājas, vēders bija kā milzu balons. Dažu metru attālumā nekustīgi stāvēja divi citi zirgi. Viens no tiem bija ievainots plecā. Otrs turējās tam blakus, gumu piespiedis pie guma, un laiku pa laikam laizīja brūci. Piepeši ievainotais zirgs pacēla galvu, it kā grasītos zviegt. Mute pavērās, bet no tās nenāca neviena skaņa. Dzīvnieks kustināja galvu no labās uz kreiso

pusi, un Maijā pamanīja, ka tā skumjās acis mirkli pievēršas viņam. Ievainotais zirgs no jauna pacēla galvu, tad soli atkāpās, uzlika galvu uz biedra skausta un aizvēra acis. Tā tas palika vairākas sekundes, neizsakāmi noguris un maigs. Pakaļkājas nemitējās drebēt.

Maijā nogāja no ceļa, šķērsoja sliedes un pagriezās pa kreisi. Viņš nonāca uz ielas, kas savulaik droši vien bija Braijdinas galvenā iela un veda uz jūru. Tur drūzmējās nepārtraukta haki krāsas drēbēs ģērbtu cilvēku straume angļi un franči jukjukām. Viņi bija bez ieročiem, bet nesa uz pleciem un krustiem milzīgas nastas ar karavīru piederumiem. Viņi piepildīja gan ietves, gan ielas braucamo daļu. Tā kā nelielas grupas nāca pa ielu pretējā virzienā, radās virpuļi, pēkšņi aizsprostojumi, bet tad straume pamazām atkal sāka plūst. Vīri bija netīri, noputējuši, noguruma sagrauztām sejām, un sviedri ievilka tajās sīkas vadziņas. Visi virzījās uz priekšu ļoti lēni, te spēji apstājoties, te ar nogurdinošiem izrāvieniem. Apstājoties cilvēki ik reizi brutāli grūdās cits citam virsū. Skanēja lāsti, nikni strīdi, kas ātri beidzās. Debesis viņiem virs galvas labi smaržoja pēc jūras peldēm, pēc brīvdienām un skaistu vasaras pēcpusdienu laiskuma.

Pūlis atsāka virzīšanos uz priekšu, un Maijā sev blakus ieraudzīja maza auguma infantērijas majoru. Viņš bija bez galvassegas, un sirmie mati mirdzēja saulē. Viņa seja bija iedegusi, ar mazām Ūsiņām, un krūtis rotāja divas rindas ordeņu lentīšu tik izbalējušu, ka vairs nevarēja atšķirt to krāsas.

Atkal vajadzēja apstāties. Tad pūlis atsāka mīņāties, tad piepeši atguva kustību uz priekšu, tad no jauna apstājās. Maijā ar degunu uzdūrās kaskai, kas bija galvā kādam vīram viņam priekšā. Labajā pusē viņš izdzirda skarbu balsi:

-   Vai jūs nevarat būt uzmanīgāks?

Runāja mazais, sirmais majors. Viņš bija pagriezies atpakaļ un vērsās pie liela auguma puisieša artilērista ar divām līdz pēdējai iespējai piebāztām somām pie sāniem.

-   Brauc tu pupās, artilērists laiski atbildēja.

Mazais majors pietvīka.

-   Vai tā jūs runājat ar virsnieku?

Viņa balss drebēja.

-   Manu pautu virsnieks, artilērists noteica.

Atskanēja smiekli, pēc tam svilpieni. Majors

atvēra muti, lai atbildētu. Svilpieni kļuva skaļāki. Majors pagriezās atpakaļ, nolieca galvu un turpināja ceļu.

Atkal bija jāapstājas. Maijā no jauna uzgrūdās cilvēkam sev priekšā. Tas paskatījās atpakaļ un, Maijā par lielu izbrīnu, uzsmaidīja.

-Te ir ļaunāk nekā metro, vai ne?

-   Ei, vai tu esi no Parīzes?

Cilvēks iesmējās.

-   Nē, esmu no Bezjēras, tomēr metro pazīstu.

Nu viņi gāja uz priekšu.

-   Atšķirība, cilvēks teica, mazliet pagriezis galvu uz Maijā pusi, ir tā, ka metro nav jābīstas, vai uz galvas nesāks krist bumbas.

-   Jā, es nekādi nevaru saprast, kāpēc viņi bombardē kuģus, nevis mūs.

-   Es par to nesūdzos, cilvēks teica.

Viņš pacēla galvu.

-    Vai vari iedomāties, kas te pašķīdīs, ja štukass uzmetīs mums uz galvas pāris mēslu?

-   Iespējams, ka tas notiks.

Tagad viņi gāja uz priekšu mazliet ātrāk. Starp cilvēkiem palika mazliet brīvas telpas. Maijā pagāja garām sirmajam majoram un pa ceļam uzmeta viņam

skatienu. Majors vilkās noliektu galvu, un Maijā redzēja, ka pa viņa iedegušo vaigu norit asara.

Maijā nogāja vēl dažus metrus, un pūlis piepeši atkal kļuva biezs. Viņš virzījās uz priekšu, piespiedis elkoņus pie sāniem, pastiepis plaukstas uz priekšu. Piepeši sākās grūstīšanās, un Maijā uzkrita virsū cilvēkam sev pa labi.

-    Piedodiet, viņš atskatīdamies sacīja.

Kareivim acis bija ciet, liekas, viņš gulēja. Viņam

varēja būt gadu sešdesmit. Kalsno seju klāja sirmi bārdas rugāji. Mugurā viņam bija pavisam ērmīga uniforma ābolzaļā krāsā ar tumša metāla pogām, galvā stīva, plakana naģene, ko priekšpusē rotāja divi zeltīti burti. Karavīra krekls viņam bija daudz par garu, un bikses grumbojās virs apaviem. Viņš gāja aizvērtām acīm un šķita aizmidzis.

Maijā ar skatienu meklēja cilvēku no Bezjēras, bet vairs nevarēja ieraudzīt. Viņš izņēma no kabatas cigareti un aizsmēķēja. Tajā mirklī viņš pamanīja, ka labajā pusē kāds uz viņu skatās. Viņš pagrieza galvu. Tas bija cilvēks ābolzaļajā formas tērpā. Acis plati iepletis, tas tik cieši vērās Maijā, ka metās neomulīgi. Acis viņam bija melnas un spožas.

-    Es neguļu, viņš izaicinoši teica.

-   Ak tā? Maijā atbildēja.

-    Nē, virs agresīvi atkārtoja. Tam vispār nav nekādas nozīmes. Es nekad neguļu.

Viņa formas krekla piedurknes bija tik garas, ka plaukstas tajās pazuda.

-    Nē, viņš svinīgi atkārtoja, es nekad neguļu.

Viņš atrotīja piedurkni, iebāza roku kabatā un izvilka no tās gabalu avīžu papīra, kuru atlocīja, tajā bija daži krikumi tabakas. No otras kabatas viņš izņēma pīpi un iedams sāka to piebāzt. Viņa kustībās jautās tāds kā svinīgums.

-    Nē, cienītais kungs, viņš atkal apgalvoja, es neguļu nekad.

Sākās grūstīšanās, viņš uzkrita virsū Maijā, kurš vīru nostādīja uz kājām.

-   Ko jūs darāt miera laikā? vīrs jautāja, līdzko bija atguvis līdzsvaru.

-   Neko lielu.

-    Tas nav nekāds amats, vīrs nicīgi noteica. Pēc tam viņš, kā noslēpumu uzticēdams, piemetināja:

-   Es miera laikā piederu pie militārajiem.

Bridi klusējis, viņš svinīgi sacīja:

-   Es esmu sargs.

-   Un ko īsti jūs sargājat? Maijā jautāja.

Vīrs paliecās uz priekšu un pavērās viņā viltīgu skatienu:

-   Trakos.

Viņš vairākas reizes piesita ar rādītājpirkstu pie pieres.

-    Vai saprotat?

-   Es saprotu, Maijā smaidīdams atbildēja.

Cik tādu klejo pa ceļiem, Maijā nodomāja.

-   Un ko tad jūs te darāt?

Vīrs pavērās viņā tā, it kā apšaubītu sarunas biedra saprašanu.

-   Es eju kāpt uz kuģa, kā citādi? Ko tad jūs domājāt?

Maijā skaļi iesmējās.

-    Kāpēc jūs smejaties? vīrs piepešā niknumā iejautājās.

Tieši tajā bridī, kad Maijā pagrieza galvu, lai atbildētu, atkal sākās grūstīšanās, un, kad viņš atguvās, vīra zaļajā uniformā vairs nebija viņa tuvumā.

-             Kā te cilvēki satiekas! kāda balss sacīja viņam pie auss.

Tas bija vīrs no Bezjēras. Viņš likās lieliskā omā.

-            Klausies, viņš piemetināja, vai tu tici kuģiem? Es tev sacīšu kuģi paliek kuģi.

Viņi nonāca pie krustojuma. Tur stāvēja angļu virsnieks tik nesamērigi garš, ka viņa galva rēgojās pāri pūlim. Viņš mētājās ar rokām un bez mitas vispirms angliski, tad franciski sauca:

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

Viņa pavēle neatstāja nekādu iespaidu.

-              Vai mēs vēl esam Francijā, vai nē? vīrs no Bezjēras jautāja. Ne jau nu anglis man sacīs, kas man jādara.

-    Es ar viņu aprunāšos, Maijā sacīja.

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

-    Turi muti! uzbrēca vīrs no Bezjēras.

Maijā tuvojās virsniekam. Tas nemaz nebija augumā tik liels. Viņš stāvēja uz maza koka paaugstinājuma, kādus angļu automātisti lieto, lai krustojumos veiktu ceļu policijas uzdevumus. Maijā pacēla galvu pret viņu.

-            Vai jūs zināt, viņš angliski jautāja, vai frančus arī te uzņem uz kuģiem?

Virsnieks zibenīgu mirkli nolaida skatienu, bet tūlīt novērsās.

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

Viņš novērsās tik strauji, ka Maijā nebija pārliecināts, vai ir pamanīts.

-             Es jums jautāju, viņš atkārtoja, vai te uz kuģiem uzņem arī frančus?

Anglis atkal nolaida skatienu, un Maijā radās iespaids, ka tas izspiežas viņam cauri, it kā viņa augums būtu caurspīdīgs.

-   Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

-            Es jums uzdodu jautājumu, Maijā neatlaidās. Vai jūs nebūtu tik laipns un neatbildētu?

Šoreiz anglis nolaida skatienu un, šķiet, pamanīja Maijā.

-   Ak, viņš noteica.

Pēc tam neizteiksmīgā balsī piemetināja:

-   Jūs ļoti labi runājat angliski.

Maijā vilcinājās. Viņš mēģināja atcerēties, kā anglis viņa vietā būtu reaģējis uz komplimentu.

-   Nu, viņš beidzot sacīja, man tik vien izdodas kā izšļupstēt dažus vārdus.

-   Angļi pa labi! Franči pa kreisi! anglis atsāka.

Bet Maijā skaidri juta, ka ir ieguvis vēl vienu punktu.

-   Vai jūs varat man pasacīt vai šeit uzņem frančus ari?

Atbildes nebija. Angļu virsnieks plātījās ar rokām kā policists ielu krustojumā. Ar zilajām acīm, regulārajiem sejas pantiem, gludajiem vaigiem viņš izskatījās nopietns un jauneklīgs. Šķiet, viņu nemaz neuztrauca tas, ka viņa pavēles tik maz ko dod. Pagāja vairākas sekundes, tad viņš atkal pievērsa skatienu Maijā.

-   Kur jūs iemācījāties angļu valodu?

-   Anglijā.

-   O! anglis noteica. Un tūlīt atsāka:

-   Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

Maijā gaidīja. Šķiet, anglis viņu bija pilnīgi aizmirsis. Viņš izvilka no kabatas lielu mutautu haki krāsā un izklaidīgi slaucīja kaklu. Piepeši viņš sāka kaut ko murmināt. Maijā saausījās.

-    Whether ’tis nobler in the mind to suffer the…

Viņš aprāvās. Šķiet, viņš pūlējās atcerēties kādu vārdu.

-     Slings, Maijā sacīja.

-             Piedodiet, ko jūs teicāt? anglis jautāja, pievēršoties Maijā.

-    Slings.

-   Slings?anglis atkārtoja, saraucis uzacis.

-    The slings and arrows of outrageous fortune.

Anglis pavērās Maijā gluži apstulbis un piepeši

nolēca no sava paaugstinājuma.

-             Shake hands! Shake hands! viņš strauji un nebēdīgi iesaucās.

Maijā paspieda viņam roku. Brīdi viņi klusēdami viens otru vēroja.

-             Mani sauc par Geibetu, anglis turpināja, acīmredzot pūlēdamies atgūt nesatricināmību, kapteinis Leonards Heslijs Geibets.

Nu viņi iepazinās pēc visiem noteikumiem.

-    Mani sauc par Maijā. Seržants Žiljēns Maijā.

-             Seržants? Geibets pārjautāja, uzacis uzraucis. Seržants? Vai tiešām jūs esat seržants?

-   Tiešām.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka neesat virsnieks?

-    Neesmu.

-    Un jūs tiešām esat seržants?

-Jā.

Geibets sāka skaļi smieties. Tie bija īsti bērna smiekli, viņš nevarēja tos apturēt, saķēra vēderu, piesarka līdz ausīm, acīs saskrēja asaras.

-             Piedodiet, viņš beidzot sacīja, atguvis elpu, piedodiet, bet tas tiešām ir pārāk jocīgi!

-    Kas tur jocīgs?

-   Tas ir šīsdienas labākais joks!

Tātad ir bijuši citi arī, Maijā nodomāja.

-    Iedomājieties, Geibets sacīja, iedomājieties!

Viņš pamazām nomierinājās.

-    Iedomājieties! Seržants, kas citē Šekspīru!

Šķita, ka viņš tūlīt atsāks smieties, taču savaldījās.

-    Tas nav nekas sevišķs. Miera laikā es neesmu seržants.

-    Jā, Geibets piekrita, vispārējā mobilizācija. Un man šķiet, ka tagad pat pie mums notiks kaut kas līdzīgs.

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

-    Es zinu, viņš sacīja, kāpdams atpakaļ uz paaugstinājuma, vispārējā mobilizācija… Bet pat ar šo nolāpīto vispārējo mobilizāciju jūs galu galā esat sakauti.

-    Klausieties, Maijā dzīvi iebilda, man šķiet, ka īstenībā arī jūs esat sakauti.

Brīdi valdīja klusums. Anglis bija pārsteigts un, šķiet, kaut ko pārdomāja.

-    Tiešām, viņš galu galā sacīja pieklājīgā tonī, mēs arī esam sakauti.

Bet Maijā radās iespaids, ka tāda doma viņarn ienākusi prātā pirmoreiz un ka pat tagad viņš to nepieņem pilnībā.

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

Tagad viņš klaigāja straujākā ritmā, it kā gribētu atgūt nokavēto laiku. Maijā pameta skatienu uz pūli. Geibeta pavēles neatstāja lielāku iespaidu kā iepriekš. Kā viņš bija iemanījies to neredzēt?

-    Es te stāvu jau veselu stundu, Geibets sacīja, un visi franču virsnieki, kas iet garām, mani lamā. Visi bez izņēmuma. Es nekad mūžā neesmu tik daudz lamāts.

-    Man ļoti žēl, Maijā sacīja.

Acīmredzot tas bija pareizais vārds. Geibets kā uz burvju mājienu atmaiga. Viņš pavērās Maijā jauneklīgā sirsnībā.

Laužoties cauri pūlim, kāds tomijs pienāca klāt, pakratīja apakšdelmu uzacu augstumā un uzdeva Geibetam jautājumu. Viņš runāja tik dīvainā izloksnē, ka Maijā nesaprata ne vārda.

-        Tiešām, Geibets tēvišķīgā tonī atbildēja, jūs varat būt mierīgi, jūs tiksiet uz kuģa visi visi līdz pēdējam.

Tomijs aizgāja. Maijā pavērās uz augšu.

-       Es priecātos, ja jūs man varētu sacīt to pašu. Tieši to es jums gribēju jautāt.

Geibets pasmaidīja, brīdi vilcinājās, tad kā nožēlodams sacīja:

-    Es ļoti baidos, ka nē. Te uzņem tikai angļus.

Beidzot, Maijā nodomāja, beidzot kāda atbilde. Un

bija vajadzīga tikai stundas ceturksni ilga saruna, lai to iegūtu. Stundas ceturksni ilga saruna un citāts no Šekspīra.

-   Uz redzēšanos, viņš teica.

Viņš apgriezās uz papēžiem. Viņš nebija nogājis vēl ne divus metrus, kad dzirdēja savu vārdu.

-    Mister Maijā! Mister Maijā!

Viņš griezās atpakaļ.

-       Klausieties, Geibets sacīja, es varbūt varu kaut ko darīt jūsu labā.

-       Man šķiet, viņš atsāka, ka varu kaut ko darit jūsu labā. Aizejiet uz evakuācijas biroju un pajautājiet pēc kapteiņa Fīrija. Manuprāt, viņš varētu jums palīdzēt.

-    Evakuācijas birojā?

-       Ejiet taisni līdz pat pludmalei, tad pagriezieties pa kreisi, un apmēram sešu jardu attālumā ir rozā villa.

-   Jūs teicāt kapteinis"?

-       Fīrijs, Džeralds Fīrijs. Viņu viegli pazīt, viņš savā bataljonā ir augumā mazākais virsnieks.

-    Vai tiešām viņš ir tik mazs?

-     Nē, Geibets atbildēja, viņš nepavisam nav mazs, bet visi viņa bataljona virsnieki ir ļoti lieli.

Maijā iesmējās. Geibets pārsteigts paskatījās viņā, tad ari sāka smieties. Viņš smējās tāpat kā iepriekšējā reizē spurgdams gluži kā skolnieks.

-     Well, viņš noteica, piepeši atguvis cienību, viņš ir gandrīz tikpat garš kā jūs, un viņam ir mazas Ūsiņas kā zobu suka.

-    Uz redzēšanos.

-    Uz redzēšanos, mister Maijā!

Maijā atkal ienira pūlī. Aiz muguras viņš dzirdēja Geibetu nenogurstoši saucam:

-    Angļi pa labi! Franči pa kreisi!

Viņš paskatījās atpakaļ. Geibets plašiem žestiem mētāja rokas. Ar nevainīgajām acīm un meitenes sejaskrāsu viņš izskatījās pēc eņģeļa, kas nolikts pie paradīzes vārtiem un kārto mirušo gaitu, un norāda izredzētos. Un izredzētie, Maijā nodomāja, šodien ir tikai angļi.

Viņš bija iztēlojies, ka ieraudzīs mazu ostu, peronus vai vismaz kādu molu, kas varētu noderēt par iekāpšanas vietu, lielus transportkuģus, kuros pa trapiem kāpj iekšā cilvēki. Bet viņam pavērās plaša pludmale, kas pa labi un pa kreisi stiepās tālumā, cik vien sniedza skatiens. Tā bija kūrvietas pludmale zem koķetām villām, kuras pazemais mūris sargāja no viļņiem vētras laikā. Kuģi bija neticami mazi un sagrabējuši. Vienam kreisajos sānos bija pat veclaicīgs ritenis ar lāpstiņām. Netālu braukāja divi mazītiņi torpēdkuterīši.

Pludmalē tomiji gaidīja, sastājušies garās, paralēlās rindās. Tālāk pa kreisi ārpus iekāpšanas zonas franči bija sapulcējušies ciešos pūļos. Angļi pa labi, franči pa kreisi! Kādā brīnumainā kārtā pavēle, ko Geibets

izkliedza un kas krustojumā nedeva nekādus rezultātus, te piepeši bija īstenojusies?

Jūra mirdzēja saulē rāma kā ezers. Trīs vai četras mazas, zaļas laivas lēnām peldēja no krasta uz kuģiern un atpakaļ. Ik reizi tās ar mokām uzņēma pusduci tomiju. Maijā apstulbis noskatījās tajās. Kā viņi cerēja tādā tempā uzņemt kuģos veselu armiju?

Ierasta rūkoņa mudināja paskatīties uz augšu. Stukasi ieradās ik pa trim. Tie lidoja ļoti augstu un sāka mest lielus lokus, šķiet, tieši viņam virs galvas. Viens no mazajiem torpēdkuteriem, kas bija apstājies krasta tuvumā, strauji iedarbināja motoru un ātrā gaitā drāzās ārā selgā, atstādams aiz sevis dziļu, zigzagainu vagu. Pēc mirkļa sāka šaut pretgaisa aizsardzības lielgabali.

Tie šāva no visām malām no torpēdkuteriem, no kravas kuģiem, no pludmales, no māju jumtiem. Troksnis bija apdullinošs. Zilajās debesīs acumirkli uzplauka neskaitāmi balti mākonīši, kas, šķiet, iznira dažu centimetru attālumā no eskadriļām, sekoja to gaitai, tad cits pēc cita ižkftpēja gaisa. Piepeši pludmalē atskanēja aizrautīgs urā sauciens. Bija parādījušies kanādiešu iznicinātāji. Divainā kārtā tie lidoja no krasta puses, it kā to bāzes atrastos austrumos. Stukasu vienība uzreiz graciozi pavērās, izliecās kā vainags, kā milzu puķes ziedlapas, sadalījās divās daļās. Viena daļa šāva iznicinātāju virzienā, otra šķita saraucamies, saspiežamies, un tā drāzās tieši uz jūru.

Mirkli valdīja klusums. Krastā pretgaisa lielgabals bija apklusis. Tikai tālumā varēja dzirdēt torpēdkuteru automātisko lielgabalu dunu. Maijā pacēla acis, bet tūlīt tās nolaida. Saule žilbināja. Turklāt iznīcinātāji lidoja tik augstu, ka tikko bija saredzami. Ja arī tur augšā saules pusē turpinājās cīņas, lejā tās nebija pat sadzirdamas.

Piepeši Maijā juta kāds satver viņa roku.

-    Skaties, kāda balss pavisam tuvu sacīja, skaties!

Tas bija sīks, kaulains un izkaltis sanitārs. Tas aiz uztraukuma drebēja un ieplestām acīm raudzījās jūrā.

-   Skaties! viņš atkārtoja, bet skaties taču!

Ik pie balsiena viņa ādamābls kārnajā kaklā noraustījās. Maijā atbrīvoja roku un sāka lūkoties jūrā.

Tas notika tik strauji, ka bija vajadzīgs brīdis, lai viņš redzēto aptvertu. Trīs štukasi uzlidoja vienam no torpēdkuteriem, kurš drāzās gar krastu. Piepeši viena no lidmašīnām atrāvās, svērteniski drāzās lejup, metās uz upuri un uzreiz iztaisnojās. Maijā redzēja trīs mazus priekšmetus izkritām no tās. Cilvēks no Bezjēras bija paredzējis pareizi. No tālienes tie atgādināja trīs mēslu piciņas. Milzīga putna trīs parastas mēslu piciņas. Maijā pamanīja ap torpēdkuteri uzšļācamies ūdeni. Bet otrais štukass jau uzsāka virāžu, pirms pikēšanas paslīdēja uz spārna. Šoreiz atskanēja dobjš būkšķis. No torpēdkutera izšāvās liesmas. Tas apstājās. Tad lejup drāzās trešais štukass. Atkal atskanēja dobjš sprādziens. Torpēdkuteris sasvērās, mirkli šķita iztaisnojamies, tad, it kā piepūles nogurdināts, nogūlās uz sāna.

Maijā sajuta, ka viņu atkal sagrābj aiz rokas. Tas bija mazais, kārnais sanitārs. Viņš raustījās, koda pirkstos, viņa acīs dega dīvaina uguns.

-   Viņš dabūja pa pakaļu! zaldāts satracināts sauca.

-    Viņš dabūja pa pakaļu!

-    Vai tas ir anglis? Maijā jautāja, atbrīvodams roku. ,

-   Nē, mierīga balss viņam aiz muguras atbildēja, ' tas ir francūzis, es labi ievēroja vimpeli, kad tas bija pie krasta.

-    Viņš dabūja pa pakaļu! zaldāts atkārtoja.

-    Izskatās, ka tev tas sagādā prieku, Maijā naidīgi teica.

-    Liec viņu mierā, tā pati mierīgā balss aiz muguras sacīja, viņš nav pie pilna prāta.

-    Viņš dabūja pa pakaļu! zaldātiņš spalgi iebrēcās.

Piepeši atskanēja kliedzieni. Kādu štukasu acīmredzot bija trāpījis torpēdkutera pretgaisa aizsardzības lielgabala šāviņš. Tas lidoja lēnām un zemu. Varētu sacīt, ka tas gaisā tik tikko velkas. No visām mazpilsētiņas malām iesprakšķējās šāvieni. Bet pūļa kliedzieni gandrīz noslāpēja to skaņu.

Maijā juta sirdi krūtīs salecamies. Viņš sažņaudza dūres. Viņš būtu atdevis desmit sava mūža gadus, lai tikai notriektu šo lidmašīnu. Viņš paskatījās apkārt, meklēdams ieroci. Kāds tomijs pāris soļu no viņa pielika pie pleca šauteni. Maijā gandriz izrāva to viņam no rokām. Tomijs šāva tik ātri, ka tikko paspēja notēmēt. Kaut viņš trāpītu, Maijā aizrautīgi vēlējās, kaut lidmašīna nogāztos pār mūsu galvām, kaut lidotājus sašķaidītu lupatlēveros un mani kopā ar tiem, tam nav nozīmes! Stukass lidoja tik zemu, ka lidotāji droši vien sadzirdēja pūļa naidigo dunu. Tas pārvietojās divaini gausi, it kā gāzelēdamies no spārna uz spārnu, izskatījās, ka tas airējas. Kaut viņš pārsprāgtu, Maijā dedzīgi lūdza. Augstais Dievs, kaut viņš pārsprāgtu! Lidojot pāri pludmalei, štukass sašķiebās vēl vairāk. No visām pusēm uz to lidoja ložmetēju un šauteņu lodes. No pūļa pacēlās milzīgs, necilvēcisks kliedziens. Šķita, ka lidmašīna sastingst, it kā propelleris vairs nespētu ieķerties gaisā, un acumirkli Maijā ienāca prātā absurda doma, ka lidmašīna atkāpjas. Un tad tā piepeši atguva ātrumu un pazuda aiz mājām. Šaušana aprima.

Tai sekojošais klusums bija tik dziļš, ka šķita gandrīz nenormāls. Maijā jutās pārsteigts, vīlies, pats ar sevi nemierā. Viņš bija gribējis ziedot desmit sava mūža gadus! Kādu mirkli viņš to pat vēlējās visiem dvēseles spēkiem! Kas gan karā galu galā ir tik fascinējošs?

Viņš stāvēja nekustēdamies, un, kaut bija vienos kreklos, karstums šķita tāds, ka uz pieres izspiedās sviedri. Viņš pacēla skatienu un sev pa kreisi ieraudzīja to, ko meklēja. Tur bija villa, ko minēja Geibets tā sārta mirdzēja saulē. Viņš iegāja iekšā. Vestibila mājai nebija. Villa pavērās uz pastaigu vietu tieši ar lielu telpu stikla sienām, kas droši vien bija reizē ēdamistaba un salons. Sienas nesen bija krāsotas gaišas, un liels spogulis virs kamīna rādīja Maijā viņa attēlu. Viņš . atcerējās, ka no rīta bija skatījies spogulī tajā mājā, kur šāva uz žurku.

Šķiet, šī māja nebija cietusi. Tā nebija pat izlaupīta, īpašnieki droši vien jau laikus bija aizveduši daļu mēbeļu, un atlikušās — mazs galdiņš, divi atzveltņi un daži krēsli bija rūpīgi sakārtotas.

Maijā izdzirda balsis blakus istabā. Viņš atvēra durvis. Tur bija maza, diezgan tumša virtuvīte. Pie pavarda kāds tomijs rikojās ar katliņiem. Viņš stāvēja ar muguru pret Maijā. Otrs tomijs, kura sarkanie mati pustumsā mirdzēja, stīvi sēdēja uz krēsla pie nekrāsota galda. Rokā viņam bija maza tasīte, un viņš smēķēdams maziem malciņiem no tās dzēra. Telpā valdīja patīkama tējas un angļu cigarešu smarža.

-    Labdien, Maijā sacīja.

-    Bdien, sarkanmatis atbildēja, it kā viņam nebūtu spēka izrunāt divus balsienus. Vīrs pie pavarda pat neatskatījās.

Maijā iegāja telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Sarkanmatis turpināja pārmaiņus smēķēt un dzert, it kā viņa dzīvība būtu atkarīga no šis ceremonijas rūpīgas izpildīšanas. Visa viņa stāja rādīja, ka tā nav tikai pelnīta maltīte pēc grūta darba, bet kaut kas nesalīdzināmi svarīgāks, tāda kā svēta atpūta. Tomēr viņš sēdēja krēslā ļoti stīvi, krūtis izriezis, taisniem pleciem kā vingrošanas laikā. Virs ausīm viņa sarkanie mati bija apcirpti ļoti īsi.

-   Vai es varu palūgt tasi tējas? Maijā jautāja.

Sarkanmatis uzsvērti cienīgi vērās tukšumā.

-    Es neesmu tējas gatavotājs, viņš nelaipni atbildēja.

Kad viņš pakustināja roku, lai paceltu tasi pie lūpām, Maijā ieraudzīja uz piedurknes angļu adjutanta zīmotnes. Iestājās klusums.

Acīmredzot tējas gatavotājs bija cilvēks pie pavarda, bet varēja redzēt tikai viņa muguru.

-    Vai es varu palūgt tasi tējas? Maijā atkārtoja, ar piepūli, kas viņam pašam šķita smieklīga, mēģinādams panākt, lai baiss skanētu pavarda virzienā.

Cilvēks pie pavarda atskatījās.

-    Vai jūs runājat ar mani?

Viņš smaidīja. Viņa seja bija jauneklīga, patīkama, klāta vasarraibumiem.

-Jā.

-    Ak tā, karavīrs noteica.

Viņš pagriezās un atkal stāvēja pie pavarda.

No jauna iestājās klusums. Šķita, ka dažas sekundes nenotiek nekas ievērojams. Sarkanmatis bija atsācis centīgi un pārmaiņus iedzert malciņu un izpūst pa dūmu mutulītim. Ķermeņa augšdaļu viņš joprojām turēja stīvu, un sejā nebija nekādas izteiksmes. No pavarda puses atskanēja katliņa iešķindēšanās. Ko tas tomijs gribēja sacīt ar savu ak tā? Vai tas bija noraidījums vai

piekrišana? Klusums tā ieilga, ka Maijā jau gribēja iet

prom.

-   Lūdzu, mesjē, cilvēks pie plīts teica, pagriezies uz viņa pusi.

Viņš pasniedza tasi tējas uz apakštases. Mesjē viņš pateica franciski, un seja viņam bija smaidīga.

-   Paldies, Maijā teica.

Viņš iedzēra malku un saviebās.

-   Vai cukura jums nav?

-    Baidos, ka nav vis, pavarda vīrs atbildēja. Un franciski piemetināja: Tāds ir karš, tūlīt sākdams smieties tik skaļi, it kā būtu pateicis kaut ko ļoti jocīgu. Karš viņš izrunāja bez r.

Sarkanmatis neuzskatīja par vajadzīgu pacelt skatienu. Viņš turpināja dzert un smēķēt. Maijā pievērsās viņam.

-   Vai jūs pasacītu, kur es varu atrast kapteini Fīriju?

-   N’zinu, sarkanmatis atbildēja.

Maijā turpināja dzert. Tomēr viņam vairs nebija nekādu šaubu. Šī bija vienīgā sārtā villa liedaga malā. Nevarēja būt, ka neviens no šiem diviem vīriem nepazīst Fīriju.

-   Vai jūs varētu man pateikt, Maijā atkārtoja, tāpat kā iepriekšējo reizi piepūlēdamies, lai novirzītu balsi uz pavarda pusi, kur lai es atrodu kapteini Fīriju?

Karavīrs pagriezās atpakaļ.

-   Vai jūs runājat ar mani?

-Jā.

-    Ak tā, karavīrs atbildēja.

-   Es jums jautāju, vai jūs pazīstat kapteini Fīriju.

-   Es dzirdēju.

-   Nu, un vai jūs viņu pazīstat?

-             Manuprāt, es laikam varu sacīt, ka pazīstu viņu,

karavīrs atbildēja. Patiesību sakot, viņš pēc brīža piemetināja, esmu viņa raitnieks.

Maijā izbrīnījies pavērās puisī. Vai tiešām viņš to nevarēja pateikt agrāk? Bet acīmredzot viņš uzskatīja par likumu atbildēt uz jautājumiem vienīgi tad, ja tos uzdod viņam personiski.

-    Nu, un vai viņa te nav? Maijā jautāja.

-    Nē, mes jē, viņš ir savā klubā.

-    Vai tiešām te ir klubs?

-    Jā, karavīrs, nepatīkami pārsteigts, atbildēja, kāpēc lai nebūtu?

-   Tiešām, kāpēc lai nebūtu?

-    Tas nav sevišķi skaists klubs, karavīrs saviebies piemetināja.

-Nē?

-    Patiesībā tas ir pretty messy.

Viņš sāka smieties, un Maijā smējās līdzi. Sarkanmatis ne aci nepamirkšķināja.

-    Bet tas ir ka’š! raitnieks iesaucās, smiedamies Vēl skaļāk.

-    Un ko viņš savā klubā dara?

-    Viņš dzer tēju.

-    Ak tā, Maijā sacīja. Un vai jūs varat pateikt, kad viņš atgriezīsies?

-    Viņš aizgāja pirms divdesmit minūtēm.

-    Tad jau viņš būs drīz atpakaļ?

-    Nu nē, kapteinis Firijs tēju dzer vismaz trīs stundas ceturkšņus.

-    Viņš ir cilvēks, kas dzer lēni.

-        Es tā vis neteiktu, tomijs iebilda un izskatījās ' tāds, it kā apsvērtu jautājumu no visām pusēm.Es drīzāk sacītu, ka tas ir cilvēks, kas dzer ātri, bet ēd lēnām.

-   To es redzu, Maijā sacīja, pasniegdams tomijam tukšo tasi.

-    Thank you, Sir, tomijs teica.

Viņš apgriezās uz papēžiem un atkal bija pie pavarda. Sarkanmatainais adjutants turpināja dzert un smēķēt. Viņš vērās tukšumā, un sejā nebija nekādas izteiksmes. Virtuvē atkal valdīja klusums kā baznīcā.

-    Uz redzēšanos, Maijā teica, neviļus pieklusinādams balsi.

-    Uz’šnos, sarkanmatis norūca, uz viņu nepaskatījies.

Kapteiņa Fīrija raitnieks nepagriezās atpakaļ. Maijā izgāja ārā, šķērsoja lielo, tukšo telpu un nonāca krastmalā.

Viņš nevarēja neskatīties jūrā. Tā pletās nekustīga, saulē mirdzoša, un pie apvāršņa jautās vieglā, baltā dūmaka, kāda mēdz but labā laikā. Jūra neatvairāmi pievilka. Visi redzēja tikai to. Visi skatieni dedzīgi vērsās uz to. Tik maza jūra! Tik maza, ka to varētu pārpeldēt. Un tā klājas zem siltās saules tik mierīga, tik aicinoša! Šķiet, būtu pavisam viegli sasniegt otru malu. Doma turp aizlidoja vienā zibenīgā mirklī, vienā lēcienā. Un otrā krastā sākās neskarta pasaule. Otrā krastā bija kārtība, miers, drošība.

Maijā brīdi vēroja mazo, zaļo laivu peldēšanu šurpu turpu, kā tās uzņem tomijus un ved uz kuģiem. Kāpēc tās tik mazas? Kāpēc to tik maz? Tas neizskatās nopietni. Šķita, ka te tikai tēlo iekāpšanu kuģos.

Maijā nolēca no zemā mūra, kas šķīra villas no pludmales, nonāca smiltīs un sāka iet uz jūras pusi. Ik reizi, kad kāda maza laiva tukša piestāja krastā, visur sākās tāda kā viļņošanās, un tomēr tā bija daudz mazāka, nekā varētu gaidīt. Tomiji steigdamies brida iekšā jūrā. Viņi gāja pretī laivai paceltām rokām, mazliet smieklīgi kā jau cilvēki, kas brien pa ūdeni. Driz vien viņi bija slapji līdz vēderam. Viņi gāja vien uz priekšu. Sasniedzot laivu, viņiem vajadzēja kāpt iekšā, pievelkoties ar rokām. Un ik reizi laiva bīstami iegrima. Bet tikai tad, kad tā bija pilna, sākās īsti bīstamais manevrs. Laivu vajadzēja pagriezt uz selgas pusi un strauji doties prom, jo tuvojās citi tomiji, kas draudēja visus iegāzt ūdenī. Maijā pamanīja jaunu, augumā ļoti lielu un ļoti tievu virsnieku ar gvarda zīmotnēm, kurš bez segliem un piešiem sēdēja maza, bēra zirdziņa mugurā un veikli pārvietojās pa ūdeni, visu laiku atrazdamies starp pilno laivu un jaunpienācējiem. Tā kā tomiji nepārtraukti virzījās uz priekšu, viņš dzina zirgu tiem virsū. Viņš spieda karavīrus atkāpties bez vardarbības. Bet tomiju bija daudz, un reizēm viņš netika ar tiem galā. Viņš tad atgriezās straujā gaitā un no jauna nogrieza ceļu, un lūpās viņam vīdēja tikko manāmi nicīgs smaids. Vienu vai divas reizes Maijā dzirdēja viņu sakām: 'Get back! Get back, you!", bet bez niknuma, tādā pacietības un pārākuma pilnā balsī, kādā mēdz runāt ar bērniem. Nelikās, ka viņš pilda uzticētu pienākumu. Drīzāk viņš izskatījās pēc vecākā brāļa, kas savā veidā rotaļājas ar jaunākajiem.

Piepeši iedunējās pretgaisa aizsardzības lielgabali. Maijā pacēla galvu. Debesīs atkal saplauka balti mākonīši. Šīs lidmašīnas neviens nebija dzirdējis lidojam. Tās bija ļoti augstu un cieši kopā, un piepeši tās sāka graciozi izvērsties, tāpat kā iepriekšējā reizē, te attālināties, te tuvināties, atkal attālināties cita no citas. Tās slīdēja uz viena spārna, griezās, iesāka lejuplidojumu, drāzās atpakaļ augšup, meta lokus, veidoja grupas pa astoņām, tad piepeši radīja trīsstūri un, smailo galu pa priekšu, drāzās prom kā gājputni, pārtrauca lidojumu, atgriezās, atkal sadalījās mazākās grupās. To kustība atgādināja labi iestudētas baleta figūras milzu baletu divtūkstoš metru augstumā, tādu kā svēto deju pirms uzbrukuma.

Maijā sajuta nepatīkamu tirpoņu skaustā, mugurā un rokās. Šķita, miesā duras mazas, karstas adatiņas, grūti būtu pateikt, kur tieši, tās visu laiku pārvietojās. Tas nebija sāpīgi, taču gandrīz neciešami. Vai man ir bail, viņš izbrīnījies sev jautāja. Un piepeši viņam iegribējās izkļūt no pūļa, lai tas maksātu, ko maksādams, attālināties, skriet vienalga kurp, cik tik kājas nes. Viņš piespieda sevi nekustēties un pēc piepūles, ko tas prasīja, mēroja savas bailes. Vai esmu kļuvis gļēvs, viņš izbijies sev jautāja. Viņa kājas drebēja, un, pārlaižot . roku pār seju, viņš pamanīja, ka tā ir slapja no sviedriem. Viņš sāka lēnam iet prom no jūras. Viņš piespiedās likt soli pa solim, turēties taisni. Tas pāries, viņš sprieda, es to jau esmu piedzīvojis. Bet tas nepārgāja. Nekad tas nebija viņu sagrābis tik spēcīgi. Stīvā auguma iekšienē viņš jutās mīksts un vājš kā tārps. Un piepeši sirds sāka strauji pukstēt. Viņš dzirdēja to krūtīs skanam dobji un skaļi. Viņam šķita, ka no šiem triecieniem krūtis pārplīsīs.

Viņš apstājās pie zemā mūra, kas šķīra liedagu no pastaigu vietas. Pretgaisa aizsardzības lielgabali turpināja šaut ar apdullinošu dārdoņu, bet štukasi tur augšā joprojām lidinājās. Tie vēl nebija beiguši svēto deju. Šobrīd briesmas nedraudēja. Un tomēr, Maijā domāja, man ir bail, man ir gluži vienkārši bail. Viņš pūlējās uzņemt nebēdnīgu toni, ironizēt pats par sevi. Ar vienu roku atspiedies pret mūri, viņš nolaida ūdeni. Nu viņš jutās labāk, izvilka cigareti no etvijas. Tuvinot tai šķiltavu uguni, viņš pamanīja, ka arī liesmiņa dreb. Viņš noslēpa tās kabatā. Viņam atkal uznāca nepārvarama vēlēšanās skriet. Viņš pārrāpās pār mūri un sāka ātri iet pa pastaigu ceļu. Taču ausīs dunēja, un skatiens apmiglojās.

Viņš atkal apstājās, izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja seju. Vai es esmu gļēvulis, viņš riebumā nodomāja. Cigaretes dūmi ķērās kaklā. Viņš redzēja, kā cigarete lūpās dreb. Viņš to aizmeta. Pēc tam sažņaudza kabatā iebāztās rokas un pūlējās pats sevi ietekmēt, bet, galvu noliecot, pamanīja savas kājas. Tās trīcēja. Viņš redzēja tās trīcam zem kavalērista biksēm. Nepārtraukti drebuļi tās kratīja no gurniem līdz pirkstu galiem.

Maijā pārlaida apkārtnei bažīgu skatienu. Neviens gar viņu nelikās ne zinis. Viņš juta sviedrus plūstam pa muguru starp lāpstiņām.

Griezīgs svilpiens pārmāca pretgaisa aizsardzības lielgabalu grandoņu un saplosīja gaisu. Maijā palēcās un nogūlās uz zemes. Svilpiens pieņēmās spēkā galvu reibinošā ātrumā. Maijā izmisīgi tvērās pie zemes. Atskanēja apdullinošs sprādziens, kam sekoja vairāki grandieni. Zeme drebēja.

-   Šoreiz tas nav kuģiem, tas ir mums.

Maijā piecēlās. Viņš redzēja paceļamies melnus dūmus no kādas mājas metru divdesmit attālumā. Piepeši izšāvās liesmas. Tas tiešām ir mums, Maijā nodomāja. Viņš ar skatienu meklēja patvērumu. Villas bija tik viegli būvētas, ka tās nekādu īstu patvērumu nevarēja dot. Tomēr no šķembām tās pasargāja. Viņš pamanīja platas durvis ar pusnolaistu dzelzs aizvirtni. Viņš ieslīdēja pa tām. Tā bija ļoti maza garāža. To gandrīz pavisam piepildīja veca ar nodzeltējušu segu pārklāta mašīna ar ķīļiem zem riteņiem. Maijā nolaida dzelzs aizvirtni un pameta skatienu apkārt. Viņš bija viens. Viņš atvieglots nopūtās. Viņam šķita, ka risks ir mazāks jau tāpēc vien, ka viņš vairs nav pūli. Viņš apgāja apkārt mašīnai, sasniedza garāžas gala sienu un, atspiedis pret to muguru, aizsmēķēja cigareti. Viņš spēja ievilkt dažus dūmus. Kājas vairs nedrebēja.

Tagad mokas sagādāja nervi. Dārdoņa ārā bija kļuvusi tik skaļa, ka gandrīz pārsniedza robežu, ko cilvēka organisms spēj izturēt. Maijā ar rokām aizspieda ausis. Bet tas neko nemainīja. Milzīgā trokšņa masa atbalsojās visā augumā. Viņš vairs nebaidījās, bet jutās satricināts pašos pamatos, trokšņa saraustīts un iztukšots. Viņš prātoja, vai troksnis, tāpat kā triecienvilnis, nespēj nogalināt viens pats.

Maijā apsēdās garāžas stūri aiz mašīnas. Viņš pievilka ceļgalus pie zoda un aptvēra tos ar rokām. Viņš skatījās * apkārt. Sienas, protams, bija būvētas no ķieģeļiem. Nu viņš atcerējās, ka garāža bija zema, virs tās veranda un abās pusēs villas. Tai vajadzētu izturēt triecienvilni. Un dzelzs aizvirtnis šķita nomierinošs.

Pagāja dažas sekundes. Kopš iznākšanas jūras krastā Maijā jau kuro reizi sev jautāja, vai tas, ko viņš patlaban piedzīvo, nav tikai sapnis. Bija muļķīgi atrasties te, svešā garāžā, vienam pašam sēdēt uz grīdas un, cigareti smēķējot, gaidīt nāvi. Tas bija bezjēdzīgi, tas nelikās nopietni. Maijā atcerējās pats savu garāžu Primerolā. Tā nebija lielāka par šo, un šobrīd tajā stāvēja viņa auto, tāpat ar ķīļiem zem riteņiem, tāpat apsegts ar vecu, nodzeltējušu segu, kas četros stūros piestiprināta ar auklu. Bet viņš sēdēja te, svešā garāžā, blakus svešam auto, stūri iespiedies, un nekustēdamies gaidīja nāvi. Neviļus viņš pameta skatienu pulkstenī. Bija puspieci. Viņš atcerējās, ka iepriekšējā vakarā aizmirsis to uzvilkt, un pielika pie auss. Par spīti lielgabalu dunai, viņš skaidri sadzirdēja sekunžu tikšķēšanu. Tā bija draudzīga un ierasta skaņa, kas nāca no lielas tālienes, sīksīka pulsācija, kura liecināja pasaule nav mirusi, kaut kur turpina ritēt stundas, cerība turpina dzīvot.

Piepeši atskanēja vēl skaļāks svilpiens, viņš sarāvās čokurā, elpa aizcirtās. Gandrīz uzreiz sekoja plosoša eksplozija, kaut kur pavisam blakus plīsa stikli, garāža drebēja, un Maijā juta, ka spēcīgs grūdiens pasviež viņu uz priekšu.

Kad Maijā no jauna atvēra acis, viņš tupēja uz ceļiem zemē, ar vienu roku atspiedies pret mašīnas pakaļējo buferi. Viņš prātoja, ko te dara, un mēģināja piecelties. Sev par lieliem brīnumiem, viņam tas izdevās uzreiz. Tad viņš sajuta stīvumu pakausī un atcerējās, ka grūdiens viņu bija metis uz priekšu. Viņš aptaustīja skaustu. Asiņu nebija. Viņš ar vienu roku atspiedās pret auto, un piepeši viņam sametās tik nelabi, ka šķita tūlīt būs jāvemj. Kājas atkal sāka drebēt. Viņš atspiedās ar muguru pret auto un aizvēra acis. Bet uzreiz viss ap viņu sāka griezties reibinošā ātrumā, un nelabuma sajūta pastiprinājās. Viņš atvēra acis, ilgu bridi sēdēja nekustēdamies, tad nolēma slieties atkal kājās. Sviedri aumaļām plūda pa seju un muguru, un sametās tik briesmīgi karsti, ka viņš novilka plāno haki krāsas kreklu, savīstīja un noslaucījās ar to. Tajā brīdī viņa skatiens apstājās pie garāžas dzelzs aizvirtņa. Viņš izbrīnā atvēra muti. Dzelzs bija izcaurumota no augšas līdz apakšai kā zvaigznēm nosēta.

Maija pārlaida skatienu telpai. Daudzi mazi, gaiši robi rādīja, kur mūri ķērušas šķembas. Bumba acīmredzot bija sprāgusi netālu no garāžas. Auto bija saskrambāts, prožektori sašķaidīti. Maijā paskatījās sev pie kājām un pacēla šķembu, kas viņu bija apdullinājusi. Tas bija skaists, iedobts gabals tumšs un mirdzošs -, kas noteikti svēra kādu mārciņu. Tas droši vien izdrāzās cauri dzelzs aizvirtnim, tad ķēra auto un beigās atsitās pret mūri virs viņa galvas, bet vairs ne tik spēcīgi, lai tajā paliktu. Vēl varēja redzēt pēdas krūšu augstumā un blakus citas šķembas, kas bija palikušas sienā. Maijā nespēja novērst skatienu no šiem caurumiem. Labi, ka viņš bija sēdējis.Viņš varēja par savu dzīvību pateikties niecīgai nejaušībai. Viņš bija spēlējis un vinnējis brīdī, kad pirms dažām sekundēm apsēdās.

Dzelzs aizvirtnis žļerkstēdams pacēlās, un gaišajā fonā iezīmējās mazs, drukns augums. Tas mirkli vilcinājās, tad ienāca garāžā. Maijā dzirdēja, kā aizvirtnis nolaizdamies čīkstēja.

-    Augstais Dievs, caurumains kā siets, vīrs teica, pagriezies pret aizvirtni.

Viņš apgāja apkārt mašīnai un, tuvodamies garāžas dibensienai, spēji apstājās, jo ieraudzīja Maijā.

-   Redz kā, tu biji te, un tu esi dzīvs?

-   Kā redzi.

-    Un tu biji te, kad tā bumba sprāga?

-Jā.

Cilvēks caur zobiem iesvilpās. Tas bija maza auguma kājnieks, tik mazs, ka izskatījās gandrīz smieklīgs. Viņam nebija kaskas, un uz galvas slējās vairākas īsas, sviedros samirkušas tumšu matu šķipsnas. Pie jostas karājās divas milzīgas somas, kuru dēļ īsās rokas vajadzēja turēt ieplestas. Siksnā viņam kuļājās automāts.

-    Zini, arī man paveicās, es biju verandā tieši tev virs galvas.

Viņš atspiedās pret sienu, ar elkoni pabīdīja sānis somu, izvilka no kabatas cigarešu papīra blociņu, kuram noplēsa vienu lapiņu. To viņš aiz stūra paņēma starp lūpām.

-   Man paveicās, viņš atkārtoja, un runājot cigarešu papīritis starp lūpām kustējās uz augšu un uz leju.

Jostai piekārtais automāta futrālis muļķīgās krokās krita viņam uz vēdera. Spriežot pēc sejas, zaldātiņš bija drīzāk kalsns nekā tukls, bet viņam mugurā bija tik daudz apģērbu, ka viņš izskatījās gandrīz pēc resnīša. Par spīti karstumam, viņš bija iespīlējies karavīra blūzē un aizpogājis tai visas pogas, zem slikti piegrieztās apkakles varēja redzēt netīru kreklu un haki krāsas svīteri. Turklāt, Maijā nodomāja, viņam mugurā vajag būt vēl arī flaneļa vestei.

-    Es, saproties, savām acīm redzēju, kā šitā bumba krita, vīrelis sacīja, rakņādamies pa otru kabatu. Tikko paguvu piespiesties pie zemes. To es izdarīju zibens ātrumā un nodomāju, ka pareizi vien ir.

Viņš izvilka no kabatas tabakmaku, noņēma no lūpas cigarešu papīra gabaliņu un veikli uztina mazu smēķi, kam pēc tam aizlocīja ciet abus galus. Pēc tam viņš sameklēja šķiltavas, kuras atgādināja mazu aviobumbu un no kurām izšāvās gara, kūpoša liesma.

-   Tās es uztaisīju pats, viņš neplātīdamies sacīja. Mijn tās jāpiepilda tikai reizi mēnesī.

-   Tam es labprāt ticu.

-Ko?

-    Es tam labprāt ticu, Maijā kliedza.

Pēc īsa klusuma brīža pretgaisa lielgabalu un bumbu eksploziju dārdoņā bija atsākusies.

-     Nestāvi kājās, Maijā kliedza. Tu redzi, kas notiek… Ar pirkstu viņš rādīja sienās šķembu izsistos caurumus. Karavīrs tos lietpratīgi apskatīja, tad iekārtojās uz sēdēšanu. Tas aizņēma zināmu laiku, jo viņam vajadzēja noņemt no pleca automātu, pārvelkot siksnu pār galvu, pēc tam to novietot starp ceļgaliem, noņemt futrāli no jostas, nolikt to uz zemes un pavilkt abas piebāztās somas uz vēdera. Beidzot viņš piespiedās pie sienas, ar plecu pieskaroties Maijā plecam. Ausis viņam bija atļukušas, deguns smails, seja stūraina, kalsna, mazliet ērmīga. Lielu apsēji vērta viņa kājas drausmīgi resnas, un tām galā bija viņa augumam neticami lielas pēdas.

-   Es esmu no Bezonas, viņš pēc brīža teica. Visvairāk man nepatīk tas, viņš uzreiz turpināja, ka nolāpītās atkāpšanās dēļ esmu pazaudējis visus draugus.

-    Vai viņi krituši?

-   Nē taču, zaldātiņš īgni attrauca, ko tu vēl neiedomāsies? Es tos pazaudēju. Tas notika vienā naktī. Es laikam iedams gulēju un aizgāju pa nepareizu ceļu. Kad pamodos tutū! neviena vairs nebija, visa kompānija nezin kur izgaisusi. Jāsaka es viņus meklēju. Manā kompānijā gandrīz visi puiši bija no Bezonas.

Viņu pārtrauca par iepriekšējiem niknāks svilpiens. Viņš nolieca galvu uz priekšu, taču neizlaida cigareti no mutes, un viņa sejā iegūla nopietna, sasprindzināta izteiksme, it kā darot grūtu darbu.

-   Grauj gan, vai ne?

-    Nu, gan tiksim cauri veselu ādu, zaldātiņš noteica tādā tonī, it kā sacītu: “Gan jau atradīsim kādu skrūvi, un rati ripos atkal.” Pietiek, ja cilvēkam ir mazliet veiklības un pacietība, vairāk neko nevajag.

-    Vai tu savā kaktā neesi manījis puišus no Bezonas?

-Nē.

Bumbas sprādzienam atkal sekoja mierīgs mirklis.

-   Jau desmit dienas esmu viens pats, un tu gan vari iedomāties, ko pa to laiku esmu izcietis.

-   Desmit dienas?

-    Jā, vecīt, desmit dienas uz ceļa viens pats, un es nezināju, uz kurieni iet… Galu galā sacīt, ka biju gluži viens, ari nevar… Saproti, biju bez puišiem, kuri man patīk un kurus es pazīstu.

Maijā skatījās uz viņu. Zaldātiņš rauca pieri un uzacis, un tomēr, par spiti visam, no viņa nezin kādā veidā izstaroja kaut kas komisks.

-   Ko tu verandā darīji?

-   Ko darīju šāvu!

Un kā pie sevis piemetināja:

-   Un diezgan pamatīgi.

Viņš pievāca futrāli, rūpīgi izpurināja no tā putekļus un sāka iesaiņot automātu tik rūpīgi un maigi, kā māte tīsta bērnu. Pēc tam viņš to nolika šķērseniski uz ceļiem un ar abām rokam atspiedās pret to.

-    Man vairs nav patronu, viņš sacīja, bet tas nekas, gan sameklēšu, es tās līdz šim vienmēr esmu sameklējis, to ir pilnas ceļmalas. Un aptveres es paglabāju.

Viņš apmierināts papliķēja pa somām.

-    Saproties, viņš turpināja, labs ierocis ir labs ierocis. Vienmēr iet vaļā, nekad nekādu nepatikšanu. Jateic, ka es to nospodrināju, man to iedeva gluži jaunu, tikko no veikala, es to labi kopu, un, ja tas vienmēr ir vienās rokās vai ne? Man tas ir no paša kara sākuma. Es nekad nevienam neļauju tam pieskarties, pat leitnantam nē. Zini, vienudien viņš man to gribēja paņemt, lai šautu uz lidmašīnu, kas lidoja gandrīz pie pašas zemes. “Piedošanu,” es viņam teicu, “kurš ir šāvējs es vai jūs? Ja jau jūs esat automātists, tad es jums atdodu savu automātu un vairsto neņemu rokā. Bet, ja šāvējs esmu es, tad es arī šauju.” Nikns viņš bija gan, pats vari iedomāties, bet ilgāk neuzstāja. Saproti, es uzreiz saožu, kurš virsnieks ir labs un kurš slikts. Es savā ziņā pat esmu pret militāristiem. Un ar to es galā tiku. “Ja es esmu šāvējs, tad es ari šarju.” Skaidri un gaiši.

-Tu pareizi darīji.

Zaldātiņš draudzīgi paskatījās Maijā.

-    Zini, puiši, kam tas būtu jāsaprot, nesaprot. Kad sākās atkāpšanās, viņi sāka runāt: “Tu, Pino, esi muļķis…” mani sauc par Pino, viņš piemetināja, izaicinoši paskatīdamies uz Maijā, “…tu esi muļķis, Pino,” viņi man gvelza, “met savu automātu pa gaisu! Kam tev tas tagad vajadzīgs! Ko tu staigā, staipīdams diendienā uz muguras desmit kilogramus dzelžu!” Redz, kā tie puiši runāja. Bet es tā neesmu ar mieru. “Un štukasi?” es viņiem jautāju. Man jāteic, viņš pieticīgi sacīja, ka Sarā es ar savu automatu notriecu vienu štukasu. “Vai jums,” es teicu, “gribas, lai jūs aplasa kā cāļus, un jūs pat neaizstāvaties?” “Aizstāvēties?” viņi jautāja. “Lai mēs aizstāvētos? Atļauj pasmieties!” Bet es tik un tā, līdzko ieraudzīju kādu lidmašīnu lidojam pietiekami zemu, gāzu tai virsū. Un, tici vai netici, puiši mani par to lamāja. “Pino, muļķi tāds,” viņi man teica, “pēc tava automāta mūs pamanīs. Ja gribi tēlot varoni, nepaliec kopā ar mums.” Jā, puiši ar mani runāja tā! Un tie esot vīrieši! Es jau nu nepadevos, es atbildēju skaidri un gaiši: “Varbūt jums starp kājām pauti ir, bet tie noteikti nav jūsējie!” Skaidri un gaiši! Kā viņi lamājās! Tas vēl nekas, es jau to no viņiem biju gaidījis. Galu galā viņi reiz naktī pat mēģināja automātu man nočiept. Tā nu ir nelietība, tas tev ari jāatzīst.

Viņš nikni turpināja:

-   Es pat nebrīnītos, ja viņi paši būtu mani pametuši tajā reizē, kad es viņus pazaudēju.

Maijā vēroja viņu ar acs kaktiņu. Viņš iedomājās, kā zaldātiņš desmit dienas soļojis kareivju pūli pa ceļiem viens pats, nevienu nepazīdams, desmit dienas zem saules un lodēm, stiepjot mantas, kas padarīja viņu

resnu un smieklīgi uzpūstu, līdz kaklam aizpogātā formas svārkā, svīteri un divām milzu somām uz gurna, ar aptītiem lieliem, ar desmit kilogramus smago automātu! Un viņš meklēja patronas, lai turpinātu šaušanu, un pret katru lidmašīnu, kas uzbruka kolonnai, viņš raidīja šāvienus, kaut neviens nepavēlēja to darīt, tikai tāpēc, ka viņam nepatika neatbildēt, ja šāva uz viņu. Maijā izbrīnījies vēroja mazo, nikno karotāju, kurš turpināja karu, kad visi no tā jau bija atteikušies.

-    Ko tu dari miera laikā?

-    Es esmu galdnieks, Pino atbildēja.

Un, paslējis stūraino zodu, viņš piemetināja:

-    Es strādāju pats uz sava rēķina, man ir palīgs. Nu, kas attiecas uz darbu darba man netrūka. Es nesūdzējos, un sieva ari nesūdzējās. Mēs bijām mierīgi. Nelaime tikai tā, ka mums nevarēja būt sīko. Mēs tāpēc gājām arī pie dakteriem. Rādās, tur vainīga sieva. Viņa ir…

Viņš meklēja vārdu.

-   Sterila?

Nē jel, Pino sašutis sacīja. Ko tu vēl iedomāsies? Viņai tikai nevar būt bērnu, un tas ir viss.

Viņu pārtrauca spalgs svilpiens. Viņš nolieca galvu uz priekšu, un sejā iegūla uzmanības un nopietnības izteiksme kā ik reizi, kad gaidīja bumbas eksploziju. Šķiet, viņš domāja: “Tie nav nekādi joki. Jābūt uzmanīgam. Tas ir pamatīgs darbiņš.” Galvu noliecot, viņš sarauca pieri. Abas rokas atvērtām plaukstām gulēja uz ceļgaliem. Viņš izskatījās nopietns un koncentrējies. Un pat tad viņa sejā jautās kaut kas komisks.

Labu brīdi viņi gaidīja jaunu bumbu. Bet nekas nenotika.

-    Nu, tā! Pino teica viltīgs un gandarīts. Šoreiz tas ir beidzies.

Tā, lūk, nu darbs bija beidzies. Galu galā viņi frici bija pamatīgi apveduši ap stūri. Tas bija gribējis viņus nogalināt ar savām bumbām, bet neizdevās. Fricis vis nezināja, ar ko tam darīšana, tā jā! Viņš, Pino mēbeļu galdnieks, nebija no tiem, ko ņem ar pliku roku. Viņš nav no tiem, kuri padodas zemu lidojošai lidmašīnai vai zaram dēlī. Nekā nebija! Pino vis tik viegli nepieveiks!

-    Vai nāksi?

Viņš atkal bija kājās, pa somai uz katra guma, automātu pār plecu. Viņa sīkais augums plecīgs, apaļīgs un mazliet ērmots iezīmējās uz garāžas sienas fona.

Paceļot dzelzs aizvirtni, Maijā atcerējās, ka kareivju pūlī, kas drūzmējās pludmalē desmit kilometru garumā, Pino tagad ir viens un bez biedriem.

-    Klausies, viņš teica, ja gribi, tu varētu man izdarīt pakalpojumu. Tev vajadzētu aiziet uz sanatoriju.

-    Kur tā sanatorija ir?

-    Tev jāpagriežas pa kreisi, jāiet gar pludmali labu kilometru. Sanatorija viena pati stāv jūras krastā, kļūdīšanās nav iespējama. Tur tu pagriezīsies un aiziesi līdz režģu vārtiem, un pirmā mašīna pa labi no vārtiem ir īstā. Angļu ambulance. Un bārdainais tēvainis, ko tu redzēsi vārām kaut ko uz uguns, ir mans draugs Aleksandrs.

-    Aleksandrs, Pino atkārtoja, to ir viegli atcerēties.

-    Tu viņam pateiksi, ka Maijā es esmu Maijā mēģinās tikt uz kuģa, un, ja šovakar es neatgriezīšos, man tas būs izdevies. (Un, tā kā Aleksandrs to jau zina, Maijā nodomāja, viņš sākumā mazliet brīnīsies, ka es viņam kādu sūtu to pasacīt.)

-    Skaidrs.

-    Pagaidi, tu viņam arī pasacīsi, ka esi mans draugs

un ka es lūdzu, lai tevi pieņem kompānijā manā vietā.

Pino izskatījās nelaimīgs.

-   To es viņain nevaru pasacīt.

-   Vai tev tas nepatiktu?

-            Protams, patiktu gan! Bet pēc kā tas izskatīsies, ja es pats uzbāzīšos?

Maijā smaidīja.

-            Bet es taču tevi aicinu, joks tāds. Aleksandrs vai es

-   tas ir viens un tas pats.

-   Pēc kā tas izskatīsies?

-            Augstais Dievs, būtu man bijis papīra gabaliņš, es Aleksandram uzrakstītu, Maijā teica.

-            Labs ir, Pino noteica, es tavu lūgumu izpildīšu tik un tā.

Un Maijā juta, ka nav nozīmes uzstāt, ka Pino neteiks neko, ka viņš par visiem pasaules labumiem nebūtu ar mieru rīkoties tā, kā ne pēc kā neizskatās. Bet tam nebija nozīmes. Aleksandrs sapratīs.

-   Labi, viņš teica, kā vēlies. Paliec sveiks.

tPaliec sveiks.

*

-   Ko jūs, kungs, vēlaties?

Maijā, kas nesekmīgi grozīja virtuves ūdenskrānu, pavērās atpakaļ. Gadus piecpadsmit veca meitenīte stāvēja atvērtajās durvis, sakrustojusi rokas -uz krūtīm. Viņa runāja bargā tonī, bet varēja manīt, ka nejūtas sevišķi droša. Maijā smaidīja. Sviedri un putekļi uz sejas bija izveidojuši masku, un smaidot viņš juta, kā tā uz vaigiem knakšķ.

-            Piedodiet, es ienācu mazliet notīrīties, es domāju, ka māja ir tukša.

Tātad mazpilsētiņā vēl bija ari civiliedzīvotāji! Nesen, ejot tai cauri, viņš nebija manījis ne pēdu no mierīgajiem pilsētniekiem. Acīmredzot tie bija ieslēgušies savās mājās, vēl vairāk pārbijušies no daudzajiem kareivjiem nekā no bumbām.

-   Vai tiešām? Vai neesat ienācis zagt?

Maijā sāka smieties, un meitene viņā skatījās mazliet nokaunējusies.

-   Es to saku tāpēc, ka vakar ienāca viens kareivis un aiznesa pusi mūsu pārtikas krājumu. Es negribēju ļaut, bet viņš uz mani kliedza un draudēja, un tad aizgāja. Pie jostas viņam bija tāds pats liels revolveris kā jums.

-   Esiet mierīga, Maijā sacīja, vienīgais, ko gribu, ir drusciņa ūdens, ar ko nomazgāties.-

Meitene vērās viņā kā apstulbusi.

-   Caurules ir pagalam. Mums palikusi tikai drusciņa ūdens dzeršanai un virtuvei. Mēs mazgājamies akas ūdenī, kas ir sāļš. Vai jums nav iebildumu mazgāties sāļā ūdenī?

-   Gluži pretēji, sāls iekonservē.

Viņa pasmaidīja, bet skatienā joprojām jautās neuzticība. Neizlaižot Maijā no acīm, viņa atvēra sienas skapi, paņēma kausiņu un no kāda spaiņa iesmēla ūdeni mazā, baltā bļodā, ko nolika uz izlietnes.

-    Ņemiet, Maijā teica, nosprādzējot jostu, un pasniedza to meitenei, jūs paglabāsiet lielo revolveri. Tad, ja es kļūšu nejauks, jūs varēsiet uz mani šaut.

-   Nu, viņa atcirta, paceldama zodu ar mazu bedrīti, man nav bail.

Maijā noliecās pār bļodu. Viņam labāk patiktu palikt vienam, kamēr nomazgāsies, bet neizskatījās, ka meitene gatavotos atstāt telpu. Acīmredzot te, šajos divos skapjos, glabājās pārtikas pārpalikums.

-   Vai jūs esat viena?

-   Nē jel, meitene dzīvi atsaucās, vēl ir Antuanete un mani vecvecāki. Viņi sēž pagrabā. Viņi negribēja, ka nāku šurp, kad izdzirdu jūsu soļus mums virs galvas, bet es tomēr atnācu. Antuanete raud bez mitēšanās.

-    Kas ir Antuanete?

-    Mana vecākā māsa. Viņa ir galīga zaķpastala.

-    Un kāds vārds ir jums?

Meitene vilcinājās. Acīmredzot viņai nelikās īsti piedienīgi teikt savu vārdu jaunam cilvēkam, ko viņa tik maz pazina.

-   Zanna, viņa beidzot sacīja.

Galu galā bija jau karš.

Viņš brīdi klusēja un rūpīgi ieziepējās.

-    Vai neesat dusmīgs?

Maijā pagrieza uz viņas pusi saziepēto seju.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka es jūs noturēju par zagli.

-    Kas jums teicis, ka es neesmu zaglis?

•rNu, tagad es pati redzu.

Viņa bija uzmetusies pussēdus uz galda malas, karavīra siksnu uz ceļgaliem, un pūlējās atvērt revolvera maksti.

-    Vai es drīkstu to paņemt?

-   Drīkstat, drošinātājs ir nolaists.

Viņa nolūkojās revolverī tikpat iekārīgi kā zēns.

-   Cik tas ir smags!

Viņa pacēla ieroci abās rokās un pastiepa to uz Maijā pusi. Piepūlē viņa bija saraukusi uzacis.

-    Ak, Žanna, tu taču viņu tomēr nenogalināsi!

Maijā pagriezās atpakaļ. Durvīs stāvēja vēl viena

meitene. Viņa bija bāla un izskatījās ļoti izbijusies.

-    Ak Dievs, Antuanete, kāda tu gan esi muļķe!

Žanna nolika revolveri uz galda un smaidīdama skatījās Maijā. Antuanete apstulbusi raudzījās te uz vienu, te uz otru.

-     Nestāvi taču kā iemieta, Žanna teica, piesperdama kāju pie grīdas. Labāk atnes dvieli.

Antuanete pazuda.

-    Vai bombardēšanas laikā jums nebija bail?

-   Ak, nepavisam nē! viņa atbildēja.

-    Man gan! Maijā smaidīdams sacīja.

Viņš izstiepa rokas, no kurām tecēja ūdens.

-    Es biju garāžā, kurā lidoja iekšā šķembas.

-     Kādā garāžā? Vai tajā, kas ir pretī mūsu mājai? Bet tā taču ir Tozona kunga garāža! Nabaga Tozona kungs! Viņš tā mīlēja savu mašīnu!

-   Žanna, es nevaru atrast! Antuanetes balss sauca.

-    Viņa neatrastu pat ūdeni upē, Žanna sacīja.

Viņa savukārt nozuda, un Maijā dzirdēja, kā meitene

blakus istabā sačukstas ar māsu. Viņš pārlaida skatienu virtuvei. Tā bija izcili tīra. Galds bija apklāts ar baltu vaskadrānu, un uz tā viņš pamanīja pusizdzertu vīna pudeli. Tās aizbāznis bija izkrāsots un izveidots kā vīrs ar biezām lūpām un resniem vaigiem.

Zanna ienāca atpakaļ un pasniedza viņam dvieli, kas smaržoja pēc timiāna. Antuanete viņai sekoja, nesdama sukas un ķemmi. Abas bija ļoti tievas, gandrīz viena auguma, ģērbušās vienādās kleitas, kas viņas vērta līdzīgas dvīnēm.

-    Vai vēlaties ķemmi?

Žanna to paņēīna no māsas rokām un pasniedza viņam.

' Jūs domājat par visu, Maijā sacīja.

Pie loga rāmja bija piekārts spogulītis. Viņš piegāja pie tā.

-   Cik jums ir skaisti mati, Žanna sacīja.

-        Žanna! Antuanete pārmetoši iesaucās un sāka sarkt.

-        Es saku, ko domāju, Žanna noteica, paraustīdama plecus.

-       Jūs esat jaukas, Maijā nopietni sacīja, jūs abas esat ļoti jaukas.

Antuanete veltīja viņam biklu smaidu. Tagad bija kārta sukai. Tāpat ka iepriekšējā reizē, Žanna to paņēma no māsas rokām un pasniedza Maijā.

-   Jūs arī esat jauks.

-        Es lāgā nezinu, Maijā sacīja. Nupat jūs mani noturējāt par zagli.

-   Tad jūs nebijāt nomazgājies, Žanna atbildēja.

-   Turklāt, viņa piemetināja, es jūs vēl nepazinu.

Maijā, uzlicis kāju uz krēsla šķērša, sukāja ārā no

biksēm veselus putekļu mākoņus. Viņš pārtrauca šo nodarbību un, suku gaisā turēdams, smaidot jautāja Žannai:

7Un vai tagad jūs mani pazīstat?

-   Jā, viņa atbildēja.

-   Es te jums sanesu daudz putekļu.

-   Varētu atvērt logu, Antuanete sacīja.

-        Nē, Žanna noteikti attrauca,ārā ir tik daudz drupu, ka putekļi vien griežas.

-    Lūdzu, kungs, Antuanete sacīja.

Šoreiz viņa bija aizsteigusies māsai priekšā un sniedza Maijā kurpju suku.

-    Paldies, Maijā sacīja.

Viņš abām uzsmaidīja.

Viņas tagad runāja par bombardēšanu. Uz viņārti visbriesmīgāko iespaidu atstāja piķējošo lidmašīnu svelpoņa. Šķiet, ka lidmašīna meklē tieši jūs, ka tā nikni

drāžas virsū tieši jums, ka tā tēmē uz jums. Antuanete teica, ka karš ir kaut kas šausmīgs un ka viņa nevar saprast, kā vīriešiem pietiek drosmes tajā piedalīties.

-   Viņi baidās tāpat kā jūs, Maijā apgalvoja.

-   Tas nu gan nav iespējams, Zanna iebilda, kratīdama cirtas, viņa nemitējās raudāt un drebēt, kamēr vien tas turpinājās.

Antuanete pagriezās pret Maijā.

-   Cik žēl, ka jūs neatnācāt ātrāk. Man liekas, tad es tik ļoti nebaidītos.

Maijā nolika kurpju suku uz galda stūra.

-   Ak tā? Un kāpēc?

-   Es nezinu… Varbūt tāpēc, ka jūs esat karavīrs.

-    Cik tu esi dumja, Zanna sacīja, bumbas taču krīt arī uz karavīriem.

-   Tieši tāpēc jau krīt, ka te ir karavīri, Maijā teica.

Viņš steidzās pasmaidīt, jo abas meitenes skatījās

viņā pārsteigtas. Viņš jutās mazliet noskumis, iedomādamies, ka drīz vajadzēs iet prom, ka šīs tik spirgtās minūtes tūlīt beigsies.

-   Vai jūs kaut ko iedzertu?

Žanna jau ņēma glāzi no skapja, izslaucīja to un izvilka aizbāzni no vīna pudeles, tad piepildīja trīs ceturtdaļas glāzes. Maijā aizpīpēja cigareti, pats sev noteikdams, ka ies prom, kad tā būs izsmēķēta.

-    Un vai Tozona kunga auto ir stipri cietis? Zanna jautāja.

-   Diezgan stipri.

-   Kāpēc jūs smejaties?

-    Bet es nemaz nesmejos. Es tikai saku, ka auto ir diezgan stipri cietis, vairāk neko.

-   Nabaga Tozona kungs, kas tā mīlēja savu mašīnu!

Maijā iedzēra malku vīna un ievilka dūmu no

cigaretes. Šo abu darbību mija viņam atgādināja sarkanmataino adjutantu mazajā virtuvē.

-   Nu gan jūs smejaties, Zanna teica.

Viņš izstāstīja meitenēm piedzīvoto. Viņš stāstīja diezgan lēnām, jo domās pamazām tulkoja sarunu franciski. Abas meitenes sāka smieties. Ak Dievs, Maijā nodomāja, es gandrīz biju aizmirsis, cik jauki ir klausīties, kā smejas jauna meitene.

-    Un pēc tam? Žanna jautāja.

Gluži kā bērni, viņa gribēja zināt turpinājumu.

-        Un vairāk nekā, Maijā sacīja. Vai ar to nepietiek?

Antuanete bija atspiedusies pret durvju stenderi un spēlējās ar mazu koraļļu kaklarotu.

-        Man jāiet prom, Maijā teica, sniegdamies pēc savas jostas.

-   Es jums to aplikšu, Zanna sacīja.

Viņa viegli nolēca no galda malas. Viņš nolieca galvu, lai meitene varētu uzlikt pleca siksnu.

Redziet nu, kavalier, es jūs apbruņoju!

Viņas seja bija tuvu Maijā sejai, un cirtas kutināja vaigus.

-        Varbūt jums nemaz nav tā jāsteidzas? Antuanete jautāja.

-    Ir gan.

Šajā mirkli jautās neveiklība un gandrīz vēsums, kā aizvien pirms šķiršanās. Antuanete pagājā nost no durvīm, lai dotu ceļu Maijā.

-   Vai jūs atgriezīsieties? Zanna jautāja.

-   Iespējams.

-   Vai rīt?

-   Zanna! Antuanete pārmetoši iesaucās.

-   Ja rit es vēl te būšu, es atnākšu, jā.

Uz sliekšņa viņš atskatījās un pārlaida skatienu abām.

-   Uz redzēšanos.

Pilnā apgaismojumā viņu līdzība bija uzkrītoša. Abu sejās tagad atspoguļojās bērnišķīga nopietnība.

-    Uz redzēšanos! viņš atkārtoja.

Tikai tad, kad Maijā atkal ienira pūlī, viņš mazliet pabrīnījās, ka nebija redzējis vecvecākus, ko Zanna pieminēja.

Ielas, kurās vēl nebija nogūlušies drupu putekļi, bija pilnas kareivju, kas gāja un skrēja visos virzienos. Maijā ienira atpakaļ pūlī un uzreiz jutās kļuvis sīkāks, kā iztukšots, anonims. Tas bija tā, it kā viņam piepeši vairs nebūtu sava personīga likteņa. Viņš bija pārvērties par vīrieti haki drēbēs starp vīriešiem haki drēbēs: tie bija iepriekš iezīmēti cilvēki, kuriem jānogalina un kuri jānogalina.

Maija pamanīja, ka ir nonācis promenādes galā, kur pludmale saplūda ar kāpām. Viņš izbrīnījies apstājās. Viņš nebija redzējis sārto villu. Viņš nodomāja, ka, domās iegrimis, ir pagājis tai garām nepamanīdams. Viņš griezās atpakaļ. Tā viņš nonāca līdz krustojumam, villu neieraudzījis. Nupat taču tā bija te, šajā posmā, kuru viņš bija nogājis. Kad viņš krustojumā atstāja Geibetu, viņš noteikti pagriezās pa kreisi. Kļūda tātad nebija iespējama. Viņš gāja trešoreiz.

Viņš pamanīja kādu angli kailu galvu, kas rāmā garā pastaigājās, rokas kabatās sabāzis.

-    Vai jūs man varētu pasacīt, kur atrodas evakuācijas birojs?

Anglis izvilka roku no kabatas un, ne vārda nesacīdams, norādīja uz pelēku villu ar zaļiem aizvirtņiem.

Maijā iegāja tajā. Pie apaļa galdiņa sēdēja pavecs

virsnieks ar mazām, izspūrušām Ūsiņām. Viņam rokā bija zīmulis, ar ko viņš izklaidīgi zīmēja uz dzēšlapas. Maijā saskaitīja trīs zvaigznītes uz uzpleča.

-    Es atvainojos, Maijā sacīja, vai jūs esat kapteinis Fīrijs?

Virsnieks pacēla galvu un paskatījās viņā.

-    Es tas esmu, viņš atbildēja.

Viņš piemetināja:

-    Ko varu jums palīdzēt?

Maijā izklāstīja savu vēlēšanos. Kad viņš bija beidzis, Fīrijs brīdi klusēja, kamēr pievilka divus spāmiņus tuklam eņģelītim, kuru patlaban zīmēja. Tad pārlaida rādītājpirkstu pār ūsām, nolika zīmuli uz galda un izvilka no kabatas pildspalvu.

Maijā juta, ka sirds iepukstas straujāk. Viņš skatījās, kā Fīrijs kaut ko raksta uz piezīmju bloka lapiņas. Viņš alkatīgi vēroja balto lapiņu, it kā piepeši kāds elles spēks varētu papīrīti izgaisināt, pirms viņš dabūs to savās rokās.

Es jau jūs meklēju, Maijā pēc brīža sacīja. Jūsu nebija. Un, kad nācu atpakaļ, es nevarēju vairs atrast sārto villu.

Fīrijs lēnām rakstīja sīkā, labi izveidotā rokrakstā.

-    Tā bija blakus šai villai, viņš teica, galvu nepaceldams. Labi, ka man ienāca prātā aiziet uz klubu iedzert tēju.

-    Vai ir ari upuri?

-    Divi, viens no tiem mans raitnieks.

Te nu ir turpinājums, ko gribēja Zanna, Maijā nodomāja.

-I'm sorry, viņš teica.

Fīrijs pārtrauca rakstīšanu un pārbrauca ar labo rādītājpirkstu pār ūsām.

-   Jā, viņš teica, žēl. Tas bija labākais raitnieks, kāds man jelkad bijis. Tā man ir liela neveiksme.

Viņš lēnām pabeidza rakstīšanu.

-   Te būs, viņš teica, un labu izdošanos, mister Maijā.

Maijā sveicināja un atstāja villu. Viņš pagāja dažus soļus pa promenādi un pamanīja, ka jau labu laiku tur bloknota lapiņu rokā un skatās tajā, nespēdams lasīt. Viņam vajadzēja saņemties, lai sakopotu uzmanību. Tā bija zīmīte bez oficiāla zīmoga, tikai ar datumu un parakstu. Tajā bija teikts, ka X infantērijas pulka vecākajam seržantam Ziļjēnam Maijā atļauts uzkāpt uz angļu kuģa braucienam uz Angliju. Maijā zīmīti izlasīja vairākas reizes. Vai bija iespējams, ka mazais papīra gabaliņš viņam atdos brīvību?

Pēc stundas viņš pārliecinājās, ka tam nav nekādas nozīmes. Viņš tiešām veselu stundu rādīja Fīrija zīmīti ikvienam virsniekam, ko satika pludmalē un kas uzraudzīja tomiju iekāpšanu kuģos. Viņš pastāvīgi saņēma vienu un to pašu atbildi: te mēs uzņemam tikai angļus.

Maijā prātoja, vai, dodams šo papīrīti, Fīrijs ir par viņu ņirgājies. Šo jautājumu viņš neatrisināja nekad. Kad viņš atgriezās pelēkajā villā, lai tiktu pie skaidrības, Fīrija tur vairs nebija. Vēl pēc piecdesmit gadiem, Maijā domāja, es lauzīšu galvu, vai kapteinis Fīrijs bijis krietns cilvēks vai nelietis.

Viņš apsēdās uz zemā mūra pludmalē un ļāva kājām karāties tukšumā. Tad izvilka no kabatas šokolādes tāfelīti, ko Aleksandrs ik pusdienlaikā izsniedza kopgalda biedriem. Karstumā tā bija pārvērtusies par mīklu, kura lipa pie papīra. Viņš to ēda, tad noslaucīja rokas mutautā, aizsmēķēja cigareti un no jauna raudzījās jūrā.

Pēc brīža viņš piecēlās un paspēra dažus soļus uz tā krustojuma pusi, kur stāvēja Geibets. Bet doma, ka atkal vajadzēs ienirt pūli, viņu uzreiz apturēja. Viņš griezās atpakaļ un nolēma iet uz sanatoriju pa pludmali.

Dažus metrus sev priekšā viņš ieraudzīja civilistu, kas gāja cauri tomiju rindām. Viņš bija sīka auguma, ar mazu bārdiņu un, par spīti karstumam, ģērbies lietusmētelī. Viņš gāja niknā apņēmībā, it kā būtu reizi par visām reizēm nolēmis nemirt. Tas bija viens pats mazs vecītis kareivju vidū. Viņš turējās ļoti taisni un sīkiem, nikniem soļiem gāja gar pašu ūdens malu. Varbūt viņš bija izgājis mazā pastaigā kā katru vakaru, mazā pensionāra pastaigā, lai uzlabotu veselību? Vai arī viņš bija atnācis paskatīties, kāds īsti izskatās karš? Šis karš, kas tik maz līdzinājās otram — tam lielajam, vienīgajam, īstajam, kurā piedalījās viņš.

Maijā piepeši atcerējās hroniku, ko pirms kara bija redzējis kādā kinoteātri. Uz ekrāna žurnālists intervēja pēdējo dzīvu palikušo Reihshofenas kirasieri. Tas arī bija mazs vecītis, bet neticami daudz mazaks un vecāks par to, Jķo viņš redzēja nupat. Viņš bija tik grumbains, tik salīcis, tik drebelīgs, tik trausls, ka tiešām bija jābrīnās, kā viņš vēl turas kājās. Viņš stāstīja par slaveno kauju. “Visu dienu… mēs gaidījām… vītenājos… Tad gaidījām… vītenājos… Un mēs uzbrukām… vītenājos…” Viņš, nabaga vecītis, mežonīgi žestikulēja. Viņa kustības bija raustīgas un smieklīgas, labo roku viņš cilāja, it kā tajā vēl būtu zobens. Viņš tā kustējās, ka bija bail viņš tūlīt salūzīs un izšķīdīs sīkos gabaliņos. Viņš pilnā kaklā kliedza neparasti vājā balstiņā: “Uz priekšu! Uz priekšu!” Viņš atkal redzēja sevi skaistajā, mirdzošajā kaskā, kailu zobenu, divdesmit gadu spēkā. Viņām vēl pastāvēja slavenā kauja 1870. gada karā, krinolīni, Napoleons III, depeša no Emsas, pazemojums pie Sedānas. Tikai viņam. Kinoteātra zālē dimdēja smiekli. Vesels laikmets, Maijā domāja, vissvarīgākais, kas bija pirms septiņdesmit gadiem! Un kā toreiz tas visus aizrāva! Cik daudz naida, cerību un melu! Cik daudz muļķību! Un tagad tas ir beidzies. Pilnīgi un galīgi beidzies. Tam vairs nav jēgas. Varbūt nekad nav bijis! Tā vairs nav nekur. Tā nav vairāk kā 14. 18. gada kara, kā drīz nebūs šī, kā visu iepriekšējo un visu, kuri vēl sekos.

*

Maijā bija gājis pa liedagu tikko divas minūtes, kad izdzirda kādu sev aiz muguras skrienam.

-   Mister Maijā! Mister Maijā!

Viņš atskatījās. Skrēja Geibets. Viņš bija aizelsies. Viņš bija skrējis, lai panāktu Maijā. Viņš sniedza roku. Maijā izbrīnījies to paspieda.

-   Man tā patīk, Geibets sacīja, franču paradums spiest roku piecreiz dienā, kad vien satiekas. Man tas liekas tik ļoti sirsnīgi.

Viņš tiešām izstaroja sirsnību. Viņš smaidīdams skatījās uz Maijā, it kā viņi būtu veci draugi.

-   Uz kurieni jūs ejat?

-    Uz mājām, Maijā smaidīdams atbildēja.

-   Kur uz mājām?

-   Uz sanatoriju. Tur man ar draugiem ir kopgalds.

-   Ak tā, Geibets noteica.

Pēc brīža viņš turpināja:

-   Vai tad jūs vairs negribat kāpt uz kuģa?

Maijā nevarēja nepasmaidīt. Cik jauns Geibets izskatījās, it sevišķi, kad atsacījās no atturīgajām manierēm!

-   Es gribētu gan. Bet jūsu tautieši negrib.

-   Kā tad tā? Vai kapteinis Fīrijs?…

-   Jā, Maijā atbildēja.

-    Ak, Geibets nosarkdams sacīja, man žēl, man tiešām žēl.

Šķiet, viņš savā prātā kaut ko pārlika.

-    Nāciet man lidzi.

Tad aprāvās, it kā viņa teikums būtu pārāk pavēlošs.

-   Ja esat ar mieru nākt man līdzi…

Viņi atgriezās pie tomiju rindām. Geibets pagāja dažus soļus klusēdams.

-    Kāds jums liekas šis karš?

Viņš to pateica tieši tādā pašā tonī, kādā būtu jautājis: “Kāda jums liekas šī filma, šī teātra izrāde, šī tēja?”

-    Nepatīk.

Geibets plašā žestā ietvēra jūru, kuģus, tomiju rindas un sagrautās villas.

-   Mani kaitina visa tā bezgalīgā tukšība un niecība, viņš teica.

Maijā uzmeta viņam šķību skatienu. Kā gan viņš, Geibets, tik jauns, tik sārts, tik veselīgs, varēja tā doiņāt? Arī Maijā pats ta domāja. The utter futility of all this!…

-    Kur gan mēs nonāksim, ja pat angļi sāk domāt? viņš skaļā balsī teica.

Geibets iesmējās.

-    Oh you French! viņš teica.

Viņš smējās skaļi, no tīras sirds, un Maijā sāka smieties viņam līdzi. Uz mirkli viņiem pagaisa Braijdinas drupas, kuģi, karš. Bija tikai divi jauni cilvēki, kas plecu pie pleca gāja pa pludmali un, saulei spīdot, smējās.

-   Pastāstiet, ko esat piedzīvojis, kopš mani atstājāt, Geibets teica.

Maijā stāstīja. Kad viņš ierunājās par sarkanmataino adjutantu, Geibets viņu pārtrauca.

-   Es viņu pazinu. Tas bija izcils pirmās klases virsnieks. Lielisks karavīrs. Viņš saucās Veinereigts. Lielisks karavīrs. Divdesmit gadu nodienējis Indijā, un septiņpadsmitajā apbalvots ar Viktorijas krustu. Pirms diviem gadiem viņam vajadzēja atvaļināties skandaloza notikuma dēļ. Viens jauns padotais, vārdā Smits, bija pārcenties. Augstais Dievs! Smits pēc tam labu laiku klubā ēda savu kotleti vientulībā. Bet Veinereigts bija lielisks karavīrs. Lielisks vecs karotājs. Kāda bezjēdzība ir tāda nāve.

-    Mirt vienmēr ir bezjēdzīgi.

-   Jā, Geibets sacīja, pagriežot pret Maijā vientiesīgo seju, nevar lāgā saprast, kam no tā kāds labums, vai ne?

Viņi nonāca pie tomiju rindām. Geibets atstāja Maijā un gāja aprunāties ar kādu virsnieku. Tas pagriezās un uzmanīgi apskatīja Maijā.

Viņi abi nostājās rindas galā.

-   Pēc pusstundas pienāks mūsu kārta iekāpt vienā no šīm mazajām laiviņām.

Maijā paskatījās pulkstenī. Bija ceturksnis pāri sešiem. Tajā mirklī rinda sakustējās, un viņš pavirzījās dažus centimetrus uz priekšu.

-   Kāpēc tik maz laivu?

Geibets smaidīja.

-   Ziniet, nebija paredzēts, ka vajadzēs kāpt atpakaļ kuģos.

Maijā skatījās uz tomijiem sev apkārt. Lielākajai daļai bija kaila galva un ierocis futrālī. Ar garajām biksēm un platajiem bluzoniem viņi atgādināja tūristus vai sportistus, kuri gaida, kad kāps uz kuģa un dosies izpriecu braucienā. Rokas viņi turēja kabatās, runāja maz, nevērīgi smēķēja cigaretes. Viņu stājā nemanīja ne drusciņas nemiera.

Rindas priekšgalā angļu virsnieks, ar kuru Geihets tikko bija runājis, nekustīgi stāvēja ar seju pret jūru. Kad tuvojās laiva, viņš deva zīmi. Cits pēc cita tomiji atstāja rindu, iebrida ūdenī, iekāpa laivā. Kad seši vīri bija sasēdušies, virsnieks pacēla roku pirms nākamā tomija un turēja to tādā stāvoklī, līdz laiva pagriezās.

-    Mēs iekāpsim nākamreiz, Geibets teica.

Maijā noskatījās pakaļ mazajai, zaļajai aizpeldošajai laivai. Tā ar pārlieku smago kravu un vienīgo airētāju cīnījās uz priekšu ar grūtībām. Par laimi, jūra bija mierīga.

-        Labāk būs, ja izraudzīsimies citu rindu, Geibets teica.

-    Kāpēc?

-         No šīs ved uz kuģi ar riteni pie sāniem. Tā ir nolāpīti veca sile. Es nesaprotu, kur viņi to izrakuši.

Tomijs viņiem priekšā atskatījās.

-        Portsmūtā, ser. Es atceros, ka esmu to redzējis, kad biju vēl pavisam mazs.

Geibets smaidīja.

-    Ak, ziniet, tas ir vēl daudz vecāks.

Tomijs viltīgi pievēra aci.

-    Jums taisnība, ser. Es to sajaucu ar Victory.

Geibets sāka smieties. Divi trīs tomiji, kas bija

sarunu dzirdējuši, viņiem pievienojās.

-    Victory, Geibets iesāka, pagriezies pret Maijā.

-    Esmu bijis uz tās.

-    Man gan vajadzēja to iedomāties, Geibets sacīja.

Laiviņa lēnām slīdēja uz krasta pusi.

-         Mēs varētu iestāties cita rindā, Maijā paklusām sacīja.

Geibets mirkli vilcinājās…

-    Tagad vairs nē.

Un skaļi piemetināja:

-            Ziniet, tas nav sliktāks kuģis par citiem, vismaz man tā liekas.

Virsnieks rindas priekšgalā deva zīmi. Pirmais tomijs gāja uz priekšu. Maijā bija ceturtais, kam vajadzēja iet, tieši aiz Geibeta. Bija jābrien ūdenī lidz ceļiem, lai sasniegtu laivu. Maijā gudroja, vai ūdens paspēs iesūkties zābakos.

Viņš paspēra dažus soļus. Piepeši viņa priekšā krūšu augstumā izstiepās roka.

-   Vai jūs esat francūzis? virsnieks jautāja.

Maijā skatījās uz viņu tik izbrīnījies, ka nespēja atbildēt. Vai tad tas nebija redzams pēc formas tērpa? Vai Geibets virsniekam nebija jau teicis? Vai viņš neredzēja, ka nupat Maijā nostājās rindā?

Geibets pagriezās atpakaļ.

-   Viņš ir kopā ar mani.

-    Viņš neizskatās pēc francūža, -virsnieks teica.

Muļķadesa, Maijā nodomāja.

-   Es viņu pazīstu, Geibets teica.

-    Viņš neizskatās pēc francūža, virsnieks sacīja.

-    Es viņu pazīstu, Geibets enerģiski apgalvoja.

Virsnieks nolaida roku. Viņš bija no tiem, kam Maijā pirms neilga laika bija rādījis kapteiņa Fīrija rakstīto zīmīti.

Maijā apsēdās laivā blakus Geibetam. Viņš gandarīts sajuta, ka zābakos kājas joprojām ir pavisam sausas.

Laiva sāka griezties. Šķita, ka tā zem kravas smaguma tūlīt nogrims. Tomēr tā slīdēja uz priekšu, airētājam lēni un prātīgi kustinot irkļus. Maijā redzēja virsnieku pludmalē nolaižam roku. Viņa vaibstus vairs nevarēja saskatīt.'

-             Kāpēc viņš man jautāja, vai esmu francūzis? Vai tad viņš to neredzēja savām acīm?

-   Es viņam tikko biju pateicis.

-   Tad kāpēc?

-    Es nezinu.

Geibets smaidīdams piemetināja:

-   Anglis nekad nesamulsīs tāpēc vien, ka kaut kas ir neloģisks, mister Maijā.

Maijā sēdēja klusēdams, līdz viņi sasniedza kravas kuģi. Viņš brīnījās, ka nav priecīgāks. Es priecāšos vēlāk, viņš nodomāja. Viņš pamanīja, ka domā par sanatoriju, par biedru kompāniju, un, pats sev par lielu pārsteigumu, saprata, ka domā par tiem ar nožēlu. Dabiski, par biedriem varēja domāt ar nožēlu, bet par sanatoriju un kulbu! Cik ātri cilvēks iekārtojas vienalga kur, viņš nodomāja.

Mazā, zaļā laiva piestāja pie kuģa, izlaida vīrus uz trapa un tūlīt devās atpakaļ. Maijā rāpās aiz Geibeta gar peleka skārda sienu. Tuvumā kuģis izskatījās daudz lielāks.

Trepju augšgalā jūras virsnieks sadalīja vīrus pa klāju. Kad Maijā gāja tam garām, virsnieks pameta skatienu uz viņa uniformu, bet neteica ne_yārda.

-     Nāciet, — Geibets sacīja, — mums jāiet uz pakaļgalu.

Klājs bija kareivju pilns. Droši vien viņi bija arī tilpnēs, saspiedušies smacīgā tumsā. Par laimi, viņi bija ieradušies pēdējie. Viņi pagāja garām ložmetējam, kurš bija nostiprināts uz statīva un kura stobri vērās debesīs. Vēl viens ložmetējs droši vien bija priekšgalā.

-   Mēs tiksim sargāti…

Geibets saviebās.

-   Labākā aizsardzība ir dzenskrūve, kas ātri griežas. Bet šis dzirnavu rats…

Viņš joprojām domāja par dzirnavu ratu. Viņš izskatījās nevis nobažījies, bet drīzāk šokēts un uzjautrināts.

Klāja dēļi zem kājām vēl glabāja dienas saules siltumu. Maijā apņēma svaigas krāsas, darvas un jūras mitruma tīkamās smaržas. Tik jauki smaržo aizbraukšana. Kaut arī viņi bija ļoti tuvu pie krasta, vējš jau šķita spirgtāks. Maijā atcerējās mazos kuģus, kas miera laikā saistīja Djepu un Ņūhāvenu un ar kuriem viņš tik daudz bija braucis. Līdzko cilvēks uzkāpa uz klāja, viņam šķita, ka elpo citu gaisu, ka viņš vairs nav Francijā, it kā Anglija sāktos, tikko nonāk jūrā.

-    Vai dzirdat? Geibets jautāja.

Maijā atvēra acis. Viņš sēdēja uz klāja dēļiem. Viņš saausījās. Šo troksni viņš pazītu starp tūkstošiem. Zļerkstēja paceļamā enkura ķēde.

-    Vai jums nāk miegs?

Geibets bija piecēlies kājās. Tagad viņa stājā nebija ne miņas no flegmas. Maijā juta, ka viņš gribētu skraidīt pa labi un pa kreisi, izdalīt pavēles un, ja iespējams, pat piedalīties manevrēšanā.

-    Es apiešu kādu līkumu.

Un viņš jau aizsteidzās, kāpdams pāri kareivju augumiem. Maijā atkal aizvēra acis.

-    Esiet tik laipns, ser…

Tas bija tomijs, kurš runāja ar Geibetu par Portsmūtu un Victory. Viņš turēja rokā divas glābšanas jostas.

-    Viena būs kapteinim, kad viņš pārradīsies.

-    Paldies, Maijā teica, nolikdams tās sev blakus.

-    Esiet tik laipns, ser, mums ir pavēle tās aplikt tūlīt.

-    Es to darītu labprāt, bet tā ir nolāpīti neērta.

-    Gluži pretēji, ser, jums tā noderēs par spilvenu.

Un viņš pievēra aci, kā Maijā jau bija redzējis viņu

darām.

-    Kas notiek? Maijā izsaucās, pietrūcies sēdus.

-    Nekas, ser, tikai dzirnavu rats sāk griezties.

-     Augstais Dievs, Maijā sacīja, cik ilgi tas būs jāklausās?

Tomijs atkal pievēra aci. Viņš to aizvēra pilnīgi, nesamiedzot plakstu, un otra acs palika plati atvērta.

-     Laikam jau paies labs laiciņš, līdz tas aizmalsies visu garo ceļu līdz Duvrai.

Ap viņiem atskanēja smiekli. Maijā smaidīja.

-    Kā jūs sauc?

-    Par Atkinsu, ser.

-    Paldies, Atkins.

Maijā pie sevis smaidīja, jo replikas, ko viņi ar Atkinsu tikko pārmija, viņam atgādināja dialogu no angļu teātra izrādes. Viņš atkal aizvēra acis.

Drudžaina šujmašīnas tikšķināšana plosīja gaisu viņam blakus, un Maijā, spēji pietrūkstoties, saprata, ka ir gulējis. Viņš jutās atpūties un skaidru galvu.

-    Kas noticis?

Spriežot pēc Atkinsa izbrīnītās sejas, kas bija noliekusies pār viņu, viņš saprata, ka ir runājis franciski.

-    Kas te notiek? viņš atkārtoja angliski.

-    Štukasi, ser. Mums uzbrūk.

Viņš acumirklī pielēca kājas.

-    Kur ir kapteinis Geibets?

-             Viņš neatgriezās, ser. Viņš joprojām uzturas priekšgalā.

Augstu gaisā meta lokus rieta saules apmirdzēti štukasi. Tie bija pieci.

-    Vai esat pārliecināts, ka tie uzbruk mums?

-             Nupat tie bija seši, viens bumbas jau nometa un aizlidoja.

-Kad?

-     Nupat, ser. Jūs gulējāt. Kad lidmašīna piķēja.

ložmetējs šāva, bet, šķiet, lidmašīnu tas daudz netraucēja.

-   Vai bumbas nokrita tuvumā?

Atkinss saviebās.

-   Viena apmēram desmit jardu attālumā.

Maijā paskatījās sānis.

-   Bet mēs taču esam vēl pavisam tuvu pie krasta!

Atkinss izskatījās pārsteigts.

-   Bet enkuru jau pacēla tikai pirms pāris minūtēm.

Ložmetēji atsāka šaušanu. Ložmetējnieks bija pārāk

gara auguma, un viņam vajadzēja saliekties deviņos līkumos, lai varētu tēmēt. Nepārtrauktā tarkšķoņa Maijā likās izmisīgi gausa. Sekundes daļu tā pārtrūka, un Maijā skaidri sadzirdēja vājākus tarkšķus. Šāva arī priekšgala ložmetēji. Virs viņiem atskanēja spalgs, necilvēcisks svilpiens, kas it kā piepūtās un drausmīgā ātrumā tuvojās. Maijā nokrita uz vēdera.

-   Garām, Atkinss noteica.

Viņa galva bija dažus centimetrus no Maijā galvas. Uz klāja sākās rosīšanās. Tomiji slējās kājās.

-   Palieciet guļus! valdonīga balss uzsauca.

Haki krāsas masa noplaka. Daži tomiji nogūlās, bet lielākā daļa palika kājās. Ložmetēji bija apklusuši.

-   Gulēšana neko lielu nedod, Atkinss sacīja.

-   Vai šoreiz jūs redzējāt, kā tās krita?

-   Nē, ser.

-   Tās krita priekšgalā, kāds tomijs teica.

Tas bija augumā mazs un tievs, ar lielām, melnām acīm meitenīgā sejā.

Tagad debesīs riņķoja vēl četri štukasi. Tie nesteidzās. Savu darbu tie darīja metodiski un rāmi. Varēja dzirdēt dunam pretgaisa aizsardzības lielgabalus no torpēdkutera, kas peldēja kabeļtauvas attālumā. Bet mazie, baltie mākonīši iznira stipri zem lidmašīnām.

-   Neredz nevienu iznīcinātāju!

Atkinss aizvēra aci.

-    Ir vēls, ser, viņi aizgājuši gulēt.

Maijā noliecās un paskatījās jūrā. Dzirnavu rats taisīja ellišķīgu troksni un meta gaisā putu vērpetes. Nelikās, ka kuģis būtu paātrinājis gaitu.

-   Tas nebrauc ātrāk kā sešus mezglus, tomijs ar meitenīgo seju sacīja.

Maijā apgrūtināja glābšanas josta. Viņam gribējās to noņemt un aizmest pa roku galam. Viņš apsēdās un atraisīja saites vaļīgāk.

Ložmetēji šāva atkal. Bet šāvējs bija cits. Šis bija daudz mazāks augumā un šaujot tikko pieliecās. Maijā par to dīvainā kārtā jutās gandarīts.

Atkal gaisu šķēla spalgais svilpiens. Maijā no jauna pieplaka pie klāja dēļiem. Dažus centimetrus no viņa sejas spīdēja puszābaku pāris. Maijā pabrīnījās, kā tie var būt tik spoži, ja to īpašnieks, uz kuģa kāpdams, bridis pa ūdeni. Vai tiešām viņš, uz kuģa ticis, jau būtu papūlējies tos uzspodrināt?

Svilpiens pastiprinājās galvu reibinošā ātrumā. Maijā šķita, ka viņam pretī pa neredzamām sliedēm drāžas ātrvilciens. Viņš vērās labi nospodrinātajos puszābakos un mehāniski sāka skaitīt auklu caurumiņus. Šodien pēcpusdienā bombardēšanas laikā viņu bija sagrabušas tādas bailes, un nu viņš jutās vēss un vienaldzīgs, it kā nekas neattiektos tieši uz viņu.

-   Garām! Atkinsa balss sacīja.

Kāds uz klāja spēlēja mutes ermoņikas.

-   Es nesaprotu, kāpēc viņi drīzāk netēmē uz torpēdkuteri, kāda balss iesaucās blakus Maijā.

Tas bija tomijs ar meitenes seju. Viņa apakšlūpa viegli drebēja.

-   Lielāks mērķis, Atkinss atbildēja.

Ložmetēji bija pārtraukuši uguni. Iestājās gandrīz nenormāls klusums. Maijā atkal sadzirdēja ermoņiku skarbi spalgo skaņo. Tās spēlēja We’re gonna hang out the washing on the Siegfried line. Kāpjot pāri augumiem, pagāja garām viens, pēc tam otrs jūrnieks, viņi lauza sev ceļu uz priekšgalu. Kāds kaut ko sauca pie trapa.

-   Augstais Dievs! Atiknss teica.

Maijā viņam blakus pārliecās pār kuģa margām. Dzirnavu rats bija apstājies. Tajā pašā brīdī viņi sadzirdēja ķēdes atritināšanās troksni.

Atkinss pagriezās pret Maijā un paskatījās tam acīs.

-   Ceļojums beidzies.

-   Tie trīs štukasi, kas vēl atlikuši, var nomest bumbas garām.

-   Nekādu izredžu, Atkinss sacīja.

-    Drīz satumsīs.

-   Tas nelīdzēs, viņi jau būs paspējuši nopikēt.

-Ja viņi mums netrāpīs…

-   Trāpīs, Atkinss sacīja:

Trīs štukasi, trīs pikējumi, trīs bumbas katrā reizē… Tagad mērķis bija nekustīgs. Atkinsam taisnība ceļojums beidzies.

Štukasi debesīs nesteidzās. Tie atkal sāka mest lokus. No jauna atskanēja ložmetēju tarkšķi. Šoreiz Maijā negūlās uz klāja. Viņš tikai apsēdās un piespieda muguru pie margām. Viņš vēroja ap sevi cilvēkus, kuri mirs. Viņš tos apskatīja ar interesi, it kā pats nebūtu viens no viņiem. Viņi mirs, taču viņi neteica neko un nedarīja neko. Viņu sejas nepauda neko. Viņi gaidīja. Viņi gaidīji smagi un pacietīgi. Šajās gaidās jautās nevis padevība liktenim, bet tāds kā vīrišķīgs spēks.

Maijā juta, ka ari viņš tiek vērots. Viņš pazina tomiju ar meitenes seju. Tā lielās, melnās acis vērās viņā bikli un bažīgi. Šis zēns neprata gaidīt. Viņam bija smalka, kustīga seja, kurai reizumis pārskrēja trīsas. Viņš stāvēja kājās, rokas pavērtām plaukstām nolaidis gar sāniem.

-   Garām!

Atkinsa balsī neskanēja gandarījums. Viņš šo vārdu izrunāja tik objektīvi, it kā konstatētu sporta sacensību rezultātu.

-    Nu vairs palikuši tikai divi.

-   Tikai divi, Atkinss atkārtoja.

Viņš apsēdās blakus Maijā un aizvēra vienu aci.

-   Un divi, ser, ir vairāk nekā pietiekami.

Maijā pasniedza viņam etviju.

-   Uz nāvi notiesātā cigarete.

Viņš pastāstīja Atkinsam, ka Francijā, pirms notiesāto ved uz soda izpildīšanas vietu, tam iedod cigareti un glāzi ruma. Viņš to skaidroja pamatīgi, nesteigdamies. Rikle bija mazliet sausa, bet viņš jutās pilnīgi mierīgs.

-   Glāze ruma, Atkinss sacīja. Es domāju gan, ka tam nabaga velnam tā labi noder.

Es esmu mierīgs, Maijā domāja, es esmu pilnīgi mierīgs. Muļķi tāds, viņš uzreiz sevi apsauca, nu tu vēl noņemsies ar viņu dumjo varonību. Kāda gan nozime, vai tu esi drosmīgs vai gļēvs? Un kā acīs?

-    Mums Anglijā nekā tāda nav, Atkinss sacija. Franči ir cilvēcīgāki par mums.

Un štukass, kurš nebeidza riņķot viņiem virs galvām!

-   Vēl cilvēciskāk, Maijā sacīja, ir vispār nevienu nenogalināt.

Atkinss vairākas reizes palocīja galvu.

-    Ves, Sir, viņš dedzīgi sacīja, yes, Sir!

Viņa piekrišanā bija tik daudz degsmes, ka Maijā ziņkāri palūkojās viņā. Abi štukasi riņķoja virs galvām. Tuvojās vakars mirdzošs jūnija vakars.

Maijā piecēlās kājās un vēlreiz paskatījās uz krastu. Tas bija tik tuvu! Un tagad tas nozīmēja drošību un dzīvību. Viņš pārliecās pār margām un ar skatienu mērija attālumu līdz ūdenim. Viņš bieži bija lēcis no vēl lielāka augstuma. Kas viņam tagad varētu liegt noaut zābakus, mesties ūdenī, sasniegt zemi peldus, aizbēgt no peldošā zārka? Tas bija ļoti vienkārši, viņš tūlīt pagriezīsies pret Atkinsu, palūgs, lai palīdz novilkt zābakus, atvadīsies un lēks. Un reizē viņš juta, ka nedarīs neko. Tas bija tik bezjēdzīgi, ka varētu kliegt. Bet viņš juta, ka neko tādu nedarīs, ka viņš nespēs par to izšķirties, ka viņš negrib nekur doties prom. Nebija vērts sevi mudināt, mēģināt sevi iebiedēt. Viņš paliks te un nekustēdamies gaidīs. Vai es izvēlos nāvi, viņš izbrīnījies jautāja. Nē, nebija ari tā, bija daudz dīvaināk. Drīzāk tā bija traka ziņkāre, kas lika gaidīt nākamo mirkli.

Viņš pacēla galvu, vēroja štukasus, kuri turpināja riņķot dzidrajās jūnija debesīs. Atkinss sekoja viņa skatienam.

-   Viņi paildzina izpriecu.

Viņš neviļus pieklusināja balsi, jo uz klāja patlaban valdīja dziļš klusums. Cilvēks ar labi nospodrinātajiem puszābakiem sēdēja dažus soļus no viņa. Tas bija izņēmis no somas konservu kārbu un mierīgi vilka no tās arā biezas šķēles, ko ar nazi bāza mutē. Karavīrs ēda gausi, ne uz vienu neskatīdamies. Meitenīgais tomijs bija paslēpis seju rokās.

-   Iesim vairāk uz pakaļģalu, Maijā teica.

Atkinss pārsteigts palūkojās viņā, bet neko nejautāja. Abi sāka lauzt sev ceļu. Atkinss gāja pa priekšu un

ik reizi, kad kādam uzgrūdās, noteica sorry. Daži tomiji pagrieza galvu un ziņkāri aplūkoja Maijā uniformu. Valdonīgā balss, ko viņi jau reiz bija dzirdējuši, pārtrauca klusumu.

-Gulties!

Šoreiz haki krāsas masa nesakustējās, neatskanēja neviens vārds.

-   Gulties! balss atkārtoja.

Tā bija spēcīga, paļāvības pilna balss, tā runāja cilvēks, kas pieradis pavēlēt un pieradis pie paklausības, bet klusumā, kas pēkšņi iestājās, tā uzreiz kļuva smieklīgi vāja un nenozīmīga. Aizritēja vēl dažas sekundes, tad vēlreiz atskanēja tā pati pavēle, šoreiz tai sekoja lāsts.

Maijā smaidīja. Tagad nevienam nebija vajadzīgas pavēles.

-    Lai viņš lādas, Atkinss atskatīdamies sacīja.

Ari viņš smaidīja. Viņi atbalstījās ar elkoņiem pret kuģa margām. Abi štukasi riņķoja virs galvas. Atkinss pieliecās tuvāk Maijā.

-    Es esmu komunists, viņš pavisam klusām un nopietni sacīja.

Viņš lūkojās Maijā tādā kā kautrīgā jūsmā, šķiet, gaidīdams atbildi. Klusumā piepeši sāka tarkšķēt ložmetēji. Vēl nekad dzive Maijā nebija likusies tik nereāla. Vai es tūlīt miršu, viņš sev jautāja. Viņš atcerējās pēcpusdienā pārdzīvotās bailes. Tagad viņam baiļu nebija. Viņš tikai jutās ārkārtīgi izbrīnījies. Viņš pacēla galvu un sastapa sev pievērstu Atkinsa skatienu. Tas joprojām gaidīja atbildi.

-    Vai tiešām jūs esat komunists? Maijā jautāja.

-   Jā.

Piķējošās lidmašīnas kaukoņa bija tik skaļa, ka pārmāca viņa balsi. Lidmašīna drāzās lejup uz viņiem trakā ātrumā. Tas ir absurds, Maijā domāja, viss te ir absurds. Tajā pašā brīdī viņa galvu piepildīja drausmīgs troksnis, viņš juta, ka tiek strauji mests uz priekšu, un uzgāzās virsū Atkinsam. Mirkli Atkinss turēja viņu, satvēris ap vidu, tad savukārt zaudēja līdzsvaru, un abi kopā nogāzās uz klāja. Maijā bija pieķēries pie margu reliņa apakšas un krampjaini turējās pie tā. Nu viņš strauji palaida to vaļā. Divi vīri ar visu smagumu uzkrita viņam virsū. Viņš iekliedzās.

-   Šeit, ser, Atkinsa balss teica.

Viņš juta, ka tiek pacelts aiz pleciem, nostādīts uz kājām. Atkinss stāvēja viņa priekšā.

-   Vai jūs esat ievainots? Maijā franciski kliedza.

Atkinss neskatījās uz viņu. Viņa seja, kas bija

pavērsta uz kuģa priekšgala pusi, šķita sarkanas blāzmas apgaismota un samulsusi. Viņš vairākas reizes atvēra muti, bet balsi Maijā nevarēja sadzirdēt. To pārskanēja šausmu kliedzieni. Maijā pagriezās atpakaļ. No kuģa priekšgala pacēlās liesmas.

Tās, gandrīz bez dūmiem, šāvās ļoti augstu. Spožums bija tik spilgts, ka Maijā aizvēra acis. Tajā brīdī viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru un paklupa pret Atkinsa krūtīm.

-   Mūs visus samīcīs, Atkinss klusām teica. Viņi atkāpjas uz pakaļgalu.

Pūlis piepeši pašķīrās, un viņi jutās kā no zemes pacelti. Sejas apgaismoja sarkans spīdums, un viņus apņēma smacējoši karsta gaisa strāva. Maijā piepeši sajuta mugurā neciešamu kņudēšanu.Viņu žņaudza nost paša pie krūtīm piespiestās rokas. Viņš atlieca galvu atpakaļ, ar visu būtni kāri tvēra gaisu.

Kad Maijā attapās, viņam šķita, ka viņš ērti guļ uz muguras un jūt sejā brīnišķīgi atspirdzinošu vēsmu. Viņš atvēra acis. Ap viņu rosījās sarkanīgi stāvi. Izbrīnījies viņš pamanīja, ka stāv kājās, un saprata, ka pūlis viņu saspiedis tik cieši, ka nokrist nav iespējams. Viņš atkal aizvēra acis, un viņam uzmācās neatvairāma miegainība. Tajā pašā mirklī Maijā juta, ka viņam iesit pa abiem vaigiem. Viņš atvēra acis. Priekšā bija Atkinsa seja, bet tā it kā peldēja miglā. Ar neticamu piepūli Maijā izdevās paturēt acis plati atvērtas. Viņam atkal kļuva karsti.

-    Vai ir labāk, ser?

-    Labs ir, Atkins.

Nu viņš vairs nebija tik cieši saspiests. Kaut jel tikai uz mirkli apklustu rēkoņa! Viņu tuvumā nekliedza neviens. Kliedza kaut kur tālāk, otrā pusē lūkai. Uguns pamazām virzījās uz priekšu. Gaišās, augstās liesmas plīvoja krēslā. Vējš reizēm bīstami pūta tās uz viņu pusi, un viņi sajuta uz sejas smacējoši karstu elpu, it kā viņiem būtu pienācis klāt milzu briesmonis.

-   Vai jūs, ser, sajūtat klāju zem kājām?

-      Jā, Maijā atbildēja, tur apakšā vajag būt briesmīgi.

Un piepeši viņš iedomājās: un Geibets? Geibets, kurš bija priekšgalā?

-   Jātiek pie margām.

-    Kāpēc?

-    Mums taču jālec.

-   Jālec, ser? Atkinss aizžņaugtā balsī jautāja.

Neko vairāk neteikdams, viņš, pagriezis plecu slīpi, sāka lauzt ceļu. Tas būs grūti, Maijā domāja, bet, viņam par lielu pārsteigumu, pūlis viegli pašķīrās. Mirkli vēlāk viņš pielika roku pie margām, bet tūlīt to atrāva. Margas bija karstas.

-   Krasts! Maijā sauca.

Tas bija pavisam tuvu, kādu simt metru attālumā. Trieciena brīdī kuģis droši vien pārrāva enkura ķēdi un aizslīdēja. Tas bija uzskrējis uz smilšu sēres gandrīz pretī sanatorijai. Tālumā pa kreisi Maijā neskaidri nojauta Braijdinas liedagā sastājušos tomiju rindas. Uzņemšana kuģos turpinājās.

Maijā noliecās. Attālums līdz ūdenim šķita reibinoši liels. Jūra tur lejā bija rāma un gluda kā spogulis. Tā spīdēja kā tērauda vairogs.

-   Ūdens nav pietiekami dziļš, lai lēktu.

-    Ir gan, Maijā dzīvi iebilda. Jūs redzēsiet pats, es lēkšu pirmais.

Viņam šķita, ka Atkinss viegli nobāl.

-    Es neesmu nekāds peldētājs, viņš piesmakušā balsī teica.

-    Un kas par to? Jums ir glābšanas josta. Jums nedraud ne mazākās briesmas.

Viņš atkārtoja:

-   Ne mazākās briesmas.

Atkinss klusēja.

-   Es lēkšu, Atkins, un jūs sekosiet.

-    Es neprotu peldēt, Atkinss stūrgalvīgā balsī atkārtoja.

-   Good, good! Jums nemaz nav jāprot peldēt!

Iestājās klusums, un Maijā juta, ka Atkinss izmisīgi cīnās ar sevi. Rēcieni bija kļuvuši vēl skaļāki, un vējš piepeši uzpūta viņiem dzirksteļu mākoni. Pirkstgalos pacēlies, Maijā redzēja, ka liesmas apņēmušas lūku. Karstums bija smacējošs, un viņš juta, ka zaudēs samaņu. Viņu pārņēma tāds kā drūms apdullums. Roka, ko viņš nupat bija pielicis pie reliņiem, sāpēja. Viņam gribējās kliegt.

-   Pasteigsimies.

-   Es labāk palikšu te, Atkinss teica.

Viņa liesmu apspīdētā seja šķita sarkanīga. Arī viņš

izskatījās apstulbis. Maijā satvēra viņu aiz pleciem un sapurināja.

-    Bet jūs taču sadegsiet, Atkins, jūs sadegsiet!

Atkinss purināja galvu.

-    Es nevaru lēkt, ser, tas nav iespējams.

Maijā ausis plosīja pūļa rēcieni. Maijā skatījās. Tik rāmais, tik brašais Atkinss! Un viņš ies bojā tāpēc, ka nespēj piespiesties un nolēkt no dažu metru augstuma! Maijā nikni viņu kratīja.

-     Atkins, jūs lēksiet, vai dzirdat! Jūs lēksiet! Es jums pavēlu lēkt!

Atkinss ļāva sevi kratīt un purināt nepretodamies. Viņš izskatījās drūms un apstulbis.

-   Jūs man neesat nekāds pavēlētājs, viņš neskaidri nomurmināja.

Nu jau kliedza ap viņiem. Tā bija vārga, smalka, nevīrišķīga smilkstoņa. Maijā pameta īsu mirkli uz sejām sev apkārt. Visās viņš lasīja pasīvo trulumu, kas izpaudās arī Atkinsa sejā. Vai es arī tāds izskatos, viņš šausmās nodomāja. Uguns bija kā milzīgs plēsoņa, kas, pirms viņiem uzbruka, visus hipnotizēja.

-    Atkins, Maijā kliedza, es lēkšu. Nevis niršu, bet lēkšu. To var izdarīt kurš katrs. Jūs arī.

Atkinss skatījās uz viņu, atvēra muti un piepeši sāka kliegt. Šajā rēcienā nebija nekā cilvēciska, tas atgādināja nāvi samanījuša suņa gaudas.

-   My God! Maijā teica, apklustiet!

Tas bija bezgalīgs, drūms, fascinējošs kliedziens.

-   My God! Apklustiet!

Nu ap viņiem kliedza aizvien vairāk un vairāk. Un arī Maijā gribējās kliegt. Pamazām viņu pārņēma neizsakāms sastingums. Atkinss joprojām kliedza, un viņa seja bija drūma un trula.

-   Atkins, Maijā sauca.

Viņš visiem spēkiem divreiz iesita tam pa seju. Atkinss pārstāja kliegt, un viņa acis sāka bolīties. Tad seja pamazām zaudēja sastingumu.

-   Es lēkšu! Maijā sauca.

Viņš pamanīja, ka runā franciski, un atkārtoja teikumu angliski.

-    Yes, Sir.

-   Un vai jūs man sekosiet?

-   Es neprotu peldēt, Atkinss teica.

Maijā sakampa viņu aiz apkakles un sapurināja.

-    Vai jūs man sekosiet, Atkins? Vai sekosiet? Vai sekosiet?

Viņš lūdzās. Atkinss bija aizvēris acis un neatbildēja.

-    Vai jūs man sekosiet? Maijā lūdzošā balsī jautāja.

Viņš bija satvēris Atkinsu aiz apkakles un lūdzās, gandrīz raudādams.

Atkinss atvēra acis.

-    Yes, Sir.

-   Ātri, Maijā teica, ātri!

Nu viņam savukārt uzmācās miegainība.

-    Turiet mani aiz jostas. Es nevaru pieķerties pie margām ar rokām.

Atkinss paklausīgi saņēma Maijā aiz jostas un pārcēla vienu un pēc tam otru kāju pāri margām. Nu Maijā nekas vairs nešķīra no jūras. Zem viņa pavērās reibinošs tukšums.

-   Laidiet vaļā!

Atkinss bija ar rokām iekrampējies Maijā jostā, un viņa seja atkal bija drūmi trula.

-   Laidiet mani vaļā!

Margu karstums neciešami svilināja krastus.

-    Laidiet mani vaļā! viņš kliedza, pagriezis galvu atpakaļ.

Piepeši viņš zaudēja spēkus. Viņš jutās tukšs un truls. Viņš vairs nezināja, kur atrodas, ko dara. Viņš vienīgi zināja, ka Atkinsam nevajag viņu ilgāk tā turēt.

-    Laidiet mani vaļā! viņš ierēcās franciski. Viņš akli sita atpakaļ.

Viņš juta, ka no liela augstuma krīt tukšumā. Tā bija tieši tāda sajūta, kāda mēdz būt sapņos. Piepeši jums izzūd zeme zem kājām, sirds sažņaudzas, kaut kur atslābst kāds nervs, un tās ir beigas. Viņš pārsteigts pamanīja, ka atrodas ūdenī, ka tūlīt pēc tam, kad iesita Atkinsam, acīmredzot zaudēja samaņu. Viņu apņēma dievišķīgs svaigums, un viņš atcerējās, ka to bija sajutis arī tajā brīdī, kad pūlis viņu spieda nost. Viņš izstiepa rokas krustā un palika guļam uz ūdens. Viņš juta, ka atmuguriski lēnām peld prom gluži kā slīkonis. Glābšanas josta turēja uz augšu krūtis, bet zābaki vilka kājas uz lejuv Viņš aizvēra acis un juta, ka krit tāpat, kā nupat bija kritis. Viņš atvēra acis. Ūdens glāstīja seju. Virs viņa pacēlās kuģis kā milzīgs, stāvs mūris.

Viņš gandrīz vairs neredzēja liesmas, bet joprojām sadzirdēja necilvēciskos kliedzienus. Viņš mazliet papeldēja nost no kuģa, lai labāk redzētu cilvēku ķekaru, kas spiedās pakaļgalā. Viņš peldēja pārsteidzoši lēni.

-   Atkins! Atkins! viņš sauca.

Tajā pašā laikā viņš cēla uz augšu rokas, lai rādītu, kur atrodas.

Vairs nebija pietiekami gaišs, lai varētu izšķirt sejas uz kuģa. Viņam šķita, ka dzird ļoti vāju kliedzienu.

-   Atkins!

Šoreiz ūdenī noplunkšķēja, un dažus metrus no viņa

kaut kas iznira virspusē. Maijā piepeldēja klāt. Viņš peldēja izmisīgi lēni. Viņš satvēra cilvēku aiz pleca. Tas iekliedzās un pagriezās atpakaļ. Maijā viņu palaida vaļā. Tas nebija Atkinss.

-    Neatstājiet mani!

-    Krasts ir tur.

-    Neatstājiet mani!

Balss bija klusa, izmocīta, lūdzoša.

-   Jūs labi varat aizpeldēt uz krastu viens pats.

-             Nē, cilvēks atbildēja un sāka šļupstēt kaut ko pilnīgi nesaprotamu.

-Ko?

-    Man sāp visas malas, cilvēks skaidrā balsī sacīja.

-             Ak Dievs! viņš turpināja, atkal sākdams murmināt. Ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs!

Viņi peldēja virs ūdens abi blakus, glābšanas jostu turēti.

-    Es jūs aizstumšu līdz pludmalei, Maijā sacīja. Viņš satvēra cilvēku aiz rokas. Tas spalgi iebrēcās

un izcēla abas rokas no ūdens. Maijā paskatījās uz tām. Nevienam pirkstam nebija nagu, un pirmā falanga bija bez ādas un asiņaina.

-    Augstais Dievs, Maijā noteica.

Viņš satvēra cilvēku aiz pleca, bet tas uzreiz pagrieza pret viņu bailēs pārvērstu seju.

-    Nepieskarieties man!

-    Man tomēr jums kaut kur jāpieskaras.

Un viņš saņēma bluzona apkakli.

-    Man sāp, cilvēks teica.

Šoreiz viņš nekliedza. Viņš runāja klusām, gandrīz ' kā atvainodamies. Maijā palaida roku vaļā.

-    Un tagad?

Viņš bija saņēmis glābšanas jostu. Cilvēks sakoda zobus, bet neko neteica. Maijā sāka viņu stumt sev pa priekšu. Viņš peldēja ārkārtīgi lēnām. Ūdens pilnie zābaki vilka uz leju, un viņam bija grūti noturēt kājas līmeniski. Šķita, ka tas turpinās bezgalīgi, bet vēlāk viņš tomēr saprata, ka ir nopeldējis tikai dažus metrus, pirms zem kājām radās ciets dibens.

-   Tagad var sataustīt ar kājām dibenu. Vai jūs spējat nostāties?

Cilvēks mēģināja to izdarīt, bet iekliegdamies iekrita atpakaļ ūdenī visā garumā. Maijā atkal sāka viņu stumt sev pa priekšu. Tad ūdens vairs nebija pietiekami dziļš, un cilvēks ievaidēdamies pieskārās smiltīm.

-    Es jūs nesīšu, Maijā teica, noliekdamies pie viņa.

Cilvēks ar šausmām pavērās viņā.

-   Neskarieties man klāt!

-    Nekā nevar darīt. Jūs taču negulēsiet ūdenī visu nakti.

Cilvēks neatbildēja un aizvēra acis. Maijā viņu satvēra ap vidu. Viņam tas bija jādara vairākkārt, līdz viņš^cietušo pacēla.

-    Mans Dievs, cilvēks vaidēja, mans Dievs, mans Dievs!

Pēc tam viņš sāka smilkstēt sīkā, vājā balstiņā kā mazs bērns.

Izejot no ūdens, Maijā atsitās pret kādu šķērsli. Viņš gandrīz nokrita un tikai ar lielam pūlēm atguva līdzsvaru. Viņš nolika cilvēku smiltīs, cik vien-saudzīgi varēdams. Cilvēks ļāvās nepretodamies. Viņa galva dobji nobūkšķēja smiltīs. Viņš bija ļengans, aizvērtām acīm. Noliecoties Maijā pamanīja, ka viņam nav uzacu.

Par spīti vēlajai stundai, kareivji veseliem bariem staigāja pa pludmali. Maijā vienu no tiem pasauca un palūdza, lai novelk zābakus.

-    Vai tu biji tur, zaldāts jautāja, rādīdams uz liesmojošo kuģi.

-Jā.

-    Ak tu kungs, kas tiem puišiem par pirti!

Viņš runāja tā, it kā noskatītos sporta sacensībās. Sacensībās starp Uguni un cilvēkiem. Un Uguns bija stiprāka. To nevarēja apstrīdēt. Ugunij bija izcili augsta klase! Kā gan tā sadeva tiem puišiem!

-    Paldies!

-    Ak tu kungs! kareivis sacīja, kas šiem par pirti!

Viņš bija gaužām uzbudināts. Tās bija sacensības.

Gribi vai negribi spēcīgākais uzvar.

-    Es gribētu redzēt, kāds tu tur būtu.

-    Es? kareivis iejautājās.

Aizkaitināts viņš piemetināja:

-    Ko tik visu tu nesadomā!

Galu galā viņam ar to nebija nekāda sakara. Viņš skatījās. Viņš vienkārši skatījās. Galu galā nevajag jaukt lietas.

-    Paldies, ka novilki zābakus.

-    Kas nu par to! kareivis naidīgi attrauca.

Viņš aizgaja. Maijā pievērsās anglim.

-    Vai jūtaties labāk?

-    Man salst, anglis atbildēja.

Maijā noliecās pie viņa.

-     Es bridišu atpakaļ jūrā, man jāsameklē draugs. Es drīz atgriezīšos. Vai es pagaidām varu jums uzticēt savus zābakus?

-            Palieciet tos man zem galvas, cilvēks vārgā balsī atbildēja.

Brīdī, kad Maijā atkal iebrida jūrā, viņš sajuta drausmīgu nogurumu. Kuģis viņa priekšā turpināja degt. Kareivji, kas staigāja pa liedagu, tik tikko uzmeta tam

acis. Kuģis dega. Tas izskatījās vientulīgs, visu pamests. Tumšais blāķis ar liesmu vainagu slējās pret vēl gaišajām debesim. Bija maigs vakars. Bija mirdzošs jUnija vakars, un jūra tik rāma, ka vilnīši, kas nāca krastā, gandrīz neatstāja putas.

Maijā noņēma glābšanas jostu, nometa to smiltīs, paspēra dažus soļus, pievērsis skatienu kuģim. Skatienu saistīja kāds priekšmets pie kājām. Viņš saprata, ka pret to nupat ir paklupis. Tas bija pilnīgi kails cilvēka ķermenis, pāršķelts tieši virs kuņģa. Krūtis un galva droši vien bija nokritusi kur citur, varbūt jūrā. Bet šis cilvēka gabals, neķītrs un anonims, mētājās te ar garām, muskuļotām kājām, izstieptām dabiskā pozā, it kā cilvēks atpūstos. Maijā stāvēja nekustēdamies un to vēroja. Sevišķi viņš nespēja novērsties no vēdera. Ar balto ādu, atslābušajiem muskuļiem, ar gumu izliekumu tas lejpus drausmīgās brūces šķita joprojām dzīvs. Maijā noliecās un pieskārās tam ar roku. Tas bija siltens. Garāmejošie zaldāti bija redzējuši viņa kustību. Viens no tiem pagriezās un izkliedza peķītru joku. Maijā dzirdēja, kā viņu smiekli attālinās.

Ūdens bija gandrīz silts, un, atbrīvojies no zābakiem un glābšanas jostas, Maijā peldēja vieglāk. Dažos vēzienos viņš sasniedza kuģi. Aizmugurē pret margām joprojām spiedās cilvēku čemurs. Liesmas nebija tikušas tālāk par lūku, tā vismaz izskatījās, jo Maijā varēja redzēt tikai visaugstākās. Sākonējie rēcieni bija apklusuši, bet to vietā skanēja tāds kā nepārtraukts vaids. Tas bija nebeidzams, stiepts, spalgs vaids kā sievietes žēlabas. Kad liesmu cekuls paliecās uz pakaļgala pusi, vaids kļuva skaļāks. Maijā redzēja, kā gaisā paceļas rokas un lūdzoši māj. Tagad līdz ūdens līmenim karājās divas pie margām piesietas virves.

-   Atkins!

Ap viņu peldēja vai gulēja izstiepušies tikai trīs vai četri vīri. Virs galvas turpinājās gaudošana te pierimdama, te spēji pastiprinādamās.

-   Atkins, Maijā no visa spēka iekliedzās.

Augšā viņam atsaucās neskaidras balsis. Maijā piepeldēja tuvāk. Kāpēc viņi gaidija, kāpēc nelēca vai nešļūca gar virvēm?

Viņš atkal pilnā kaklā sauca Atkinsu un tad gaidīja. Viņš gaidīja labu bridi. Nu ūdens viņam likās auksts un kājas sāka stingt. Beigās viņš ieraudzīja kādu augumu lēnām pārkāpjam margas, satveram virvi un ļoti uzmanīgi šļūcam lejā. Noskanēja plunkšķis, un Maijā piepeldēja klāt. Tas nebija Atkinss. Cilvēks pavērsa pret viņu neizteiksmīgu seju un uzreiz aizvēra acis. Viņš peldēja pa ūdens virsu, neizdarīdams nevienu kustību. Seja bija nokvēpusi melna. Maijā gulēja uz ūdens viņam blakus.

-    Vai esat apdedzis?

Cilvēks atvēra acis un tūlīt atkal tās aizvēra.

-   Rokas…

Balss viņam bija piesmakusi, it kā viņš nebūtu runājis gadiem ilgi.

-   Vai tiksiet uz krastu viens pats?

-Jā.

-    Kāpēc nelēcāt ātrāk?

Sekoja klusums, un Maijā jau prātoja, vai nevajadzētu atkārtot jautājumu, kad cilvēks no jauna atvēra acis.

-    Es neiedomājos.

-   Vai jums bija slikti?

-   Jā, man bija ļoti slikti, es kliedzu.

-    Un tagad jums nav slikti?

-Nē.

Viņš gulēja, izstiepies ūdenī, nekustinādams nevienu

locekli, un viņa vaibsti pauda neizsakāmu labsajūtu.

-    Vai gribat, lai es jūs aizstumju līdz krastam?

-   Nē, viņš noteiktā balsī atbildēja.

Maijā juta, ka viņu pārņem aukstums un nogurums. Viņš ar pūlēm turējās virs ūdens. Viņš skatījās uz milzīgo kuģa sienu, kas slējās viņam pāri. Aizmugurē joprojām skanēja tā pati gaudu dziesma.

Izejot no ūdens, viņš atkal gandrīz paklupa pret cilvēka ķermeņa paliekām. Viņš pārkāpa tam pāri, paspēra dažus soļus, zaudēja līdzsvaru un nokrita. Viņš sāka vemt, un visu augumu raustīja krampji. Pēc dažām minūtēm viņš juta, ka sviedri plūst pa visu augumu. Viņš apgūlās uz muguras, un atkal šķita, ka peld brīnumainā svaigumā.

Kad viņš piecēlās, bija gandrīz pilnīgi satumsis, un dažu metru attālumā bija grūti saskatīt angli, ko viņš bija izvilcis no ūdens.

-   Vai ir labāk?

-   Jā, anglis atbildēja.

Un piemetināja bērna balsī:

*   Man salst.

-    Bet vispār nav auksti.

-   Man salst, man ļoti salst.

Maijā klusām sacīja:

-    Es atsūtīšu pie jums sanitārus ar nestuvēm.

Piepeši viņš izgrūda lāstu.

-            Ak, cilvēks atvainodamies sacīja, man ļoti žēl. Viņi bija divi. Es nespēju viņiem aizliegt. Viens pacēla galvu, otrs paņēma.

-    Nelieši tādi! Maijā sacīja.

Basām kājām Maijā gāja uz sanatoriju. Laiku pa laikam viņš pameta skatienu atpakaļ. Uz kuģa liesmas tagad droši vien laizīja ložmetēju munīcijas krājumus, jo ik pa brīdim svilpdama izšāva kāda lode. Stobrs bija skaidri redzams liesmu fonā, un, tā ka tas joprojām bija pasliets uz augšu, Maijā šķita, ka ierocis nikni šauj tukšumā.

*

-    Cik es saprotu, Aleksandrs teica, tavs anglis tomēr nelēca.

Viņš sēdēja parastajā vietā, uzlicis abas plaukstas uz ceļgaliem, un mēness spīdēja tieši tik spoži, ka apgaismoja viņa seju. Maijā turēja rokā pilnu bļodiņu un ēda, uzmanīdamies, lai nenotraipītu bikses, ko Deri viņam bija aizdevis.

-   Citi arī nelēca.

-   Varbūt viņi baidījās noslīkt, Pīrsons sacīja.

Maijā papurināja galvu.

-    Visiem bija glābšanas jostas.

Viņš pirmoreiz pamanīja mazu, druknu siluetu, kas bija noliecies pār uguni.

-   Ak tu esi te? Tad tu tomēr izpildīji manu lūgumu.

-    Nē, Pino atbildēja savā īgnajā balsī, es neko neteicu. Aleksandrs piedāvāja, lai es palieku.

-    Skaidri un gaiši! Maijā smiedamies atbildēja.

Pīrsons bija paņēmis Maijā revolveri, izjaucis to un

rūpīgi slaucīja katru detaļu.

-   Bet es nekādi nespēju saprast, kā tas nākas, ka visi tie veči nemetās ūdenī.

Maijā atvēra muti, bet pārdomāja un neteica neko.

-    Bet, augstais Dievs, Aleksandrs izsaucās, paceldams resnās rokas, tur taču nebija ko kavēties!

-    Vai tev pietiks ar vienu kārbu konservu? viņš uzreiz mainīja tematu. Vai tu negribi ari sardīnes?

Mēness spoži spīdēja, un uguns, ko Aleksandrs bija sakūris, Maijā ierodoties, meta dejojošus atspīdumus

viņiem sejā. Pino sēdēja pa kreisi no Aleksandra. Nu tā bija viņa vieta. Aleksandrs skatījās uz biedriem un domāja, ka vēlreiz viss ir kārtībā.

-    Ak, ak, Deri teica, viss tikai Maijā.

Maijā paliecās uz priekšu.

-    Vai tu neguli? Un kā ar miljoniem?

-    Vai tev gribas ēst? Aleksandrs viņu pārtrauca.

-    Vai es gribu ēst!

Aleksandrs pasniedza viņam sardīņu kārbu, ko tikko bija atvēris.

-    Vai tā visa man?

-    Visa.

-    Kaut kas traks! Maijā teica.

Visi sāka smieties, viņā skatīdamies. Aleksandrs ielēja savā krūzē vīnu un pasniedza to viņam.

-            Es būtu ar mieru aprit visu kulbu, Maijā laimīgs sacīja.

Viņi smaidīdami noskatījās, kā viņš ēd.

-             Un ko tu teiktu, ja pēc tam tev uztaisītu krietnu groku ar viskiju?

Deri gausi sakustējās savā kaktā.

-    Ar manu viskiju!

-            Ja gribi, Pīrsons sacīja, mēs tev varam par to samaksāt.

-             Divdesmit pudeles par septiņdesmit pieciem frankiem gabalā tā būtu krietna summiņa!

-            Šai sakarā piebildīšu, ka tu joprojām man neesi samaksājis desmit frankus par maizi.

Derī salika krustām resnās ciskas.

-    Nav jau nekāda steiga.

-            Redz, kā cilvēks kļūst bagāts, Aleksandrs sacīja.

-   Tas nemaz nav grūti.

-    Nē, Maijā pilnu muti piekrita, tas nemaz nav

grūti. Vajag tikai pietiekami dedzīgi mīlēt naudu. Un, patiesību sakot, tieši tāpēc nav sevišķi daudz cilvēku, kas kļūst bagāti. Cilvēki, kuri kaut ko dedzīgi mīl, ir retums.

Aleksandrs turēja lielās, spalvainās plaukstas plakaniski uz ceļiem. Viņš klausījās, ko Maijā saka, un gandarīts domāja: “Maijā muld.”

-   Tu muldi, viņš iepriecināts sacīja.

Viss atkal bija kārtībā.

-   Ja jau nu taisa groku, Deri ierunājās, kāpēc neuztaisīt to visiem?

Aleksandrs ierūcās.

-   Es jau labprāt, bet uz aku neiešu.

-   Es aiziešu, Pino piedāvājās.

Viņš paķēra kannu un pazuda tumsā. Maijā pievērsās Aleksandram.

-   Kāds viņš tev liekas?

-    Lāga puisis. Ja vien negadās kāda zemu lidojoša lidmašīna, kurai viņš šauj virsū.

-   Tas ir slavējami, Pīrsons sacīja.

-   Jā, ja no tā būtu kāds labums. Turklāt vienmēr var gadīties tā, ka lidotājam ienāk prātā nolaisties vēl zemāk un ar ložmetēju nolaist no kājas kādu duci veču.

-   Tāds risks pastāv.

Aleksandrs paraustīja plecus.

-    Šobrīd tas ir muļķīgs risks. Tavu draugu šodien izmeta no sanatorijas nometnes. Viņš no turienes šāva. Tagad viņš iet šaut kāpās, kur ierīkojis baterijas ierakumu sev vien.

-   Viņš ir varonis, Pīrsons nopietni sacīja.

-   Jā, Maijā piekrita, viņš ir īsts varoņa tips. Viņš nespēj iztēloties pats savu nāvi. Tikai pretinieku nāvi.

Un tomēr, viņš pie sevis nodomāja, es ari pavisam nesen apbrīnoju Pino.

-       Tas nekas, PIrsons sacīja savā maigajā balsi, viņš ir varoņgara pilns.

-       Pilns? Aleksandrs teica. Protams, viņš ir gluži piepūties. Bet, ja viņš dabūs lodi vēderā, muļķodamies kāpās, viņam tik un tā nebūs vairāk kā divas olas, lai ko tu saki. Nekad trīs, četras vai pusducis. Divas! Tikai divas! Un ar tām tālu nevar tikt.

Viņš ielika ugunī dažus koka gabalus.

-       Karš tomēr ir jocīgs, Maijā sacīja. Jo vairāk cilvēku tu nobendē, jo vērtīgāks esi.

Pirsons pagrieza galvu uz viņa pusi.

-   Ja tev karš nepatīk, kāpēc tad tu karo?

-   Kā? Kāpēc es karoju?

-       Jā, kāpēc tu karo? Tu būtu varējis dezertēt vai izdarīt pašnāvību. Ja jau tu karo, tu esi izvēlējies to darīt.

-       Vai tu to sauc par izvēli? Tev kāds teiks: “Ejiet tūlīt karā, izredzes, ka tiksiet nogalināts, ir septiņdesmit pieci pret simtu, pretējā gadījumā jūs tūlīt nošaus kā dezertieri.” Un to tu sauc par izvēli?

-       Jā, Pirsons maigā un nelokāmā balsi atbildēja, es to saucu par izvēli.

-   Tu man jauc galvu, Aleksandrs sacīja.

-       Te ir, Pino teica, atgriezdamies gaismas lokā ar ūdens pilnu kannu rokā.

Viņš stāvēja, mazs un apaļš, ugunskura gaismas vāji apgaismots, un sviedraino, melno matu šķipsnas uz galvas bija jocīgi saslējušās.

Aleksandrs ielēja ūdeni katliņā un piemeta ugunij dažus koka gabalus.

-       Ņem, Pirsons teica, atdodams revolveri Maijā. Nu tajā vairs nav ne piliena ūdens, un es to no jauna pielādēju.

Maijā jutās brīnišķīgi sausajās drēbēs. Deri aizdotajām angļu armijas biksēm bija nevainojami iegludināta vīle. Maijā apsēzdamies tās mazliet pavilka uz augšu, un šī kustība radīja iespaidu, ka viņš atkal ir civilajā dzīvē.

-   Vai tu man atdosi savas bikses, Deri?

Derī gausi sakrustoja ciskas.

-Ja vēlies.

-   Es jokoju.

-   Nē, tu vari tās paturēt. Man ir vēl citas.

-   Citas? Tu man varēji teikt otras. Bet citas?

-   Kā es tev saku.

Maijā paliecās uz priekšu.

-   Vai daļa no paņemamā miljona?

-   Iespējams, Deri atbildēja.

Viņš kūtri smaidīja, un viņa vaigu mīkstā masa abās mutes pusēs lēnām atvirzījās.

-    Ņemiet krūzes! Aleksandrs uzsauca. Katram būs pamatīga deva.

Viņš bija noņēmis katlam vāku, un groks smaržodams kūpēja. Aleksandrs piepildīja savu krūzi un pasniedza Maijā. Pēc tam ielēja biedriem.

-   Ei, Pino! viņš uzsauca, tu Bezonā nekad neko tādu neesi dzēris!

-    Konjakam tas netur līdzi, Pino savā īgnajā balsī atbildēja.

Viņi dzēra maziem malciņiem. Krūzes bija tik karstas, ka dedzināja lūpas un tikko bija noturamas aiz osas.

-   Bet tas ir kas nedzirdēts, ka tie tipi nelēca, Aleksandrs teica.

-    Varbūt viņiem bija bail, Pīrsons atbildēja. No tāda augstuma ūdens biedē. Tas pievelk, bet biedē.

-   Nē, Maijā sacīja, kad es peldēju prom, no margām karājās divas vai trīs tauvas. Viņi varēja nošļūkt pa tauvām.

-            Tad viņiem tik vien atlika, kā to darīt, Aleksandrs nikni sacīja, tur nu vairs nevarēja vilcināties.

Iestājās klusums, kurā dzirdēja vienīgi Pino, kas skaļi strēba groku. Pino prātoja, ka tikai sieviete var izdomāt liet viskijā karstu ūdeni. Ja viņam būtu prasīts padoms, viņš viskiju dzertu gluži neatšķaidītu. Aleksandrs ir krietns puisis, nav vārdam vietas, turklāt spēcīgs, bet, dzērienus gatavojot, viņam ir sievišķīga gaume.

-    Un kas ar tavu dakteri? Maijā jautāja Deri.

Piepeši visi it kā sastinga.

-    Viņš ir miris.

-   Ko? Maijā jautāja.

-Taisnība, Pīrsons sacīja,tevis te nebija…

-    Viņš ir miris?

-    Nogalināts. Septiņdesmit septītais kalibrs.

-    Kur?

-   Savā istabā sanatorijā. Viņš bija apmeties attālā spārnā bēniņstāvā. Vakarā pamanīja. Viņš gulējis savā gultā.

-    Viņš! Maijā izsaucās.

Npšvirkstēja sērkociņš, kas spilgti iegaismojās naktī, un Maijā ieraudzīja Pirsonu, kas īsiem vilcieniem smēķēja pīpi, pamazām ar zīmuli pieblietēdams tabaku.

-    Jūs vēl nezināt visu, viņš teica, šovakar viens sanitārs man pastāstīja sīkumus.

Aleksandrs strauji pagriezās pret viņu.

-   Ko? Ko vēl tu zini? Ko tu taisies mums stāstīt? Nolāpītais kirē, kas bāž savu degunu, kur vajag un kurnevajag.

-    Labi, Pīrsons piekrita, es neko vairāk nestāstīšu.

Un Maijā pēc viņa balss nojauta, ka Aleksandrs vēlreiz ir aizvainojis kirē.

-    Nē jel, viņš sacīja, atdarinādams Aleksandra rupjo balsi un familiāro toni, stāsti. Dieva dēļ, stāsti!

Pīrsons ar zīmuli atkal blietēja tabaku pīpē.

-    Nu labi, viņš piekrita, bet bija jūtams, ka iejaukšanās mazinājusi viņa dedzību. Šķiet, Čirilli nav bijis savā istabā viens. Kopā ar viņu bijusi kāda slimniekkopēja. Īstenībā viņi nonāvēti viens otra apkampienos un nav bijuši sevišķi apģērbti.

Neviens nereaģēja, un Pirsons secināja:

-   Ģimenēm tas tomēr būs nepatīkami.

-   Kam kāda daļa par ģimenēm, abat! Maijā nikni noteica.

Visi klusēja, un Pīrsons piecēlās.

-   Šovakar nu es nepavisam netieku mīlēts.

Viņš apgriezās uz papēžiem.

-   Es apmetīšu mazu līkumu, pirms likšos gulēt.

Viņš izspraucās starp Aleksandru un Maijā, maigā

balsi palūdza piedošanu un pazuda naktī. Viņi klausījās, kā attālinās Pīrsona soļi.

-   Tu viņu aizvainoji, Aleksandrs teica.

-   Un tu?

-   Tev tiešām viņu nevajadzēja aizvainot atkal, ja jau es to biju reiz izdarījis.

Maijā nenāca ne prātā smaidīt.

-   Augstais Dievs, šai ziņā viņš ir kā veca meita…

-   Pietiks kulstīt mēli.

-   Viņam tas bija tikai pikants notikums!

-   Nu jau pilnīgi pietiks, Aleksandrs sacīja.

Maijā apklusa. Deri savā stūri sakustējās.

-   Vai iesim gulēt?

-    Jā, Aleksandrs atbildēja. Man patīk kļausities jūsu muļķības, bet, kas par daudz, tas par daudz.

Viņš uzsita uz pleca Pino.

-   Vai iesim gulēt, Pinokio?

-   Man nepatīk, ja izķēmo manu vārdu, Pino nīgri atbildēja.

-            Nu labi, tagad visi metas virsū man, Aleksandrs teica.

Viņš pacēla rokas pret debesim.

-    Bet, pie visiem jodiem, kāda muša jums šovakar iekodusi?

-    Vai ejam gulēt? Deri jautāja.

-    Ej un liecies uz auss, pie visiem jodiem! Es taču tev neesmu vajadzīgs, vai ne? Vai varbūt gribi, lai es iev apspraudu segu?

-    Nesatraucies, Deri miermīlīgi atbildēja.

-   Kaut kas traks! Aleksandrs izsaucās. Es satraucoties! Vai es satraucos?

-   Katrā ziņā tu diezgan skaļi kliedz.

-   Vai es kliedzu?

-   Nē taču, Maijā teica, vēršoties pie Deri, vai tad tu nedzirdi, ka viņš čukst?

Puiši sāka smieties, un Maijā smējās viņiem līdzi. Bet viņš manīja, ka zem smiekliem viņā paliek vesels slānis skumju.

Deri apsaitēta roka blāvoja kā gaišs plankums, kad viņš piecēlās. Visi cits pēc cita slējās kājās.

-    Es paiešu kādu gabaliņu, Maijā teica, man nenāk miegs.

-    Kad pārnāksi, esi uzmanīgs, Aleksandrs brīdināja. Pino gulēs uz kulbas grīdas starp abām apakšējām lāviņām. Tu uzmanies, ka neuzkāp viņam uz galvas!

-   Jā, Pino piekrita, uzmanies!

*

Maijā iegriezās alejā. Tā stiepās gar Sanatorijas žogu līdz pat ēkas stūrim, un tur uzreiz sākās kāpas. Maijā redzēja tās gluži baltas viļņojamies mēnesnīcā, vietumis tumšu plankumu izraibinātas tie droši vien bija krūmi vai pamesti automobiļi. Viņš kāpa tuvākajā kāpā un, sasniedzis virsotni, apsēdās smiltis. Kuģis viņa priekšā dega kā lāpa. Tas apgaismoja jūru. Maijā nespēja saskatīt cilvēkus, kas spiedās pakaļgalā. Viņš redzēja tikai kravas kuģa tumšo masu ar liesmu krēpēm. Bet, uzmanīgi ieklausoties, viņš sadzirdēja to pašu vaidu, kas viņu nesen bija satriecis. Tas bija vārgs, spalgs, nebeidzams vaids kā sievietes žēlabas naktī. Pludmalē neredzēja neviena. Visi gulēja. Un viņš sēdēja te, vēl siltajās smiltīs. Gaiss bija maigs, viņa muskuļi atbrīvoti un mundri. Viņš bija garšīgi paēdis, bija dzēris groku un tagad smēķēja cigareti. Viņš jutās labi, nekas viņu netraucēja, viņš bija laimīgs, ka ir dzīvs. Un cilvēki dažu metru attālumā patlaban mira liesmās. Neviens ar viņiem nenodarbojās. Viņi lēnām sadega smaržīgā un siltā naktī. Pasaule joprojām dzīvoja. Uz visas zemeslodes cilvēki turpināja mīlēt un nīst. Viņi mežonīgi rosījās uz savas plānās dubļu kārtiņas, un lode, kas viņus nesa, bez mitas rāva viņus prom telpa. Un Amerikā šajā stundā visos Klusā okeāna liedagos smējās jaunas meitenes. Un rīt tā pati saule, kas nobrūnināja viņu svaigo ādu, apspīdēs kravas kuģa pārogļoto karkasu, tā būs tā pati saule, kas spīdēs ari tad, kad būs beidzies šis trulais farss. Cilvēki pašlaik mirst, Maijā domāja, cilvēki, kurus nogalinājuši citi cilvēki, un šos citus cilvēkus savukārt nogalinās citi. Vai tam varēja būt kāda jēga? Vai tas var kaut ko nozīmēt? Viņš nejutās aizkustināts, bet labu brīdi juta sevī milstam dziļu izbrīnu.

Atgriežoties sanatorijā, viņš pamanīja ēnu, kāds kustējās koka pakājē. Viņš piegāja tuvāk un pamanīja kavalērista bikses un zābakus.

-   Ak tas esi tu, neapmierināta balss sacīja.

Tas bija Pīrsons. Viņš stāvēja ceļos un ar centimetru mēru, šķiet, mērija zemi. Piedurknes viņam bija uzrotītas, rokas ar zemēm notraipītas, un blakus gulēja neliela lāpstiņa.

-    Vai es tevi traucēju?

-    Nepavisam nē.

Maijā apsēdās un atspiedās ar muguru pret stumbru, aizsmēķēja cigareti. Pīrsons bija izņēmis no kabatas mazu, melnu piezīmju grāmatiņu, no kuras nekad nešķīrās.

-    Esi tik labs, uzrauj sērkociņu.

Atkal uzzibsnīja liesmiņa. Pīrsons kaut ko ierakstīja grāmatiņā, aizsita elastīgos vāciņus un iebāza to atpakaļ kabatā.

-    Nedzēs nost.

Viņš ari aizsmēķēja cigareti un apsēdās blakus Maijā. Cik šajā stundā viss bija rāms! Dažu metru attālumā neskaidri vīdēja kāpu liektās līnijas. Pa labi pie kāda koka pavērās nepabeigta tranšeja.

-        Pasaki, Pīrsons javtāja, kāpēc tu nepārtraukti nēsā pie jostas revolveri? Friču taču te nav.

-    Lai piebeigtu pats sevi.

-   Piebeigtu sevi?

-   Ja es tieku nāvīgi ievainots un sāpes ir neciešamas.

-    Ak tā? Pīrsons noteica.

-    Vai tevi tas pārsteidz?

-    No neticīgā puses nē.

-        Man nav sevišķu baiļu no nāves, Maijā pēc brīža sacīja. Man bail no ciešanām.

-    Bet kā tu zināsi, ka ievainojums ir nāvīgs?

-    Es zināšu. ’

-        Varbūt es maldos, bet, manuprāt, tādos gadījumos nepietiek spēka, lai sevi nogalinātu.

-   Es par to esmu daudz domājis, Maijā atbildēja. Esmu jau labi sagatavojies.

-    Un ja nu tu kļūdies? Ja ievainojums nav nāvīgs?

-    Katrā ziņā es to nekad neuzzināšu. Tā būs veltīgi iztērēta likteņa ironija.

-    Man liekas, Pīrsons teica, ka es tomēr centīšos izturēt ciešanas.

-    Nu, tu jau gan, protams. Jūs, kristīgie, taču dievināt ciešanas.

-    Mēs tās nedievinām, mēs pūlamies tās pieņemt.

-   Tas pats vien ir.

Maijā uzrāva sērkociņu, jo viņa cigarete bija nodzisusi. Pīrsons liesmas gaismā redzēja viņa seju, un jau simto reizi, kopš viņi bija pazīstami, viņam radās dīvains ies-

-    paids, ka Maijā ir vientuļš. Tas nebija izskaidrojams, tas nesaistījās ne ar ko noteiktu. Maijā bija te, sēdēja viņam blakus tumsā. Viņa plecs pieskārās Pīrsona plecam. Viņš aizdedzināja cigareti, un kustības bija ikdienišķas. Rīt ēdot viņš pārmīs ar Aleksandru tos pašus jokus. Viņš kaitinās Deri ar viņa paņemamajiem miljoniem. Un tomēr viņš neizskatīsies tāds, ka tiešām būtu kopā ar viņiem.

-    Īstenībā tu neesi visai jautrs cilvēks.

-    Ak, Maijā atbildēja, un tev liekas, ka ir kas tāds, par ko būtu vērts priecāties?

-    Turklāt, viņš pēc brītiņa piemetināja, tu maldies. Pirms kara es biju diezgan laimīgs. Manuprāt, es biju pat ļoti laimīgs. Tas beidzās tikai trīsdesmit astotajā, kad sapratu, ka tie muļķi grasās taisīt Vēsturi.

-   Tā ir ari tava vēsture. Tas ir laikmets. Tev nav tiesību atrauties no sava laikmeta.

-    Augstais Dievs, Maijā iesaucās. Bet es taču neatraujos, mani atrauj. Tas ir tikpat, kā tad, ja tu sacītu pederastam, ka viņš nedrīkst mīlēt sievietes.

-   Es nesaprotu.

-    Nu kā tad, lielākā daļa puišu īstenībā domā tāpat kā es. Sākumā viņi visi karu uzskata par trulumu. Tad viņi pamazām ar to aizraujas kā futbola mačā vai motociklu sacensībās. Viņi iemīlas. Saproti, galu galā tas ir viņu karš. Lielais, vienīgais jo viņi tajā piedalās. Vārdu sakot, tas ir viņu mūža karš. Un beigās viņi uz karu sāk skatīties tā. Man šis karš ir tāds pats kā visi iepriekšējie un nākamie. Kaut kas tikpat absurds un bezjēdzīgs kā gadaskaitļu lappuse vēstures grāmatā.

Tātad tu esi no tiem, kuri netic uzvarai.

-   Pat ne tas.

Viņš aizmeta cigareti, tā apvilka īsu gaismas loku tumsā un nokrita zemē.

-    Patiesību sakot, reizēm es nožēloju, ka esmu tāds. Man gribētos kaut kam ticēt, tāpat kā tic citi. Galvenais ir ticēt, ja jau tu man jautā. Vienalga kam! Vienalga kādai muļķībai! Lai tikai ticētu! Tikai tas piešķir dzīvei jēgu. Tu tici Dievam. Aleksandrs tic kulbai. Deri tic paņemamiem miljoniem, un Pino tic automātam. Bet es neticu nekam. Un ko tas galu galā pierāda? Tas pierāda, ka jaunībā es neesmu bijis pietiekami gudrs, lai saprastu, cik derīgi ir būt muļķim.

Pīrsons sāka smieties.

-   Tas īsti izklausās pēc tevis.

-    Jā, Maijā atbildēja, tas tik ļoti izklausās pēc manis, ka īstenībā es tā nemaz nedomāju.

-    Man jau tā likās.

-   Sīkais viltnieks.

-    Patiesībā tu lepojies ar to, ka nekam netici.

-   Ari tā nav, Maijā atbildēja nopietnā balsi, ari tā nav taisniba. Pirms kara es vēl šim tam ticēju. Ne jau daudz kam. Vārdu sakot, tieši tik daudz, lai būtu laimīgs.

Nekas nav tik piemērots ilūziju saglabāšanai kā miera stāvoklis. Un, kad pienāca nolāpītais karš, bija tā, it kā dzīve vienā mirklī būtu kļuvusi plakana un bez dziļuma. Nu, gluži kā caura konservu kārba. Viss iztek ārā. Tā ir tukša.

-    Man tā neliekas.

-    Bez šaubām.

-    Kāpēc bez šaubām?

-   Tu interesējies par maču. Tas ir tavs karš.

-    Bet tas ir arī tavs karš, jo tu tajā piedalies.

-    Nu, paklausies, Maijā iesaucās, tu taču neatsāksi savus prātuļojumus par izvēli.

-   Tas ir neapstrīdami.

-    Un, pat ja tas ir neapstrīdami, Maijā dzīvi iebilda, ko tas pierāda? To, ka tu pieņem karu daudzu ie-

* priekš nosacītu iemeslu dēļ un pēc tam attaisno savu viedokli. Tā ir spriedelēšana, nekas vairāk. Īstenībā tavs viedoklis jau sen ir pieņemts.

-   Tas ir neapstrīdami, Pirsons atkārtoja savā maigajā un stūrgalvīgajā balsī.

-   Tāpat kā Dieva esamības pierādījumi. Tie ir neapstrīdami un pārliecina vienīgi cilvēkus, kuri jau tic Dievam. Un ņem vērā, ka es pat nezinu, vai šie pierādījumi tiešām ir tik neapstrīdami.

-Tu būtu laimīgāks, ja interesētos par karu.

-     Bet, augstais Dievs, Maijā izsaucās, kā man jānomokās, tev kaut ko ieskaidrojot! Bez šaubām, es būtu laimīgāks, ja ticētu karam un visiem pamatojumiem, ko man dod, lai es to darītu. Bet es neticu, un tas ir viss. Man karš ir absurds. Un nevis tāds vai tāds karš. Visi kari. Absolūti. Bez izņēmuma. Bez attaisnojuma. Citiem vārdiem, nav taisnīga kara vai svēta'kara, vai pamatota kara. Karš var būt tikai absurds.

-   Tieši to jau es ari teicu tu esi sakāvnieks.

-        Nē jel! Maijā iesaucās. Es taču tev jau sacīju pat tas es neesmu. Sakāvnieks tomēr ir cilvēks, kas interesējas par sacensibām, jo viņš vēlas, lai viņa paša nometne zaudē. Viņš ir tur iekšā. Mani interesē vienīgi tas, lai mani sacensību gaitā nenogalinātu.

-        Un arī tas, viņš piemetināja, mani nemaz tik pārliecīgi neinteresē.

-    Kāpēc ne tik pārliecīgi?

-        Es nezinu. Ir daudzi iemesli. Saproti, mans pašreizējais viedoklis… Es esmu te iekšā, nebūdams te iekšā. Galu galā tas kļūst neizturami.

-    Redzi nu, Pīrsons uzvaroši noteica.

-    Kas tad ir?

-       Ja tava pozīcija ir neizturama, tu varētu mēģināt to mainīt.

-       Tas ir kas nedzirdēts, Maijā sacīja, tu visu laiku runā tā, it kā cilvēks varētu sākt ticēt pēc pavēles, ja vien grib ticēt.

-    Tā notiek.

Ar mani nē.

Pēc brīža viņš piebilda:

-    Esmu mēģinājis.

Pīrsons izvilka no kabatas pīpiti un sāka to piebāzt. Viņš sajuta pret savu plecu Maijā silto un spēcīgo plecu. Galvu pagriezis, viņš saskatīja krēslā tā kaklu. Tas bija apaļš un muskuļots, un tajā jautās kaut kas dzīvnieciski vitāls. Un tomēr, Pīrsons izbrīnījies domāja, šis kakls un šis plecs pieder cilvēkam, kas nemaz tā netiecas dzīvot.

-    Un citi iemesli?

-    Kadi iemesli?

-        Kuru dēļ tev nav pārāk svārīgi, vai tu tiksi nonāvēts vai nē.

-              Nu, Maijā atbildēja, nevajag pārspīlēt. Tas mani zināmā mērā tomēr interesē. Bet es sev visu laiku jautāju, vai pēc kara dzīve man atgūs dziļumu.

-    Un ja neatgūs?

-   Tas nebūs izturams. Pagaidām vēl kaut kā var. Vismaz gandrīz var. Tas, ko piedzīvoju tagad, ir dzīve iekavās. Karš man ir pārtraukums dzīvē. Bet es nevaru visu mūžu nodzīvot iekavās.

-    Es redzu gan, Pīrsons teica.

-   Vai tev ir sērkociņi? viņš atsāka sev neparasti nepacietīgā tonī.

Atskanēja sauss sprakšķis, un iemirdzējās liesmiņa.

-   Pagaidi, Maijā teica, pīpes aizsmēķēšana vienmēr iet ilgāk.

Viņš pielika cigareti pie uguns, tad pasniedza sērko-

-     ciņu Pīrsonam, nolūkodamies, kā viņš aizsmēķē pīpi.

-Tu daudz smēķē.

-  Jā, Pīrsons neapmierināts atbildēja, pieblīvēdams pīpi ar zīmuļa galu, es daudz smēķēju.

Maijā skatījās uz mazo tranšejas gabaliņu, kas pavērās divu metru attālumā zem kāda koka.

-   Vai tev neliekas muļķīgi rakt mazu tranšejiņu zem koka?

-   Nepavisam nē, lapotne to paslēpj no lidmašīnām, gluži pretēji, tā ir laba doma.

-    Izskatās pēc kapa.

-   Jā, Pīrsons atbildēja.

Viņš grasījās celties augšā, bet palika sēžam.

-   Tātad, viņš sacīja, karš tev ir absurds?

-Jā.

-    Kāpēc?

-   Tas nav jāpierādā, tā ir acim redzama patiesība.

-    Man nē.

Maijā smaidīja.

-       Cilvēkam, kas tic, nekad nekas nav acīm redzama patiesība.

-        Bet tas gan nav vienīgi karš, viņš tūlīt piemetināja. Absurds ir ari slepkavība un notiesāšana uz nāvi. Cilvēka nogalināšana vienmēr ir absurds.

-    Kāpēc?

-   Tā ir Dabas darīšana. Ir neģēlīgi iet tai palīgā.

-    Es redzu gan.

-        Tas nav īstais iemesls, Maijā teica. īstais iemesls, kāpēc cilvēku nogalināt ir absurdi, ir tas, ka vienmēr jāsāk no gala. Tāpēc karā nekad nav uzvarētāju. Senāk es domāju, ka varbūt vēl var uzskatīt par uzvarētājiem tos, kas abās pusēs paliek dzīvi. Bet arī tā nav taisnība. Es biju pārāk liels optimists. Tie, kas paliek dzīvi, tāpat ir uzvarēti.

-    Bet astoņpadsmitajā gadā tomēr bija uzvarētāji.

-   Tu taču pats redzi, ka tā nav, jo viss sākās no gala.

-       Kad mēs nogalinām cilvēku, viņš pēc brīža piebilda, notiek tas pats. Paliek tikai viena iespēja: turpināt.

-^Es nesaku… PIrsons ieteicās.

Viņš aprāvās.

-   Ko tu nesaki?

-        Es nesaku, ka man laikiem arī neiznāk domāt par karu gandrīz tāpat, kā domā tu.

-   Nu, un tad?

-   Tas ir neizturams viedoklis, tu jau pats sacīji.

-    Un tad?

-   Es attopos.

-   Tas nozīmē, ka tu sāc tam visam ticēt no jauna.

-   Es attopos, PIrsons savā maigajā balsi atkārtoja.

Maijā pagrieza galvu uz viņa pusi.

-        Tā ir taisnība, jūs, katoļi, nemīlat neizturamus viedokļus. Jūsu dvēsele ir pieradusi pie ērtībām.

-      Man tā neliekas, Pīrsons teica, un viņa balsi jautās maza skarbuma pieskaņa, katolicisms ir prasīgs.

-             Nē, par mieru, ko tas dod, tas daudz neprasa. Tas dod tiešām brīnumainu mieru.

-    Ir ari baiļu pārņemti katoļi.

-             Un uz viņiem greizi skatās. Labs katolis nekad nemokās ar bailēm.

-            Varētu sacīt, ka īstenībā tu nožēlo, ka neesi katolis.

-             Pie joda, Maijā smiedamies atbildēja, man arī patīk ērtības!

-             Un pierādījums tam, viņš piemetināja, ka katolicisms ir ērta reliģija, ir tāds, ka tev pat nerodas jautājumi. Ja tu nejauši sāc tos uzdot, tu tos nosauc par maldiem un attopies.

-             Attiecībā uz katolicismu tu maldies. Ir ļoti grūti būt labam katolim.

-    Un būt ateistam?

-              Es piekrītu, Pīrsons teica, smaidīdams kā svētā jaunava, tam tiešām vajag būt ļoti grūti.

Viņš piecēlās un smalkjūtīgi paņēma mazo lāpstiņu, ko nolika sev blakus zemē.

-            Lai nu kā, viņš dīvaini apmierinātā tonī sacīja, šovakar tu esi izkratījis sirdi.

Maijā ari piecēlās.

-            Ja es nepateikšu, ko domāju, šajā dzīvē, kad tad es to darīšu?

Viņi devās prom uz sanatorijas pusi.

Maijā bija Pīrsonam kreisajā pusē, un labajā rokā kirē nesa lāpstiņu.

-    Kāda skaista nakts, viņš sacīja, paceldams galvu.

-   Jā, Maijā atbildēja.

Viņš jau gandrīz turpināja: Skaista nakts, kad sadegt

dzīvam, bet savaldījās. Tagad bija stipri tumšāks, jo viņi gāja zem alejas kokiem.

-         Paklausies, Maijā jautāja, ko tu nupat darīji zem koka ar centimetra mēru rokā? Vai drīkstu jautāt?

-        Drīksti, Pīrsons pēc brīža atbildēja. Es noteicu atrašanās vietu.

-    Atrašanās vietu? Vai tu kaut ko apraki?

-    Revolveri.

-   Kāpēc?

-   Bet tāpēc, lai pēc kara atnāktu tam pakaļ.

-         Kaut kas traks, Maijā smiedamies izsaucās. Kas par jocīgu iedomu! Ko tu gribi darīt ar revolveri pēc kara?

-        Neko, Pīrsons, mazliet saīdzis, atbildēja, tā būs tikai piemiņa, vairāk nekas.

Viņi nogāja dažus soļus klusēdami.

-   Vai Sari tu nogalināji vācieti ar savu revolveri?

-        Ak, ne jau tāpēc, Pīrsons dzīvi iebilda. Tikai visu karu tas man bija līdzi, vairāk nekā.

-,Kā tas notika?

-Kas?

-    Fricis.

-    Man nepatīk par to runāt.

-   Piedod.

-    Nekas, Pīrsons teica.

-         Tas notika muļķīgi, viņš pēc brīža turpināja. Mēs nonācām aci pret aci nakts patrulēšanas laikā. Vai nu viņš, vai es. Es biju veiklāks.

-   Un kā tas bija?

-        Tas bija briesmīgi. Saproti, labu laiku mēs bijām divi vien viņš un es. Viņš gulēja sniegā, es ceļos nometies, viņam blakus. Viņš nenomira uzreiz. Viņš gaišajā naktī skatījās manī savām zilajām acīm. Viņš bija ļoti jauns, gandrīz puika. Viņam bija bail. Viņš ilgi mocījās, līdz nomira.

-Tev droši vien bija nelabi.

-   Jā, Plrsons atbildēja.

-    Un pēc tam ari?

-    Ari pēc tam.

-    Un tomēr tu pieņem karu?

-   Jā, Plrsons sacīja.

Dažus soļus viņi nogāja klusēdami.

-            Bet nē, Maijā teica. Man tas liekas ļoti svarīgi

-   nogalināt cilvēku, iedomājies tikai!

-   Tu karu nepieņem, bet tu tajā piedalies.

-            Es zinu! Es zinu! Maijā atbildēja un tūlīt piemetināja: Pēc tavām domām, man vajadzētu dezertēt.

-Tas būtu loģiskāk.

-            Un vai tas ir loģiski ļaut, lai tevi nošauj tāpēc, ka negribi, lai tevi nogalina?

Strīds no jauna bija sasniedzis nāves punktu. Pēc tam atlika vienīgi sākt visu no gala, griezties un griezties vienā un tajā pašā riņķī. Viss, ko es šovakar runāju, bija veltīgi runāts, Maijā bēdīgi nodomāja.

Kulbas durvis stāvēja līdz galam vaļā, un tuvodamies Maijā dzirdēja piesmakušos un bažīgos krācienus, kas nāca no Deri mutes, kad viņš gulēja. Neviens nejutās labāk kā Deri, bet nakti viņa elpa atgādināja gārdzienus.

-    Ej pa priekšu.

-   Ar labu nakti.

-   Ar labu nakti, vecais, Maijā teica.

Pīrsons pazuda kulbā. Deri un viņš gulēja apakšējās lāviņās. Maijā un Aleksandrs augšējās. Maijā dzirdēja nočīkstam lāviņas siksnu un troksni, ar kādu Pīrsons uzmanīgi nolika uz grīdas apavus. Viņš savukārt iegāja

kulbā, paspēra pāris soļu un uzdūrās kaut kam mīkstam.

-    Velns parāvis, vai tu nevari uzmanīties? atskanēja nīgra balss.

-   Kas te ir? Maijā jautāja.

Pa labi viņš izdzirda Pīrsona jauneklīgos smieklus.

-   Vai tad tu nezini tas ir Pino. Aleksandrs taču tevi brīdināja.

-   Es aizmirsu, Mai jā teica. Nabaga Pino.

-    Ej pupās, nabaga Pino, nīgrā balss sacīja.

Pīrsons atkal iesmējās savus skauta smieklus.

-    Būs jau labi, vecais, es atvainojos, Maijā teica.

Viņš uzlīda savā lāviņā un izstiepās tajā. Viņš ieklausījās, kā Pīrsons izģērbdamies apakšā kustas. Kulbā valdīja pilnīga tumsa, bet viņam šķita, ka redz. Šajā brīdī Pirsons novilka uniformu, tad to mpīgi salocīja, izveidojot mazu, kārtīgu sainīti, ko palika zem galvas kā spilvenu. Pēc tam viņš nogūlās, saliecies līkumā, un nu viņš skaitīja lūgsnas. Vai arī šovakar viņš tās neskaitīja? Nē, Maijā nodomāja, skaita gan. Pīrsons ir ļoti kārtīgs. Viņš nav no tiem, kas mēģinās piemuļķot mīļo Dieviņu. Šajā mirkli viņš saritinājies guļ uz labā sāna. Viņam mugurā ir nevainojami tīrais haki krekls un īsās apakšbikses, kurās viņš izskatās pēc skauta. Viņš salicis plaukstas zem sārtā vaiga un lūdz. Nupat, kad es uzgrūdos Pino, viņš smējās nevainīgi ka skolnieks. Pīrsonam patik mazi jociņi un mazas zobgalības, asprātības, kas mazliet ož pēc atejas. Un tagad viņš guļ uz labajiem sāniem, nolaidis garās skropstas uz sārtajiem vaigiem, un lūdz Dievu. Viņš lūdz savu Teti, kas ir debesīs, lai atpestī viņu no ļauna.

Sen bija beidzies klusais troksnis, ko Pirsons izģērbdamies radīja, un Maijā gulēja tumsā plati atvērtām acīm.

-   Vai tu neguli? kāds klusām jautāja.

Maija izvilka no galvas apakšas sakrustotās rokas un

pagrieza galvu pa kreisi. Viņa acis bija apradušas ar kulbas tumsu un neskaidri saskatīja uz pretējās lāviņas Aleksandra galvu. Tas laikam bija paslējies uz elkoņa, un ari viņam bija jāpiepūlas, lai redzētu Maijā.

-    Nē, Maijā klusām atbildēja.

-    Par ko tu domā?

-    Par karu.

-    Nedomā par tādām riebeklībām.

-    Par ko tad, tavuprāt, es varētu domāt?

-    Es nezinu. Piemēram, par sievietēm.

-     Vienmēr tas neizdodas. Turklāt es par sievietēm domāju galvenokārt no rītiem.

-    Mēģini vien.

-    Nē, Maijā atbildēja, par varītēm nekas neiznāk. Jo tad ari par sievietēm jādomā ar skumjām.

-     Man gan tā nav, Aleksandrs atbildēja. Kad es domāju par savu sievu, man nekas bēdīgs prātā nenāk.

-   Tā ir tava sieva.

-    Jā, Aleksandrs atbildēja, tā ir mana sieva. Iestājās klusums, un Aleksandrs atkal ierunājās.

Biedru dēļ viņš pūlējās apslāpēt savas balss skaļumu.

-    Kā tas nākas, ka tev, Maijā, nav sievietes?

-    Es neesmu precējies.

-    Es tā to nedomāju.

-    Citādi ari nē.

-             Man par to jābrīnās, Aleksandrs sacīja. Tāds puisis kā tu.

-    Es nezinu. Neesmu atradis.

-    Nekad?

-    Nē, tā nav. Divas vai trīs reizes. Bet beigās izjuka.

-    Tev nav paveicies.

-    Es ari tā domāju.

-    Vai tagad tu nožēlo?

-            Nē. Bet tā varbūt nebija sieviešu vaina. Varbūt galu galā tā bija mana paša vaina.

-             Far to gan man būtu jābrīnās. Tu neesi no tiem, kas slikti izturētos pret sievietēm.

-    Nē, Maijā atbildēja, tas nebija iemesls.

-    Kas tad?

-   Varbūt es tam visam pietiekami neticēju.

-    Bet mazliet tu tomēr ticēji, vai ne?

-   Sākumā es pat tīri labi ticēju.

-    Redzi nu.

-           Ar to nepietiek. Lai mīlestība izdotos, vajag stipri ticēt. Un vēl vajag ticēt arī tad, kad vairs netic vairāk kā pa pusei.

-   Un vai tā tu biji laimīgs?

-     Es biju laimīgs. Es pat biju diezgan laimīgs, tā man liekas. Es darīju to, kas mani interesēja.

-    Es arī darīju to, kas mani interesēja, Aleksandrs sacīja.

-    Un turklāt tev vēl bija sieva, vai ne?

-Jā.

Mirkli valdīja klusums, tad Maijā jautāja.

-    Vai tu reizēm krāpi savu sievu?

-    Dažreiz gadījās.

-    Un tad?

-   Tas neskaitās. Tas ir kaut kas pavisam cits.

-    Jā, pēc tam tu sievu droši vien mīlēji vēl vairāk, jo juties pārāks par viņu.

-    Ko tu tur muldi? Aleksandrs dusmīgi jautāja. Es nejūtos pārāks par viņu. Tā ir mana sieva.

-   Un citas?

-    Kādas citas?

' Tās, ar kurām tu viņu krāpi?

-   Tās! Aleksandrs noteica. Tās man nav vajadzīgas. Maijā iesmējās.

-    Kāpēc tu smejies? Aleksandrs izbrīnījies jautāja.

-   Tur nekā smieklīga nav.

-    Es smejos tāpēc, ka tu man patīc.

-Tu muldi.

Un Maijā piepeši pamanīja, ka tas bija pirmais rupjais vārds, ko Aleksandrs šovakar izrunāja.

-            Tava sieva, tavs darbs, tava kulba, tavs biedrs! Maijā teica.

-   Nu, un tad?

-            Vai es esmu tavs biedrs? Maijā ķircinādams jautāja.

-Tu muldi.

-   Vai es esmu tavs biedrs, Aleksandr?

-                     Aizver savu runājamo, Aleksandrs teica. Man nāk miegs.

-   Vai es esmu tavs biedrs, Aleksandr?

Aleksandrs apgriezās uz otriem sāniem, un Maijā redzēja vairs tikai viņa plato muguru. Pēc brīža apgūlās ari viņš, izstiepa garās kājas uņ atkal sakrustoja rokas zem pakauša.

Svētdienas rītā

-   Uz kurieni tu iesi?

-            Es nezinu, paiešos pa pludmali. Varbūt aiziešu līdz Braijdinai.

Aleksandrs noskatīja Maijā no galvas līdz kājām.

-            Tas nu gan ir jocīgi, tu nespēj nosēdēt uz vietas. Mūžīgi vienā skriešanā te tur, te citur. Tā ir tikai tāda dīdīšanās. Un kas tev no tās par labumu? Kas tev par ' labumu, es jautāju?

Maijā paraustīja plecus.

-    Vai pusdienlaikā pārradīsies?

-    Protams.

-    Labi, Aleksandrs sacīja.

Maijā sāka iet pa sanatorijas aleju, pagriezās pa kreisi un nonāca pludmalē. Viņš dzirdēja aiz sevis steidzīgus soļus.

-    Maijā!

Tas bija Deri. Skriedams viņš bija aizelsies.

-Tu els kā ronis.

-    Es neesmu nekāds atlēts, Deri atbildēja.

Viņš pagāja dažus soļus.

-    Kas par skaistu dienu!

Maijā cieši ieskatījās viņam sejā.

-    Vai tu gribi man ko sacīt?

-Jā.

-    Labi, Maijā atbildēja.

Viņš apsēdās smiltīs, izvilka cigareti no kabatas un aizsmēķēja. Deri vilcinājās, bet pēc dažām sekundēm arī apsēdās smiltīs. Maijā smēķēja un neteica ne vārda.

-   .Redzi, Deri teica, es nevēlos, lai friči mani sagūsta.'

-    Ak tā? Vai tu arī mēģināsi tikt uz kuģa?

-    Tik traks es neesmu.

Iestājās klusums.

-    Ko tad? Maijā jautāja.

Deri skatījās viņā.

-    Redzi, Deri teica, es pārģērbšos civildrēbēs, iekārtošos kādā mājā, un, kad friči ieradīsies, palikšu uz vietas.

-    Un ja nu friči saņems tevi ciet?

-    Viņi nesaņems.

-    Viņi tev pieprasīs papīrus.

-    Mani papīri ir kārtībā.

Viņš izņēma no kabatas karavīra grāmatiņu, atvēra to un parādija Maijā. Tajā bija rakstīts, ka kareivis Deri demobilizēts 1940. gada 2. aprīlī sirds slimības dēļ.

-    Čirilli?

-    Tev neko nevar noslēpt.

-   Tīri labi. Bet friči gribēs zināt, ko tu te dari.

-    Es te dzīvoju.

Viņš izņēma no kabatas portfeļa papīru un pasniedza to Maijā. Tā bija dzīvokļa īres kvīts, datums 1940. gada 1. janvāris.

-    Šī kvīts apliecina, ka es Braijdinā dzīvoju pusgadu.

-    Vai tā ir viltota?

-   Nepavisam nē. Ja neskaita datumu, tā pilnīgi abilst īstenībai. Iedomājies tikai, es esmu īrnieks mazā fermā netālu no Braijdinas.

-    Kopš kura laika?

-    Kopš vakardienas.

Maijā iesvilpās.

-    Vai puiši zina?

-    Nē, tu esi pirmais, kam es to saku.

-   Jā, bet kāpēc?

-Tāpēc, ka es gribu, lai tu piedalies.

Maijā pacēla galvu.

-    Es? viņš jautāja. Kāpēc es?

-             Es nezinu, Deri sacīja, piespiesti iesmiedamies,

-    droši vien tāpēc, ka tu man patīc.

-    Nepūlies veltīgi.

-    Bet Dieva vārds! Deri izsaucās.

Maijā paskatījās viņā.

-            Klausies, viņš sacīja, es nesaku, ka tev nepatīku, bet ne jau tāpēc tu gribi, lai es piedalos.

-    Kāpēc tad?

-    Tieši to jau es tev jautāju.

-    Bet kad es tev saku… Deri iesāka.

-    Neturi mani par muļķi.

Deri skatījās uz Maijā, tad viņa acis pazuda aiz brillēm.

-    Nu redzi, tu taču runā vāciski, vai ne?

-    Ak tā, Maijā noteica, tev vajadzīgs tulks.

Viņš ar delnas virspusi nolīdzināja smilšu čupiņas,

ko bija izveidojis.

-    Un kāpēc tev vajadzīgs tulks?

-    Kāpēc? Deri pārjautāja. Tas vienmēr noder, ja kāds runā okupantu valodā. Tas iedveš uzticību. Kaut vai papīru dēļ vien.

-    Papīriem tev tulks nav vajadzīgs. Tavi papīri ir brīnišķīgā kārtībā.

-    Kā nu ne, kā nu ne! Nekad neko nevar zināt.

-   Tu jau nu gan zini, Maijā sacīja.

Viņš skatījās uz Deri.

-    Nu, vai esi izlēmis?

-,Ko tad? Deri nevainīgi jautāja.

-    Zini, pasteidzies, Maijā nepacietīgi sacīja. Izskaidro man savu kombināciju, ja gribi lai es piedalos.

-   Kādu kombināciju?

-    Paliec sveiks, Maijā pieceldamies sacīja.

Arī Derī piecēlās. Viņš vilcinādamies skatījās uz Maijā. Maijā pagrieza viņam muguru un sāka iet prom. Derī skrēja pakaļ.

-    Nu, labi… Man fermā ir zināmi krājumi.

-    Krājumi? Maijā pagriezdamies jautāja.

-    Apavi, riepas…

Maijā saštinga. Tad piepeši sāka skaļi smieties.

-    Miljoni, viņš teica, paņemami miljoni!

-   Tur nekā smieklīga nav.

-   Un kam tu domā savus apavus pārdot? Vai noklīdušiem vāciešiem?

-   Tik traks es neesmu, Deri sacīja. Tos es pārdošu civilistiem, turklāt ne jau šejieniešiem.

-   Visā šajā lietā grūtākais, viņš piemetināja nopietnā balsī, ir transports. Tas ir transporta jautājums. Zini, man ir kravas mašīna. Bet tas nav nekas. Svarīgākais, lai friči laiž cauri manus apavus, kad satiksme būs atjaunota.

-    Bet viņi paši paņems tavas tupeles.

-   Tas nav tik droši. Nav domājams, ka friči pievāks privātīpašumu.

-    Privātīpašumu!

-   Neviens nevar pierādīt, ka tie apavi pieder franču armijai. Tas tur virsū nav rakstīts. Ir tikai vajadzīgas kvītis, un tas ir viss.

-    Un tev tās ir?

-    Man tās būs, Deri vienkārši atbildēja.

Maijā klusēdams viņu vēroja.

-    Tātad, viņš pēc brīža teica, es tev esmu vajadzīgs, lai kārtotu lietas ar fričiem? Vai tā?

-Jā.

-    Kaut kas nedzirdēts! Maijā izsaucās.

Viņš klusēdams pagāja dažus soļus, tad apstājās un pavērās Deri.

-   Jāpieņem, ka daži procenti peļņas pienāksies man?

-    Protams.

-    Protams! Maijā teica.

Viņš atkal iesmējās.

-             Kāpēc tu smejies? Deri jautāja. Vai tu domā, ka tas nav iespējams?

-   Gluži pretēji, man tas liekas ļoti iespējams.

-   Tātad?

-   Tātad nekas. Man par to jāsmejas, un tas ir viss.

-            Tā ir tava darīšana, Deri sausi noteica. Tātad tu esi ar miera?

Maijā skatījās viņā.

-    Vai tu sapņo?

-Tu nepiekriti?

-Nē.

-    Bet kāpēc? Deri piepešā niknumā jautāja.

-    Patiesību sakot, Maijā lēnām teica, es pats nezinu.

-    Klausies, Deri turpināja, pirmkārt, tas ir pilnīgi reāli. Otrkārt, pastāv risks, bet ne sevišķi liels. Treškārt, tas nevienu neskar. Es pat teikšu, ka labāk ir, ja tas tupeles pievācu es, nevis friči.

-    Tā ir taisnība.

-Nu?

-    Tas mani neinteresē, un tas ir viss.

-   Tu esi zaudējis dūšu.

-     Nē, manuprat, ari tas nav īstais iemesls. Un, zini, es atcerēšos tavu domu pārģērbties civilās drēbēs. Tas ir galini muļķīgi, bet man tas nebija ienācis prātā. Tomēr tupeles mani nekārdina.

-    Tas ir tikai aizspriedums.

-     Diezin vai. Atklāti sakot, es tam neticu. Ja mani tas tiešām interesētu, nekādi aizspriedumi mani neapturētu. Nē, tas mani neinteresē, un vairāk nekā.

Viņš ziņkāri skatījās Deri.

-    Pasaki, vai tevi tiešām tik ārkārtīgi interesē nauda?

-Ta interesē visus.

-    Šajā ziņā tu maldies, Maijā pēc brīža sacīja.

-    Tātad tu nepiedalies?

-    Nē.

-    Klausies, vismaz iepriekš apdomājies un tikai tad atsakies.

-    Esmu apdomājies pietiekami.

-Tu esi muļķis, Deri nikni noteica.

Maijā paskatījās uz viņu.

-    Iespējams.

-             Bet, ja jau es esmu muļķis, viņš pēc brīža turpināja, tad gribu tāds palikt līdz galam.

Viņi stāvēja viens otram pretī, un Maijā pamanīja, ka viņš vienmēr ir mazliet nicinājis Deri, turklāt galvenokārt muļķīgu iemeslu dēļ: tāpēc, ka viņš resns, ka viņam nav fiziskas drosmes, ka viņš ir alkatīgs, ka viņš nemīl sievietes. Un nu viņš Deri nepavisam vairs nenicināja. Tik ļoti mīlēt naudu tas bija kaut kas grandiozs.

-             Patiesību sakot, tu ar saviem miljoniem esi dzejnieks, viņš smaidīdams teica.

-   Tu par mani ņirgājies.

-    Nē, Maijā atbildēja, tu esi dzejnieks.

-             Katrā ziņā, Deri piekodināja, nevienam neko nesaki.

-    Pat Aleksandram nē?

-   Pat Aleksandram.

-    Kā vēlies, Maijā atturīgi atbildēja.

-    Labi, Deri sacīja. Uz redzēšanos.

-    Uz redzēšanos, dzejniek! Maijā sacīja.

Viņš turpinaja ceļu. “Viņš ir dzejnieks!” Maijā pusbalsī sacīja un sāka smieties.

Iedams viņš izklaidīgi skatījās apkārt. Piepeši viņš pārsteigts apstājās. Angļu prettanku šautenes, kas vēl vakar rēgojās kāpās un pludmalē, bija pazudušas. Cik vien tālu skatiens sniedzās, viņš vairs neredzēja nevienu pašu. Acīmredzot viņu armijā bija komandieri, kuri par ieroču nomētāšanu saniknojās un deva pavēli tos savākt. Un vienā naktī pavēle bija izpildīta.

Sev priekšā pludmalē Maijā pamanīja automašīnu. Tā tur droši vien nestāvēja ilgi, jo tai bija vēl visi četri riteņi. Maijā piegāja klāt, pabāza galvu pa logu un ieskatījās iekšā. Šķita, ka viss kārtībā. Priekšējā panelī vēl karājās aizdedzes atslēga. Maijā to pagrieza. Iedegās maza spuldzīte. Viņš apsēdās pie stūres un ieslēdza starteri. Motors uzreiz ierūcās. Tas, kurš līdz šejienei bija atbraucis, acīmredzot ļoti steidzies, ja jau nebija iedomājies paņemt līdzi atslēgu. Varbūt kāds garīdznieks. Šajā dīvainajā karā viņi tādos mazos automobiļos mēdza braukāt pa Flandrijas ceļiem. Viņi steidzās nest Dieva vārdu ciemos izklīdušām vienībām. Viņi iegāja kareivju mītnēs. Tomiji uzreiz piecēlās. Mācītāji apjautājās, vai viņi lasījuši Bībeli. Tomiji atbildēja jā vai nē kā nu kurais. Tad mācītāji nolasīja dažas vārsmas, izdalīja reliģiska satura brošūras un devās tālāk.

Maijā rūcināja motoru visā skaļumā. Viņš manīja, ka riteņi pāris reizes nobuksē smiltīs, tad izraujas no tām un sāk griezties. Viņš smaidīja, domādams par Derī un paņemamiem miljoniem. īstenībā tā bija patiesība. Šajijs dažos pludmales kilometros bija pasakainākas bagātības nekā Montē Kristo salā. Un viss pieder jums. Vajag tikai pastiept roku un paņemt. Pastāvēja vairs tikai transporta jautājums, un Derī droši vien to bija atrisinājis.

Maijā pameta ostinu pie pirmajām Braijdinas mājām. Pūlis bija biezs, un pludmalē tomiju paralēlās rindas stiepās līdz apvārsnim. Starp divām villām Maijā pamanīja mazu, alai līdzīgu patvertni, kas pacēlās virs zemes kā kurmja rakums. Tā bija ierīkota pa pusei virszemē, izraktās smiltis bija sienu vietā, tām pāri pārlikts skārda gabals, tam virsū uzbērta plāna kārtiņa smilšu. Patvertne izskatījās tik smieklīga, ka radās jautājums no kā gan tāda var pasargāt? Maijā pabāza caurumā galvu. Ala bija pilna. Savi desmit kareivji jukjukām ar civiliedzīvotājiem tur bija saspiedušies, izstiepušies uz zemes. Viņi bija slikti skuvušies, netīri, savazātās uniformās. Kad Maijā noliecās, lai viņus labāk apskatītu, visas sejas reizē pagriezās pret viņu. Piepeši sākās briesmīga klaigāšana.

-   Kas jums uznācis? Maijā jautāja.

Kliedzieni kļuva skaļāki.

-   Vācies prom! kāda balss sauca.

-Es?

-Jā, tu!

-   Vācies prom, nelieti, nestāvi pie ieejas!

-    Bet kāpēc?

Kliedzieni kļuva draudīgāki. Un visās acīs, kas viņu no patvertnes uzlūkoja, Maijā ieraudzīja īstu naidu.

-    Augstais Dievs, viņš atcirta, vai man nav tiesību stāvēt, kur pats gribu?

-   Klausies! kāda balss iekliedzās.

Tā dusmās drebēja, tomēr varēja just, ka grib pārliecināt.

-   Vai nu nāc iekšā, vai ej ārā. Tu vari nākt, ja gribi. Mēs tev vietiņu dosim.

-   Man nevajag.

-   Nu, tad vācies prom, niknā balss uzkliedza.

-   Bet kāpēc? Maijā jautāja.

Viņa balss noslāpa kliedzienos. Tas bija vienots, neartikulēts un mežonīgs rēciens, kas atgādināja dzinējsuņu bara kaukšanu.

-    Vai tu vāksies prom? balss atsāka. Velns lai parauj! Vai tu lasīsies lapās?

-   Bet kāpēc?

-   Aizvācies no ieejas! Nelietis tāds!

-    Bet galu galā, Maijā savukārt ierēcās, ko es jums esmu nodarījis?

-   Ko tu mums esi nodarījis? atkal atskanēja tā pati balss, kas jau bija runājusi. Ko tu mums esi nodarījis, nelieti? Tu parādīsi štukasiem, ka mēs esam te!

-   Štukasiem! Bet pašlaik neviena štukasa nav ne tuvumā.

Kliedzieni atsākās jo skaļāki.

-   Vācies prom no ieejas, spiegs tāds! teica aizsmakusi balss, ko Maijā vēl nebija dzirdējis.

Smirdošajā ūķī bija tik tumšs, ka nevarēja saskatīt, kurš runā.

-   Nelietīgais spiegs! koris nikni kliedza.

Maijā noliecās vēl zemāk, lai labak redzetu. Šie cilvēki tomēr neizskatījās ārprātīgi.

-   Klausieties, puiši, viņš teica, jūs esat nojūgušies. Kā jūs varat iedomāties, ka štukass pamanīs kādu cilvēku starp desmitiem tūkstošiem! Un speciāli izraudzīsies jūsu alu, lai to bombardētu! Tās taču ir galīgas muļķības!

Viņam atbildēja mežonīgs rēciens.

-   Paklausies, tā pati aizsmakusi balss iekliedzās, es iziešu āra un nogriezīšu tev pautus!

-   Iznāksi ārā? Maijā jautāja. Un štukasi?

Pie kājām viņam nokrita no patvertnes dziļuma mests puszābaks.

-   Vācies prom, nelietīgais stulbeni! sauca aizsmakusi balss.

Vai tiešām viņi jutās drošībā zem viļņotā skārda starp zemes uzbērumiem? Maijā gribējās smieties, bet reizē viņu satrieca visas šīs viņam pievērstās acis, kas dega naida. Tas bija apstulbinoši tik daudz baiļu un naida izķēmotu seju, un tajās bija sava daļa nežēlības.

Viņš meklēja vārdus, ko pateikt, neko neatrada un, pacēlis sev pie kājām nomesto puszābaku, no visa spēka ielidināja to patvertnē.

Vairākas minūtes viņš gāja taisni uz priekšu. Galvu pacēlis, viņš pārsteigts pamanīja, ka alrodas pie garāžas, kur vakar bija kopā ar Pino. Tikai vakar! Un cik daudz kas noticis kopš tā laika! Ielā kaut kas bija mainījies. Acīmredzot bijusi vēl kāda bombardēšana. Tomēr pretī garāžai Zannas māja pacēlās neskarta varbūt vienīgā visā ielā, kas nebija cietusi.

Maijā šķērsoja ielu, pieklauvēja pie durvīm. Neviens neatbildēja. Viņš iegāja un izstaigāja visas pirmā stāva istabas pēc kārtas. Grīda zem viņa soļiem čīkstēja. Viņš ik mirkli gaidīja, kad Zannas balss aiz muguras sacīs: “Ko jūs, kungs, vēlaties?” Viņa parādīsies tāpat kā vakar durvju ailē un stāvēs, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Cik drosmīga viņa izskatījās, to sacīdama! Un cik stipri droši vien sitās viņas sirds! Nē, šoreiz māja tiešām bija tukša. Un tomēr uzkopta. Uz mēbelēm nebija putekļu.

Maijā iegāja virtuvē. Tā izskatījās tieši tāda pati, kādu viņš redzēja iepriekšējā dienā. Uz galda viņš pamanīja to pašu vīna pudeli ar aizbāzni sārtas, biezlūpainas vīrieša galvas veidā. Tā bija gandrīz tukša, bet divās glāzēs tai blakus vēl vīdēja vīna pilieni. Maijā jutās ieintriģēts. Viņš atcerējās, kā rīkojās Žanna iepriekšējā dienā, kad viņš nolika glāzi. Viņa to uzreiz paņēma, izskaloja, noslaucīja un nolika plauktā. Šķita, ka saskaņā ar šinī namā valdošo kārtību, par netīru glāzi, kas ilgāk nekā sekundi stāv uz galda, draud nāvessods. Un nu šīs divas glāzes… Vienai blakus pletās maza vīna peļķīte. Viss šajā mājā bija tik kārtīgs, tik mirdzoši un flāmiski tīrs, ka mazais vīna traips uz vaskadrānas un divas netīras glāzes izskatījās nekaunīgi izaicinošas.

Maijā atgriezās ēdamistabā, bezmērķīgi pagāja dažus soļus, pārlaida pirkstus Anri II stila bufetei. Logos netrūka nevienas rūts. Acīmredzot meitenes bija papūlējušās tos trauksmes laikā atvērt. Viss bija neskarts, pilnigā kārtībā, visur valdīja izcila tīrība. Ārpusē bija jūklis, putekļi, drupas, nekārtība. Bet te karš nebija gājis pāri. Mazais namiņš bija tieši tāds pats kā senāk. Svaigi ievaskotā grīda mirdzēja. Maijā pārlaida skatienu grīdai un pasmaidīja, ieraudzījis meklēto. Tūbas čību pāris, pie durvīm nolikts, gaidīja viesi. Viņš uzlika uz tām kājas un apgāja apkārt istabai, viegli slidinādamies. Vaska smarža, tūbas čības… Cik tas viss bija tuvs un pazīstams!

Viņš nespēja saņemties un aiziet. Viņš apsēdās vienīgajā atzveltnī pie loga un aizsmēķēja cigareti, atrada pa rokai noliktu pelnutrauku. Tas ar spiedpogu bija piestiprināts pie ādas sloksnes, kura bija pārlikta pār krēsla paroci un abos galos nolīdzsvarota ar smagumiem. Pelnutrauks bija no vara. Tas spīdēja kā zelts. Zanna to droši vien bija spodrinājusi vēl no rīta, varbūt rūpīgāk nekā visu pārējo. Bija uzjautrinoši berzēt kādu priekšmetu, kas tik spoži spīdēja. Maijā atcerējās divas netīrās glāzes virtuvē. Divas netīras glāzes tādā mājā! Viņš piecēlās, atkal uzkāpa uz tūbas čībām un devās uz durvju pusi. Bija dīvaini, ka visi izgājuši un neviens nav palicis sargāt māju. Tagad taču tik vienkārši gāja iekšā un laupīja. Taisni brīnums, ka vēl nebija atradušies daži zaldāti, kas salauztu mēbeles un visu iztukšotu. Maijā apstājās. Viņam šķita, ka dzird virs galvas soļus, pareizāk sakot, mīņāšanos, un kliedzienu. Viņš sastinga un ieklausījās. Nu viņš skaidri sadzirdēja kliedzienu. Tas bija vājš, it kā apslāpēts kliedziens.

Maijā izsteidzās vestibilā un sāka kāpt pa trepēm. Tās bija diezgan tumšas un veda uz tik šauru kāpņu laukumiņu, ka trim cilvēkiem tur nebūtu vietas. Pustumsā blāvi vizmoja divi balti rokturi. Maijā pagrieza vienu no tiem. Durvis atvērās, un tajā pašā brīdī gais

mas straumē viņam samiedzās acis. Istaba bija ļoti liela, to apgaismoja divi logi. Bet vispirms Maijā ieraudzīja kareivi, kas bija pagriezis viņam muguru. Tā bija plata mugura ar spēcīgu skaustu. Šķita, ka kareivis ir atspiedies ar ceļgalu pret gultas kājgali un ar kaut ko cīnās. Maijā dzirdēja viņu lādamies zemā balsī. Maijā atkal iedzēla tas pats apslāpētais kliedziens. Viņš paspēra soli uz priekšu un ieraudzīja otru zaldātu, kuru līdz tam bija slēpusi pirmā milzumplatā mugura. Tas stāvēja ar seju pret viņu. Viņš bija noliecies gultas otrā pusē, abas rokas izstiepis uz priekšu. Viņam bija īsta marodiera seja. Abi vīri šķita tā aizņemti, ka nedzirdēja Maijā ienākšanu. Viņi abi bija pārliekušies pār gultu un tajā bridi mīcījās pa grīdu tā, it kā cīnītos. Lielais nemitējās lādēties. Maijā paspēra vēl soli uz priekšu un aiz pārsteiguma apstājās kā iemiets.

-Nelieši!

Viņš kliedza tik stipri, ka pats nepazina savu balsi. Abi viri pagrieza galvu uz viņa pusi. Viņu sejas bija sarkanas un nosvīdušas. Milzis izskatījās pēc vērša ar mazām, blāvām, asiņu pieplūdušām ačelēm, kas šaudījās kā nemierīgi zvēriņi.

-   Nelieši! Maijā atkārtoja. Kā jums nav kauna!

Iestājās klusums.

-    Nomierinies, nomierinies, draudziņ, mazais ar marodiera seju sacīja, atstāsim tev ari kādu gabaliņu. Kur pietiek diviem, tur pietiks ari trim.

-    Nelieši! Maijā rēca.

-            Nu nē, marodieris draudīgi novilka caur zobiem,

-    tā tu te nemuldi, skaidrs? Tu viņu dabūsi, un pirmām kārtām pacenties būt pieklājīgs.

Milzis neteica neko. Viņš truli blenza Maijā. Maijā paspēra soli uz viņa pusi un uzlika viņam roku uz pleca.

-    Klausies, viņš teica, piespiezdamies, lai atgūtu mieru, tas, ko tu dari, ir pretīgi; tu to izbeigsi, vai ne?

Sīkais marodieris uzreiz sāka kliegt:

-   Pol, neklausies viņā, neklausies viņā! Viņš, tas preteklis, tev apvārdo zobus! Sadod viņam pa pumu, Pol!

Milža blāvās acis vērās te Maijā, te biedrā.

-    Klausies, Maijā turpināja, tu taču savās mājās neko tādu nedari, vai ne? Padomā! No kurienes tu esi?

-    No Krēzas, milzis atbildēja.

-    Neatbildi viņam, mazais marodieris auroja. Viņš tev apvārdo zobus, Pol! Viņš tevi apvedīs ap stūri! Neļauj viņam muldēt! Gāz viņam pa pumu, kad es tev saku! Un tūlīt!

Viņš aiz niknuma mīdījās. Šķita, ka milzis svārstās. Zibenīgu mirkli Maijā nolaida skatienu un piepeši ieraudzīja, ka vīra loceklis ir atsegts. Tas karājās arā no bikšu ķīļa un izskatījās smieklīgs. Tas izskatījās it kā neaizsargāts, kā liels, bāls tārps. Maijā uzreiz pacēla acis. Bija jau par veļu. Zaldāts bija pamanījis viņa skatienu. Viņa blāvajās ačelēs iezalgojās niknums, un Maijā juta, ka ir spēli zaudējis. Viņš pameta skatienu uz augumu, kas cīnījās gultā. Ar visu svaru, uz rokām atspiedies, marodieris gūlās virsū trauslajiem pleciem. Blūzes skrandas karājās, atsedzot krūtis.

Maijā sita pirmais, bet trieciens neizdevās, augums nebalstījās uz pareizās kājas. Dūre slīdēja pa zodu un noslāpa kareivja blūzes apkaklē. Acumirklī viņš atkāpās, vairoties no triecieniem. Zaldāts bija galvas tiesu garāks par Maijā. Tas lēnām tuvojās, visu laiku sizdams, un Maijā sajuta uz sejas vēju, ko sacēla milzīgās dūres. Viņa paša sitieni likās smieklīgi. Vīram asiņoja lūpa, bet tas nāca aizvien tuvāk. Maijā šķita, ka milzis stumj viņu uz istabas durvju pusi. Viņš sajuta tās aiz muguras kā vaļēju lūku. Viņš mēģināja palēkt sānis, bet paslīdēja uz jauno puszābaku zolēm. Zaldāts raidīja lēnus un spēcīgus sitienus, neviens no tiem vēl nebija sasniedzis mērķi, bet Maijā juta, ka viņu nospiež milzu svars. Rokas sāpēja, atvairot triecienus. Viņš izdarīja mānīgu sitienu, vēlreiz trāpīja pretiniekam sejā. Tas lādējās, bet turpināja virzīties uz priekšu. Ja viņš mani iedzīs trepēs, es būšu pagalam, Maijā nodomāja. Viņam izdevās palēkt sānis, viņš deva triecienu pa seju, meklēja kuņģi. Tajā pašā bridi viņš sajuta, ka drausmīgs sitiens paceļ viņu gaisā, un dzirdēja, kā paša galva atsitas pret sienu. Viņš atkal pielēca kājās un aizsedza seju abām plaukstām. Viņš mani nonāvēs, Maijā šausmās domāja. Bet zaldāts pat nedomāja vēl sist. Viņš satvēra Maijā aiz kareivja blūzes apkakles un, pa pusei pacēlis gaisā, stūma uz durvju pusi. Maijā dzirdēja, ka marodieris spalgi kliedz. Viņš droši vien tā kliedza jau no paša sākuma, Maijā tikai nedzirdēja. Milzis joprojām viņu stūma. Viņš mani nometis pa trepēm. Maijā izmisis domāja. Viņš no visa spēka sita ar ceļgalu. Zaldāts lādēdamies palaida vaļā roku, un Maijā juta, ka sit tieši pa krūtīm. Viņš sagrīļojās, tvēra ar rokām gaisu, tad zeme piepeši izslīdēja no kāju apakšas un viņš ilgi ripoja pa pakāpieniem. Virs galvas noklaudzēja durvis. Iestājās tumsa.

Viņš gulēja nekustēdamies, deniņos džinkstēja, galvā valdīja migla. Viņam nesāpēja. Viņš tikai juta, ka atmuguriski peld tumsā, kur vietumis iespīdas uguntiņas. Bet sāpes atgriezās, kad viņš mēģināja kustēties. Viņam izdevās pacelties ceļgalos uz pakāpiena, un tā viņš, galvu noliecis, vairākas sekundes tupēja tumsā. Izslieties nepietika spēka. Gar ribām plūda sviedri. Viņš padevās,' nogāzās kā maiss un, atspiedis vaigu pret pakāpiena malu, sāka vemt, un ilgas spazmas satricināja visu augu-

mu. Viņš paņēma mutautu, noslaucīja lūpas un sajuta, ka pār vaigu plūst silts šķidrums. Pret margām atspiedies, viņš uzrausās kājās. Viņš aizvēra acis, šķita, ka cīņa vēl turpinās, ka viņš joprojām atkāpjas rupekļa priekšā. Viņš atkal sajuta spiežamies virsū vīra smagumu, smagumu, kas viņu pārspēja, kas viņu grūda atpakaļ jau pirms tam, kad tas bija iesitis. Viņam bija bail. Viņš juta, ka reibst galva, izstiepa roku, sataustīja bumbu margu galā. Tā bija slīpēta stikla bumba.Viņš atcerējās, ka tāda pati bija viņa vecvecāku villā. Bumba plaukstā šķita vēsa un ierasta. Es iziešu ārā, viņš domāja, paiešu dažus soļus pa ielu, svaigs gaiss mani pa īstam atspirdzinās. Tajā pašā brīdī viņš saprata, ka atkal kāpj pa trepēm uz augšu.

Ar visu svaru atspiedies pret margām, viņš pārvarēja pakāpienu pēc pakāpiena. Pusceļā vajadzēja apstāties. Ceļi drebēja. Man ir bail, viņš nikni nodomāja. Viņš jutās ļoti vājš. Viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās nokrist turpat uz vietas un aizmigt. Tas, ko es daru, ir bezjēdzība, viņš sev teica, tas neko nedod, tas rupeklis manknobeigs. Viņš kāpa atkal. Viņš atcerējās neciešamo smaguma sajūtu, kas nomāca cīniņa laikā, smagumu, kas lika atkāpties, pat nepieskaroties. Nonākot uz kāpņu laukumiņa, viņam šķita, ka ik uz soļa kaut kas atsitas pret ciskām. Viņš ar labo roku to aptaustīja. Tas bija revolveris. Kritiena laikā tas droši vien bija izslīdējis no maksts un karājās drošības saitē, ko Maijā nēsāja ap kaklu. Viņš ielika to atpakaļ makstī, atvēra durvis, iegāja iekšā, atspiedās pret sienu. Viņu sagrāba drausmīgas bailes.

-    Ejiet prom, puiši.

Viņš to pateica klusā, tikko dzirdamā balsī. Sev priekšā viņš no jauna redzēja milža ārkārtīgi plato muguru, kas viņam noslēpa visu. Zaldāts neatskatījās. Viņš nebija dzirdējis.

-    Ejiet prom, puiši, Maijā atkārtoja.

Šoreiz virs pagriezās atpakaļ un vērās pretī blāvām acīm. Pagriežoties viņš atsedza Maijā, un zaldāts ar marodiera seju viņu pamanīja. Tas ņirdza.

-             Vai vēl gribi, draudziņ? viņš caur zobiem vilka.

-    Vai vēl nepietika? Vai gribi papilddevu?

-    Ejiet prom, Maijā sacīja.

Viņš gribēja runāt noteiktā toni, bet izmisis dzirdēja, ka nevalda pār savu balsi, ka tā ir vāja un dreboša. Kā sirmgalvim, viņš riebumā nodomāja.

-     Tu gribi papildporciju, marodieris atkārtoji. Tu jau kakā biksēs, dārgumiņ, bet gribi vēl. Ej, Pol, neliec kungam gaidīt!

-    Vācies prom, milzis teica, urbdamies Maijā blāvām acīm.

Viņš izskatījās iztraucēts, labā roka plati ieplestiem pirkstiem aizsedza bikšu priekšu.

-    Es nekur neiešu, Maijā teica.

Un joprojām tāda pati vāja, sievišķīga, stomīga balss, kas plūda pār lūpām pret paša gribu.

-    Ak nē? milzis sacīja un paspēra soli tuvāk.

Maijā juta, ka saraujas kā perams suns. Viņš pūlējās izslieties un pavirzīt rokas uz priekšu.

Viss augums bija ļengans un bezspēcīgs.

-    Nepieskarieties man, viņš klusām teica.

-            Ej, Pol, marodieris brēca, ej! Sadod tam mlkstmiesim vēl!

Milža ačeles ar neizturamu pārākuma izteiksmi urbās Maijā. Viņš aiz niknuma sāka drebēt.

-    Nelieši! viņš ierēcās.

Vīrs devās viņam pretī. Viņš vairs pat nedomāja aizsegt locekli ar plaukstu. Viņa rokas karājās gar sāniem un seja bija miegaini trula. Bet cūkas ačeles iespīdējās.

-    Nē, Maijā iesaucās, paceldams rokas pie krūtīm. Tajā pašā mirklī viņš sajuta zem elkoņa revolvera maksti. Viņš izrāva ieroci un pacēla to sev priekšā.

-    Netuvojies! viņš uzsauca.

Revolveris gulēja plaukstā ciets un vēss. Viņu pārņēma milzīgs prieks.

-    Ak tā! milzis nošņācās.

Viņš turpināja virzīties uz priekšu. Viņš nebija vairs ne metra attālumā. Maijā sajuta viņa drausmīgo smagumu.

Nosprakšķēja šāviens. Vīrs pielika abas rokas pie krūtīm un ārkārtīgi izbrīnījies pavērās Maijā. Tad viņš nolaida rokas, savieba lūpas, it kā grasītos raudāt, un sagrīļojās. Viņš grīļojās veselas divas sekundes, tad sašķiebās, nogāzās visā garumā un vairs nekustējās.

Maijā pameta sienu, kas viņu balstīja, un paspēra grīļīgu soli. Viņš skatījās marodieri. Tas nu gan būs īsts prieks!

-    Nē, marodieris atkāpdamies sauca, nē!

Viņš kratīja galvu un pārbīlī blenza uz Maijā. Maijā gandriz paklupa, atspiedās ar plecu pret sienu un raustīgiem soļiem gāja uz priekšu. Viņa kustības bija tik nedrošas, ka revolveris izstieptajā rokā lēkāja. Viņam bija vajadzīgas veselas divas sekundes, līdz viņš nonāca pie gultas. Marodieris bija atkāpies kaktā starp logu un sienu un izmisīgi pūlējās iespiesties tajā. Viņš kā aizsargādamies stiepa uz priekšu abas rokas.

-    Nē! Nē! viņš lūdzās, kratīdams galvu. Nē! Nē!

Maijā šāva. Vīrietis saļima ceļos, piespiedis rokas pie krūtīm, atvēra muti un turpināja noliedzoši kratīt galvu. Maijā no jauna nospieda sprūdu. Vīrietis nogāzās uz priekšu, ar abām rokām pieķērās pie gultas, tad noslīdēja, aizraudams līdzi gultas pārklāju. Šķita, ka

viņš saraujas, piespiedis seju pie grīdas. Maijā redzēja tikai viņa muguru, pakausi un melnos matus, kas slaucīja grīdu, it kā sīkais marodieris joprojām teiktu nē. Maijā noliecās pār gultu un, ar vienu roku atspiedies pret matraci, izšāva visu aptveri.

Piepeši istabā iestājās liels klusums. Maijā atkrita gultā blakus Žannai. Viņš jutās pārguris, bet reizē dīvaini atvieglots. Viņš pielika pie lūpām cigareti, aizsmēķēja to un, atliecis galvu atpakaļ, ievilka dūmu. Es nupat nogalināju divus vīrus, viņš domāja. Es, Maijā, nogalināju divus vīrus. Viņš atkārtoja teikumu vairākas reizes, bet tas neko nedeva. Viņš nespēja atrast tajā jēgu. Viņa vienīgā vēlēšanās bija palikt uz vietas un nekustēties. Viņš prātoja, vai Zanna nav mirusi. Vajadzēja paska. tīties, palīdzēt viņai, panākt, lai meitene atgūst samaņu, ja ir noģībusi. Bet nē, vispirms ir jāpaliek tāpat guļus, nekustoties, galvenais nekustoties. Viss pārējais nāks vēlāk. Visi muskuļi sila un atslāba kā pēc nogurdinoša gājiena. Matracis zem krustiem ielika. Viņš izstiepās visā garumā, cieši piekļāvās gultai, it kā baidītos, ka paliks kāda auguma daļiņa, kas tai nepieskarsies.

Viņš satrūkās, sajutis uz kakla dedzinošas sāpes. Cigarete bija izkritusi no mutes, nobirdinot ar pelniem lūpas un zodu. Tā bija palikusi uz krekla apkakles. Viņš sameklēja cigareti un atkal ielika to mutē. Maijā jutās apdullis un kā pēc pārāk ilgas diendusas neaptvēra, kur atrodas. Labsajūta bija izgaisusi. Viņš nolaida skatienu un pamanīja sev blakus Zannas augumu. Svārki bija uzrauti līdz ciskām, blūze saplosīta un atsedza krūtis mazas, apaļas un sārtas krūtis, kas dusēja ļoti augstu. Maijā neviļus izstiepa roku un novilka svārkus uz leju pār kailajām kājām. Ar riebumu viņš atcerējās, ka vakar Virels darīja to pašu. Žanna nekustējās. Abas rokas bija atmestas atpakaļ, tur, kur marodieris tās bija spiedis, bija palikušas zilganas nagu zīmes. Tāda, puskaila un guļoša, viņa izskatījās ļoti trausla un ļoti jauna. Maijā deniņos sāka pulsēt asinis. Viņš pastiepa roku un ar pirkstu galiem pieskārās pie meitenes krūts. Tā viegli padevās spiedienam. Maijā atrāva roku tik strauji, it kā būtu pieskāries pie nokaitētas dzelzs.

-   Žanna, viņš skaļi sauca, Žanna!

Viņš saņēma meiteni aiz pleciem un sapurināja. Bet viņa Maijā rokās bija ļengana un bāla. Viņš palaida vaļā augumu un, atcerējies, ka redzējis ārstu pliķējam slimnieku, lai tas atgūtu samaņu, bikli iesita Žannai pa vaigu. Viņas seja palika nekustīga. Viņš sāka sist stiprāk un ar abām rokām. Ik pie sitiena Zannas galva ļengani mētājās no vienas puses uz otru, un šajā kustībā bija kaut kas tāds, kā dēļ Maijā sametās kauns. Taču vajadzēja viņu atdzīvināt. Nu viņš sita gandrīz brutāli. Pliķi tukšajā mājā skanēja netīkami skaidri. Maijā apstājās un noslaucīja pieri. Un piepeši viņš iztēlē ieraudzīja, sevi vienu pašu svešā istabā ar diviem līķiem uz grīdas un puskailu meiteni gultā, un viņš to pliķē nikni kā rupjš tēviņš. Viņš, Žiljēns Maijā, patlaban sita mazu, gultā guļošu meiteni, un uz grīdas savās asinīs mirka divi vīri. Un tas bija viņš, Žiljēns Maijā, kas tos nonāvējis.

Beidzot meitenes bālajos vaigos parādījās vājš sārtums. Zanna atvēra un uzreiz aizvēra acis.

-   Žanna! Maijā sauca, sizdams no jauna.

Šoreiz atskanēja vaids un apslāpēts nē. Meitene atvēra acis un atkal tās aizvēra. Maijā sita. Viņa tās atvēra trešoreiz, bet skatiens nespēja nekam pietverties. Viņas plaksti ik reizi aizkrita, it kā tos spiestu milzīgs smagums.

-   Žanna!

Viņš nemitējās meiteni modināt, cilāt izstieptās rokās ļengano masu, kas slīga atpakaļ gultā. Viņš nikni sita. Pļauka noskanēja pret Žannas vaigu kā šāviens. Visa seja nodrebēja, un viņa sāka automātiski mirkšķināt acis. Pamazām izklīda migla, kas tajās jautās. Maijā redzēja, ka Zannas skatiens apstājas pie viņa un pauž šausmas.

-   Nepieskarieties man! viņa kliedza.

-    Tas esmu es, Maijā sacīja. Vai jūs mani vairs nepazīstat?

Viņa izslējās gultā sēdus un apmuslsušu skatienu vērās Maijā.

-Jūs! viņa izsaucās. Un tie citi?

Maijā parādīja ar roku uz milža augumu. Izstiepies tas šķita vēl lielāks.

-   Otrs ir aiz gultas.

-    Vai viņi ir beigti? Žanna jautāja, pasliedamās uz elkoņa.

-   Jā..

-   Vai tas bijāt jūs?

-Jā.

-   Man ir bail, Žanna teica.

-   Viņi ir miruši.

-    Vai jūs viņus nošāvāt?

Maijā apstiprinoši pamāja ar galvu.

-            Ak tā, viņa noteica, un man šķita, ka šauj uz mani!

Viņa nolaida skatienu un apskatīja lielā līķa pēdas. Tas gulēja uz muguras, izstiepies visā garumā, abas kājas bija stīvas un mazliet ieplestas. Šķita, ka viņš piepilda visu istabu. Maijā sekoja meitenes skatienam un savukārt aplūkoja mironi.

-Cik viņš ir liels!

-   Jā, Maijā piekrita svešādā balsī.

-   Vai viņš bija garāks pārjums?

-Jā.

-    Nu, bet tagad, Zanna teica smalkā un apņēmīgā balstiņā, tagad viņš ir beigts. Viņš man vairs neko ļaunu nevarēs nodarīt.

Viņa negaidīti dzīvi pagriezās uz Maijā pusi.

-   Kā jūs sauc?

-    Maijā. Ziljēns Maijā.

-   Vai es drīkstu jūs saukt par Ziljēnu?

Viņas balsī bija saklausāms pat tāds kā prieks. Maijā stāvēja viņas priekšā nekustīgs, atsvešināts, tukšu skatienu.

-    Sauciet mani, kā vēlaties.

-    Bet kas jums noticis? Jums ir asiņaina seja.

-    Nekas, Maijā neskanīgi atbildēja.

Viņš pārlaida plaukstu pār seju.

-    Mēs abi cīnījāmies.

-    Vai tad jūs uzreiz nešāvāt?

-Nē.

-    Redz, kā, viņa izbrīnījusies sacīja. Kāpēc? -fcāpēc? Maijā atkārtoja.

-    Bet kas jums ir? Vai slikti jūtaties?

-Nē.

Zanna no jauna pavērās līķī.

-   Tagad viņš ir beigts.

Viņa sarauca uzacis un sacīja smalkā, skaidrā balsī:

-   Tas ir labi darīts.

-    Kas? Maijā satrūkdamies jautāja. Ko jūs tur runājat?

-    Es teicu, ka tas ir labi darīts.

Viņš paskatījās meitenē.

-   Ak tā, viņš svelpjošā balsī teica, tas ir labi, vai ne? Tas ir labi nostrādāts? Un jums šķiet, ka tas ir labi?

Viņa galīgi pārsteigta lūkojās Maijā. Pēc brīža viņš paraustīja plecus un, šķiet, sabruka sevī.

-   Turklāt, viņš pie sevis noteica, tā teiktu visi.

-   Vai jūs dusmojaties? Zanna padevīgi jautāja.

-   Nē, viņš noguris atbildēja, nē, es nedusmojos.

Viņš atkal stāvēja nekustēdamies, rokas nokāris gar

sāniem, tukšu skatienu.

-             Jums pārsista piere, Zanna teica. Vaina tūlīt jāizmazgā.

-             Nerunājiet ar mani, viņš iesaucās, piesperdams kāju pret grīdu.

-            Bet es neko sliktu nesaku, Zanna atbildēja, es tikai saku, ka vajag izmazgāt brūci.

Viņš pagāja dažus soļus pa istabu, pacēla pie mutes cigareti, paņēma šķiltavas un palika stāvam šķiltavām rokā, neiedegtu cigareti lūpās.

-             Ko mēs ar viņu darīsim? Zanna jautāja, ar izstieptu kāju rādīdama uz milzīgo līķi.

-    Nerunājiet ar mani! Maijā uzkliedza.

Viņš pārlaida plaukstu sejai, it kā nupat būtu pamodies. Tad pagriezās pret Zannu.

-    Ko jūs teicāt?

-            Viņi jāizliek uz ielas. Viņus paņems miroņu mašīna.

-    Miroņu mašīna?

-            Vai jūs to nekad neesat redzējis? Tā brauc garām pēc katras bombardēšanas.

Maijā izņēma no mutes neaizdegto cigareti un aizmeta to. Tad bridi pastāvēja nekustēdamies, nolaistām acīm. Viņš skatījās uz milža līķi.

-   Cik tas ir liels! Žanna teica.

-            Klusējiet! Maijā sacīja. Es jums saku pēdējo reizi klusējiet!

Iestājās klusums. Viņš pagāja vēl dažus soļus pa istabu.

-    Es sākšu ar mazāko.

Viņš apgāja apkārt gultai, noliecās, paņēma sīkā marodiera līķi aiz kājām un izvilka to istabas vidū.

-    Vai, Zanna izsaucās, izlēkdama no gultas, jūs taču viņu tā nevilksiet lejā? Tad, saprotiet, visas malas būs asiņainas! Jūs notraipīsiet man grīdu!

-   Jūsu grīdu! Maijā nikni iesaucās.

Viņš virzījās uz durvīm atmuguriski, vilkdams līķi līdzi.

-    Bet jūs taču neatstāsiet mani vienu ar to otro mironi! Zanna iekliedzās.

-    Tas jums vairs neko ļaunu nenodarīs, Maijā sakostiem zobiem teica.

Viņa iekrita gultā un sāka raudāt.

-    Ak, tikai ne asaras, viņš teica, Dieva dēļ, tikai ne asaras!

Nekad vēl pasaule viņam nebija šķitusi tik nereāla. Viņš atmuguriski kāpa lejā pa trepēm, vilkdams līķi aiz kājāfm. Ik uz pakāpiena tā galva dunēdama atsitās un grozījās pa labi un pa kreisi, it kā sīkais marodieris joprojām teiktu nē. Maijā nolika līķa kājas uz pakāpiena, pagrieza tam muguru un, no jauna satvēris kājas, turpināja kāpt. Tagad veicās ātrāk.

Piepeši līķis spēji apstājās, izraujoties no Maijā rokām. Viņš notenterēja vairākus pakāpienus viens pats, nozvārojās un pukstošu sirdi pieķērās pie margām. Pāris sekundes viņš stāvēja, pārliecies pār tām, un tik apstulbis aiz pārsteiguma, ka jautāja sev, ko viņš te dara, kur atrodas, vai nemostas no sapņa. Viņš atskatījās. Nē, līķis joprojām bija turpat. Kad Maijā pagriezās trepju līkumā, līķa roka bija iespriedusies starp diviem margu reliņiem, un līķis tagad gulēja, iesprūdis ar kreiso plecu, roka nokarājās kāpņu telpā, un mironis atgādināja dzērāju, kas brīnumainā kārtā noturējies kritienā. Maijā uzkāpa vairākus pakāpienus, nometās ceļos, lai satvertu roku, kura karājās tukšumā. Noliecoties viņa seja tuvojās sīkā marodiera sejai, un, kad viņš vilka roku uz savu pusi, galva uz ļenganā kakla paslīdēja viņam tuvāk un atspiedās pret plecu kā paļāvībā un maigumā. Maijā skatījās uz to. Tā bija gludena un diezgan glīta seja ar sīkiem, pareiziem vaibstiem. Tagad tajā nebija nedz ļaunuma, nedz samaitātības pēdu. Ar apaļajiem vaigiem un pavērtajām, mazliet pietūkušajām lūpām viņš izskatījās vājš, bērnišķīgs, mazliet svinīgs. Maijā juta, ka nosvīst no galvas līdz kājām.

Izvilcis savu nastu uz ietves, viņš atspiedās pret mūri un atvilka elpu. Iela bija gandrīz tukša. Tā bija ārpus kareivju plūsmas. Pat par spīti sagrautajam mājām tā joprojām izskatījās pēc mierīgas kūrorta ielas. Pār Maijā mirdzēja tā pati lielo brīvdienu saule, tās pašas dzidrās debesis. Dzīve turpinājās tāpat kā iepriekš.

Garam brauca kareivis ar velosipēdu. Maijā viņu pasauca.

-   Pasaki, vai tu zini, kur ir līķu mašīna?

Zaldāts apstājās un vaļēju muti skatījās Maijā. Viņam bija bālas, izvelbtas acis.

-   Līķu mašīna?

-    Jā, mašīna, kas aizvāc miroņus pēc bombardēšanas.

-    Es nekad par to neesmu dzirdējis, riteņbraucējs atbildēja. Līķu mašīna? Tātad miroņus aizved ar mašīnu? Vai tu vari iedomāties armiju,'kur tā notiek, augstais Dievs? Mirušos samet mašīnā citu uz cita, un drāž tik uz priekšu! Pasaule apgriezusies pilnīgi ačgārni!

-    Vai lu gribētu, lai būtu otrādi?

-    Un kā vēl! riteņbraucējs pavisam nopietni atbildēja. Un kā vēl! Es gribētu gan, lai būtu otrādi.

-    Vai tā dēļ? viņš jautāja, rādīdams uz līķi.

-Jā.

-    Vai tas tev draugs?

-    Nē, tas nav mans draugs.

-    Kāpēc tad tev jānoņemas un jāmeklē mašīna? Lai viņš guļ, kur guļ, ja nav draugs.

-    Nē, Maijā noteica.

-    To nu es nesaprotu, velosipēdists atbildēja. Ja tas nav draugs, atstāj tepat. Kāda tev gar to galu galā daļa? Tu noņemies kā sevis dēļ. Paliec sveiks!

Viņš atkal uzlēca velosipēdā un drīz pazuda aiz ielas stūra. Ak tu viens, Maijā norūca caur zobiem. Viņš nostājās ielas vidū. Bet iela bija tukša. Bridi viņš tur neizlēmīgi stāvēja.

-    Ei, vecīt! kāda balss sauca.

Viņš atskatījās. Tas bija tas pats velosipēdists, kas tikko, aizbrauca. Viņš aizminās līdz Maijā, nolika vienu kāju uz zemes, apsēdās riteņa seglos un satraukts raudzījās uz Maijā.

-    Es to redzēju, viņš pavēstīja.

-Ko?

-    Līķu mašīnu. Zini, vecīt, es domāju, ka tas ir joks, bet es to redzēju! Liela kravas mašīna ar platformu, un uz tās jukjukām samesti līķi. Šajā armijā tiešām ir jocīga kārtība, tu man piekritīsi, miroņus vizina automobiļos, bet dzīvie lai kāto kājām. Tā taču ir ačgārna pasaule!

-    Vai mašīnā bija zaldāti?

-    Jā, četri gabali. Trīs kabīnē, ceturtais uz kabīnes jumta. Viņi patlaban ieturējās iedomājies, desas luņķi

ar maizi! Ak tu nelieši! Tie jau nu neēdis konservus, vari būt drošs!

-             Nu, un vai tu pasacīji, lai viņi brauc šurp? Maijā jautāja.

-    Nē, velosipēdists izbrīnījies atbildēja, kāpēc?

-    Bet šis tips taču jāvāc prom!

-   Ak tā, riteņbraucējs novilka, to tu man nepateici.

-             Labi, Maijā sacīja, ko tu tagad darīsi? Vai griezīsies atpakaļ tajā pašā virzienā?

-Jā.

-             Vai garāmbraucot tu nevarētu pateikt mašīnas večiem, lai viņi iegriežas te?

-             Nu, piedošanu, zaldāts atcirta, ja tev patīk noņemties ar kaut kādu tipu, kas nav tavs draugs, dari

*    vien, kā gribi, es jau tev teicu, bet es tur neiejaucos.

-    Kāpēc?

-Tāpat vien, riteņbraucējs atbildēja.

-            Redzi, Maijā sacīja, tas tips nav mans draugs, bet savā ziņā tomēr biedrs es viņu pazinu.

-             Ak tā, tu viņu pazini! vīrs atsaucās. Uzreiz vajadzēja sacīt, ka pazini. Ja pazini, tā ir pavisam cita lieta. Tad es tavu lūgumu izpildīšu.

-Paldies.

Riteņbraucējs nostādīja pedāli taisni un uzlika uz tā kāju.

-             Bet vai tev neliekas, ka šajā nolāpītajā armijā dara ačgārni ar mašīnu vizina miroņus…

-            Un rnēš kājojam pa ceļu, kā mākam, Maijā turpināja. Vārdu sakot, ačgārna pasaule.

-             Kā tu saki, riteņbraucējs gandarīts sacīja, ačgārnā pasaule.

Viņš pazuda aiz stūra. Maijā palika viens ielas vidū. Pēc brīža parādījās kravas mašīna, kas viņam tuvojās.

Maijā ar zīmēm rādīja, lai apstājas. Uz kabīnes jumta sēdēja maza auguma tumšmatis jautrs un plecīgs, viņš pārraudzīja platformu, uz kuras kaudzē krāvās līķi haki formas tērpos.

-   Sveiks, draudziņ! viņš sauca, vicinādams desu.

-    Sveiks! Maijā atņēma.

No kabīnes izkāpa divi vīri. Viņi bija brangi un spoži, visa stāja pauda slepenu turību.

-    Vai tas ir tavs biedrs? viens no viņiem jautāja.

-    Nē, tas nav mans biedrs.

Viņi piegāja pie līķa. Viņi nesteidzās. Viņi klusēdami skatījās. Maijā mirkli likās, ka viņa klātbūtne ir traucējoša.

-      Tas ir viens netīrs darbs, sacīja karavīrs, kas jau bija runājis.

-       Ej nu ej! Palīdzi! uzsauca mazais melnūksnis. Kas tur nu tik sevišķs? Tu taču pats šo darbu izraudzījies. Tevi neviens nespieda. Vai tad tu neesi brīvprātīgais?

-   Labi jau labi, pirmais aizkaitināts atbildēja.

Šoferis izkāpa no kabīnes un, atspiedies ar muguru

pret motora pārsegu, aizsmēķēja cigareti. Tas bija liela auguma, labi noaudzis vulgārs vīrs ar mazām, uzsmailinātām Ūsiņām padegunē. Viņš sakrustoja kājas ādas getrās un raudzījās uz priekšu, it kā notiekošais viņu neskartu.

Divi vīri paņēma līķi viens aiz pleciem, otrs aiz kājām un gāja uz mašīnas pusi.

-      Iekāpt! Iekāpt, kungi un dāmas! mazais melnūksnis klaigāja. Kuram kārta? Vietas pietiek!

-       Šitais, viens no vīriem sacīja, pametis skatienu uz Maijā, nejūt cieņu ne pret vienu.

Viņi apstājās apmēram metra attālumā no mašīnas un sāka līķi šūpot no labās uz kreiso pusi.

-    Viens, divi reizē! melnūksnis kliedza. Viens, divi…

Abi karavīri reizē palaida līķi. Tas apmeta gaisā loku un ar mīkstu būkšķi uzkrita virsū citiem mirušajiem.

-            Viens un divi! sīkais melnūksnis klaigāja. Nu ir pilns! Vairs nevienu neuzņemam! Līdz nākamajai reizei pietiek! Uz priekšu!

Ar labo roku viņš it kā parāva iedomāta zvana auklu.

-            Tu pārspīlē, Žil, viens no diviem zaldātiem teica, pametis skatienu uz Maijā.

-            Vēl viens līķis ir otrajā stāvā, Maijā ierunājās. Bet tas ir pārāk smags, es nevaru viens pats dabūt to lejā pat vilkšus. Vai kāds nojums varētu man palīdzēt?

-    Tas neietilpst mūsu pienākumos, viens no zaldā. tiem atbildēja. Mūsu pienākums ir savākt līķus no ielām, nevis iet pa mājām tos meklēt. To dara citi.

-   Vai jūs negribētu izdarīt man pakalpojumu?

-    Nē, nē un nē, vīrs atbildēja.

-   Un tu?

-    Es? otrs pārjautāja. Es saku to pašu.

-             Bet varbūt tu vari man palīdzēt? Maijā jautāja šoferim.

-   Es esmu šoferis, šoferis atbildēja.

Tas izpūta dūmus un lēnām iztaisnoja getrās ieautās sakrustotās kājas.

-             Labi, es tev palīdzēšu, sīkais melnūksnis iesaucās no mašīnas augstumiem, es labprāt iešu, ja tu man par to iedosi smēķi.

-    Divus.

-    Nu, tad es eju! vīrelis možā balsī noteica.

Viņš rūpīgi nolika desu un maizi uz kabīnes jumta un, kājas kopā saspiedis, nolēca uz platformas. Atskanēja dobjš troksnis.

-     Piedošanu, kungi un dāmas, sīkais sacīja, atvainojiet, ja es nominu jums pēdas!

Ar roku atspiedies pret platformas malu, viņš mundri nolēca uz ietves.

-    Tu pārspīlē, Zil, viens no abiem zaldātiem teica.

-    Tie divi izliekas par jaunkundzēm, mazais melnūksnis sacīja, iedams blakus Maijā pa mājas gaiteni. Viņi cilvēku priekšā izliekas varen saldeni. Bet es dažu labu reizi esmu redzējis, kā viņi paklusām velk nost miroņiem laulības gredzenus. Tu man sacīsi kam miroņiem laulības gredzeni? Es jau neko nesaku, bet tā nu es tomēr nekad nerīkotos. Miroņi paliek miroņi, vai ne? Nabaga veči vairs neko neredz un neko nejūt. Tā nu tas ir, un nav nekādas jēgas izrādīt viņiem cieņu, ja vienīgais, ko var izdarīt, ir ierakt viņus zemē. Bet tas vēl nav nekāds iemesls zagt viņiem laulības gredzenus. Ne jau viņu dēļ, saproti pats, bet sevis dēļ. Tas paša dēļ ir pretīgi.

-    Jā, Maijā piekrita.

-    Vai tas tips tur augšā ir tavs biedrs?

-    Nē, tas nav mans biedrs.

-    Vai to piebeidza šķemba?

-    Nē, es.

-     Kā? mazais melnūksnis sacīja, apstādamies kāpņu vidū un cieši skatīdamies Maijā. Vai tu viņu nonāvēji? Kāpēc tu viņu nožmiedzi?

-    Viņš kopā ar puisi, ko nupat iemetāt mašīnā, patlaban izvaroja meiteni.

-    Tātad to puisi tur lejā ari nožmiedzi tu?

-Jā.

-    Tad tu esi nogalinājis divus? Divus vienā reizē? Deviņi pērkoni! Tad nu gan tev ir iekšas!

-    Zini, tas nemaz nav tik grūti, Maijā dīvainā balsī atbildēja, iedomājies tikai, tas nemaz nav grūti!

-   Paskaties, viņš piemetināja, izvilkdams no maksts revolveri, redzi šo mazo mēlīti, tu tikai nospied to ar pirkstu. Mazs spiediens, pavisam viegls, un šāviens iet vaļā. Tāpēc nav vajadzīgas nekādas sevišķas iekšas.

-            Baz to daiktu atpakaļ, mazais melnūksnis sacīja,

-    man to tādiem daiktiem bail. Bet divus! Saki nu vienam cilvēkam! Divus!

Šķita, ka viņš kaut ko pārdomā.

-   Tur nu ir jābūt neliešiem, to tu man teici pareizi. Divi pret mazu meiteni! Labi, ka nožmiedzi.

-   Vai tev tā liekas? Maijā jautāja.

Viņš atvēra istabas durvis. Melnūksnis tikko uzmeta skatienu milzeņa līķim. Viņš tiešā ceļā devās pie gultas. Zanna gulēja ciešā miegā.

-   Ko tu neteiksi!

Un pirmo reizi, kopš Maijā viņu bija ieraudzījis jautri vicinām rokas uz kabīnes jumta, viņš pārstāja smieties un rosīties.

Pagāja vairākas sekundes.

-   Saki nu vienam cilvēkam!

-   Vai iesim?

-   Laika pietiek, melnūksnis, galvu nepagriezdams, sacīja. Kaut kas traks! Cik smuka meitene! Dieviņ tētiņ! Cik viņa smuka!

Viņš pastiepa roku.

-    Neskaries klāt!

-   Nu, zini, melnūksnis sacīja, sašutis pavērdamies Maijā, es jau nu neesmu nekāds neģēlis! Es tavai skuķei pāri nedarīšu!

Viņš satvēra blūzes skrandu un saudzīgi to pacēla, lai paskatītos uz krūti.

-    Klausies, klausies, klausies, klausies, viņš teica, pieklusinādams balsi. Paskaties tikai uz šiem maza-

jiem pupiņiem! Ak tu nelieši tādi! Tad nu gan ir jābūt neģēlim! Bet ņem vērā vienā ziņā es viņus saprotu. Un tomēr kādam neģēlim jābūt! Es jau teicu labi, ka nokniebi!

Tajā brīdī Zanna pavēra acis.

Melnūksnis strauji atrāva roku.

-   Ziljēn, Zanna neskaidri nomurmināja.

Un tūlīt aizvēra acis.

-    Kas tas par Ziljēnu?

-    Tas esmu es.

-             Ak tā, tas nu ir interesanti! Mani sauc par Žilu. Vārdu sakot Zils un Ziljēns.

Viņš atkal sāka prātot.

-   Tad tā ir tava skuķe?

-Nē.

-   Nu jau gan tu muldi! Kāpēc tad viņa teica Žiljēn?

-    Nē.

-    Tas nav iespējams! melnūksnis vilies apgalvoja.

-    Ej nu ej! Paraug, kas par sīkām rociņām! Un tāds mīļš ģīmītis! Tas nekas, aizmidzis skuķēns izskatās tik mīlīgs! Nu, gluži kā tas mums uzticētos.

-    Vai iesim?

-    Vārdu sakot, viņš atsāka, pagriezies pret Maijā,

-    tā ir tava skuķe?

-    Es taču tev teicu, ka nē.

-    Ej nu ej! melnūksnis brīnījās.

Un viņš atkal izskatījās vīlies.

-   Labi, viņš atsāka, lai tā būtu. Bet tu viņu ņemsi priekšā, vai ne?

-Nē.

'Ko? melnūksnis neatlaidās. Tāds stalts puisis, kāds tu esi, un visādi citādi… Nu, tad tu pats nezini, ko zaudē! Šitais skuķēns ir pašā labumā! Es vienmēr esmu teicis īstais laiks ir sešpadsmit gadu. Vēlāk ir jau par vēlu. Es, vecīt, zinu, ko runāju. Piemini manus vārdus sieviete, kas nav sākusi sešpadsmit gadu vecumā, nekad nebūs laba gultā. Ja es būtu ministrs, es šajā lietā izdotu likumu. Es pavēlētu: “Vai jūsu skuķei ir sešpadsmit gadu? Nu, tad pie vīrieša. Un veicīgi! Nekādas liekas gudrošanas!” Es zinu, ko runāju. Saproti, vecīt, pilsoņu skuķenes, kad tām ir piecpadsmit vai sešpadsmit gadu, vēl spēlējas ar lellēm! Ar lellēm? Ar lellēm… Bet viņām būtu vajadzīgs pamatīgs pi…! Un bez kavēšanās! Es zinu, ko runāju. Vēlāk būs par vēlu. Piemini manus vārdus, tāda vairs nekad gultā neko nespēs. Sieviete iekšpusē ir ļoti sarežģīta, tu to pat iedomāties nevari. Līdzko viņai pietiekami agri nav vīrieša, viņa izkalst. Kad es tev saku: tās izkalst. Es jau zinu, tev var būt nevainīgas jaunavas divdesmit un pat divdesmit piecu gadu vecumā, un glītas no skata. Jā, no skata gan. Jā, smuka virspuse. Bet dzirnavas vairs neder nekam. Tās ir par ilgu gaidījušas. Tā nu tas ir!

-   Vai tu nāksi, vai nē?

-    Augstais Dievs, melnūksnis sašutis iesaucās, vai tad es nedrīkstu drusku paskatīties? Skatīdamies es tev viņu nesamaitāšu, vari būt drošs!

-   Ak tu debestiņ, viņš atsāka, palūk tikai, cik viņa balta un sārta, un tīra… Rau, es no šejienes redzu, ka viņa ir tīra. Tu vecīt, neticēsi, bet šitādas te skuķītes dažreiz mazgā dibengalu divas vai trīs reizes nedēļā, tas ir gluži neticami, un varbūt pat katru dienu! Saki, ko gribi, bet ir tomēr patīkami meņģēties ar skuķeni, kura mazgājas!

Viņš nopūtās.

-    Un palūkojies uz matiem! viņš nerimās. Kas par smalkiem matiņiem, iedomājies tikai! Gluži kā zīds!

Viņš pastiepa roku, lai tiem pieskartos, bet pusceļā aprāvās un tā arī palika, roku gaisā turēdams un dīvainu izteiksmi sejā.

-    Es neuzdrīkstos, viņš izbrīnījies sacīja, vērdamies Maijā. Es neuzdrīkstos. Vai tas nav jocīgi? Es neuzdrīkstos.

-    Nu, kā būs? Maijā mudināja.

-    Nedusmojies, melnūksnis sacīja, iesim!

Viņš pievērsās milzeņa līķim un nicīgi paspēra to ar kāju.

-    Sitais resnais blāķis! viņš noteica. Es vienmēr esmu sacījis: jo lielāks, jo dumjāks.

Kad viņi izgāja uz ielas, abi karavīri stāvēja, atspiedušies pret platformas malu. Viņi ēda un izskatījās pārsteidzoši spoži un dumji. Šoferis joprojām stāvēja pie motora, patlaban viņš smēķēja un vīlēja nagus. Viņš nerunāja ne vārda. Laiku pa laikam viņa skatiens pievērsās biedriem, bet, šķiet, neredzēja tos. Kad milzeņa līķis bija uzdabūts uz platformas, viņš izvilka no kabatas mazu ķemmīti, rūpīgi sasukājās, ielika ķemmīti a,tpakaļ futrālī un futrāli kabatā. Tad viņš ar elegantu žestu aizsvieda cigareti pār plecu, apmierināts noskatījās, kā tā nokrīt, un iekāpa kabīnē.

-    Es par to vēl padomāšu… mazais melnūksnis kliedza no kabīnes jumta. Zils un Ziljēns! Tas ir kaut kas traks, vai ne?

-   Nē, Maijā atbildēja, bet paldies par palīdzību.

Motors ierūcās, un Maijā noskatījās, kā mašīna

aizbrauc. Viņš stāvēja ielas vidu. Viņš nekustējās. Rokas ļengani nokarājās. Un viņš noskatījās, kā aizbrauc par Dzimteni kritušo mašīna, viņa nogalināto mašīna.

Kad Maijā iegāja istabā, Zanna atvēra acis. Viņš gāja tai klāt. Viņa apsēdās gultā, skatījās, kā viņš tuvojas, un piepeši pasmaidīja.

-   Žiljēn!

-    Kas ir?

-    Vai jūs viņus nogalinājāt?

-Jā.

-    Vai viņi ir pie durvīm?

-    Nē, mašīna viņus aizveda.

-    Ak tā, viņa sacīja.

Viņa vērās Maijā piesardzīgu, padevīgu un jautājošu skatienu.

-     Es saslaucīšu šo te, Maijā teica, skatīdamies grīdā sev pie kājām, un tad iešu prom.

Viņa izlēca no gultas un pārbijusies vērās viņā.

-   Tūlīt? Vai jūs tūlīt iesiet prom?

-Jā.

Viņa metās Maijā klāt, apķērās ap vidu un piespieda seju pie krūtīm. Viņš bridi stāvēja nekustēdamies, tad saņēma abas Zannas plaukstas sev aiz muguras un atvilka tās pie krūtīm. Viņa pacēla galvu. Viņas seja šķobījās bērnišķīgās sāpēs. Viņa atvēra muti, lai runātu, bet asaras smacēja nost. Viņa noraidoši purināja galvu, neatlaidīgi skatīdamās Maijā.

-    Dieva dēļ, Maijā iesaucās, nedariet tā!

Viņš saņēma meitenes galvu savās rokās.

-             Neatstājiet mani, Žiljēn, viņa raudādama lūdzās.

-    Es nespēju palikt pavisam viena šajā mājā. Es tagad vairs to nespēšu.

-    Kā tad viena? Un kur ir Antuanete?

-             Antuanete? Viņa vakar aizgāja pie draugiem, kas dzīvo divus kilometrus no šejienes.

-    Un vecvecāki?

-    Viņi ir miruši.

Maijā uzrauca uzacis.

-    Vai vakar?

-    Pirms diviem gadiem.

Viņš skatījās meitenē.

-             Jā, Zanna turpināja, vakar es teicu, ka viņi ir pagrabā, bet tā nebija taisnība. Tā mēs vienmēr teicām kareivjiem, kas ienāca mājā. Saprotiet, mēs nezinājām, kas jūs esat.

-    Tātad jūs šajā mājā dzīvojāt divas vien? Jau divus gadus? Kā tad jūs iztikāt?

-    Nu, mēs labi tikām galā. Es biju pasta ierēdne, bet Antuanete mazliet šuva.

-    Bet kāpēc jūs negājāt prom kopā ar Antuaneti?

Zanna paskatījās viņā spīdošām acīm.

-     Un kas tad notiktu ar māju? Māja pieder mums. Māja un visas mēbeles. Ja es to atstāšu, man to izlaupīs.

-    Bet tas taču ir neprāts! Te visapkārt krīt bumbas!

-     Antuanete arī tā teica. Viņa klausās tikai savās bailēs. Bet es negribēju iet prom. Ja es aiziešu, pēc kara mums vairs nebūs nekā. Tad mēs būsim uz ielas.

-    Un kur jūs būsiet tad, ja jūs nogalinās ?

-,'Mani, Zanna atbildēja, nenogalinās. Varbūt tas ir muļķīgi, bet es domāju tā ja es atstāšu māju, tai uzkritīs bumba, bet, ja es palikšu, mani atalgos un tai nenotiks nekas.

-    Jā, pirms kara es arī reizēm domāju tādā pašā garā.

Viņu pārtrauca spalgs kauciens. Viņš automātiski

nometās uz viena ceļa. Viņš uzreiz piecēlās un pavērās meitenē.

-    Vai kāpsim pagrabā? viņa jautāja.

Viņa piespieda abas rokas pie ausīm, jo sāka graut pretgaisa aizsardzības lielgabali.

-    Jā, Maijā atbildēja.

Viņš smaidīdams piemetināja:

-    Un cerēsim, ka jūs vēlvienreiz tiksiet atalgota.

Viņa sāka kāpt lejā pirmā. Viņa gāja tā, it kā ar visu augumu sajustu Maijā skatienu. Vienu vai divas reizes meitene atskatījās, krūtis izriezusi, un uzsmaidīja viņam. Maijā pamanīja, ka viņai joprojām mugurā ir saplēstā blūze. Pagrabs bija mazs un slikti apgaismots. Pie četrām sienām stāvēja četras lielas kastes, pilnas tukšu pudeļu. Un auklās, kas bija nostieptas pāri pagrabam, ciešās rindās karājās desas.

-    Cik daudz desu! Maijā apstulbis izsaucās. Tur jums pietiks visam mūžam!

-    Ko? Žanna kliedza.

-Tik daudz desu!

Žannu tās nemaz netraucēja, bet bija pakārtas tieši Maijā sejas augstumā, un viņam pat pieliecoties va-

*      jadzēja ar galvu tām pieskarties.

-    Ko nozīmē tāds daudzums tukšu pudeļu? Maijā kliedza.

Viņš redzēja Žannas muti paplešamies, bet, lai ari atradās tik tuvu, nedzirdēja ne vārda. Drausmīgais troksnis pieauga ar katru mirkli. Žanna ar abām rokām spieda ausis, bet Maijā zināja, ka tas neko nelīdz, ka tik milzīgai grandoņai nav pat vajadzīgas ausis, lai iespiestos cilvēkā. Tā iekļūst cilvēkā pa visām porām. No tās izvairīties nav iespējams.

Maijā nekādi nespēja domāt par bumbām, kas tūlīt tiks nomestas. Viņš skatījās uz desām, kas ciešās rindās karājās viņam ap galvu, uz pagrabā sakrautajām neskaitāmajām tukšajām pudelēm, uz Zannu, kas stāvēja pāris soļu attālumā kailām krūtīm zem blūzes skrandām, piespiedusi abas rokas pie ausīm. Žanna skatījās uz viņu. Viņš nojauta, ka meitene mēģina smaidīt, bet viņai tas lāgā neizdevās. Viņa ari vairs nemēģināja runāt.

Pretgaisa aizsardzības lielgabalu dārdoņa brīžiem

pēkšņi aprāvās, tad strauji atsākās. Maijā gaidīja bumbas, bet bumbas kā nekrita, tā nekrita. Kā vienmēr, Maijā bažīgi jautāja, vai viņam ir priekšnojauta. Priekšnojauta, ka viņš tiks nogalināts, vai, gluži pretēji, priekšnojauta, ka viņš izkulsies sveiks un vesels. Viņš lieku reizi nesaprata, ko īsti nojauš. Vai arī, pareizāk sakot, viņš domāja: šoreiz tu te paliksi, bet drīz pēc tam nosprieda: šoreiz tu vēl izspruksi veselu ādu. Viņš lauzīja galvu, kāda doma ir labāka. Varbūt šoreiz tu te paliksi, varbūt tieši tā viņam nesīs veiksmi. Vai gluži pretēji? Varbūt tiešām cilvēku nogalina tad, kad viņš domā tas notiks, un otrādi? Tiktāl ticis, Maijā kā vienmēr mēģināja sevi kaunināt un saukt par muļķi. Taču viņš zināja, ka arī tas ir tikai triks, šķietama noiešana no skatuves, lai pašam sev kaisītu smiltis acīs, un ka viņš sāks simtreiz no jauna

-    tāpat šķietami neieinteresēts bažīgi taujāt, ko īsti viņš domā, kāda doma būtu prātīgākā.

Kad nokrita pirmā bumba, Maijā juta tādu kā atvieglojumu. Pagraba puskrēslā Zannas acis iepletās un mirdzēja. Tās vērās Maijā aicinoši un lūdzoši. Aizritēja vairākas sekundes. Pēc tam bumbas sāka krist atkal un šoreiz cita aiz citas. Zanna pielēca viņam klāt kā atsperes sviesta un apķērās ar rokām ap vidu.

Zem kājām drebēja zeme. Visas tukšās pudeles sāka drebēt savos nodalījumos, nekārtīgi lēkādamas, it kā gribētu tikt prom no vietām. Tajā pašā laikā desas ap Maijā galvu sakustējās un metās dejā. Maijā, Zannas rokās cieši iekļauts, vairs pat domāt nevarēja pieliekties, lai no tām izvairītos. Viņš mēģināja tās pabīdīt nost, bet katra kustība tās iešūpoja, un auklas, kurās tās karājās, iedancinaja visu rindu. Bumbas krita un krita. Ar katru grāvienu māja drebēja aizvien stiprāk. Tukšās pudeles kastēs lēca aizvien augstāk. Tagad visas desas

dejoja auklās stīvi un neveikli ka marionetes, ko rausta diedziņos. Maijā pūlējās izvairīties no tām, saliecoties krustos, bet Zanna kļāvās klāt tik cieši, ka tādā stāvoklī ilgi nevarēja noturēties. Un galu galā viņš stāvēja kā stāvējis paceltu galvu starp desām kā lielu lodi starp ķegļiem. Bumbas joprojām krita, mājas drebēšana vairs nenorima. Divām trim pudelēm izdevās izlēkt uz grīdas, un desas ap seju metās gluži trakā dejā.

Virs galvas tagad bez pārtraukuma skanēja piķējošu štukasu kaukoņa, tad skaidri dzirdams bumbas svilpiens, bet beigās pavisam tuvu neizbēgama dzelžu žņerkstoņa, kā stacijā iebraucoša metro vilciena dārdoņa, taču tāda, it kā vagoni stateniski drāztos no debesīm pret zemi, ar drausmīgi pazīstamu pneimatisko bremžu kau« koņu, svelpjot izplūstošam gaisam, kad veras vaļā durvis. Eksplozija, kas tam sekoja, nebija nekas. To dzirdot, juta vienīgi atvieglojumu. Tas bija garām. Maijā jau gaidīja nākamās bumbas. Viņš izmisīgi tiecās tām pretī.

Noliecot galvu, viņš redzēja Zannas plecus raustāmies elsās. Viņa drudžaini kļāvās klāt gumu pie guma, vēderu pie vēdera, ik mirkli krampjaini raustoties, it kā gribētu iespiesties viņa augumā un tur patverties. Ap Maijā galvu desas joprojām dejoja uz visām pusēm, grozīdamās neveikli un atsperīgi. Laiku pa laikam tās līgani atsitās pret viņa seju, un brīžiem it kā pazobodamās papliķēja pa skaustu. Lai kur viņš pagrabā skatījās, redzam.« bija tikai tās sarkanas, apaļas un ērmotas. Vesela desu armija, dīvainā kārtā pakārta gaisā, lēkāja un raustījās reizē strauji un neveikli. Laiku pa laikam kāda pudele izlēca no^ kastes, dobji nobūkšķēja uz grīdas, pāris reizes apgriezās ap savu asi, tad palika guļot bēdīgā nekustībā, muļķīgi pavērtu kakliņa caurumu. Ap viņiem drīz mētājās piecas vai sešas. Maijā uznāca neizprotama vēlēšanās smieties.

Žanna pavērsa seju pret viņu un atvēra muti. Viņš nedzirdēja ne skaņas. Viņa vairākas reizes atvēra un aizvēra muti kā zivs akvārijā. Viņš noliecās un iekliedza meitenei ausī:

-    Es nedzirdu!

Viņa nolieca galvu un atkal paslēpa seju pie Maijā krūtīm. Viņi stāvēja apkampušies mazā pagraba drēgnajā krēslā: viņa skrandās saplēstā blūzē un viņš ar muļķīgi dancojošām desām ap galvu tās izskatījās pēc resniem vīriem, kas mēģina atdarināt gerlas, un ap viņiem tukšas pudeles, kas lēca gaisā šajā drausmīgajā un nebeidzamajā pasaules gala troksnī.

Tieši tajā brīdī Maijā pamodās iekāre. Viņš manīja to rodamies un pamazām, bet neatturami pārņemam visu augumu. Deniņos sāka pulsēt asinis, un nu viņš visiem spēkiem kļāva Zannu sev klāt. Viņa acis it kā aizmiglojās. Pagrabs uzreiz kļuva tumšs un nesaskatāms. Bija jauns augums, kas alkaini kļāvās klāt, un baismais troksnis visapkārt, un laiku pa laikam mīksti desu sitieni pa seju vai pakausi, un pudeles, kuras cita pēc citas lēca ārā no kastēm. Viņš spieda Zannu sev klāt, it kā gribēdams uzņemt to sevī, ieslēgt savā augumā, noslāpēt savā miesā. Viņu sagrāba tāds kā versmains spēks, un viņš savukārt sāka drebēt un drudžaini šūpoties pret meiteni, it kā arī viņš būtu laidies dejā. Tomēr bailes nebija viņu atstājušas. Tās joprojām glūnēja kādā apslēpta stūrīti. Viņš juta tās drebam zem iekāres. Viegli desu sitieni aizvien vēl bira pār galvu, un viņš to laikiem papurināja kā vērsis, ko kaitina banderiljero. Viņš rūgti, maniakālā degsmē iekāroja Zannu un reizē baidījās. Bailes karājas mata galā. Un iekāre tāpat. Un viņš, Maijā, pats šūpojās mata galā. Vai tad tā bija dzīve? Tukšas pudeles un dejojošas desas. Un viņš, Maijā, mata galā. Un arī Žanna mata galā. Un visas sievietes un visi vīrieši pasaulē, kas gaidīja, kad viņus nonāvēs. Maijā piepeši pacēla galvu un iesmējās. Viņam šķita, ka pār lūpām nenāk ne skaņa. Tomēr viņš smējās, un viņa pleci drebēja tik stipri, ka no muguras šķita viņš raud.

*

Kad viņi izkāpa no pagraba, Maijā paskatījās pulksteni un ieraudzīja, ka ir pusdienlaiks un biedri sāks bažīties viņa prombūtnes dēļ. Viņš jau grasījās atvadīties no Zannas, bet tad iedomājās, ka guļamistabas grīda joprojām ir vienās asinis un ka viņš nevar atstāt Zannai tās mazgāšanu. Viņš palūdza grīdas lupatu un bļodu, un, . abiem priekšnamā stāvot, notika nepatīkama vārdu pārmaiņa, jo viņa katrā ziņā to gribēja darīt pati. Beigu beigās meitene padevās, iegāja virtuvē un pēc brīža atgriezās ar visu vajadzīgo. Viņš kāpa pa trepēm pirmais.

Nometies ceļos tur, kur bija gulējis milzeņa līķis, viņš sāka ar lupatu uzslaucīt asinis. Kad drāna bija pilnīgi piemirkusi, viņš to virs bļodas izgrieza. Rokas acumirklī nokrāsojās sarkanas, un viņš tā rīkojās vairākas reizes. Zanna stāvēja viņam blakus noliektu galvu. Viņa nolūkojās, kā Maijā darbojas.

-    Dodiet man, pēc brīža viņa sacīja. Jūs neprotat uzslaucīt. Dodiet man grīdas lupatu. Pēc tam jūs ar savām lielajām rokām varēsiet to izgriezt, ja gribēsiet.

Viņš iedeva Zannai lupatu un, turēdams rokas gaisā, lai nenotraipītos, gaidīja, kad viņa pabeigs slaucīšanu. Kad lupata bija asiņu pilna, viņa pasniedza to Maijā, kurš to nogrieza virs bļodas. Viņi dažas minūtes strādāja klusēdami rāmi un biedriski kā jaunlaulātie, kas uzjautrinās, kopīgi uzkopjot māju.

-    Kārtībā ir, Maijā sacīja.

Viņš smagi piecēlās un palika stāvam nodurtām acīm. Viņš skatījās uz bļodu pie savām kājām. Tā bija pilna.

-        Es to visu nonesīšu lejā, Zanna rosīgi un mundri sacīja, un uznesīšu krūzi ūdens, lai mēs varētu nomazgāties.

Viņš gaidīja, turēdams rokas gaisā. Asinis žūstot kļuva melnas un stigras. Viņš dzirdēja troksni kāpnēs un saprata, ka Zanna slauka asiņu pēdas uz pakāpieniem. Kad viņa atgriezās, viņi nomazgāja rokas vienā bļodā, lai taupītu ūdeni, pēc tam viens pēc otra noskaloja seju. Zanna bija atnesusi divus dvieļus. Slaukoties Maijā redzēja, ka Zanna viņā cieši skatās.

-    Žiljēn.

Viņš uzrauca uzacis.

-  Nekas.

Viņa pēc brītiņa atsāka.

-    Vai jums nepatīk, ka saucu jūs par Ziljēnu.

-    Sauciet vien.

-Vai jūs tagad mazliet ieēstu? Vai jums neslāpst?

-    Nē, Maijā meloja.

-    Žiljēn?

-Jā?

-    Vai jūs mani vairs neatstāsiet?

Viņš skatījās meitenē. Viņa stāvēja Maijā priekšā nekustīga, izslējusies, skrandainu blūzi, balļpilnām acīm.

-        Kā neatstāšu? Protams, atstāšu. Ko tad lai es te daru?

Viņa nodrebēja no galvas līdz kājām kā iepļaukāta.

-    Bet kāpēc? viņa aizžņaugtā balsī jautāja.

-    Kā kāpēc?

-    Pēc visa, kas noticis, viņa dobjā balsī sacīja, es vairs nespēšu te dzīvot viena pati.

Viņas skatiens nenovērsās no mitrā plankuma uz grīdas.

-    Man šķiet, ka es visu laiku viņus abus redzu. Sevišķi mazo ar ļaunajām acīm, kas manī skatījās tur lejā, virtuvē.

Ak, Žiljēn, ja jūs zinātu! Tas bija drausmīgi! Lielais dzēra vīnu, neteikdams ne vārda. Viņš izskatījās pat diezgan bikls. Bet mazais sāka vērties manī pavisam ērmoti un ļauni, un tad viņš nāca man klāt, un piepeši saplēsa blūzi, viņš aizlieca rokas man aiz muguras un lādēdamies stūma uz otrā pusi. Tas bija drausmīgi, Žiljēn, es drebēju kā apšu lapa, bet man bija tik briesmīgi bail, ka es pat .nekliedzu, es nespēju pakliegt. Mazais skatījās šaurām ačelēm, neko nerunādams, un lauza manas rokas, un stūma uz viņa pusi, lādēdamies man aiz muguras. Ak, Žiljēn, kā viņš mani lādēja! Kā viņš lādēja!

-    Pietiek! Maijā piepeši uzkliedza.

Viņš klusēdams pagāja dažus soļus, tad atsāka mierīgākā balsī:

-    Ja jūs negribat dzīvot te, ejiet pie māsas, kura apmetusies pie draugiem. Tur jūs būsiet drošībā.

Žanna skatījās Maijā.

-   Un mana māja? Ja es to pametīšu, viņi to izlaupīs. Un kas mums paliks pēc kara?

-   Pēc kara! viņš atbildēja, plecus raustīdams. Vai šis karš kādreiz maz beigsies? Vai tiešām jūs spējat domāt par to, ko darīsiet pēc kara?

-   Tā ir mana māja.

-   Gan jau jūsu mājai noteikti uzmetīs bumbu.

-    Nē, viņa dedzīgi iesaucās, tai neuzmetīs bumbu, ja es palikšu te.

-    Vai nu jūs paliksiet vai nepaliksiet, tas neko nemainīs.

-   Ak… Zanna iesaucās.

-            Dariet, kā zināt, viņš sacīja, plecus paraustīdams,

-    bet es…

Viņa raudzījās Maijā šausmu pilnām acīm.

-    Ziljēn, es jūs lūdzu, nepametiet mani. Tagad jūs nevarat mani pamest.

-   Tagad?

-   Ak, viņa neatbildējusi izsaucās, es viņus redzu visu laiku. Ik reizi, kad kāpšu augšā pa trepēm, es dzirdēšu, kā viņi ap mani ložņā.

-Tas ir muļķīgi, jūs baidāties no miroņiem un nebaidāties no bumbām. Mirušie neko jums nedarīs.

-    Man bail, viņa čukstēja.

-   Bet, Dieva dēļ, ja jums tik ļoti bail, ejiet pie Antuanetes un palieciet pie viņas!

-   Nē, Žanna apņēmīgi sacīja, es palikšu te.

Viņš aizsmēķēja cigareti un brīdi klusēdams vēroja

meiteni.

'-i Vārdu sakot, viņš salti sacīja, jūs gribat palikt un sargāt māju, un jūs gribat, lai es palieku sargāt jūs.

-   Bet kāpēc tad jūs nevarētu palikt, ja jau es lūdzu?

-   Man negribas, un tas ir viss.

Brīdi valdīja klusums.

-   Patiesībā, Zanna sacīja svelpjošā balsī, jūs negribat palikt tāpēc, ka baidāties no bumbām. Jūs esat gļēvulis!

Maijā smaidīja.

-    Ak tu negantais sievišķis, viņš mierīgi sacīja. Viņa vairākas reizes pamirkšķināja acis, bet neko

neatbildēja un nekustējās.

-             Turklāt, viņš piemetināja, tā ir taisnība man bail no bumbām. Jūs taču baidāties no miroņiem, vai ne? Katram savas bailes.

-    Man nav bail.

-    Nu, tad jau viss kārtībā.

Viņa skatījās Maijā dusmās zvērojošām acīm.

-    Ja jau gribējāt mani pamest, tad labāk būtu ļāvis viņiem darīt, ko viņi gribēja!

-   Tagad jau es ari sāku par to domāt.

-    Ak, Žiljēn, kā jūs iedrošināties kaut ko tādu teikt?

-     Bet, augstais Dievs, to taču pateicāt jūs, nevis es. Nu, sakiet reizi par visām reizēm vai iesiet pie Antuanctes vai nē?

-    Nē, viņa atbildēja, piecērtot kāju pie grīdas, nē un simtreiz nē! Es savu māju neatstāšu!

-    Nu, tādā gadījumā palieciet sveika, viņš sacīja.

Meitene skatījās Maijā, neņemdama roku, ko viņš

sniedza, un viņas acis bija asaru pilnas.

-    Klausieties, vai tad jūs mani nemīlat?

Maijā apstulbis pavērās Zannā.

-    Kaut kas traks! Vai tad par to ir bijusi runa?

-            Bet pasakiet, Žiljēn, pasakiet, vai tiešām jūs mani itin nemaz nemīlat? Pat mazdrusciņ nē?

-Ja gribat zināt, es jūs cienu, jo jūs esat drosmīga… Jā, galu galā savā ziņā jūs esat drosmīga. Un, tā kā esat skaista, es viegli jūs iekārotu.

-            Es nezinu, kāpēc jums to saku, viņš nikni piemetināja, jūs pati to zināt tikpat labi kā es. Bet tam nav nekādas nozīmes.

-            Ak, viņa žēlā balsī iekunkstējās, es jau zināju, ka jūs mani nemīlat. Pat mazdrusciņ nē. Un man pat liekas, ka jūs uz mani dusmojaties.

-    Es uz jums dusmojos?

-    Jā, jūs uz mani dusmojaties un atstāsiet te vienu.

-    Jums taču nav te jāpaliek vienai pašai, viņš pēdējiem spēkiem atbildēja. Ejiet pie Antuanetes!

-    Ak, Ziljēn, man tik briesmīgi bail! Un jūs mani tā pametīsiet! Jūs negribat atzīties, bet īstenībā jūs uz mani dusmojaties.

-    Es uz jums nedusmojos! Maijā iekliedzās.

Strīds tik daudzas reizes bija nonācis strupceļā un

sācies no jauna, ka viņa pati vairs lāgā nesaprata, ko runā. Viņš jutās reizē samulsis, aizkustināts un izmisis.

-     Jā, jūs uz mani dusmojaties! Zanna atkārtoja, rokas lauzīdama. Jūs uz mani dusmojaties, jo manis dēļ esat nogalinājis divus cilvēkus.

-    Nē, Maijā teica.

-    Ak, Dieva dēļ, apklustiet, viņš piepešā niknumā iesaucās.

-    Žiljēn!

-    Nē, Maijā kliedza, es iešu, vai dzirdat: es iešu!

Viņš paspēra soli uz priekšu. Tajā pašā mirklī meitene piekļāvās viņam klāt, apvija rokas ap kaklu. Viņa skūpstīja Maijā seju uz labu laimi, apberot to ar maziem, ātriem skūpstiņiem. Viņš redzēja Zannas lūpas lidināmies acu priekšā, meitenes mute bija svaiga, sārta un neveikla kā kucēna purniņš.

-    Žiljēn!

-    Laidiet mani vaļā!

-     Nē, viņa aizelsusies sauca, nē! Es jūs mīlu! Es jūs mīlu!

Viņš mēģināja atraisīties, bet viņa turējās klāt ar pārsteidzošu spēku. Viņa turpināja skūpstīt Žiljēna seju. Viņa spiedās tam klāt, cik jaudas.

-    Žiljēn, viņa čukstēja, ņem mani!

-    Nelietīgais skuķis!

-    Ņem mani, viņa čukstēja, ņem mani!

Viņi cīnījās seju pret seju. Viņa bija apvijusi rokas ap Maijā kaklu, un tagad turēja to ar apbrīnojamu spēku. Viņš nikni rāva meitenes rokas un droši vien nodarīja viņai lielas sāpes, bet viņa turpināja apbērt Maijā seju ar skūpstiem. Viņš juta Zannas silto elpu pie savām lūpām.

-Tagad, Žiljēn! Tagad! Tagad!

-             Nelietīgais skuķi, viņš sakostiem zobiem sacīja,

-    vai tu to visu dari savas mājas dēļ?

-    Nē, Žiljēn, nē, ne tāpēc, es tev mīlu!

-    Laid mani vaļā, viņš pārskaities sacīja.

Viņa meklēja Maijā lūpas. Viņš juta viņas miklo un silto muti uz sejas. Viņas augums piekļaudamies saspringa. Viņš juta to brīnumaini drebam. Viņš lādējās •muti pret muti, viņa neklausījās un kļāvās klāt aizvien ciešāk. Viņš juta, ka deniņos sāk pulsēt asinis.

-    Palaistuve! viņš griezīgā balsī uzsauca. Ja to tu gribi, vajadzēja ļaut, lai to pastrādā citi!

Žannas rokas noslīga gar sāniem. Viņa pagāja nost. Viņa neteica ne vārda. Viņa paskatījās uz Maijā, un viņas skatiens bija neizturams.

-   Nu, vai cauri ir? viņš jautāja.

-    Ejiet prom.

-   Lielā mīlestība beigusies? viņš rupji noprasīja.

-    Ejiet prom.

-   Jā, viņš sacīja, es iešu.

Viņš nekustējās. Meitenes acis dega. Viņš nevarēja aiziet, tāda skatiena pavadīts.

-    Palaistuve! viņš sakostiem zopbiem šņāca. Tie abi tēviņi tevi sakairināja, vai ne? Un arī tas, ka es viņus nogalināju?

-    Ejiet prom.

Nu jau bija par vēlu. Viņš nevarēja aiziet, tāda skatiena pavadīts. Viņš nevarēja to paņemt līdzi uz visiem laikiem.

-   Vai to tu gribēji, viņš dobjā balsī jautāja, vai to tu gribēji, ko?

Es esmu neķītrs, viņš ar tādu kā prieku nodomāja. Piepeši viņa paspēra soli uz priekšu un iesita Maijā. Viņš dažas sekundes stāvēja nekustēdamies, sajuzdams pliķi degam uz vaiga. Viņš sajuta milzīgu atvieglojumu.

-    Ak tu man sitīsi, viņš teica klusā un draudīgā balsī, nu tu mani sitīsi, ko?

Viņa piepeši pakāpās soli atpakaļ. Šķita, ka palaista vaļā atspere. Viņš sāka smagiem soļiem viņai tuvoties. Iedams viņš juta, ka ar katru soli vairāk un vairāk nospiež meiteni ar savu svaru. Zibenīgā mirklī viņš atcerējās, ka pats to nesen sajuta, kad milzenis tuvojās viņam. Bet tagad ar svaru nomāca viņš. Viņš meitenei vēl nebija pieskāries, bet juta savu svaru uz viņas.

Zannas acis iepletās, viņa atvēra muti, lai kliegtu. Viņa atkāpās soli pa solim, pievērsusi skatienu mežonīgajaV sejai, kas nāca aizvien tuvāk. Piepeši viņa sajuta aiz muguras sienu.

-Tu taču gribi, Maijā atkārtoja, vai ne? Tu gribi?

Viņa balss bija neizteiksmīga, dobja, it kā mehāniska. Viņš uzlika abas rokas uz Zannas pleciem un pats izbrīnījies skatījās uz savām plaukstām. Tās maniakālā apsēstībā plēsa nost to, kas bija palicis pāri no Žannas blūzes skrandām lēveri pēc lēvera. To darīja viņa rokas. Viņš skatījās, kā tās plēsa un rāva drānu, pats tās nepazīdams. Parādījās Zannas krūtis pilnīgi kailas.

-   Žiljēn!

Viņa locījās viņa rokās. Viņš turēja meiteni aiz pleciem un nolūkojās viņas trauslajā augumā.

-   Laidiet mani vaļā!

Piepeši, noliecies pavisam tuvu meitenes sejai, viņš necilvēciski ierūcās. Rūciens noskanēja kā pērkona grāviens. Viņa sastinga kā hipnotizēta. Viņš sakļāva rokas ap Zannas augumu, noliecās un iekoda viņai krūti. Viņa apslāpēti iekliedzās un sāka cīnīties pretī. Viņš juta Zannas nagus skrāpējam seju.

Viņš neapzinājās, ka nes meiteni uz gultu. Viņa acis bija aizplīvurojušās, un viss ap viņu vērtās neskaidrs un nesaprotams. Kada balss zem viņa sacīja: “Nē, nē, nē!” Tā bija tāla un vāja balss, izbiedēta bērna balss tunelī. Viņš sajuta svilinošas sāpes uz sejas. Viņš taustījās apkārt, satvēra abas rokas vienā un saspieda. Viņa gulēja apakšā smalka, vāja, dreboša. Viņš svētlaimīgi sajuta pats savu svaru.

Svētdienas pēcpusdienā

-    Klāt gan! Pīrsons sacīja. Domājām, ka esi pagalam. Aleksandrs bija gaužām nobēdājies.

-   Kur viņš ir?

-   Aizgāja pēc ūdens, ko mazgāt traukus.

Viņš smaidīja.

-   Un lādējās kā traks, jo bija tava kārta.

Maijā apsēdās parastajā vietā pie kulbas labā priekšējā riteņa.

Pirsons sēdēja viņam pretī, ar muguru atspiedies pret sanatorijas mūri, un piebāza pīpi. Viņš to darīja rūpīgi, lēnām un nosvērtam kustībām. Maijā klusā izbrinā vēroja, kā viņš to dara. Šķita, ka piepeši viņš Pīrsonu vairs nepazīst. “Pīrsons,” viņš domās sacīja, “abats Pīrsons, tavs biedrs, tu taču to labi zini!” Viņi abi bija blakus astoņus mēnešus, un nu viņš skatījās uz biedru tā, it kā būlu pirmoreiz ieraudzījis, kā abats mierīgi sēž un ar īkšķi pieblietē tabaku pīpes galviņā: jauns garīdznieks karavīra formas tērpā, kurš mierīgi gaida, kad kļūs gūsteknis vai varbūt mirs. “Pīrsons,” Maijā domās atkārtoja. Viņš izbrīnījies skatījās biedrā. Tajā brīdī Pīrsons pacēla galvu un uzsmaidīja viņam. Tas bija Pīrsona smaids. Un, kad viņš tūlīt ierunāsies, tā būs Pīrsona balss. Un viņš runās par to, par ko Pīrsons aizvien ir runājis. Un tas bija Pīrsons, kas sēdēja viņam pretī, atspiedies pret sanatorijas mūri, ierastām pirkstu kustībām blietēja tabaku, kura grasījās birt ārā no pīpes galviņas. Un Maijā viņu vairs nepazina. Bet tas taču ir Pīrsons, viņš sev sacīja, tu labi zini, ka tas ir vecais, labais Pīrsons! Un viņš piebāž pīpi, kā vienmēr to ir darījis. Maijā skatījās abatā izbrīnījies, it kā tikko mostos no sapņa.

-    Kas tev noticis? Pīrsons smaidīdams jautāja.

-    Nekas!

-     Cik tu ērmots izskaties! Kas tev sejai? Izskatās, it kā tu būtu saskrāpēts.

-.p'as nekas.

Maijā pārlaida plaukstu pār seju.

-    Un kur ir pārējie?

-    Tiesa, tu nezini… Vai gribi ēst?

-Jā.

-     Aleksandrs tavu daļu pataupīja. Tev būs krietns ēdamais, vari būt mierīgs.

Pīrsons piecēlās, atvēra kulbas durvis un triūmfējoši pasniedza Maijā bļodiņu.

-     Vista! Kaut kas traks! Ko tu par to domā? Vista! Tas ir lieliski! Vistas cepetis nākamajiem gūstekņiem!

-    Derī? '

-    Tieši tā. Jā, vai zini, ka viņš mūs pamet?

-    Ak tā?

-            Jā, viņš mēģinās izsprukt sveikā, pārģērbties civildrēbēs, iemitināties kādā fermā, kad ieradīsies friči.

-    Kad viņš iet prom?

-   Jau aizgāja. Nupat viņš no mums atvadījās.

-             Un vista, Pīrsons smaidīdams turpināja, ir atvadu dāvana. Deri ļoti nožēloja, ka tevis nav.

Maijā bija noliecies pār bļodiņu un nepacēla galvu.

-            Tā nav taisnība, viņš vienmuļā balsī iebilda, Deri nepavisam nenožēloja. Viņam tas galīgi vienalga.

-   Nē taču, kāpēc tu tā saki?

-Tāpēc, ka tā ir.

-    Man tā neliekas.

-            Man gan. Un pierādījums ir tas, ka man arī ir gluži vienalga.

Brīdi valdīja klusums, tad Pīrsons atsāka:

-   Arī Pino mūs atstāj.

-            Ko? Maijā iejautājās, pārtraucot ēšanu. Tas ari mūs atstāj!

-            Viņš nupat satika savus novadniekus. Viņš turēsies kopā ar tiem.

-    Sīkais nelietis.

Viņš runāja neizteiksmīgā, it kā mehāniskā balsī, gluži bez dusmām. Piepeši kāda ēna aizsedza sauli. Viņš pacēla galvu.

-    Re, tu, abat, vēl esi tepat!

Tajā brīdī viņš ieraudzīja Maijā.

-            Ak klāt gan, velna bērns tāds! Tu esi klāt, jods tevi rāvis, velna bērns tāds! Tu esi te, palaistuves uzsitēj, deviņi pērkoni!

Pīrsons nolieca galvu uz sāniem un lietpratēja tonī savā maigajā balsī sacīja:

-             Gluži labi! Vēl mazliet plašāku vērienu, tad varbūt…

Aleksandrs skatījās uz Maijā, un viņa dusmas izgaisa.

-            Bet kas ar tevi ir? Tu esi saskrāpēts? Kāds ģīmis! Kas tev atgadījies?

-    Nekas, Maijā atbildēja.

Viņš piepeši sāka kliegt:

-    Nekas, vai dzirdi! Nekas!

-     Labi jau labi, neviens tevi nespiež runāt, Aleksandrs teica. Bet kā tu, jods parāvis, varēji nokavēt veselu stundu! Domājām, ka esi beigts. Bet runā taču, Dieva dēļ, atbildi!

Pēc brīža viņš piemetināja:

-    Atbildi, kad tev prasa!

-    Es ēdu.

-    Labi, — Aleksandrs noteica.

Viņš nolika kannu zemē sev pie kājām un uzsvērti pagrieza Maijā muguru.

-    Tas nekas, kirē, ka es lietoju rupjus vārdus, tu esi neparasti iecietīgs.

-    Ej pierodu.

-    Un arī pie cūciskiem notikumiem.

-     Es pierodu, Pīrsons atbildēja, smaidīdams kā svētā jaunava.

-     Vai tagad visi kirē ir tādi kā tu? Vai tu esi izņēmums?

-    Ir gan tādi, gan citādi.

-   Jezuīts!

-    Tas ir kas nedzirdēts, Pīrsons atbildēja, tu mani nosauc par jezuītu tieši tajā brīdī, kad es runāju patiesību.

Aleksandrs grozījās ap Maijā kā resna, bažīga vista ap slimu cāli.

-     Apsēdies taču, Dieva dēļ, Maijā teica, galvu nepaceldams.

Aleksandrs apsēdās, tad noguldīja plaukstas plakaniski uz ceļgaliem un izrieza krūtis.

-             Redz, kā, viņš teica, kungs nokavējas veselu stundu. Kungs nosvīst brīdī, kad jāiet pēc trauku mazgājamā ūdens. Un, kad kungs ierodas, viņš mani lama!

Pagāja krietna pusminūte, pirms Aleksandrs atvēra muti no jauna.

-   Vai tu negribi, lai pagatavoju tev mazliet kafijas?

-Nē.

-   Vai gribi vīnu?

-   Ja iespējams.

Aleksandrs aizgāja pēc savas krūzes, noskaloja to ūdens kannā, piepildīja un pasniedza Maijā. Maijā to izdzēra vienā paņēmienā. Aleksandrs krūzi izskaloja un atkal pakāra pie kulbas durvīm.

-    Es tomēr uzvārīšu tev kafiju.

Viņš uzlika dažus koka gabalus uz ugunskura oglēm un, nometies uz viena ceļa, sāka pūst. Pelni lidoja viņam visapkārt, un viņš sāka klepot.

-   Aleksandr, Maijā sacīja, tu esi foršs puika.

Aleksandrs pacēla galvu un pavērās viņā sašutis un

pārsteigts.

-            Foršs puika? viņš ierūcās. Kas tev uznācis? Vai tu varbūt jūc prātā? Foršs puika? Foršs puika? Es tev sadošu pa kaklu, foršais puika, tu!

Viņš turpināja pūst oglēs. Cirtainā bārda skārās pie zemes.

-   Vai zini, ka Deri mūs atstāj?

-Jā.

-            Un Pino arī. Viņam, nabaga Pino, bija ļoti neērti man to pasacīt. Pino ir krietns zēns. Viņš Un viņa automāts! Man tiešām patīk Pino, kurš atgādina multiplikācijas zīmējumus.

Maijā pacēla galvu.

-    Vai tu nevarētu likt mani mierā ar savu Pino un viņa mašīnpistoli?

-    Labs ir, Aleksandrs sacīja.

-   Un kas te īsti notiek, viņš pārskaities turpināja, vai tad te vairs nedrīkstēs muti atvērt?

-   Vai es arī varētu dabūt kafiju? Pīrsons jautāja. Es labprāt izdzertu vēl vienu tasi.

-    Pēc desmit minūtēm, abat. Es uzvārīšu mums visiem trim.

-    Labi, Pīrsons pieceldamies sacīja. Pa to laiku es iešu ievākt ziņas.

-   Jauki. Un šoreiz uzzini, cikos īsti friči ieradīsies.

-   Ar minūtes precizitāti, Pīrsons pār plecu noteica.

Maijā piecēlās un gāja apsēsties Pīrsona vietā. Aleksandrs pūta ugunskurā. Laiku pa laikam viņš uzmeta draugam pa skatienam. Maijā sēdēja nekustēdamies, atspiedies ar elkoņiem pret ceļgaliem. Viņš nesmēķēja. Viņš tukšu skatienu vērās savā priekšā.

-    Nu, kas ir? Aleksandrs jautāja.

Maijā tik strauji pielēca kājās, ka aizķēra ūdens kannu un apgāza to.

-   Tā nu ir! Aleksandrs teica, neizkustēdamies no vietas. Trauku mazgājamais ūdens! Vai tu tiešām nevarēji būt uzmanīgāks? Šoreiz tev pašam būs jāiet pakaļ.

Maijā skatījās ūdenī, kas lēnām izplūda pa putekļaino zemi. Pēc tam viņš apsēdās atkal un pārlaida plaukstu pār seju.

-   Aleksandr, viņš klusām sacīja, es nupat nogalināju divus tipus.

-    Tu, Maijā, Aleksandrs piēceldamies izsaucās, -

tu!

Maijā skatījās viņā un izmocīti smaidīja.

-Es.

-   Divus frančus?

-            Redz kā, tiešām, Maijā sacīja, es par to nemaz nebiju iedomājies. Vienīgie, ko šajā karā man izdevies nogalināt, ir divi franči!

Viņš atkal atspieda galvu rokās.

-Nu?

-   Ko? viņš kā atmozdamies jautāja.

-   Kāpēc tu viņus nogalināji?

-   Viņi izvaroja meiteni.

-    Nelieši!

Maijā paraustīja plecus.

-    Man arī sākumā tā likās. Bet pēc tam es arī…

-Tu taču ne…

-             Jā. Nu, gluži tā nebija. Sākumā viņa pati piedāvājās.

-   Tas vairs nav tas pats.

-   Ak, es nezinu.

Viņš vēlreiz pārlaida plaukstu pār seju.

-            Tas viss ir tik neskaidri… Varbūt viņa nebūtu piedāvājusies, ja pirms tam nebūtu to divu tipu.

Aleksandrs sēdēja, noguldījis plaukstas uz ceļgaliem un izslējis elkoņus.

-Varbūt tomēr jā.

-    Bet tas vēl nav viss. Tagad viņa mājā baidās.

-   Kur ir viņas māja?

-   Braijdinā.

-             Augstais Dievs! Aleksandrs iesaucās. Labāk būtu, ja viņa ietu prom.

-Tur nekā nevar darīt. Viņa ir bārene, un māja viņai ir vienīgais, kas pasaulē pieder.

Viņš paņēma no zemes kādu skaidu un sāka to grozīt pirkstos.

-    Un viņa gribēja, lai es palieku pie viņas.

-     Ak tā, Aleksandrs sacīja, un tev liekas, ka tāpēc viņa…

-    Es nezinu.

-     Nu, un ko tad tu tagad darīsi? Aleksandrs dzīvi iejautājās.

-     Bet neko! Protams, neko! Neko! Ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt? Es taču esmu te, vai ne? Kopā ar biedriem. Pie sanatorijas kopgalda biedriem. Zijdkotas sanatorijas kopgaldā kopā ar Aleksandru un Pīrsonu. Es esmu te, vai tad nē? Es esmu te, es, Ziljēns Maijā, nākamais gūsteknis, Zijdkotas sanatorijas kopgaldā kopā ar saviem labajiem biedriem…

-   Turi muti.

Aleksandrs ielika dažus koka gabaliņus ugunskurā.

-    Vai tu nemēģināji viņai iestāstīt, ka jāiet prom?

-    Es darīju visu, kas bija manos spēkos.

-    Tagad, kad ir viena, viņa varbūt izšķirsies aiziet.

-    Nē. Viņa drīzāk nomirs aiz bailēm, bet paliks.

-   Tad jau iznāk, ka tur nekā nevar darīt?

-    Nevar gan.

Brīdi valdīja klusums. Tad Aleksandrs ierunājās:

-    Vai tu atgriezīsies pie viņas?

-Nē.

-    Tas būtu neprāts.

-    Ja, Maijā atbildēja, tas būtu neprāts.

Piepeši viņš vulgārā tonī piemetināja:

-    Es taču neesmu traks!

Un viņš skarbi iesmējās, bet Aleksandrs novērsa skatienu.

-    Par to'varētu uzrakstīt fabulu, Maijā teica. Divi tipi izvaro jaunu skuķi. Es tikumīgi nogalinu abus tipus. Un pēc tam izvaroju meiču.

Viņš no jauna piespiesti iesmējās.

-    Vai tas nav jocīgi, ko?

-    Nedomā par to vairāk. Kā nu tas ir, tā ir, un viss.

-     Bet, pie joda, Maijā pieceldamies izsaucās, tieši to cs nekādi nespēju saprast. Es taču galu galā tomēr neesmu nekāds neģēlis.

-    Noteikti neesi, Aleksandrs piekrita.

Maijā stīvi skatījās viņā:

-    Ak tu tā domā? Tev tā liekas? Nu, tad klausies! Kad es nokniebu lielo rupekli, kas mani bija iekaustījis… Vārdu sakot, es tev pastāstīšu… Palika vienīgi mazais, sīks marodieris… Un vai zini, ko es izdarīju? Kā tev šķiet, par ko es domāju? Ka es viņam pateikšu, lai vācas prom? Tas puika trīcēja bailēs. Viņš spiedās pie sienas kā žurka. Kā maza, smirdīga un sprukās nokļuvusi žurka. Un es gāju uz priekšu. Es biju tik vājš, ka turējos pie sienas, lai nenokristu. Un viņš izmisīgi purināja galvu, it kā teiktu nē… tā purināja… Viņš skatījās uz mani pārbiedēta dzīvnieka acīm un purināja galvu.

-    Un tad?

Maijā ar kabatdrānu noslaucīja lūpas.

-    Un tad es šāvu. Un tas ir viss.

-   Tiešām, Aleksandrs pēc brīža sacīja.

Viņš nometās uz viena ceļa un pūta ugunī.

-    Nedomā par to. Tā nu tas ir noticis, un tas ir viss.

-    Jā, Maijā drudžaini piekrita, tev taisnība, tā tas notika, un tas ir viss. Es būtu varējis tam puikam likt, lai vācas. Bet taisnība ir arī tā, ka nekas tāds man neienāca prātā. Saproti es neiedomājos. Es nogalināju otru arī. Man vajadzēja nogalināt otru arī. Redz, kā tas notika.

Kā aizsapņojies viņš pacēla cigareti pie lūpām. Pēc tam viņš paskatījās uz Aleksandru, un viņa acīs parādījās bērnišķīgi lūdzoša izteiksme.

-   Es tiešām negribēju nevienu nogalināt.

Aleksandrs piegāja klāt un uzlika roku Maijā uz pleca.

-    Nabaga vecīt, viņš teica.

-    Nepieskaries man! Maijā nikni iekliedzās.

Un atkal griezīgi iesmējās.

-    Vai vari iedomāties, ko es izjutu, kad abi tipi gulēja uz grīdas? Vai tu vispār spēj to iedomāties? Nu, tad uzmini, uzmini!

-   Liecies mierā.

-   Vienu mirkli es izjutu tīru prieku. Saproti, viņi, šie tēvaiņi, piepeši man paklausīja.

Mirkli klusējis, viņš gandrīz čukstus turpināja:

-   Viņi gulēja, un abi bija kļuvuši ļoti paklausīgi.

-    Nelieti!

-    Redzi nu! Maijā sacīja. Redzi nu! Tiesa, tas mirklis nebija ilgs. Tas uzreiz pārgāja. Un tad es jutos… pamatīgi piemuļķots.

-    Kāpēc?

-    Es nezinu.

-    Augstais Dievs, nu, tad liecies mierā!

-    Nē, Maijā drudžaini atsāka, tas notika tieši tā, kā tu saki. Tas notika tieši tā. Un tagad es pilnīgi skaidri zinu, ko jūt slepkava. Ir viens pacilātības mirklis. Un tad tas noplok. Un tad cilvēks jūtas piemuļķots.

Viņš izsmēķēja cigareti un tikko dzirdamā balsī turpināja:

-    Vai ari tad vajadzētu turpināt.

Aleksandrs skatījās viņā galīgi apstulbis.

-    Augstais Dievs, viņš iesaucās, kratīdams sprogaino galvu tā, it kā atgaiņātos no vesela mušu spieta, tavās muļķībās klausoties, es sajukšu tāpat kā tu.

Viņš piecēlās, paķēra izgrebto lāpstas kātu un sāka

maisīt kafiju. Bļodā ūdeni klāja tāda kā brūna garoza, kas cēlās uz augšu un plīsa, laizdama sīkus burbuļus kā verdoša lava. Aleksandrs izklaidīgi raudzījās uz šo lavu. “Nagaba vecais,” viņš domāja, “viņam ar tiem diviem tipiem nogājis galīgi šķērsām. Un ļaunākais, ka zināmā mērā tas izskatās tieši pēc viņa. Es viņam to neteikšu, bet tas ir īsti viņa garā.”

-   Jocīgi, cik ļoti tas viss ir tavā garā.

-            Kas tas viss? Maijā jautāja, strauji paceldams galvu.

“Kaut kas traks!” Aleksandrs nodomāja.

-   Viss… kas tev atgadījās.

Maijā cieši raudzījās biedrā.

-   Vai manā garā ir nogalināt divus tipus?

-            Nē, Aleksandrs neizlēmīgi atbildēja, tas nē… Ne tieši tas. Vārdu sakot, viss, kas tev atgadās. Viss, kas tev atgadās, ir īsti tavā garā.

-   To var sacīt par kuru katru.

-   Man gan tā neliekas, Aleksandrs atcirta.

Un tūlīt viņš nodomāja: “Pārstāj, nu, pārstāj taču! Vismaz neko vairs nerunā!”

Maijā nenolaida no viņa acu.

-            Tu esi jucis, viņš nikni iekliedzās. Kas tajā gadījumā, tavuprāt, ir manā garā?

-             Bet viss, galīgi viss… Viss, kas ar tevi notiek, kopš tu esi šeit. Tas notikums ar žurku… Poliete… visi tipi, kurus tu satiec… Degošais kravas kuģis… Puiši, kurus tu velc ārā no ūdens… Un citi, kurus tu nogalini… Jaunā meiča… Viss!

-            Tātad tev šķiet, ka tas viss varēja notikt vienīgi ar mani? Maijā rūgti jautāja. Tas ir stulbi.

Aleksandrs novērsās.

-   Tev taisnība, tas ir stulbi.

“Pārstāj,” viņš sev teica, “bet pārstāj taču, stulbeni tāds!” Tajā pašā brīdī viņš atkal atvēra muti.

-       Jā, es muldu, viņš teica. Tās droši vien ir tīrās muļķības. Bet tā es jūtu. Man šķiet, ka viss, kas ar tevi atgadās, ir tavā garā… un tāpat tas, kas ar tevi vēl notiks.

Maijā īsi iesmējās.

-    Viss, kas ar mani vēl var notikt!

-   Nu, vai kafija būs? Pīrsons jautāja.

-       Tūlīt būs, Aleksandrs teica, vienā rāvienā atguvis rupjo, familiāro toni, tūlīt uzvārīsies!

Pīrsons paskatījās uz Maijā, tad strauji pagrieza galvu uz Aleksandra pusi un sarauca uzacis. Aleksandrs novērsa skatienu. Pīrsons jau grasījās kaut ko teikt, bet aprāvās. Aleksandrs ielēja kafiju.

-   Ta ir laba, Pīrsons pēc brītiņa teica.

Viņš iespieda karsto krūzi starp ceļgaliem, izvilka no kabatas pīpīti un sāka to piebāzt. Valdīja klusums. Maijā dzēra un neskatījās ne uz vienu.

-       Pīrson, Aleksandrs jautāja, ko tu darīsi pēc kant?

-    Es? Es kļūšu par keramikas inženieri. Un tu?

-       Es? Es, protams, būšu kirē, es būšu kirē tavā draudzē, abat. Un es tavām vecmeitām pagādāšu īstus priekus!

Pīrsons sūca pīpi.

-        Manā draudzē nav vecu meitu. Tas ir īsts strādnieku rajons. Vecas meitas ir cienījamo šķiru izgudrojums.

-    Vai tad tavā draudzē visas apprecas?

-       Nepavisam nē, Pīrsons atbildēja, bet manā draudzē vecmeitas ir visvairāk precējušās.

Maijā piecēlās.

-    Es aiziešu pēc ūdens.

-    Laika pietiek, Aleksandrs atbildēja.

-    Pēc kara es sev uzcelšu mazu namiņu, viņš turpināja.

-    Vai ar trušiem? Pīrsons jautāja, uzacis uzraucis.

-    Kā tad, noteikti ar trušiem! Vai tad man tagad vairs nebūtu tiesību audzēt trušus?

-    Es iešu pēc ūdens, Maijā atkārtoja.

Viņš piecēlās un paņēma kannu.

-    Velns ar ārā, ļauj man mazliet atpūsties, Aleksandrs teica, es kopš rita neesmu ne mirkli apstājies.

Maijā brītiņu vilcinājās, tad nodomāja, ka šis Aleksandram ir jauks bridis, vienīgais jaukais mirklis pa visu dienu, un ka nebūtu labi to saīsināt… Viņš apsēdās atkal. Un minūtes no jauna sāka nepielūdzami ritēt cita . aiz citas klusi un metāliski kā loteriju riteņi gadatirgos.

-    Savu māju, Aleksandrs teica, es būvēšu tikai no koka. Un nevis no dēļiem, bet no baļķiem. Gluži kā šalē.

Pīrsons pacēla galvu.

-    Kāpēc no koka?

-    Es nezinu. Man patīk koks. Tas ir silts un mīlīgs. Tā vien šķiet, ka tas joprojām dzīvo mums blakus. Varbūt es tagad pateikšu muļķību, bet, manuprāt, koks ir nomierinošs.

-    Vai tas tevi nomierina?

-    Jā, Aleksandrs atbildēja, nemanāmi nosarkdams zem iedeguma, mani tas nomierina. Es nezinu kāpēc, bet tas mani nomierina.

Pīrsons izkratīja pelnus no pīpes, sīki klaudzinādams pret zābaka zoli. Viņš pameta skatienu pa kreisi. Maijā nedz smēķēja, nedz kustējās. Viņš izskatījās drūms un snaudulīgs.

-     Manā mājā, Aleksandrs turpināja, būs istaba, kurā dzīvošu es viens pats, tur būs ēvelsols, mani darbarīki, pilnīgi viss. Istaba man vienam pašam. Protams, vislabākajā kārtībā. Visu laiku, kad būšu mājās, es pavadīšu tur.

-    Tavai sievai būs garlaicīgi.

-     To jau viņa saka mūždien, Aleksandrs piekrita, berzēdams bārdu. Viņai šķiet, ka es ar viņu pārāk maz nodarbojos. Jocīgi, bet darbs sievietēm nekad tā nenodarbina prātus kā mums. Viņām arvien ir vajadzīgs kāds, ar ko sarunāties. Jocīgi, bet, kad es kaut ko taisu, man nav vajadzības ar kādu sarunāties.

Viņš piecēlās un ar biezajām zolēm izmīdīja ugunskura kūpošos pelnus. Pīrsons pacēla galvu, un atkal viņam īsu mirkli šķita, ka redz nēģeru karotāju, kas dejo rituāla deju.

-     Jā, Aleksandrs apsēzdamies atsāka, viņa garlaikojas. Tas tomēr ir nelāgi, ka viņa garlaikojas.

-     Tāpēc, viņš sapņainā balsī turpināja, man gribptos, lai man būtu divas sievas. Tad tās viena otru izklaidētu.

-    Tā ir interesanta doma, Pīrsons sacīja. Un sieva, protams, ir ar mieru?

-    Iedomājies tikai, viņa neparko negrib! Nepavisam. Es reiz tā smalki mēģināju ieminēties… Bet otrreiz es par ko tādu neesmu bildis ne pušplēsta vārda.

-    Tā ir gan. Ļoti interesanti.

-    Vai tev arī tā šķiet? Aleksandrs jautāja. Jocīgi, kā viņa nesaprot, kas pašai nāktu par labu. Vai tev neliekas, ka tas būtu vislabākais atrisinājums? Divas sievietes tas ir pāris.

-     Divas? Pīrsons saviebies pārjautāja. Tikai divas? Un kāpēc ne trīs?

-            Nemoki mani, Aleksandrs atbildēja. Es neesmu nekāds miljonārs. Bet divas gan varētu būt.

-   Labi, Maijā pieceldamies sacīja, nu es iešu.

Viņš satvēra kannas rokturi un paspēra soli. Tajā

pašā brīdī viņš paklupa un nogāzās zemē kā blāķis.

-   Tas nolāpītais ķieģelis, viņš teica.

Un sāka lādēties.

-            Vai tev sāp? Aleksandrs pieceldamies jautāja. Tu esi galīgi bāls.

-   Kāpēc te mētājas tas ķieģelis?

Pīrsons savukārt piecēlās.

-   Vai kaut kas nav lāgā?

-   Nieki.

Maijā piecēlās, atgriezās savā vietā un sāka berzēt •ceļgalu. Tad galva viņam atliecās atpakaļ un seja kļuva ļoti bāla.

-   Viskiju! Pīrsons iesaucās.

-Jūs droši vien turat mani par stulbeni, Maijā teica.

Un piepeši viņš vairs neredzēja neko. Tad sajuta metāla garšu starp lūpām un dedzinošu šķidrumu ieplūstam rīklē.

-   Tas nekas, viņš teica, nu jau pārgāja.

Viņš dzirdēja Pīrsonu sakām: “Nevajag taču viņu piedzirdīt,” un saprata, ka dzer atkal. Viņš pamāja ar roku, likdams manīt, ka vairāk negrib.

-             Ko lai es daru ar atlikumu? Aleksandra balss jautāja. Vai lai izdzeru?

-   Neliecies traucēts! Pīrsons smiedamies atbildēja.

Maijā šķita, ka Pīrsons smejas viņa smadzenēs. Viņš

no jauna atvēra acis un ieraudzīja Aleksandra lielo galvu noliekušos pār sevi. Tā ir laba, liela galva, viņš pateicīgi nodomāja. Un Pīrsons smejas kā jauna meitene. Viņš jutās vārgs un aizkustināts.

-       Sitiens pa ceļgalu ir sasodīti sāpīgs, Aleksandrs teica. Tas sāp gandrīz tikpat stipri kā sitiens pa pautiem. Nu, vai ir labāk, Maijā?

Maijā atvēra acis pa īstam.

-    Būs labi.

Viņš piecēlās, ar mokām paspēra divus soļus un satvēra kannas rokturi.

-    Sēdi taču, Aleksandrs teica, es aiziešu.

-    Nu jau ir labi.

-    Sēdi, kad es tev saku!

-    Liec mani mierā! Tagad ir mana kārta.

Aleksandrs saķēra kannas rokturi un vilka uz savu

pusi. Maijā pretojās, un brīdi viņi stīvējās, stāvēdami viens otram pretī starp ugunskuru un kulbu.

-   Jūs esat ērmi, Pīrsons teica.

-    Laid vaļā, tu norausi rokturi, Aleksandrs teica.

-    Laid pats vaļā.

-       Tā ir pirmā reize, Pīrsons sacīja, kad redzu Aleksandru cīnāmies, lai varētu iet pēc ūdens.

Maijā palaida vaļā kannu un klibodams aizgāja uz savu vietu apsēsties.

-    Ķēms tāds, tikko nenorāva rokturi!

Viņš aizgāja lieliem soļiem. Maijā redzēja Aleksandru attālināmies, un piepeši viņam sažņaudzās sirds. Viņa urbās savāds, bažīgs nemiers. Vainīgs ceļgals, viņš nodomāja, bet uzreiz saprata, ka pats sev melo. Viņu mocīja nenoteiktais nelabums, kādu cilvēks izjūt, kad ir iekārtojies tā, lai aizmirstu izpildāmu pienākumu. Viņš juta, ka ir kaut kas svarīgs, kas viņam jādara, turklāt jādara uzreiz, nekavējoties, bet nespēja apjēgt, kas tas ir. Piepeši viņš juta sirdsapziņas ēdas, bet nezināja, kāpēc. Šķita, klusa balstiņa viņam čukst ausī: “Maijā, tev vajadzēja… tev vajadzēja… tev vajadzēja…” Un viņš, sirdij bailēs sažņaudzoties, jautāja: “Bet ko? Augstais Dievs, kas man jādara? Kas jādara?” Un balstiņa atkārtoja: “Maijā, tev vajadzēja… tev vajadzēja… tev vajadzēja…” Un minūtes joprojām ritēja, un driz jau būs par vēlu, un viņš nespēs uzzināt, kas bija tas svarigais, kas viņam jādara. Viņš vēlreiz piecēlās un atkal apsēdās. “Maijā, tev vajadzēja… tev vajadzēja… tev vajadzēja…” Viņš izmisīgi rakņājās pats sevī, lai atrastu darāmo, un ik pēc piepūles šķita, ka meklējamais pazūd vēl tālāk, iegrimst vēl dziļākā tumsā. Viņš juta ap sevi plešamies lauku zem kokiem, haki formās tērpto zaldātu rosīšanos un nemitīgu rūkoņu, ko pārtrauca lāsti un saucieni. Saule zem kokiem meta apaļus, gaišus plankumus, un pa kreisi kāpās virmoja sarkanbrūni putekļi, kas reizēm iedzirkstījās kā jūra. Maijā sēdēja . tagad tukšajā Deri vietā, mūris pie krustiem bija silts, un aiz sevis viņš sajuta balto sanatorijas blāķi, kas žilbinoši mirdzēja saulē, un krāšņo dārzu, tā skaistās alejas un gaišos, grantētos celiņus, ziedošus rožu krūmus un malā uz nestuvēm sarindotos mirušos. Balss atkārtoja: “Maijā, tev vajadzēja… tev vajadzēja… tev vajadzēja…” Un minūtes nepielūdzami ritēja, un jau bija par vēlu, un tas, ko viņam būtu vajadzējis darīt, tagad bija kļuvis nesasniedzams, nogrimis atmiņu tumsā.

-   Skaists brīvdienu laiciņš, Pīrsons sacīja.

Maijā pacēla galvu.

-    Par ko varam pateikties Dievam! viņš nikni atcirta.

Pīrsons pavērās viņā negaidīti nopietnu skatienu.

-    Jā, viņš teica, uzsvērdams katru vārdu, jā, jā, Maijā. Par ko varam pateikties Dievam.

Atskanēja kauciens, kam sekoja sāuss klakšķis. Maijā iekliegdamies nokrita uz zemes.

-    Kas tev notika?

-   Ceļgals.

-    Ak tā, PIrsons noteica.

Un tūlīt turpināja:

-    Kas tiem lopiem uznācis šaut uz sanatoriju ar zenītlielgabaliem?

Gaidīdami jaunu eksploziju, viņi gulēja uz zemes. Bet nekas vairs nenotika. PIrsons piecēlās.

-   Tas bija tukšs šāviens, viņš teica.

Maijā piecēlās, purinādams no drēbēm putekļus.

-    Visās armijās artilēristi ir tādi, ka nekad nevar zināt, kas viņiem kuro reizi uznāks.

-   Tukšs šāviens, PIrsons atkārtoja.

Pie viņiem pieskrēja liela auguma lempīgs sanitārs. Tas apstājās pie kulbas un skatījās uz Maijā.

-   Vai lielais puisietis ar bārdu ir no šejienes? viņš piesvepstēdams jautāja.

-   Jā, Maijā atbildēja. Viņš ir pie akas. Ko tev vajag?

-   Es nāku no akas… virs sacīja un aprāvās.

-    Ņu, un kas tad ir? Maijā jautāja.

Virs skatījās te uz Maijā, te uz Pīrsonu, atvēra muti un neteica nekā.

-    Kas tad ir? Maijā nepacietīgi atkārtoja jautājumu.

-   Ar viņu kaut kas atgadījies, sanitārs teica.

Maijā vienā mirklī pielēca kājās.

-   Vai viņš ir ievainots? .

-   Aizej, tad tu redzēsi, vīrs atbildēja.

-    Es ari iešu, Pīrsons mierīgā balsī sacīja.

Maijā jau bija aizgājis. PIrsons jautāja sanitāram:

-    Vai tu varētu uzmanīt kulbu, kamēr mūsu te nebūs?

-   Labi, tas atbildēja.

Viņš atspiedās pret kulbas durviin un ieskatījās tajā.

-    Eu, vecais! viņš sauca.

Pīrsons atskatījās.

-    Būs labāk, ja paņemsi līdzi nestuves.

Pīrsons iepleta acis.

-    Vai… vai viņš ievainots tik smagi?

-    Viņš ir beigts, sanitārs atbildēja.

Pīrsons iekāpa kulbā, paņēma Aleksandra nestuves, atlocīja tās un atmuguriski kāpa ārā no kulbas, vilkdams nestuves pakaļ. Sanitārs ierunājās atkal. Pīrsons neatbildēja. Viņš lūdza Dievu.

Nestuves nebija smagas, bet Pīrsonam nepietika nedz spēka, ne veiklības. Viņam bija grūti tās stiept. Sākumā viņš mēģināja tās turēt rokā kā koferi. Bet nes. tuves sitās gar lieliem. Galu galā viņš uzcēla tās uz pleca un ik mirkli stumdīja, lai noturētu līdzsvarā. Koka rokturis spiedās plecā. Viņš svīda. Viņš mēģināja skaitīt lūgsnas, bet piepūle bija par lielu.

Viņš redzēja nevis aku, bet cnvēku pūli ap to.

-   Palaidiet mani klāt, viņš teica.

Aleksandrs gulēja, mazliet sagriezies uz sāniem, galva bija norauta un tikko turējās pie kakla. Tā gulēja gandrīz līdztekus plecam.

Pīrsons ieraudzīja sev priekšā Maijā muguru. Viņš tai viegli pieskārās. Maijā atskatījās. Viņa skatiens bija drausmīgi tukšs.

-    Ātri! viņš beizot teica, ieraudzījis nestuves.

Viņš atkārtoja ātri, ātri! vairākas reizes, it kā Aleksandra dzīvība būtu atkarīga no Pīrsona izveicības.

Pīrsons juta, ka kareivji ap aku skatās uz viņu. Viņš atlocīja nestuves, uz kurām Aleksandrs bija gulējis tris naktis. Tad viņš tās uzstādīja blakus mirušajam. Viņš paskatījās uz Maijā un noliecās.

-   Nē, Maijā teica, ņem kājas.

Viņi samainījās vietām. Viņš redzēja, kā Maijā noliecas, saņem Aleksandra galvu abās rokās un, nolicis to sev uz ceļgaliem, satver augumu aiz pleciem. Pīrsons sasprindzināja visus spēkus, bet viņam tik tikko izdevās nepalaist līķi vaļā, palīdzot Maijā uzdabūt to uz nestuvēm.

-   Esi uzmanīgāks! Maijā teica.

Viņš nolika galvu uz nestuvēm pie kakla.

-   Vai esi gatavs? viņš jautāja.

-   Jā, Pīrsons atbildēja.

-    Viņš ir liels un smags, kāds kareivis teica. Tu, tāds tievulis, nepavisam nevarēsi viņu pastiept. Vai gribi, lai stājos tavā vietā?

-    Nē, Pīrsons sakostiem zobiem atbildēja.

-   Ej uz priekšu, Maijā teica. Tā ne, pagriez man muguru.

Pīrsons notupās pie nestuvju rokturiem un pacēla tās. Tajā pašā brīdī viņa plecus novilka drausmīgs smagums. Viņš gāja uz priekšu grīļodamies. Karavīri viņa priekšā pašķīrās. Viņš dzirdēja Maijā balsi sev aiz muguras.

-    Kad gribi apstāties, pasaki.

Viņi apstājās vairākas reizes. Pīrsona deniņos smagi pulsēja asinis, un viņš nespēja saņemties tā, lai varētu skaitīt lūgsnas.

Viņi nolika nestuves starp kulbu un sanatorijas sienu. Pīrsons uzreiz nometās ceļos un sāka lūgt. Maijā palika stāvam. Viņš skatījās uz Aleksandra galvu, tad savu ceļgalu augstumā uz Pīrsona kaklu. Tas bija trausls un diezgan vājš kakls kā jaunam zēnam. Maijā iegriezās alejā, paspēra dažus soļus un aizsmēķēja cigareti. Viņš vairākas minūtes staigāja šurpu turpu.

Kad viņš atgriezās, PIrsons sēdēja parastajā vietā. Viņam blakus stāvēja Pino.

-    Es nupat uzzināju, viņš teica. Gluži nejauši. Viens puisis man blakus stāstīja par notikušo. Viņš teica tas bijis liela auguma puisietis ar melnu bārdu un sprogainiem matiem, un viņam norauta galva. Galīgi. Tad es satrūkos. Es uzreiz iedomājos, ka tas ir viņš. Es…

-   Apklusti! Maijā teica.

Viņš apsēdās un skatījās uz Aleksandru. Cik grūti ir lūkoties uz ķermeni, kam norauta galva. Viņš prātoja, kur lai skatās uz rumpi vai galvu.

-   Viņa vietā vajadzēja būt man.

Pīrsons pacēla acis.

-            Ja tu nebūtu sasitis ceļgalu, viņš pēc brīža teica,

-    tu būtu paspējis aiziet uz aku pirms šāviena.

-    Ja! Maijā teica, un ja es nebūtu nokavējis ēdienreizi, un ja es būtu gājis pirmoreiz! Ja! Ja! Ja! Tādiem ja nav gala.

-   To nu tu nevarēji paredzēt, Pīrsons teica, un kā nu tas notika, tā notika.

Maijā cieši palūkojās viņā.

-   Jā, viņš gausi noteica, kā tas notika, tā notika.

Viņš saņēma galvu rokās un apklusa.

Pino pēc brīža nokremšļojās un jautāja:

-Vai jūs vāķēsiet?

-Tu muldi, Maijā atbildēja.

Pīrsons samiedza acis. Tā bija nepārprotama Aleksandra intonācija un balss. Un tādā gadījumā Aleksandrs būtu teicis tieši tos pašus vārdus. “Nē,” Pīrsons aizrautīgi domāja, “nē, viņš nav miris. Tā nav taisnība, viņš nav miris. Pat Tēviņš nav miris. Pat fe.”

-   Es uztaisīšu krustu, Pino teica.

Maijā piecēlās.

-    Nē. Ja kapu iezīmēs, pēc kara viņi to savāks un apraks savā nolāpītajā karavīru kapsētā.

-    Nelieši! viņš pēkšņi iesaucās niknumā drebošā balsī. Viņi neliek jums mieru pat pēc nāves.

-    Ko tad? Pino jautāja.

-    Apraksim viņu zem koka, un viss.

Viņš paskatījās uz Pīrsonu.

-   Iesim.

-   Vai tūlīt? Pino sajutis un pārsteigts jautāja.

-   Jā, Maijā atbildēja, tūlīt.

Pīrsons savukārt piecēlās.

-   Es nepaņēmu viņa kabatas portfeli. Es domāju, ka varbūt būs labāk, ja to darīsi tu.

■ Dieva dēļ, ņem to, ņem to, ņem to! Tu jau nu zini, ko tādos gadījumos raksta.

Viņi apraka līķi zem koka zem pēdēja koka pa labi, ja stāv ar seju pret sanatoriju. Viņiem pat nevajadzēja rakt kapu. Tur, gandrīz pie paša stumbra, bija gabaliņš,nepabeigtas tranšejas, kuru viņi izmantoja. Viņi to mazliet paplašināja un nocirta dažas saknes, lai varētu ieguldīt nestuves pašā bedres dibenā. Pēc tam Maijā nokāpa bedrē, nolika kājas katrā pusē nestuvēm un pārsedza līķi ar apmetni.

Pino domāja, ka Aleksandrs apglabāts pārāk ātri. Viņš stāvēja kapa malā, iepletis īsās kājeles, ar sviedros salipušām, stīvām matu šķipsnām uz pieres. Viņš noskatījās, kā zeme lielām lāpstām birst mironim virsū, un viņam šķita, ka Aleksandrs apglabāts pārāk ātri. Pabeidzis viņš nometa lāpstu un gaidīja. Bet nekas nenotika. Maijā stāvēja, vērdamies savā priekšā. Šķita, ka viņš nav nobēdājies. Bet Aleksandrs taču bija krietns biedrs. Un šis tur stāvēja, neko neteikdams, neko nedarīdams, pat krustu nepārmezdams. Pīrsons nometās ceļos, bet neskaitīja lūgsnas skaļā balsi, kā Pino bija gaidījis. Viņš tās murmināja paklusām kā sev vien. Pino nosprieda, ka Aleksandrs apglabāts pārāk ātri. Viņu apraka bez krusta, bez ceremonijas, pat bez dažiem atvadu vārdiem. Pat Pīrsons savas lūgsnas neskaitīja skaļi. Ja cilvēku tā apglabā, tad nav vērts, ja kirē viņam bijis biedrs.

Viņi visi trīs atgriezās pie kulbas, un Pino gāja mazliet nopakaļ. Debesis bija mirdzoši dzidras, bija tik silts, ka Maijā novilka svārkus.

-   Vai tu uzrakstīsi?

-   Līdzko varēšu.

Viņi paspēra dažus soļus, un Maijā atsāka:

-    Ko tu, Pīrson, rakstīsi manai ģimenei, ja mani nogalinās? Vai to, ka mani cienīja par manām vadītāja spējām, ka līdz pēdējam esmu turējies braši, ka esmu miris vieglā nāvē un ka mans upuris nav bijis veltīgs, jo tādu upuru dēļ Francija…

-Tas tiesa, tev ir vadoņa īpašības.

-   Jā, zini, man arī tā liekas.

-   Tādos gadījumos, Pīrsons teica, neraksta to, ko zina.

Maijā īsi atmeta ar roku. Mirkli valdīja klusums, tad atskanēja Pino balss viņš sirsnīgi teica:

-   Tas bija foršs puisis.

-   Klusē jel! Maijā nikni uzbrēca.

Pīrsons paskatījās uz Maijā, bet neteica neko. Pino vēl mirkli pastāvēja, tad teica, ka viņu gaida biedri, un aizgāja. No muguras viņš likās vēl mazāks, vēl apaļāks un vēl svinīgāks. Pīrsons neskatījās viņam pakaļ.

-   Tu viņu aizvainoji.

-   Jā, Maijā piekrita, man nevajadzēja tā darīt.

Bet tūlīt nikni atsāka:

-     Es nospļaujos par Pino, vai dzirdi! Es nospļaujos par Pino un viņa automātu!

Viņš apsēdās Aleksandra vietā un aizsmēķēja cigareti.

-    Zini, Pīrsons sacīja maigā balsī, Pino šajā brīdī ir nelaimīgs.

Maijā pavērās viņā miglainu skatienu, it kā pamostos no miega.

-    Ko? Ko tu tur muldi? Kas ir nelaimīgs?

-    Pino.

-    Liec mani miera ar savu Pino.

-    Viņš ir nelaimīgs. Viņš domā, ka sieva viņu krāpj.

-    Nu, ar tādu ģīmi, Maijā iesmiedamies atbildēja. Pēc brīža viņš pārjautāja:

-    Vai tad viņa krāpj?

-    Viņš nav pārliecināts. Viņš tā domā.

-     Augstais Dievs, Maijā dusmīgi noteica, un tā mātīte turklāt vēl ir sterila! Viņa būtu varējusi dabūt pilnu vēderu!

Brīdi1 valdīja klusums, tad Maijā turpināja:

-    Pretīgā mātīte. Tad es visu saprotu.

-    Ko tu saproti?

-    Visu. Arī automātu.

-    Kāds tam sakars?

Maijā paraustīja plecus. Pēc tam viņš strauji aizmeta cigareti un pārlaida roku pār seju.

-    Jānis Kristītājs, Pīrson. Vai atceries?

-    Jā, Pīrsons atbildēja.

-    Vai tu atceries? Tu atceries?

-Klusē.

-    Ir par ko pateikties Dievam, Pīrson.

-    Klusē.

-    Un viņa upuris nebūs veltīgs, jo no tādiem upuriem Francija…

-   Klusē, Maijā, es tevi lūdzu! Klusē! Klusē!

Piepeši iestājās klusums. Maijā paņēma koka gabaliņu, ko ugunskura liesmas nebija skārušas, un sāka to grozīt pirkstos.

-Tas tiesa, viņš sacīja, koks ir skaists materiāls.

Tā pagāja vairākas minūtes, tad viņš piecēlās, noņēma no āķa Aleksandra krūzi, iemērca to vīna kannā, kas stāvēja zem kulbas, izdzēra to un atgriezās vietā. “Kuņas dēls,” Aleksandra balss viņam pie auss sacīja, “vai tad tu nevarēji krūzi izskalot?” Maijā sastinga, tad pagriezās atpakaļ, paņēma krūzi un sāka muļķīgi grozīties. Pīrsons pacēla acis.

-   Tu taču zini, ka ūdens nav.

-   Ak jā, Maijā noteica.

Viņš pakāra krūzi vietā.

-    Kanna palika tur.

-   Jā, Maijā atbildēja, es to redzēju. Tā bija blakus akai.

-   Tā bija vienīgā, kas mums palikusi. Tagad tā droši vien nosperta.

Maijā apsēdās. Paskatījies uz zemi, viņš ieraudzīja ķieģeli, pār kuru bija paklupis. Viņš aizspēra to ar kāju. Pēc brīža viņš piecēlās atkal.

-   Pīrson, es vairs nespēju.

-   Ko? Pīrsons jautāja.

Bet viņš neizskatījās pārsteigts.

-   Palikt te, pie kulbas. Es nespēju. Es eju prom.

-   Uz kurieni?

' Es nezinu.

-    Uz kurieni?

-   Uz Braijdinu.

-    Kur uz Braijdinu?

-     Vai tu gribi zināt? Maijā ar izmocītu smaidu jautāja.

-    Nevar zināt, kas atgadīsies.

-    Vai zini ceļu, kas ved uz jūru? Pirmā iela pa labi aiz dzelzceļa. Balta māja pretī sagrautai garāžai. Tas ir tur.

-   Tieši pašā Braijdinā? Tas ir neprāts.

-    Aleksandrs arī tā teica. Viņš nekad negribēja atstāt kulbu, vai atceries? Viņš teica, ka, paliekot pie sanatorijas, nedraud nekādas briesmas.

-   Tas ir neprāts.

-    Un kas tev par to? Maijā jautāja.

Viņš piemetināja:

-   Rīt pirms pusdienlaika es atnākšu pie tevis.

-   Kā vēlies.

-    Nē, tā ne kā vēlies. Rīt pusdienlaikā, un noteikti.

-    Es tevi gaidīšu.

Maijā pēc brīža pajautāja:

-    Kur ir Pino kompānija?

-   Kāpēc?

-    Es gribēju pateikt uz redzēšanos.

-    Man šķita, ka tevi Pino itin nemaz neinteresē, Pīrsons teica.

Maijā neatbildēja, un viņš turpināja:

-   Tā apmetusies pa labi no sanatorijas vārtiem.

-   Paldies.

Pīrsons sēdēja noliektu galvu, skatīdamies zemē. Maijā stāvēja viņam blakus. Viņš raudzījās uz kulbu, uz pavarda vietu, kura bija salikta no ķieģeļiem, uz Aleksandra vietu.

-    Un ko tu domā darīt? viņš beidzot jautāja.

-             Nu, kas tad man, Pīrsons atbildēja, skumji iesmiedamies, tu jau zini, es veikli atradīšu kompāniju, kur kāds kirē jau ir.

*

Viņš piegāja pie istabas loga, atvēra to līdz galam vaļā, ar abām rokām pieķērās pie palodzes. Viņam šķita, ka nav izkustējies no vietas kopš rīta, ka turpinās tas pats nebeidzamais strīds. “Šī māja,” viņš sakostiem zobiem sacīja, “šī māja!” Viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka iespējams tik stipri ienīst ķieģeļus.

Viņa stāvēja Maijā priekšā, prātīgi sakrustojusi rokas uz krūtīm un izskatījās pēc mazas, kārtīgas meite. nes. Viņa neteica neko. Viņa tikai stāvēja.

Maijā sagrāba milzīgs niknums, tā ka viņš sāka drebēt no galvas līdz kājām. Viņš pagriezās, no jauna satvēra palodzi un spieda tā, ka sāka sāpēt rokas.

-    Klausies!

Viņa nebija izkustējusies no vietas. Tik trausla, tik tieva! Un viņam šķita, ka cīnās pret klinti. Viņš vēlreiz sacīja: “Klausies!”, īsu mirkli klusēja un skarbi piebilda:

-    Es tevi apprecēšu.

Viņa pacēla acis.

-    Tā nav taisnība.

Viņš rupji sagrāba meiteni aiz pleciem.

-   Ir gan taisnība! Dzirdi? Tā ir taisnība. Es tevi apprecēšu.

-   Vai tūlīt?

Viņš iesmējās kā neprātīgs.

-   Līdzko varēs.

Viņa stūrgalvīgi turēja galvu noliektu.

-    Nu, vai tad tu nāksi?

-Nē.

Viņš palaida Žannu vaļā, bezmērķīgi pagāja dažus soļus pa istabu, tad apsēdās gultā un saņēma galvu rokās.

-    Labi, viņš gandrīz klusām teica, es gan iešu prom.

Mirkli nenotika nekas. Tad viņa sakustējās. Viņa paspēra divus soļus un apsēdās uz gultas viņam blakus.

-    Vai jūs iesiet tālu?

Viņš īsi iesmējās.

-   Te jau nav, kur tālu aiziet.

-    Bet, kad atnāks vācieši, viņi jūs saņems ciet.

-   Es pārģērbšos civildrēbēs.

-    Ak tā, viņa sacīja.

Šķita, ka viņa savā prātā kaut ko pārliek.

-    Bet vai tad, kad vācieši atnāks, bombardēšana beigsies?

Viņš atkal īsi iesmējās.

-    Protams, beigsies.

-    Nu, tādā gadījumā, viņa cienīgi teica, jums tikai jdiet prom, ja baidāties no bumbām, un, kad vācieši būs te, jūs atgriezīsieties.

Viņš labu brīdi vērās meitenē.

-     Vārdu sakot, viņš svelpjošā balsī sacīja, tu jautājumu esi atrisinājusi. Tu māju neatstāj un tu paturi vīru!

Viņa skatījās Maijā.

-    Vai tad jums nav iespējams atgriezties, kad friči būs te?

Viņš smējās, un acis viņam bija dusmu pilnas.

-   Jā jel, jā, tas ir pilnīgi iespējams!

-    Kāpēc tad lai jūs to nedarītu?

-   Pietiek, Dieva dēļ, nu gan vienreiz pietiek! viņš iesaucās.

Viņš piecēlās no gultas.

-   Nu, iesim, viņš nikni sacīja, vai tu nāksi?

Viņš stāvēja gultas kājgalī. Viņš skatījās uz meiteni.

Viņa paslēja zodu uz augšu, un viņas seja bija mierīga un noteikta. Un tad piepeši šķita, ka viņai norauta pieaugušas sievietes maska. Viņas vaibsti saviebās, saspringa, lūpas sašķiebās bērnišķīgā grimasē, acis vērās Maijā baiļu pilnas, it kā viņš būtu piedraudējis viņu iepļaukāt, un pēkšņi viņam radās smieklīga doma, ka viņš ir ūsains tētiņš, kas patlaban rāj savu meitu. Pēc tam Zannas acis novērsās no viņa. Šķita, tās atraujas no visa, iegrimst pašas sevī. Pēc mirkļa viņa iekrita gultā kā marionete, kuru netur neviens pavediens. Viņš nolūkojās, kā elsās raustās trauslie pleci. Tā ir maza meitene, viņš izbrīnījies domāja. Sekundes aizritēja cita pēc citas.

-   Vai izšķirsies?

Viņa vārdiem sekoja ilgs klusums. Pēc tam viņa bērna balsi atbildēja:

-Jā.

Esmu uzvarējis. Maijā nodomāja. Bet uzvara viņam nesagādāja nekādu prieku. Viņu pārņēma milzīgs nogurums.

Meitene raudāja vēl skaļāk. Pēc brīža Maijā apgūlās viņai blakus un apskāva meitenes plecus.

-    Manu mazo meitiņ, viņš maigi ierunājās, vai tiešām tev tik grūti atstāt māju?

Viņš sajuta Žannas augumu sev blakus sastingstam.

-    Žiljēn, viņa teica, galvu paceldama, ļaujiet man palikt līdz pirmdienai. Rīt mēs iesim prom to es jums apsolu.

-   Nē. Iesim tūlīt.

Viņa pieķērās Maijā un vērās viņā asaru pilnām acīm.

-   Žiljēn, mīļais, es jūs lūdzu, iesim rīt! Rīt!

-Nē.

-   Bet, Žiljēn, es nevaru tā uzreiz pamest savu māju. Man tā jāsakārto.

Viņš domāja: “Sakārtot māju! Viņa grib sakārtot māju!" Bet viņam nebija spēka pat smieties.

-   Nē, viņš drūmi teica.

Viņa visiem spēkiem spiedās viņam klāt.

-    Bet, Žiljēn, es jums saku patiesību man tiešām tā jāsakārto. Turklāt kāpēc gan nevar iet prom rit? Rīt tikpat labi varēs aiziet.

Viņš paskatījās rokaspulkstenī, un piepūle, ko prasīja rokas pacelšana, šķita neticama. Seši. Jau seši. Viņš ļāva rokai smagi noslīgt. Varbūt friči šovakar galu galā vairs neuzlidos. Un piepeši viņš redzēja sevi vakara krēslā kopā ar Žannu klīstam pa ceļiem no fermas uz fermu un izlūdzamies patvērumu.

-    Rīt, Žiljēn, rīt!

-    Ķā vēlies.

Šie vardi izspruka it kā paši no sevis, vienā mirklī, tik viegli, kā uztrūkst augonis.

-   Ak, cik es esmu laimīga! -Žanna teica.

Viņa pieglaudās Maijā.

-    Es nezinu, kāpēc tu tā priecājies. Rīt tik un tā vajadzēs iet prom.

-   Tas būs citādi.

Un viņš saprata, ka rīt meitene atkal pūlēsies viņu pierunāt, ka viņa cīniņu sāks no jauna. Viņš jutās skumjš un nespēcīgs.

Viņa apvija rokas Maijā ap vidu, piespieda galvu pie viņa krūtīm un aizvēra acis. Piepeši viņš atcerējās kādu Aleksandra teikumu. To viņš izrunāja, ejot ārā no sanatorijas. Viņi tērzēja par gaišmataino slimniekkopēju, un

Maijā sacīja, ka viņai nav pietiekami apaļas krūtis. Un Aleksandrs atbildēja. “Tas man vienalga. Es tās nekad neaiztieku.” Un viņi smējās, un viņi tobrīd gāja, un saule spīdēja. Celiņa grants čirkstēja viņiem zem kājām. Tas bija vakar. Un Maijā piepeši ieraudzīja Aleksandra galvu vienu pašu, atdalītu no rumpja, ar asiņojošu kaklu kā giljotinētajam. Viņš mēģināja iztēloties Aleksandru tādu, kāds viņš bija pirms tam. Viņš pūlējās atsaukt to atmiņā

-    ar troglodīta gaitu. paradumu šūpoties plecos vai cilāt kājas, izmīdot ugunskura vietu. Bet tas vairs nebija iespējams. Nu viņš redzēja tikai Aleksandra galvu.

-   Ak, Žanna iesaucās, vai dzirdat? Vai tie ir pretgaisa aizsardzības lielgabali?

-   Nē taču, tas ir torpēdkuteris.

Pēc dažām sekundēm viņš piemetināja:

-   Tas šauj uz sauszemi, uz fričiem.

-   Man bail, Žanna teica.

Viņš aplika meitenei roku ap kaklu.

-   Klausieties! viņa teica.

-   Jā, Maijā sacīja, šoreiz tie ir viņi.

-    Vai pretgaisa aizsardzības lielgabali?

-Jā.

-   Vai tad nāk friči?

Starp pretgaisa lielgabalu šāvieniem Maijā saklausīja tālu, maigu rūkoņu kā kukaiņu lidināšanos vasaras vakarā.

-   Tie ir viņi, Maijā sacīja sausu rīkli.

Viņš piecēlās.

-   Tad nu ir jāiet, viņš sacīja.

Viņa skatījās Maijā.

-   Bet jūs taču teicāt, ka mēs iesim tikai rīt.

-   Vai tad tu nedzirdi? Viņi ir klāt.

-   Bet varbūt viņi bombardēs tikai kuģus.

Viņš palaida Žannu vaļā.

“Vai es jūku aiz bailēm?” viņš sev godīgi jautāja. Viņš apkampa meiteni.

-             Tā nevar riskēt, Maijā pacietīgi skaidroja. Iespējams, ka viņi uzlidos pilsētai.

Viņa pacēla galvu.

-    To nevar zināt.

-    Paklausies, Maijā sacīja aizžņaugtā balsī, kad mēs to zināsim, būs jau par vēlu.

Viņu mocīja paša pacietība.

-    Vai tu nāksi, vai nē?

Viņa veikli atraisījās no Maijā skavām un pavērās viņa saltu skatienu.

-   Jūs varat iet, viņa skarbi teica.

-    Ko tas nozīmē es varu iet? Vai tu nenāksi?

-Nē.

-   Vai tāpēc, ka es vairs negribu gaidīt līdz rītam?

-   Jā.

-    Paklausies, tas ir neprāts!

-    Tā nu tas ir. Es iešu prom vai nu rīt, vai nemaz.

-    Labi, viņš pieceldamies sacīja, tad es eju.

Tas bija kā murgs, kurā cilvēks nemitīgi dara vienu un to pašu un nespēj rimties.

rEs iešu prom, viņš atkārtoja.

Šķita, ka smadzenēs kaut kas izļodzījies, un viņš pats pie sevis atkārtoja: “Es iešu prom. Es iešu prom. Es iešu prom. Es iešu prom.”

-    Es iešu prom, viņš atkārtoja.

-    Dariet, kā gribat, Zannas balss atbildēja.

-    Vai tu esi labi pārdomājusi?

-Jā.

-    Un tu nenāksi? viņš truli jautāja.

-   Tikai rīt.

Viņš stāvēja pie gultas kājgaļa.Viņš skatījās uz meiteni, un viņam šķita, ka tas ir tas pats skatiens, kādu viņš nupat jau viņai raidīja. Viņš stāvēja pie gultas kājgaļa tieši tajā pašā vietā, un viņš jau bija skatījies un bija sacījis: “Vai tu nāksi?” Tas bija tas pats bridis, un tas atgriezās. Tas atkārtojās bezgalīgi.

-    Bet es gan iešu, viņš truli atkārtoja, un viņa galva bija pilnīgi tukša.

Viņam neskaidri šķita, ka viņā ir vairs tikai atmiņas par to, kas jau ir darīts, un ka viņš spēj atkārtot vienīgi to pašu.

Pretgaisa aizsardzības lielgabali šāva kā neprātā, un Maijā satrūkās kā cilvēks, kas pamostas.

-    Zanna! viņš iesaucās.

Viņš piegāja meitenei klāt un satvēra viņu aiz pleciem.

-    Es tevi aizvedīšu ar varu! viņš sauca.

Tas bija kā dažas minūtes ilgs tukšums, tad piepeši viņš pamanīja, ka guļ viņai virsū ar visu savu svaru, ka rokas ir apvītas ap viņas pleciem un ka viņš visiem spēkiem pūlas dabūt Zannu ārā no gultas. “Nē,” zem viņa skanēja tāla balss, “nē, nē!” Tāpat kā no rīta, viņš piepeši iedomājās, tieši tāpat kā no rīta! Viņa muskuļi atslāba. Viņš palaida meiteni vaļā.

Viņa pielēca kājās, pieskrēja pie durvīm un stāvēja, satvērusi durvju rokturi. Maijā gulēja gultā, izstiepies visā garumā. Viņš nekustējās un turēja abas rokas priekšā sejai.

-    Bet kas jums noticis?

Viņš neatbildēja. Viss viņa augums raustījās krampjos. Viņa pienāca klāt un ar varu atrāva rokas no sejas.

-    Bet kas jums noticis? viņa iekliedzās baiļpilnā balsī.

-   Tās ir beigas.

Viņš pārlaida plaukstu pār seju. Pēc brītiņa viņš piecēlās un palika stāvam nokārtām rokām un tukšu skatienu.

Tā pagāja vairākas sekundes. Pretgaisa aizsardzības lielgabali nebeidza šaut. Rūkoņa virs viņu galvām bija kļuvusi skaļāka. Kad granda lielkalibra lielgabali, to nedzirdēja, pēc tam tā atsākās, turklāt ar katru reizi tuvāk.

-      Vai jūs neiesiet prom? Žanna jautāja, paceldama galvu.

Viņš tik ilgi klusēja, ka meitene jau prātoja, vai viņš jautājumu dzirdējis.

-    Vai jūs neiesiet prom?

-Nē.

Viņa samirkšķināja acis, nolaida plakstus, un viņš juta, ka Žanna izmisīgi cīnās pati ar sevi. Gluži tāpat kā Atkinss, viņš skumīgi nodomāja. Tāpat kā Atkinss vakar, kad vajadzēja lēkt. Pilnīgi tāpat kā Atkinss.

Pēc brīža viņa atkal pacēla galvu.

-   Varbūt viņi uzlidos tikai kuģiem.

Viņš aizvēra acis.

-   Gan jau to uzzināsim, viņš bēdīgs sacīja.

Pēc brītiņa Maijā piemetināja:

-   Nāc, atgulies man blakus.

Viņš runāja maigā un vājā balsī gluži kā slimnieks.

Viņi gulēja gultā viens otram blakus. Laiks ritēja. Pretgaisa aizsardzības lielgabali dunēja bez stājas. Maijā bija palicis abas rokas zem pakauša. Viņš nekustējās un nerunāja ne vārda. Viņam šķita, ka ir sasniedzis tādu savas dvēseles apvidu, kur kustībām un vārdiem vairs nav nekādas nozīmes.

Tuvumā nodārdēja vesela rinda sprādzienu. Māja ik pēc eksplozijas pamatīgi sašūpojās. Maijā pagrieza seju pret Žannu un skatījās uz viņu.

-    Vai tie ir viņi? meitene jautāja, pasliedamās uz elkoņa.

Viņa izskatījās bezjēdzīgi izbrīnījusies. Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Tie ir viņi, meitene atkārtoja, un viņš pēc gultas līgošanās saprata, ka viņa sāk drebēt.

-   Jāceļas augšā, viņa drudžaini teica. Jākāpj pagrabā.

Ir jāceļas augšā, Maijā domāja, un jākāpj lejā. Jā, tā bija, to vajadzēja darīt. Vajadzēja uzreiz celties un kāpt pagrabā. Viņš dzirdēja, kā Zanna pie pašas auss čukst: “Jāceļas augšā!” Viņs piekrītoši palocīja galvu, bet palika guļot, nekustēdamies un neteikdams ne vārda. Viņš klausījās, kā dārd pretgaisa aizsardzības lielgabali. Tie nekad nebija grandējuši tik skaļi un nikni. Un piepeši viņam šķita, ka šajā niknumā ir kaut kas bērnišķīgi muļķīgs. Nu gan gāž, viņš pie sevis domāja, nu gāž! Viņa domas bija saltas un bezpersoniskas.

-    Žiljēn! Žanna kliedza. Celieties! Celieties, es jūs lūdzu!

Viņš mirkli pamanīja, ka Žannas pieri klāj sviedri.

-    Žiljēn, Žanna kliedza, bet Žiljēn! Es jūs lūdzu, Žiljēn!

Un piepeši viņa apķērās Maijā ap vidu un mēģināja viņu piecelt. Viņš redzēja meitenes seju pavisam tuvu piesarkstam. Jā, viņš domāja, ir jāceļās un jākāpj lejā. Viņš redzēja, kā Žannas lūpas piepūlē šķobās, pēc tam viņa palaida Maijā vaļā, un viņš kā blāķis nogāzās atpakaļ gultā.

-    Žiljēn! kāda balss kliedza viņam ausī.

Viņš juta, ka viņu atkal satver aiz pleciem.

-    Žiljēn!

Ir jāceļas, Maijā domāja, ir jāceļas un jākāpj lejā. Pēc tam viņš domāja: “Pagrabā. Gluži kā šorīt. Tieši tāpat kā šorīt.” Viņš dzirdēja Zannu kliedzam pie auss: “Žiljēn!” Tas bija tāls un vārgs sauciens, gluži kā viņu kāds sauktu no meža dziļumiem. Pēc tam viņš nedzirdēja vairs neko un pēc brīža pagrieza seju uz meitenes pusi. Viņa gulēja izstiepusies uz sāna. Viņas plaksti bi ja pusnolaisti un skropstas sīki, nebeidzami drebēja. Viņas acis tik tuvu šķita milzīgas un apmiglotas. Viņš novērsās un skatījās uz priekšu tukšumā.

Sprādzieni un sprādzieni, viņš domāja, un tie vairs nebeidzas! Pēc tam viņš domāja: tāds troksnis! Un viņam gribējās smieties. Kaukoņa virs galvas kļuva stiprāka. Viņš juta, ka gulta zem viņa atkal sakustas, un saprata, ka Žanna no jauna sākusi drebēt.

Pavisam tuvu kaut kas brakšķēja un krakšķēja, un šķita, ka milzu roka saķērusi māju un to rupji purina. Viņš redzēja, ka Žanna saraujas čokurā kā slims zvērēns. Viņa drebēja no galvas līdz kājām, un skropstas nerimās trīsēt. Maijā šķita, ka viņa to uzlūko no lielas tālienes.

Piepeši lielgabali apklusa, un nu varēja dzirdēt vienīgi nemitīgu un vienmuļu dūkoņu kā kukaiņu sīkšanu vasaras vakara.

-    Žiljēn!

Viņa runāja vājā un asarainā balsī kā bērns, kurš sūdzas.

-    Žiljēn!

Viņš piekrītoši palocīja galvu.

-    Kāpēc jūs mani neaizvedāt?

Maijā ar pūlēm pārjautāja:

-    Kāpēc neaizvedu?

-   Tālu no šejienes! Prom no šīs mājas!

Viņš skatījās tukšumā.

-    Jā, viņš teica, jā.

Pagāja sekunde, un viņa galva lēnām noslīga uz pagalvja blakus Zannas galvai. Viņš skatījās meitenē. Pēc tam viņš atkal atvēra muti, un viņa balss bija piesmakuši, it kā viņš mēnešiem nebūtu runājis.

-   Jā, viņš teica, man vajadzēja gan.

Pār viņiem gāzās drausmīga svelpoņa. Viņa drudžaini kļāvās klāt Maijā, un vienu zibenīgu mirkli viņš pavisam tuvu ieraudzīja viņas melnās, milzīgās, izmisušās acis.

Atskanēja necilvēciska dārdoņa, un Maijā juta, ka gulta izslid viņam no apakšas un viņš krīt tukšumā. Viņš atvēra muti kā peldētājs, kas slīkst. Viņš neredzēja vairs neko. Ar kreiso roku viņš joprojām turēja Zannas plaukstu. Viņš pūlējās meiteni saskatīt, bet tas neizdevās. Paldies Dievam, viņš nodomāja, bumba nav uzkritusi mājai virsū, to sagrāvis triecienvilnis. Viņam pašam šķita, ka domas ir sevišķi skaidras. Viņš atkal pūlējās saskatīt Zannu. Bet viss šķita izplūdis un miglains. Viņš gribēja paslidināt kreiso roku gar plecu un sasniegt meitenes seju. Roka virzījās ļoti lēni. Viņu kaitināja tās gausums. Pēc tam viņš iekrita kā melnā bezdibenī un nedomāja vairs ne par ko.

Viņa roka atkal sāka slīdēt un sasniedza Zannas kaklu. Viņš apstājās, lai uzelpotu. Krūtis spieda kā spīlēs. Viņš juta, ka tās ir galīgi slapjas, un prātoja, kāpēc viņš piepeši sācis tik stipri svīst. Viņa roka ļoti lēnām virzījās pa Zannas kaklu. Tā slīdēja neizskaidrojami gausi. Virs Žannas zoda tā apstājās. Tā atdūrās pret šķērsli. Ko tas nozīmē? Maijā domāja. Viņa domā bija kaut kas skaidrs un metālisks, kas nomierināja. Es esmu ļoti

mierīgs, viņš domāja. Atkal viņš ieslīga nemaņā. Pēc tam atcerējās, ka meklē Žannas seju. Viņš taustījās no jauna, un pirkstu kustības sagādāja prieku. Bet tas tur zem kreisās plaukstas gluži vienkārši bija koka gabals. Viena asa šķautne, divas šķautnes. Tā taču bija tikai sija. Viņš vairākas reizes pie sevis atkārtoja: “Tā taču ir tikai parasta sija.” Krūtis spieda un žņaudza aizvien stiprāk. Viņš elpoja ar mokām, bet sāpes nejuta. Es esmu ļoti mierīgs, viņš domāja. Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā. Sija? Sija Zannai uz galvas? Nē, nē, neuztraukties, tikai palikt mierīgam! Nu, tas taču bija pavisam vienkārši. Viņš piecelsies un pavilks siju sānis. Zannai droši vien bija grūti. Bet viņš aizvilks siju prom. Tas ir pavisam vienkārši.Viņš taču galu galā negulēs tumsā līdz vakaram. Viņš piecelsies, un tas ir viss. Taisni jābrinās, kā pa krūtīm var tik stipri tecēt sviedri.

Mirkli vēlāk zeme zem viņa atvērās un viņš sāka krist tukšumā. Viņš krita kā dziļā akā starp divām stāvām zemes sienām. Tās drāzās viņam garām trakā ātrumā. Viņš krita un atlieca galvu atpakaļ, lai redzētu debesisi.Ļoti tālu un ļoti augstu virs galvas viņš saskatīja mazu zvaigžņu aplīti. Tās jau šķita bālākas. Viņš izstiepa rokas. Plauksta satvēra zemes kukurzni pie akas sienas. Mirkli viņu pārņēma aizrautīga cerība. Bet zeme viņa rokās saira un sadrupa. Viņš atmeta galvu atpakaļ un iepleta acis pavisam platas. Tad visas zvaigznes vienā mirklī izdzisa. Un Maijā pat nezināja, ka patlaban mirst.

.

Saturs

Sestdienas rītā 7

Sestdienas pēcpusdienā 61

Svētdienas rītā 151

Svētdienas pēcpusdienā 199

Robērs Merls NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktori Jānis Vēveris, Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Datormākslinieks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis

Tehniski ekonomiskā grupa: Artūrs Kaže, Andris Purmalis

Apgāds “Artava”, K. Barona ielā 12, Rīgā, LV-1011 Licence Nr. 2-0356 Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā, Balasta dambī 3

Content

Merls Robērs Nedēļas nogale Zijdkotā

Sestdienas rītā

Sestdienas pēcpusdienā

Svētdienas rītā

Svētdienas pēcpusdienā

Saturs