Daškova Poļina

Nedzimušo asinis

Poļina Daškova

Nedzimušo asinis

...

1. nodaļa

Viņa grima bezgalīgā, melnā tukšumā. Ausīs dunēja, ķermenis nejuta pamatu zem sevis. Viņa nespēja apjēgt, vai sēž, vai vispār karājas gaisā, un šī pretīgā bezsvara sajūta šķita pazīstama. Tā reizēm bija gadījies bērnībā, kad pēc pārliekas šūpošanās nostājies uz zemes, bet nejūti to zem kājām, pasaule jūk un brūk, meklētā atbalsta nav…

Smagi vērās vaļā salipušie plaksti. Acīs iedzēla aukstā, luminiscējošā gaisma. Viņa pūlējās, bet nespēja apjēgt, kur atrodas. Beidzot caur skaņām, kas dunēja ausīs, izdevās atšķirt balsis.

Sarunājās divas jaunas sievietes:

-    Paklau, ja mēs viņu gatavojam mākslīgajām, tad kāpēc viņai sašpricēts tāds daudzums promedola? Tā taču viņa nogulēs līdz rītam.

-    Vēl mazliet pagaidīsim un tad modināsim.

-    Un kas tad viņai īsti kaiš?

-    Kā es to varu zināt? Gaidāms laikam vai nu mironītis, vai kroplis. Kāda tev tur daļa?

-    Nu tā… Interesanti. Man viņas žēl. Oksana, vai drīkst, es izklausīšu augli?

-    Liecies mierā, nav tur ko klausīties.

-    Man taču jāpraktizējas.

-    Nu, ņem un klausies, ja ir patikšana.

Kad meitenes pienāca pie gultas, sieviete nekustīgi gulēja ar aizvērtām acīm. Viņa juta, ka tiek atsegta. Pāris sekunžu bija klusums, tika izklausīts viņas vēders.

-    Oksana, bet bērniņš taču ir dzīvs! Pulss normāls, simt divdesmit. Paklausies pati!

-   Vai man trūkst ko darīt! Var arī būt, ka dzīvs! Viņi šajā laikā bieži piedzimst dzīvi. Pat pīkst, rociņas un kājiņas tirina, bet pēc tam tik un tā nomirst.

-    Varbūt tomēr nevajag tās mākslīgās taisīt? Sievietei kā nekā jau trīsdesmit pieci gadi.

-     Tieši tāpēc, ka trīsdesmit pieci. Tādas sauc par vecajām pirmdzemdētājām. Viņām arī sanāk kropļi.

Gulošo vieglītēm papliķēja pa vaigiem.

-    Sieviete, mosties!

Viņa nepakustējās.

-    Oksana, iesim iedzert tēju, lai vēl paguļ.

Viņu apsedza, piebīdīja gultai aizslietni, un meitenes izgāja.

-     Vaļa, nebāzies svešās darīšanās! Savu praksi tu nobumbulēsi un sveikiņi! Bet man no šejienes nav kur sprukt. Tādu algu

kā šeit, medmāsām nekur citur nemaksā.

* * *

Viņa jau pilnībā bija atguvusi samaņu. Viņa, Ļena Poļanska, bija tā pārbijusies, ka pat nelabums pārgāja. Kad māsu soļi apklusa, viņa žigli izlēca no gultas un atbīdīja aizslietni.

Tā nebija palāta, bet kabinetam līdzīga telpa, kurā stāvēja stikla skapis ar instrumentiem un zālēm, ar plēvi apvilkts sēdeklis un rakstāmgalds. Uz tā atradās viņas rokassomiņa, uz krēsla atzveltnes karājās zaļš ķirurga virsvalks. Paķērusi somiņu un virsvalku, Ļena palūkojās priekštelpā. Tā bija tukša. Tieši pretī viņa ieraudzīja pavērtas durvis ar uzzīmētu pa trepēm skrejošu cilvēciņu rezerves izeja. Ļena ātri metās lejup pa kāpnēm.

Visapkārt bija tumšs un kluss. Kailās kājas nejuta aukstumu, sirds sitās kā neprātīga, likās, tūlīt tā plīsīs. Bet skrienot viņa bija pilnībā atguvusi sajēgu.

Noskrējusi pāris stāvu lejup, Ļena atvilka elpu. "Uz kurieni es skrienu un kāpēc?* viņa domāja. "Nu labi, izdrāzīšos uz ielas tādā izskatā, bet ko tālāk?"

Lēnām nokāpusi pāris pakāpienu, viņa palūkojās lejā un ieraudzīja tumsā spīdam cinkotas durvis. Tās veda pagrabā.

* * *

Kad medmāsa Oksana Stašuka un praktikante Vaļa Ščerbakova atgriezās palātā, gulta bija tukša.

-    Re nu, cik labi, Oksana teica, slimniece pati pamodusies. Laikam aizgājusi uz tualeti. Kad atgriezīsies, sāksim viņu gatavot.

-   Oksana, varbūt vēl mazliet nogaidīsim ar sistēmas likšanu? Lai ārsts viņu vēlreiz apskata.

-   Izbeidz, Vaļa! Apnicis! Cik var runāt par vienu un to pašu? Oksana palūkojās pulkstenī. Jau pirms piecpadsmit minūtēm viņai vajadzēja būt pieslēgtai pie sistēmas ar oksitocīnu.

Kabinetā ienāca slaids vīrietis baltā virsvalkā un marles maskā.

-   Nu, puķītes, rozītes, kā jūtas mūsu dzemdētāja? viņš mundri jautāja.

-    Lūdzu atvainojiet, Boris Vadimovič, Vaļa teica, koši nosarkdama, bet es izklausīju augli. Tam ir normāla sirdsdarbība, un viņš kustas. Pirms nozīmējat stimulēšanu, jums derētu pašam paskatīties.

Ordinators Borja Simakovs uzlūkoja mazo, apaļīgo praktikantīti tā, ka daža laba viņas vietā būtu zemē iegrimusi. Taču Vaļa turpināja:

-    Es saprotu, ka jums par to nekas nebūs, bet nedrīkst taču…

Te nu Boriss Vadimovičs neizturēja:

-     Kur tu bāzies, šmurgule? Kāpēc atvilkies uz šejieni? Lai mūs mācītu strādāt?! Es tev praksi sarīkošu! Oksana! Viņš strauji pagriezās uz medmāsas pusi. Vai tu sistēmu uzliki vai nē?

-   Neuzliku, Boris Vadimovič, jo slimā bija aizmigusi. Vai tad es ar aizmigušu varēju strādāt?

-    Pamodināt nevarēji?

-    Modinājām gan, bet viņai taču iekšā promedols, Oksana taisnojās, pienākot tuvāk un pieskaroties Simakovam ar tvirtajām krūtīm. Jūs tikai neuztraucieties. Viņa jau pati ir pamodusies. Tūlīt sāksim.

-    Labi, meitieši, bet nevelciet garumā, ārsts atmaiga, bet tu, rausīt, labāk nedziedi, viņš aizbildnieciski papliķēja Vaļas vaigu, citādi atnāks lapsa un tevi apēdīs.

Vaļa juta, ka acīs sariešas asaras. Viņa jau tā bieži raudāja, bet te vēl tāds gadījums… Tas muldoņa Simakovs ar vieglu roku gatavs nobendēt dzīvu bērniņu. Bet sievietei bērnu nav, un skaidrs, ka nekad nebūs. Tā ir viņas pēdējā iespēja…

Uzmetusi skatienu galdiņam, Vaļa pamanīja, ka ir nozudusi Jeļenas Nikolajevnas skaistā ādas rokassomiņa. Viņas drēbes tūdaļ tika aiznestas uz mantu glabātavu, bet somu ar pasi nepaspēja, jo, aizpildot slimnieka kartīti, vajadzēja ierakstīt datus. Kamēr rakstīja, glabātavas pārzine jau bija prom. No krēsla atzveltnes bija pazudis arī zaļais ķirurga virsvalks.

Vaļa nošņaukājās, un asaras nožuva. "Esat gan jūs gudriniece, Jeļena Nikolajevna," viņa nodomāja, "tas ir pareizi. Tikai kā jūs tiksiet mājās, ģērbusies slimnīcas kreklā, halātā, basām kājām?"

Vaļa atcerējās, ka tikai pirms pusotras stundas viņas abas ar Oksanu izģērba bezsamaņā gulošo sievieti, atšņorēja tās garos zābakus, vilka pāri galvai džemperi. Viņu rokās sieviete izskatījās kā skaista, rūpīgi kopta lelle.

"Viņas vietā es no šejienes arī plika aizbēgtu," Vaļa nodomāja, bet skaļi teica:

-    Lūdzu piedodiet man, Boris Vadimovič! Man tāds muļķīgs raksturs vienmēr jaucos citu darīšanās. Tūlīt pat sāksim gatavot slimnieci.

»

* * *

Ļenai gribējās gulēt. Ik pa brīdim viņa grima dziļā nebūtībā, bet tikai uz mirkli, lai tūlīt atkal atjēgtos: viņa baidījās iemigt un nokrist uz glumās grīdas.

Pagrabā bija tumšs, un tikai šaurs mēnesgaismas stars iespīdēja caur putekļaino, pavērto logu, kas atradās pie pašiem griestiem.

Ļenai bija pretīgi ar basajām kājām skart netīro grīdu, tomēr viņa nolēma apstaigāt pagrabu. Kaut arī acis jau bija pie tumsas pieradušas, tomēr vajadzēja iet taustoties. Viņa uzmanīgi virzījās gar sienu, vairāk par visu pasaulē baidīdamās uzkāpt žurkai.

Pagrabā bija samestas salauztas mēbeles, lupatu ķīpas, finiera kastes un citas drazas. Dažas kastes mētājās tieši zem vienīgā loga, kuram bija izlauztas metāla restes, pārējie bija cieši aizrestoti.

Kastes izrādījās diezgan izturīgas. Ļena tās salika citu uz citas un mēģināja uzrāpties. Krāvums izrādījās par zemu, jo logs atradās tikai Ļenas krūšu augstumā. Trūka vēl vienas kastes.

Beidzot izdevās uzbūvēt kaut ko līdzīgu kāpnēm. Gaismai austot, viņa izkļūs ārā un dosies uz tuvāko milicijas nodaļu. Bet ko sacīt? Labi, par to vēlāk…

Naglainās kastes līdz asinīm saskrāpēja Ļenas kājas un rokas. Uzšķērdusi lupatu ķīpu, viņa izvilka pāris saplēstu palagu, izjauca visu konstrukciju, aptina katru kasti ar palagu un salika tās iepriekšējā kārtībā. Pēc tam viņa pievilka sev klāt izjaukto ķīpu, apsēdās uz apakšējās kastes un ierušināja kājas mīkstajās, sausajās lupatās. Viss, tagad varēja atslābt un mierīgi sagaidīt rītu.

Miegs vairs nenāca. Iekārtojusies ērtāk, Ļena centās atcerēties, kas tad īsti ar viņu bija noticis.

Skenēšanas kabinetā viņas vēderu apzieda ar kaut kādu želejveidīgu draņķi. Pusmūža ārsts, skatoties mirgojošajā ekrānā, šūpoja galvu. Bija seši vakarā…

Pēc tam kad viņai pateica, ka bērns ir nedzīvs, gribējās ātrāk tikt prom. Ļena ar dvieli noslaucīja vēderu un aizšņorēja zābakus. Viņa neticēja šim mīlīgajam dakterim un jutās pilnīgi mierīga. Bet viņš nezin kāpēc saķēra viņas roku un sāka taustīt pulsu.

-    Pagaidiet, pagaidiet, bērniņ! Kur tad jūs tagad tādā stāvoklī iesiet? Mīļā labā, man nemaz nav tiesību tā jūs palaist. Tūlīt iešpricēsim, jūs drusciņ pasēdēsiet, nomierināsieties. Es pa šo laiku uzrakstīšu norīkojumu, rīt rītiņā jūs iesiet uz slimnīcu, bet tagad pasēdiet, atpūtieties, un tad varēsiet mierīgi iet mājās. Es jau saprotu, kaut ko tādu nav viegli pārdzīvot, bet gan jau viss būs labi, laiks dziedē…

Ārsts maigi bubināja, stingri turot Ļenas roku un cieši skatoties acīs. Tobrīd pat šķita, ka viņš tiešām pārdzīvo un jūt viņai līdzi. Ļena neatcerējās ārsta uzvārdu, toties viņa labsirdīgā, inteliģentā seja ar daktera Aikāsāp bārdiņu neizgāja no prāta.

Tad sekoja pilnīgs tukšums un atmiņas zudums. Pēc tam smaga pamošanās slimnīcas gultā.

Te pēkšņi Ļena sastinga: ja nu šis Aikāsāp paspējis kopā ar miegazālēm iešpricēt vēl ko tādu, kas stimulē dzemdības? Ja nu tagad, šajā netīrajā pagrabā, viņai piedzimst sīciņš bērniņš, kas aizies bojā viņas acu priekšā?

"Tā, nomierinies!" Ļena sev pavēlēja. "Jāatceras, kā sākas dzemdības. Ak Dievs, kā gan es varu to atcerēties? Vienīgi pēc citu nostāstiem… Sāpes. Sākumā retas, pēc tam aizvien biežākas un stiprākas."

Ļena aizvēra acis un ieklausījās sevī. Nē, nekas nesāpēja, tikai sirds dauzījās un trīcēja ceļgali. Pēkšņi, pati sevi pārsteidzot, Ļena pirmoreiz sāka runāties ar bērnu: "Viss kārtībā, mazais! Mēs abi esam malači." Tieši zem plaukstas viņa sajuta vieglu, atsperīgu kustību. Tā bija tik noslēpumaini maiga atbalss viņā, ka Ļena uz mirkli aizmirsa, kur atrodas, un tikai ieklausījās sevī un izjuta jaunās dzīvības klātbūtni.

-    Nē, viņa skaļi noteica, nekas nav iešpricēts. Tu man esi vesels un stiprs. Tas ir tikai promedols, un to mēs pārdzīvosim. Tu piedzimsi īstajā laikā, un neviens mūs vairs neaiztiks.

Un bērniņš atkal sakustējās, vēl manāmāk un stiprāk nekā iepriekš.

* * *

Ļesnogorskas pilsētas slimnīcas ginekoloģijas nodaļas vadītājai Amālijai Petrovnai Zotovai bija sešdesmit gadu. Viņa bija stalta, nedaudz apaļīga, labi veidotu figūru. Apaļīgums viņai piestāvēja, kā visām sievietēm, kurām jau pāri piecdesmit: tas izlīdzināja gan grumbas, gan piešķīra stāvam cēlu solīdumu. Amālija Petrovna kopa sevi ar maigu rūpību.

Katru rītu viņa sāka ar obligātu vingrošanas pusstundu un kontrastdušu. Pāris reižu nedēļā apmeklēja ļoti dārgu un prestižu skaistumkopšanas salonu. Viņas sirmie perfekta griezuma mati bija iekrāsoti ar īpašu franču krāsu, kas radīja zilganu spīdumu. Vēl tikai pirms trim gadiem Amālija Petrovna šim nolūkam lietoja parasto zilo tinti, ko atšķaidīja četros litros ūdens. Pirms trim gadiem viņa sev nevarēja atļauties pat tādu greznību kā jaunas, nelāpītas zeķubikses…

Toties šodien Amālijas Petrovnas pirkstos un ausīs mirdzēja prāvi visaugstākās raudzes briljanti, un "gliemežvāciņā" zem viņas trīsistabu dzīvokļa logiem stāvēja jauna, sudrabaina toijota.

Visu pagājušo nedēļu Amālijai Petrovnai neveicās. Nebija izejvielas, bet to pieprasīja steidzami, turklāt nevis kārtējās preparāta sērijas ražošanai tirgum, bet gan konkrētam, ļoti nozīmīgam cilvēkam. Nebija runa par naudu, bet gan par "jumtu", augstu ierēdni no Veselības vai Iekšlietu ministrijas.

Kad Amālijai Petrovnai pirms nedēļas piezvanīja, viņa īsi atbildēja: "Ja vajag, tad būs." Tomēr, pārskatījusi savu rezerves sarakstu, viņa konstatēja, ka jaunas izejvielas saņemšana gaidāma ne ātrāk kā pēc mēneša. Viņa sāka zvanīt saviem piegādātājiem. Viņu nebija daudz trīs Maskavā, viens Kļinā. Bet arī viņi pagaidām bija tukšā.

Trešajā dienā Amāliju Petrovnu uzaicināja uz sarunu restorānā "Kristofors Kolumbs" Tveras bulvārī, un tā izrādījās visai nopietna.

Vispār šos sarežģījumus nevarēja saukt par negaidītiem. Trīs gadu laikā darījumi pieņēmās spēkā, pieauga arī pasūtītāju skaits. Jau pirms diviem gadiem Amālija Petrovna brīdināja:

-   Mēs strādājam bez izejvielu rezervēm. Tiek izlietots pilnīgi viss līdz pēdējam miligramam. Ledusskapis ir tukšs.

-    Neko darīt! Viņai toreiz atbildēja. Meklējiet jaunus variantus, gādājiet jaunus avotus. Tas ir jūsu tiešais pienākums. Nevar taču likt mūsu pasūtītājiem gaidīt rindā.

Viegli pateikt "gādājiet jaunus avotus"!

Tajā pašā vakarā viņa vēlreiz apzvanīja piegādātājus un norunāja ar viņiem tikties dažādās Maskavas vietās dažādā laikā, ik pēc divām stundām. No Ļesnogorskas līdz Maskavai Amālija Petrovna savā toijotā aizbrauca pusstundā. No vieniem dienā līdz desmitiem vakarā viņa iegriezās četros Maskavas centra valūtas restorānos. Visur viņa pasūtīja vienu un to pašu: augļu salātus ar zema tauksatura putukrējumu un apelsīnu sulu. Stipri līdzīgas bija arī četros restorānos notikušās sarunas.

-    Bet es taču nevaru pirmo pagadījušos sievišķi pārliecināt, ka viņas bērns ir kroplis, un nosūtīt pie jums! uzklausījuši Amālijas Petrovnas teikto, tā vai mazliet citādi atbildēja visi galdabiedri.

-   Tieši tā tu darīsi. Tikai izvēlies vecās pirmdzemdētājas. Tādos gadījumos vienmēr vēlāk var kaut ko izdomāt, viņa uzstāja.

-   Bet tas ir ļoti, ļoti riskanti. Kādēļ tāda steiga? Vai tad tiešām nevar mazliet pagaidīt?

-     Pagaidīt nevar, Amālija Petrovna atteica klusā, ledainā tonī, bet uz tevi tas vairs neattiecas. Vari iet. Sveiki!

Neviens piegādātājs projām negāja.

Pusdesmitos vakarā Amālijai Petrovnai bija pēdējā tikšanās, bet ne vairs restorānā. Majakovska laukumā pie amerikāņu bāra viņa iesēdās savā mašīnā, izbrauca uz Dārzu loka un devās Patriarhu dīķu virzienā. Nobremzējot pie skvēra ietves malā, viņa ar bamperi gandrīz pagrūda melnu "BMW". Izkāpusi viņa atvēra "BMW" durvis un apsēdās aizmugures sēdeklī.

■ Rītdien no deviņiem līdz sešiem. Ir iespējami četri varianti.

Viņa lēni un saprotami nosauca trīs Maskavas un vienu Kļinas adresi, tad izkāpa no "BMW", apsēdās pie savas toijotas stūres un brauca uz Ļesnogorsku.

Visu nākamo dienu viņa nervozēja. Rīta apgaitā "piekasījās" medmāsām, brēca uz ārstiem, vēlāk nez kāpēc izsauca uz savu kabinetu veco sanitāri tanti Kļavu, kura slimnīcā strādāja jau četrdesmito gadu, un sabļāva uz viņu tā, ka večiņa apraudājās un uzrakstīja iesniegumu par atbrīvošanu no darba.

Sešos vakarā Zotova ieslēdzās kabinetā, sadabūja cigaretes un aizsmēķēja. Viņa smēķēja ļoti reti, jo saudzēja veselību, bet uztraukuma brīžos cigarete viņu nomierināja.

Piecas minūtes pāri sešiem piezvanīja no Maskavas.

Labdien, Amālija Petrovna! Lūdzu atvainojiet par traucējumu, bet es biju spiests ar "ātrajiem" nosūtīt jums slimnieci. Ļoti nepatīkams gadījums: divdesmit ceturtā grūtniecības nedēļa, trīsdesmit pieci gadi…

Noliekot klausuli, Zotova atviegloti nopūtās, nodzēsa cigareti un izsauca ordinatoru Borju Simakovu.

2. nodaļa

Ļena Poļanska bija tēva meita. Viņai bija divi gadi, kad māte, sporta meistare alpīnismā, nokrita no klints. Bez kāpšanas kalnos Jeļizaveta Heinrihovna nespēja dzīvot, un, kad bērnam palika divi gadi, Nikolajs Vladimirovičs Poļanskis paņēma bezalgas atvaļinājumu un palaida sievu uz Elbrusu. Pēc tam visu mūžu nespēja to sev piedot.

Viņš audzināja meitu viens, tā arī neievedis mājās nevienu citu sievieti. Jebkura, pat vislabākā, tik un tā viņa Ļenočkai būtu bijusi tikai pamāte…

No pirmās klases līdz pat Žurnālistikas fakultātes beigšanai Ļena Poļanska bija teicamniece. Viņa tiecās pēc pieciniekiem gluži vienkārši viņai patika mācīties.

Vecākajās klasēs skolasbiedrenes izplūkāja uzacis, ballītēs tirinājās mūzikas ritmā, skolas tualetē pīpēja un pārsprieda savas attiecības ar zēniem.

Pa kaktu ballītēm Ļena nestaigāja, tur viņa jutās neomulīgi un garlaikojās, turklāt viņa neprata dejot. Viņai galīgi nepiestāvēja ne izplūkātas uzacis, ne tolaik modernā "pāža" frizūra mati uz pieres līdz pat degunam. Arī tēvs viņu lūdza neizplūkāt uzacis un nenogriezt līdz pat jostas vietai izaugušo bizi. Ja ar zēniem arī veidojās kādas attiecības, apspriest tās skolas tualetē negribējās. Vispār jau gribējās tikai mācīties un lasīt grāmatas krievu un angļu valodā.

Ļena aizrautīgi un alkatīgi lasīja visu pēc kārtas un tad pēkšņi septiņpadsmit gadu vecumā saprata, ka neko citu kā vien iegūt un krāt informāciju,viņa neprot; neizprot ne sevi, ne citus, pat nezina, kurā augstskolā gribētu iestāties.

Nikolajs Vladimirovičs Poļanskis trīsdesmit deviņos gados kļuva par fizikas un matemātikas zinātņu doktoru, bet Ļena, sev un tēvam par pārsteigumu, iestājās MVU Žurnālistikas fakultātē.

Nikolajs Vladimirovičs tā arī neapprecējās, toties Ļena to paspēja divreiz. Viņas pirmais vīrs bija kursabiedrs, maziņš, vājš zēniņš ar maigām pelnukrāsas ūsiņām. Viņš bija pusi galvastiesas mazāks par Ļenu. Ar viņu iepazīstoties, kāds vienmēr piebilda: "Jūs esat tik līdzīgs Ļermontovam!" Uz to viņš nevērīgi un drūmi atbildēja: "Jā, es to zinu!"

Viņu sauca Andrjuša. Viņš dzīvoja atsevišķi no vecākiem mazītiņā istabelē Sretenkas ielā. Šajā istabā arī notika viņu trokšņainās kāzas, kur galdā bija "Olivjē" salāti, šprotes un cigarešu izsmēķi, kur tumšajā komunālā dzīvok|a gaitenī, viņiem aizrautīgi skūpstoties, uz galvas krita vai nu vanna, vai velosipēds.

Nikolajs Vladimirovičs tobrīd piedalījās konferencē Prāgā. Kad viņš atgriezās, Ļena ar lepnumu atrādīja gan Andrjušu, gan svaigo zīmogu pasē. Iepazīstoties ar znotu, Nikolajs Vladimirovičs piebilda:

Visi droši vien jums saka, ka esat līdzīgs Ļermontovam. Neticiet! Īstenībā jūs viņam nemaz neesat līdzīgs…

Ļena Sretenkas ielas istabelē nenodzīvoja pat mēnesi. Drīz viņa atgriezās pie tēva. Satiekoties ar Andrjušu universitātē, viņi laipni sasveicinājās, bet pēc pusgada miermīlīgi izšķīrās.

Otrā iaulība bija nopietnāka un ilgāka.

Tūlīt pēc universitātes Ļenu uzaicināja strādāt par speciālkorespondenti vienā fio tā laika populārākajiem jaunatnes žurnāliem. Bija 1983. gads. Cits pēc cita mira ģenerālsekretāri. Turpinājās karš Afganistānā. Gāja uz beigām Sibīrijas naftas krājumi. Bet Ļenai Poļanskai sākās galvu reibinošs romāns.

Viņš bija ne pārāk pazīstams, tomēr oficiāli atzīts rakstnieks. Viņa pamācošie, kaut arī diezgan garlaicīgie stāsti samērā bieži tika publicēti populārajā jaunatnes žurnālā, kurā strādāja Ļena.

Viņu sauca Jurijs Izjaslavovičs. Viņš bija desmit gadus vecāks par Ļenu, ar raibu pagātni un nepieklājīgi lielu pamesto sievu un bērnu skaitu. Sievietes nespēja turēties pretī viņa uzkrītošajai, bezkaunīgajai vīrišķībai. Piesmakusi, zema balss, masīvs zods un plati pleci. Ļena atjēdzās pēc divarpus gadu garas bēdīgas kopdzīves…

Viņas pārdzīvojumi iegadījās 1985. gadā. Lai aizmirstos, atvairītu skumjas un pazemojuma sajūtu, Ļena visus spēkus veltīja darbam, karjerai. Kad 1992. gadā visiem līdz šim slavenajiem izdevumiem sāka katastrofāli kristies tirāžas, Ļena jau bija žurnāliste ar vārdu un vadīja literatūras un mākslas nodaļu finansu krīzei nesasniedzamajā žurnālā "Smart".

Tajā pašā 1992. gadā pēkšņi nomira Ļenas tēvs. Līdz šim veselīgais, spēkpilnais vīrs trīs mēnešu laikā it kā izdzisa no kuņģa vēža. Nedēļu pirms nāves viņš teica:

-   Tev, Ļenočka, vajadzētu sev pagādāt bērniņu. Tu paliec viena visā pasaulē…

Ļena tiešām palika viena. Viņas vienīgā radiniece bija vecā, pa pusei saprātu zaudējusī mātesmāsa, tante Zoja Heinrihovna.

Iegādāties bērniņu Ļena saņēmās tikai pēc trim gadiem, kad kļuva trīsdesmit piecus gadus veca. Viņa vairs neapprecējās, bet izmantoja tāda vīrieša pakalpojumus, kurš, būdams nederīgs tēva

lomai, veica tikai "šķirnes buļļa" pienākumus…

* * *

Ordinators Borja Simakovs iedrāzās Zotovas kabinetā un satraukts taurēja:

-     Amālija Petrovna! Noticis kaut kas ārkārtējs! Pazudusi slimniece!

-    Kāda slimniece? Borja, ko tu muldi?

-    Tā pati, Amālija Petrovna, tā pati!

-   Nomierinfes, Borja! Apsēdies! Kā mums iet ar mākslīgajām dzemdībām? Vai viss ir gatavs?

-    Tieši tās mākslīgās dzemdības jau arī ir pazudušas!

Ar izsmalcinātu franču grimu klātie Amālijas Petrovnas vaigi kļuva pelēki.

-     Kā viņa varēja pazust? Zotova čukstus jautāja. Viņu nolaupīja, vai? Ir taču desmit vakarā, pie vārtiem apsardze…

-    Visticamāk, ka viņa vienkārši piecēlusies un aizgājusi.

-    Kā aizgājusi? Uz kurieni? Kā un uz kurieni bez drēbēm un dokumentiem var aiziet dzemdētāja, kurai mugurā ir tikai slimnīcas krekls? Amālija Petrovna runāja ļoti klusu, bet Borisam likās, ka viņa kliedz. Šai slimniecei jau sen vajadzēja gulēt pie "sistēmas", bija jābūt dzīšanās sāpēm, lielam dzemdes atvērumam. Ko tu gvelz, Boris!

-    Stimulāciju viņai nepaspēja izdarīt. Viņas drēbes ir mantu glabātavā.

-    Un pase?

-    Es nezinu, kur ir pase.

-     Boris, tagad darīsim tā! Tālu aiziet viņa nevarēja. Tūlīt tu pārmeklēsi visu slimnīcu. Palātās vari neiet. Pārmeklē tualetes, noliktavu, veļas mazgātavu, pagrabu un bēniņus. Viņai tepat kaut kur jābūt.

Pirmo reizi sarunas laikā Boriss ielūkojās Zotovas gaiši zilajās, ledaini aukstajās acīs. Tās izskatījās gandrīz baltas, acu zīlītes bija sašaurinājušās līdz kniepadatas galviņas lielumam. Pelēkā seja kvēloja biešu sarkanumā.

"Esi nu gan tu baismīga vecene," Borisam ienāca prātā. "Kā es esmu iekritis, idiots tāds!"

-     Labi, viņš mierīgi sacīja. Varbūt es viņu atradīšu, bet varbūt ne. Un ko tad? Aiz matiem atvilkšu dzemdēt? Vai varbūt labāk ņemt un nosist?

-     Ja vajadzēs, sitīsi arī, Zotova pavīpsnāja. Cēlsirdīgo iegribējās patēlot? No kā tu, puņķutapa, pārtiec? No kā pārtiek tava sieva un bērns? Vai tu zini, cik tādi ordinatori kā tu saņem citās slimnīcās? Kad mēs sākām strādāt, es taču tevi brīdināju viss var gadīties. Tagad, mīļais, beidzot nu ir gadījies.

-           Redziet, Amālija Petrovna, Simakovs lēni teica, lieta tāda, ka tad, kad mēs sākām strādāt, bija runa par nopietniem zinātniskiem pētījumiem, par manu disertāciju. Ir pagājuši trīs gadi. No zinātnes nav ne smakas. Toties smird nauda kas ir, tas ir. Es pat teiktu ir daudz smirdošas naudas. Šodien jūs atvedāt ar promedolu iemidzinātu sievieti, pieprasot bez jebkāda pamata viņai stimulēt dzemdības.

-     Augļa bojāeja mātes miesās kādu pamatojumu tev vēl vajag? Zotova viņu pārtrauca.

-    Bet auglis taču ir dzīvs! Boriss nervozi iesmējās. Un nav arī nekādu dzīvību apdraudošu kroplību…

Zotova no visa spēka uzsita ar dūri pa galdu, saviebās aiz sāpēm un, berzēdama savainoto roku, klusi teica:

-    Boreņka, tu esi gudrs, labsirdīgs un šķīsts zēns kā eņģelis. Viņas balss bija kļuvusi pieglaimīga, pat mīlīga. Bet tu esi vājš ārsts. Profesijas izvēlē tu esi kļūdījies. Ārsts nedrīkst būt histērisks. Turpmāk mēs ar tevi, manuprāt, vairs nevarēsim sastrādāties. Man pat liekas, mēs nevarēsim dzīvot vienā pilsētā, tā taču ir tik maza. Tāpēc sarunāsim tā: tūlīt pat tu, Boris, uzrakstīsi iesniegumu par atbrīvošanu un no rītdienas sāksi meklēt sev un savai jaunajai ģimenei citu dzīvesvietu, pēc iespējas tālāk no Ļesnogorskas. Manu zēn, un atceries arī to es uz šejieni nevienu ar varu neesmu vilkusi. Sievieti atveda ar "ātrajiem", jo viņa bija kritiskā situācijā. Droši vien viņai ir arī psihiskas novirzes, jo tādā stāvoklī neviens normāls cilvēks no slimnīcas prom nebēgs. Tā ir tava vaina, Borcņķa, ka tagad viena nenormāla dzemdētāja slimnīcas kreklā kaut kur klaiņo. Bet es tev piedodu. Te tev būs

papīrs, pildspalva. Raksti iesniegumu un uz redzēšanos!

* * *

Kad Boriss aizgāja, Amālija Petrovna kādu brīdi sēdēja, truli raudzīdamās uz nupat aizcirstajām kabineta durvīm. Vai bija pareizi, ka viņa Simakovu tā padzina un vēl atklāti piedraudēja? Viņa juta, ka lieta nonāk jaunā attīstības lokā. Sākas jauns posms, un tādiem kā Simakovs tajā vairs nebūs vietas. Tādi tikai traucēs. Zem viņa cēlā sašutuma slēpās vājums un gļēvums. Viņš, protams, klusēs. Nav jau viņam arī par ko runāt. Nav par ko un nav, kam stāstīt. Viņa, Amālija Petrovna, nebija tik stulba, lai Borjam atklātu lietas būtību. To viņa jau sen bija sapratusi, ka Simakovam neko lieku nevar stāstīt. Viņš bija vajadzīgs noteiktā darba posmā. Tagad viņa vietā jāmeklē pavisam cits cilvēks stiprs, uzticams, tāds, kas netēlos svēto nevainību, neprasīs, lai katru reizi viņam bāztu banānus ausīs. Pats par sevi saprotams, ka tādam arī samaksa būs cita, bet tas nekas. Lai tikai viņš nenogurdinātu un neuzmāktos ar inteliģentu muldēšanu. Iedomājies, Simakovam nauda šķiet smirdīga…

Jā, ar Simakovu viņa izrīkojās pareizi. Saprotams, ka nebūs viegli viņa vietā atrast citu cilvēku. Bet par to domāsim vēlāk. Pašlaik galvenās ir izejvielas.

Amālija Petrovna enerģiski nocēla klausuli un uzgrieza telefona numuru.

-     Man ir vajadzīgi trīs puiši, šurp uz slimnīcu. Nē, nekā briesmīga. Vienai dzemdētājai pēkšņi atklājušās psihiskas novirzes, un viņa aizbēgusi tieši no operāciju galda. Mani sanitāri ir prom, viņu darbalaiks sen beidzies. Kamēr es zvanīšu un viņus pamodināšu, jūsu cilvēki jau būs šeit. Man negribētos saukt palīgā apsardzi, jo tikmēr slimā var izsprukt pa vārtiem. Paldies, gaidīšu!

Pēc četrdesmit minūtēm pie slimnīcas vārtiem apstājās melna volga. No tās izkāpa trīs vīri ādas jakās, platiem pleciem un stūrainiem pakaušiem…

* * *

Lukturīša gaisma šaudījās pa slidenajiem pakāpieniem. Trīs vīrieši nesteidzīgi kāpa pagrabā.

-    Tas ir viss, viens no viņiem teica. Palicis tikai pagrabs. Diez vai viņa vairs ir slimnīcā. Droši vien sen jau mājās.

-    Interesanti gan, kā viņa vienā kreklā un basām kājām varēja nokļūt mājās? otrais jautāja.

-    Ļoti vienkārši, trešais nosprauslojās. Iesēdās elektriskajā un aizbrauca. Kas tur, ka basas kājas šodien neviens uz citiem neskatās!

Viņi iegāja pagrabā.

-     Nolādēts, te var kājas nolauzt! Apskaties, varbūt atrodas kāds slēdzis.

Slēdzis ir gan, tikai skaidrs, ka saimniecības pārzinis taupa spuldzītes.

Viņi apstājās un aizsmēķēja.

Jau kopš bērnības Ļenai bija smalka oža gluži kā sunim. Viņa vienmēr nekļūdīgi prata atšķirt smaržas, bet tagadējā stāvoklī viņa reizēm nespēja pat braukt metro, jo tur virmoja baismīgs aromātu kokteilis. Dārgas un lētas smaržas saplūda ar sviedru un netīru zeķu smārdu, tikko ceptas maizes aromāts no kāda braucēja turzas ar pretējā sēdeklī "nolūzuša" bezpajumtnieka urīna un sapuvušo zobu dvaku. Bet tabakas dūmus viņa juta jau pa gabalu…

Nu jau vairāk nekā stundu Ļena sēdēja uz pašas būvētā krāvuma no kastēm, bija sasilusi, un, pašai nemanot, iesnaudusies.

Viņa redzēja sapnī skolas pagalmu, kas bija pilns ar sapostiem bērniem un pieaugušajiem. Pirmklasniece ar milzīgu pušķi rudajā biželē cieši turējās Ļenai pie rokas. Meitene bija pārsteidzoši līdzīga Ļenai bērnībā. Viņa pat stāvēja kā Ļena skolas fotogrāfijās kā dzērvīte, uz vienas kājas…

-    Man būs meitiņa, Ļena sapnī čukstēja un tūlīt pat pamodās, jo nāsīs iecirtās asa cigarešu dūmu smaka.

Tur nesmēķēja viens, bet gan divi vai trīs. Tām jābūt stiprām amerikāņu cigaretēm.

Sākumā Ļena gribēja noslēpties aiz kastēm. Nesāks taču viņi tumšajā pagrabā vandīt visas drazas!

Viņa klusītēm piecēlās, cenzdamās neko neaizskart un pat neelpot. Kastes viņa pati bija piebīdījusi cieši pie sienas. Atstumjot tās malā, varēja izjukt visa konstrukcija, un tas bija bīstami.

Pa pagrabu lēni slīdēja lukturīša stars. Pagaidām tas vēl bija tālu, taču palēnām tuvojās Ļenai. Kaut kas nočabēja, pēc tam atskanēja dārdoņa. Likās, viņi bija nolēmuši te apsekot katru spraugu. Bet pagrabs ir plašs, un tas viesa cerības.

Ļena atcerējās bērnībā iemīļoto televīzijas seriālu "Septiņpadsmit pavasara mirkļi". Arī tajā pārmeklēja pagrabu, un sieviete ar diviem zīdaiņiem paslēpās kanalizācijas lūkā. Ļenai bija tikai viens bērns, un tas pats nevis rokās, bet vēderā. Bet nebija ne lūkas, ne laika to meklēt, lai paslēptos.

Ātri un bez trokšņa viņa uzrāpās uz kastēm un sarāvās čokurā zem paša loga. Logā iespīdēja mēnessgaisma, un, ja viņi paskatīsies uz augšu, tad pamanīs Ļenas siluetu. Sagaidījusi, kad krietni pieauga uz visām pusēm mētāto drazu rīboņa, viņa atvēra logu. Aiz tā atradās apmēram metru dziļa akmens niša, kuras dibenu klāja sausu lapu kārta. Iekārtojusies tur, Ļena no ārpuses pievēra logu.

Bija auksts, klabēja zobi, kratīja drebuļi. Caur mazliet pavērto logu Ļena dzirdēja trokšņus, rupjas lamas un juta to pašu tabakas dūmu smaku. Viņi stāvēja zem loga, pie viņas apšaubāmās konstrukcijas. Ļena saklausīja katru vārdu.

-    Skaties, te ir logs! Interesanti, kurš gan pacenties tik rūpīgi sakraut kastes un piedevām vēl aptīt tās ar lupatām? Varbūt tajās ir kas vērtīgs? Varbūt vecenīte Zotova piepelnās ar narkotikām?

-    Izbeidz, viņai tāpat pietiek. Cik tad tādai večiņai vajag?

-    Paklau, Koļan, vai tu uzlīdīsi līdz lodziņam?

-     Kāda velna pēc?

-    Katram gadījumam. Nu, lūko kāpt!

Pāris sekunžu bija klusums. Lukturīša gaismas stars apspīdēja putekļaino loga stiklu. Ļena ar roku aizspieda sev muti. Likās, vēl brīdis un viņa no šausmām iegaudosies.

"Ko es daru? Ak Dievs, ko es daru? Tās ir kaut kādas muļķības, lēts krimiķis," satrauktās domas jaucās pa galvu. "Tūlīt viņi mani ieraudzīs. Tūlīt šis Koļans nokļūs līdz logam un viss. Kasviss? Vai viņi mani nositīs? Sasies, atkal iemidzinās un uztaisīs mākslīgās dzemdības? Kāpēc? Lai noslēptu ārstu kļūdu? Vai tādēļ vien viņi nenopūlas par daudz?"

Pēkšņi noklaudzēja brīkšķis, kaut kas skaļi norībēja. Tad atskanēja apdullinoši rupju lamu sērija, kas mijās ar vaidiem un šņukstiem. Kastes neizturēja Koļana varenā auguma svaru un sagāzās.

-    Kāja, mana kāja! Ļena dzirdēja vīrieša vaimanas.

-    Nekas tavai kājai nekaiš, ķēms! cita balss atbildēja.

-    Beidz gaudot! Ejam, tūlīt tev sniegs pirmo palīdzību.

-    Kā tad ginekoloģijā, otrs noķiķinājās.

* * *

Zotovas priekšā uz galda atradās jauna slimnieka kartīte, kurā bija aizpildīta tikai pirmā lappuse. Amālija Petrovna rūpīgi norakstīja uzvārdu, vārdu, tēvavārdu, dzimšanas gadu un mājas adresi. Aprakstīto bloknota lapiņu viņa salocīja un iebāza virsvalka kabatā. Noklikšķinājusi šķiltavas, viņa aizdedzināja kartītes stūri.

Atbalstījusi galvu rokās, viņa domīgi noraudzījās, kā biezais papīrs lēni un negribīgi savelkas čokurā un pārvēršas pelnos.

"JeļenaNikolajevna Poļanska, 1960…" uz degošās veidlapas pavīdēja raksta pēdējā rindiņa.

Nedaudz padomājusi, Zotova izvilka no kabatas bloknota lapiņu un sadedzināja arī to. Viņa tagad visu zināja no galvas. Šos

pases datus viņa nekad vairs neaizmirsīs.

* * *

Viss noklusa, drošības pēc pagaidījusi vēl dažas minūtes, Ļena uzmanīgi rausās atpakaļ pagrabā. Viņa tomēr izlēma tur atgriezties, jo bija tā pārsalusi, ka likās nekad vairs neatsils. Pagrabā bija silts. Tur viņu vairs nemeklēs. No rīta viņa izlīdīs laukā un pirmajam pretimnācējam pajautās, kur atrodas tuvākā milicijas nodaļa. Teiks, ka ir aplaupīta vai kaut ko tamlīdzīgu. Būtu muļķīgi tagad, nakts laikā, nezin kur klaiņot tādā izskatā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi droši vien pašlaik pārmeklē slimnīcas pagalmu un apkārtni.

Pārkārusi kājas pār palodzi, viņa palūkojās lejā. Vismaz trīs metrus zemāk uz pagraba grīdas blāvoja izmētātās kastes un lupatu lēvenis. Starp Ļenu un pagraba grīdu bija tikai gluda akmens siena.

"Bet es taču nedrīkstu lēkt," Ļena skumīgi nodomāja.

Te pēkšņi viņa pavisam blakus izdzirdēja vīrieša balsi. Netālu iedegās mašīnas ugunis. Aizmiegusi acis un apņēmusi ar rokām vēderu, viņa lēca lejā un iekrita tieši lupatu kaudzē.

3. nodaļa

Kad uzausa gaisma, pagraba logā parādījās pinkaina galva ar bālu, netīru seju. Sētnieks Stepanovs, kas mundri slaucīja naktī nobirušās lapas, daudz nebrīnījās šad tad slimnīcas pagrabā līda nakšņot bomži. Pilsētā gandrīz vairs nebija veco ēku ar siltajiem, ērtajiem pagrabiem, bet naktis kļuva vēsākas. Arī šiem nabadziņiem taču kaut kur jānakšņo!

Nesen pie slimnīcas vārtiem nolika apsardzi: divus miegainus, iedomīgus krimināla izskata tipus plankumainos formas tērpos ar automātiem plecā. Šie bandīti pīpēja "Marlboro", ik pa pusstundai slaidi nospļāvās un klusēja kā kurlmēmi. Viņi svieda cigarešu galus zemē un piedevām vēl tos izberzēja ar kāju. Stepanovam šie sargi nepatika jau no paša sākuma. Viņam nepatika arī tas, ka apkārt slimnīcai uzcēla betona sētu, virs kuras vēl uzlika tādas riebeklības kā dzeloņdrātis un pudeļu lauskas.

Tomēr pagalma pašā attālākajā stūrītī aiz krūmiem sētā bija caurums. Stepanovs nezināja, kurā brīdī un kas to bija izlauzis. Bet caurums bija, un to izmantoja bomži, lai iezagtos siltajā pagrabā.

Protams, tā nav kārtība, jo tomēr kā nekā šī ir medicīnas iestāde. Bet lai jau! Viņi nav netīrāki par žurkām. Tikai tās gan neviens neaiztiek, tās brīvi klejo pa pilsētu. Bet bomžus trenkā visi, kam nav slinkums….

Ieraugot Stepanovu, klaidone noslēpās.

-    Nebaidies, lien tik laukā! Sētnieks pasauca. Tūlīt ārsti pēc dežūras ies prom.

Galva atkal izlīda. Tā bija pajauna sieviete, kas pēc dzērājas neizskatījās. Tāda jocīga.

-   Tev palīdzēt, vai? Stepanovs pienāca klāt un pastiepa pretī roku.

Sieviete ar sētnieka palīdzību izrāpās laukā, un te nu Stepanovs apjuka. Viņa bija ģērbusies slimnīcas kreklā, kuram pāri bija pārvilkts īss, zaļš uzsvārcis, kādus ārsti valkā operāciju zālē. Plikās kājas vienos zilumos. Bet visvairāk Stepanovu izbrīnīja maza, eleganta, acīm redzami ļoti dārga rokassomiņa, kas karājās viņai plecā."Rokassomiņa droši vien ir zagta. Vajadzētu uz miliciju.. ." Stepanovs nodomāja, bet sieviete pēkšņi ierunājās:

-    Sakiet, lūdzu, kur te ir tuvākā milicijas nodaļa?

Stepanovs aizveda viņu pie sētas cauruma. Ieskatoties sievietei

sejā, sētnieks saprata, ka viņa nav nekāda klaidone. Jautājums par miliciju viņu par to pilnībā pārliecināja, bet nezin kāpēc negribējās sievieti vest caur vārtiem, kur stāvēja apsardze.

Lienot cauri sētai, sieviete iejautājās:

-    Atvainojiet, vai šeit ir Maskava?

-Nē, Ļesnogorska, paraustot plecus, Stepanovs atbildēja,

līdz Maskavai jābrauc četrdesmit minūtes ar elektrovilcienu.

* * *

Milicijas nodaļas dežurants ilgi vēroja dīvaini ģērbto sievieti, pēc tam izšķirstīja viņas pasi. Bija seši no rīta, un viņam ļoti gribējās gulēt. Beidzot, saldi nožāvājies, viņš atdeva sievietei pasi un teica.

-    Es tomēr lāgā nesapratu, pilsonīt, par ko jūs gribat ziņot milicijai? Vai jūs aplaupīja, varbūt izvaroja? Kas īsti ir noticis?

-    Paldies un atvainojiet, man neko nevajag. Es neko neziņošu. Jums nav iebildumu? Gribu tikai tikt mājās, bet es esmu tādā izskatā, basām kājām…

Atsēdusies uz aizturēto sola, sieviete sāka rūgti raudāt. Jauniņais dežurants apjuka.

-   Nu ko jūs, meitenīt, šeit nevajag sēdēt! Viņš piecēlās un pasniedza viņai cigarešu paciņu. Ņem, uzsmēķē, nomierinies!

Viņa papurināja galvu.

-    Paldies, es nesmēķēju. Atvainojiet, bet vai es nevarētu šeit kaut kur nomazgāties?

-     To var gan. Ejam! Pagaidi, man ir čības. Naktī zābakos nogurst kājas. Ņem, uzvelc!

-    Liels paldies! Ļena vārgi pasmaidīja.

Kad viņa nomazgājusies un saķemmējusies atnāca atpakaļ, dežurants pamanīja, ka viņa ir skaista sieviete, daudz glītāka nekā pases fotogrāfijā. Nemaz neizskatījās trīsdesmit piecus gadus veca. Gari, tumšbrūni mati, lielas, pelēkas acis, nedaudz izliekta, augsta piere, kura, šķiet, liecināja par gudru prātu.

-   Es te uzsildīju tēju, cienājieties! Te jums būs papīrs, pildspalva. Uzrakstiet tomēr to iesniegumu!

Ļena iemalkoja stipro, saldo tēju un sāka rakstīt.

"Es, Jeļena Nikolajevna Poļanska, dzimusi 1960. gadā… mājas adrese: Maskava, Novoslobodskajas iela, numur…"

Pirmo reizi mūžā Ļena rakstīja ziņojumu milicijai. Ja viņa aprakstītu notikušo visos sīkumos, iznāktu par garu, ja šo to izlaistu neviens vispār neko nesapratīs.

-     Kam adresēt ziņojumu? viņa pacēla galvu un jautāja dežurantam.

-    Adresējiet Iekšlietu ministrijas Ļesnogorskas pilsētas nodaļas priekšniekam K. S. Savčenko.

-    Cik sīki visu aprakstīt?

-    Nu, vēlams pēc iespējas sīkāk.

-    Tad iznāks pārāk gari.

-    Nekas, gan noskaidrosim.

Ziņojums aizņēma divas lappuses. Ļena aprakstīja, kā viņu sieviešu konsultācijā iemidzināja, kā viņa, slimnīcas gultā pamodusies, no medmāsu sarunām noprata, ka viņu gatavo mākslīgajām dzemdībām. Uzrakstīja arī par savu bēgšanu un to, kā visu nakti slēpās pagrabā, par to, ka tikai nejaušība izglāba viņu no vajātājiem.

"Es nezinu, kāds bija viņu nolūks," viņa nobeigumā rakstīja, "un kādēļ es un mans bērns bijām viņiem vajadzīgi (man ir divdesmit sestā grūtniecības nedeļa), tomēr uzskatu, ka pret mani tika pielietota vardarbība." Datums un paraksts.

* * *

Milicijas gaziks lēni brauca pa Ļeņingradas šoseju. Ļenu kratīja drebuļi, kaut arī viņai uz pleciem bija uzmests vatenis. Tikai tagad viņa saprata, cik ļoti ir nogurusi. Ziņojums viņu darīja nemierīgu. Laikam nebija vērts to rakstīt…

Tikusi mājās, Ļena nometa slimnīcas lupatas un nostājās zem karstas dušas. Viņa ilgi mazgājās, kamēr sasila, un līdz ar karsto ūdeni it kā noskaloja nost visus pagājušās nakts murgus.

"Kāpēc es neuzrakstīju, ka tie, kas mani meklēja, pieminēja uzvārdu "Zotova"? Šai Zotovai droši vien ir kāds sakars ar visu notikušo. Kaut gan diezin vai kāds nodarbosies ar manu iesniegumu. Viņiem tāpat darba diezgan. Un labi vien ir, vienkārši lieliski. Lai tas aizmirstas kā briesmīgs sapnis. Nekā nav bijis ne slimnīcas, ne pagraba. Tur gan palika manas mantas: tantes Zojas adītais baltais lamas vilnas džemperis, ļoti labi vilnas svārki, kurus, ja pāršūtu pogas, varētu valkāt līdz pat devītajam mēnesim. Nekas, kaut kā pārdzīvošu. Galvenais, ka viss ir beidzies. Tagad beidzot varēšu atlaisties savā ērtajā, tīrajā gultā, izstiept kājas, trīs četras stundas nosnausties un visu, visu aizmirst…"

Uzvilkusi siltu frotē peldmēteli, Ļena iznāca no vannasistabas un uzlika virtuvē uz plīts tējkannu. Tad piezvanīja uz darbu un ierunāja galvenā redaktora autoatbildētājā tekstu par to, ka šodien nelāgi jūtas, tāpēc aizkavēsies un atbrauks ap diviem.

Tad viņa atgriezās vannasistabā, māņticīgā riebumā satvēra divos pirkstos slimnīcas lupatas un sameta tās plastmasas maisā, lai tūlīt pat, kamēr vārās ūdens tējkannā, izmestu atkritumu vadā kāpņu telpā.

Jau kopš bērnības Ļenai bija ieradums ejot iznest atkritumus, vienmēr ņemt līdzi atslēgas, jo šneperis varēja nejauši aizcirsties.

Jau vairākus gadus priekšnama sienas skapī uz āķīša karājās rezerves atslēgas, kuras Ļena aiz pieraduma vienmēr ņēma līdzi, kad gāja iznest atkritumus vai izņemt no pastkastes avīzes.

Ļena, kā parasti, pastiepa roku, lai paņemtu atslēgas, bet atdūrās uz tukša āķīša. Ieslēgusi priekšnamā gaismu, viņa pārmeklēja skapja dibenu un izkratīja visus tur saliktos apavus. Atslēgu nebija.

"Nomierinies," Ļena sev pavēlēja, "tu tās gluži vienkārši esi aizmirsusi pakārt vietā. Apsēdies un padomā, kur tu varēji tās nolikt. Tikai jāpameklē kā nākas. Bet vispirms jāizmet šī riebeklība." Pēkšņi viņa pamanīja, ka sākusi skaļi runāt.

Izņēmusi no somiņas saišķi ar atslēgām, Ļena atvēra durvis. Rokas nedaudz trīcēja, un atslēgas šķindēdamas nokrita uz kāpņu telpas flīžu grīdas blakus kājslauķim. Pieliekusies, lai tās paceltu, Ļena ieraudzīja pie kājslauķa cigaretes izsmēķi. Tas bija svaigs un vēl pretīgi smirdēja.

Steigā izmetusi maisu ar lupatām atkritumu vadā, Ļena metās atpakaļ dzīvoklī, aizcirta durvis un uzlika ķēdi. Cenšoties saņemt sevi rokās, viņa apsēdās priekštelpā uz zemā telefona galdiņa. Kratīja drebuļi, un neprātīgi sitās sirds. Ļena centās ne par ko nedomāt, lēni un dziļi elpot, truli skaitot līdzi.

Jau pie otrās ieelpas Ļena piecēlās un strauji atrāva nedaudz pavērtās tualetes istabas durvis. Šī smaka! Vīriešu urīna smaka. Viņa iededza gaismu. Lopi tādi! Ļena nospieda klozetpoda sviru, un ūdens straumē iegāza gandrīz visu mazgājamā līdzekļa saturu. Tad viņa nogrieza gāzi zem tējkannas un, cenšoties palikt mierīga, garā apskatīja abas istabas.

Viņa vēl ļoti cerēja, ka dzīvoklī būs paņemts vēl kaut kas, ne tikai atslēgas, un izrādīsies, ka tie ir bijuši parasti zagļi. "Kā tad," Ļena pavīpsnāja, "ieskrējuši pačurāt."

Gadās taču visādi zagļi. Atmūķējuši durvis, klusi un rūpīgi, neko nesapostot, pārmeklēja dzīvokli, paņēma tikai naudu un dārglietas, nosvieda pie ārdurvīm izsmēķi, un, pievākuši dzīvokļa atslēgas, aizgāja ar nodomu vēl kādu reizi apciemot viesmīlīgos saimniekus…

Nē, tas viss ir muļķības. Kam viņiem atslēgas? Ikviens normāls cilvēks tūlīt apmainīs dzīvokļa atslēgas, to taču zaglis nevar nesaprast. Pie tam zaglim ir mūķīzers.

Pusotrs tūkstotis dolāru, kas bija nolikti mašīnai, stāvēja neskarti rakstāmgalda augšējā atvilktnē. Zagļi tos uzreiz būtu atraduši. Koka lādītē starp visādiem sudraba niekiem bija vecvecmātes zelta auskari ar īstiem briljantiem un sešpadsmit gadu jubilejā tēva dāvinātis smalkais zelta gredzentiņš ar smaragdu. Arī tie nebija ņemti, kaut arī atradās uz tualetes galdiņa redzamā vietā.

"Varbūt tomēr piezvanīt uz miliciju? Bet ko lai saka? Tā un tā, pazudušas rezerves atslēgas, pie kājslauķa mētājas cigaretes gals, tualetē smird pēc vīrieša urīna. Nē, nekur neder! Ir vajadzīgs labs jurists, ar ko aprunāties… Jā gan, steidzami vajadzīgs jurists!"

Ļena uzmeta skatienu telefona galdiņam, uz kura vienmēr stāvēja viņas vecā, apbružātā piezīmju grāmatiņa, kurā bija pierakstīti gandrīz visu to cilvēku telefonu numuri, ar kuriem Ļena bija kontaktējusies pēdējo piecpadsmit gadu laikā: viņas studiju biedri, kolēģi, draugi, paziņas. Bija arī cilvēki, kurus viņa savulaik bija intervējusi, autori, kuru darbus bija rediģējusi vai publicējusi savā žurnālā, ar vārdu sakot, šo numuru bija vairāk par tūkstoti.

Šo piezīmju grāmatiņu Ļena nekad nenesa ārpus mājas un nepārlika citā vietā. Tā bija kļuvusi par telefona galdiņa neatņemamu sastāvdaļu.

Bet grāmatiņas nebija. Brīdī, kad viņa to konstatēja, iezvanījās telefons. Viņa paķēra klausuli. Beidzot viņa dzirdēs cilvēka balsi, un, lai kas tas arī nebūtu, beigsies šis murgs, un viss nostāsies savās vietās…

Hallo, es klausos!

Neviens neatbildēja.

Cilvēka klusēšanu telefona klausulē vienmēr var atšķirt no tā, kad ir bojāta līnija: tas ir it kā dzīvs klusums elpojošs un riebīgs…

Es jūs nedzirdu. Lūdzu, piezvaniet vēlreiz. Ļena teica un noliKa klausuli.

Nu vairs nebija laika ne domāt, ne atjēgties. Ļena veikli uzvilka brīvi krītošu trikotāžas kleitu, nelielā ādas mugursomā sameta zobu pastu un suku, šampūna pudelīti, jaunas zcķubikses, pāris krekliņu un vēl citus sīkumus. Viņa bieži brauca komandējumos, tāpēc ātri savākties nebija problēmas, jo vajadzīgās lietas vienmēr bija pa rokai.

Uzspraudusi vēl mitros matus, Ļena aplika ap galvu vilnas šalli. Zābaki, garais, siltais mētelis, mugursoma, rokassomiņa… Vēl mirkli apdomājusies, viņa ieskrēja istabā, izņēma no rakstāmgalda atvilktnes dolārus, daļu iebāza mugursomas dibenā, pārējos rokassomiņā. Tad viņa uzmauca tēva dāvināto gredzenu, bet vecvecmātes auskarus iebāza kabatā, jo nebija laika attīt šalli un likt tos ausīs. Vēl tikai jāpaņem preses karte.

Starptautiskā preses karte, kas nebija neko lielāka par cigarešu paciņu, mētājās uz ledusskapja zem maizes kastes. Iespējams, citā reizē Ļena to meklētu kādu pusstundu, bet šoreiz atrada uzreiz.

Tagad it kā būtu viss. Pirms aiziešanas Ļena pabāza vienu joda ampulu zem priekštelpas paklāja, otru zem kāpņu telpas kājslauķa.

Lifts bija aizņemts. Ļena negaidīja, bet sāka kāpt lejup. Nokāpusi divus stāvus zemāk, viņa dzirdēja, ka lifts apstājas piektajā, tas ir, viņas stāvā, un ar joni metās lejup.

Pie ieejas durvīm stāvēja "ātrās palīdzības" mašīna, parasts balts, ar dubļiem nošķaidīts mikroautobuss ar sarkanām svītrām un cipariem 03 uz sāniem. Šoferis pīpēja un nepievērsa nekādu uzmanību iznākušajai sievietei. Ejot ātri garām, Ļena sevi piespieda atskatīties un iegaumēt mašīnas numuru.

1:1

Nejūtot sīko, ledaini auksto lietu, viņa skrēja uz metro stacijas pusi.

4. nodaļa

Zotova, galīgi pārguruši, pārnāca mājās puspiecos no rīta. Pirms stundas zēni viņai piezvanīja pa mobilo telefonu un pavēstīja, ka dzīvoklī neviena nav. Viņa lika tiem atrast rezerves atslēgas, telefonu grāmatu un kādu dzīvokļa saimnieces fotogrāfiju, bet brīdināja neatstāt nekādas pēdas un gaidīt mašīnā mājas tuvumā.

Amālijai Petrovnai patika plašais, ideāli tīrais un mājīgi iekārtotais dzīvoklis, uz kuru viņa bija pārvākusies pirms diviem gadiem no "hruščovkas" vienistabas būrīša. Jau divpadsmit gadus, kopš viņa šķīrusies no sava pēdējā vīra, viņa dzīvoja viena. Bērnu viņai nebija un nevarēja būt, bet ne jau tāpēc, ka viņai būtu sarežģījumi ar veselību. Gluži otrādi Zotova bija apbrīnojami veselīga sieviete, un, ja būtu bijusi gribēšana, viņa varētu laist pasaulē veselu bariņu bērnu. Bet gribēšanas nebija.

Amālija Petrovna ciest nevarēja visu to, kas bija saistīts ar grūtniecību, dzemdībām, zīdaiņiem. Pēc viņas domām, tas viss padarīja sievieti par nevarīgu, nožēlojamu radījumu, kurā ir kaut kas dzīvniecisks.

Dzemdību laikā jebkura, pat visstiprākā sieviete pārvērtās par briesmīgās sāpēs kaucošu mātīti. Kur palika viņas skaistums, intelekts, neatkarība? Amālija Petrovna nespēja saprast, kāpēc stulbās sievietes, pārcietušas tik daudz sāpju un pazemojumu, izlemj dzemdēt otro un pat vēl trešo bērnu. Personīgi viņai šī vairošanās kaislība bija dziļi pretīga.

Toties cik tīkama bija sajūta, ka viņas rokās ir vara pār dzemdējošu sievišķi, pār sarkano, glumo bērneli, kas lien ārā no mātes miesām. Vēlāk šis bērns var izaugt par visu ko gan parastu mietpilsoni, gan ģēniju vai slepkavu -, bet piedzimšanas brīdī viņš un viņa no sāpēm prātu zaudējusī māmuļa ir pilnīgi atkarīgi no Zptovas gribas. Dažas neprecīzas kustības, neliela aizkavēšanās vai maz kas var notikt? Tiesu medicīnas mācību grāmatā skaidri un gaiši ir rakstīts: "Visvairāk kļūdu, kas noved pie letāla iznākuma, sastopams akušiera ginekologu praksē… Ārstu kļūdas -medicīnas praksē nav uzskatāmas par noziegumu un tās nav krimināli sodāmas."

Kļūdas gadījās visiem aiz noguruma vai pieredzes trūkuma, arī no slinkuma un paviršības. Amālijai Petrovnai šādu kļūdu skaits bija mazāks nekā viņas kolēģiem, un tās nekad nebija nejaušas. Viņa visu, ko darīja, darīja lieliski.

Nē, Zotova nebija prātā jukusi sadiste. Viņa bija ļoti laba pieredzējusi ārste. Taču dažkārt, izņēmuma gadījumos, viņa atļāvās nelielus "misēkļus". Viņas tiesības "kļūdīties", kaut arī no tā bija atkarīga kāda cilvēka dzīvība vai nāve, bija pavisam likumīgas, un tās deva viņai pašas spēka un varas apziņu…

Pusastoņos no rita viņu pamodināja telefona zvans.

-    Labrīt, Amālija Petrovna! Jūs traucē kapteinis Savčenko. Mums te ir ienācis kāds ziņojums.

-   Kāds ziņojums? Kas par lietu? Zotova izberzēja acis. Viņa vēl nebija pa īstam pamodusies, turklāt gaidīts bija pavisam cits zvans.

-   Negribas lasīt pa telefonu. Varbūt jūs atnāktu pie mums uz nodaļu? Vai arī, ja gribat, es pats pieskriešu pēc kādas stundas. Sarunāts?

-    Konstantin Sergejevič, kas īsti noticis? Sakiet, lai var saprast, kas tas ir par ziņojumu?

-    Amālija Petrovna, tikai nesatraucieties! Nav nekā sevišķa, kaut kādas muļķības. Bet aprunāties mums vajadzētu.

-    Labi, es gaidu.

Īstenībā kapteinis Savčenko saprata, ka tās nav nekādas muļķības. Ne velti jaunākais leitnants Kruglovs pēc savas nakts dežūras negāja vis uzreiz mājās, bet sagaidīja viņu, Savčenko, personīgi un atdeva ziņojumu tieši rokās. Kad kapteinis izlasīja uz vairākām lappusēm skaistā rokrakstā uzrakstīto ziņojumu, viņam it kā kāds iebelza ar bomi pa pieri. "Viss! Sākas!"

-     To rakstījusi kaut kāda vājprātīgā. Varēji tam nepievērst uzmanību. Nu, ko stāvi? Ej gulēt!

Palūkojies uz Kruglovu, viņš jaunākā leitnanta gaiši zilajās acīs pamanīja neizpratni.

-Nē, ko jūs, biedri kaptein, viņa nebija nekāda trakā, bet gan pilnīgi normāla sieviete.

-    Kur pašlaik atrodas tava normālā sieviete?

-    Kā, kur atrodas? Es palūdzu Kuzņecovam aizvest viņu mājās. Viņa taču bija nogurusi, nosalusi, plikām kājām.

-     Labi, Kruglov, ļoti labi! Tagad tu sāksi valsts mašīnā pa mājām izvadāt visas klaidones? Viņu vajadzēja aizturēt, tā, lūk!

-    Par ko tad viņu aizturēt? Viņa nebija nekāda klaidone, bet normāla sieviete, turklāt stāvoklī. Arī viņas pase bija pilnīgā kārtībā.

-   Labi, Kruglov, nomierinies! Savčenko smagi nopūtās. Es ceru, ka tu vismaz neesi iereģistrējis visus šos murgus?

-     Iereģistrēju…

Savčenko saviebās.

-    Viss, jaunāko leitnant, vari būt brīvs! Ej mājās gulēt!

-     Bet es…

-    Es teicu vari būt brīvs!

Kruglovs atsveicinājās un aizgāja.

Bet kapteinis Savčenko, nedaudz padomājis, vēlreiz pārlasīja ziņojumu un piezvanīja Zotovai.

Šausmīgi negribējās iet pie viņas. Bet ar šo iesniegumu kaut kas ir jādara. Viņš juta, ka putru ar Maskavas žurnālisti mātes cerībās nāksies izstrēbt viņam, Savčenko. Bet kāpēc gan viņam? Kāda viņam tur daļa?

Tā nu bija iznācis, ka kapteinis pirms diviem gadiem bija kļuvis par Amālijas Petrovnas parādnieku. Viņa jaunākā meita sešpadsmitgadīgā Mašeņka kļuva grūta. Sākumā neviens neko

nemanīja. Vienkārši devītās klases skolniece Maša sāka sliktāk mācīties, bieži raudāja. Viņa bija īsta sava tēva meita gara auguma, ar lieliem zemnieku kauliem. Piebriedušais vēderiņš kļuva uzkrītošs tikai sestajā mēnesī.

Notika ģimenes apspriede. Vecākais dēls Volodja kliedza, ka sameklēs un nositīs to nelieti, kas tā apkaunojis viņa māšeli. Maša rūgti raudāja un teica, ka pati ir pie visa vainīga un grib bērniņu paturēt.

Galu galā visi ar notikušo samierinājās un sāka gaidīt ģimenes pieaugumu. Bet tad izrādījās, ka Mašeņkai nepavisam nav labi ar veselību. Nebija gandrīz nekādu izredžu uz normālu dzemdību norisi, bet ķeizargriezienu taisīt bija bīstami. Mašu veda uz Maskavu, konsultējās ar labākajiem ārstiem. Viņi visi vienprātīgi atzina, ka nevar neko garantēt.

Un tad iejaucās Zotova. Ļesnogorska ir maza pilsētiņa, un milicijas priekšnieka ģimenes problēmas zināja visi. Tādēļ nebija nekāds brīnums, ka ginekoloģijas nodaļas vadītāja piezvanīja Savčenko uz māju.

-     Konstantin Sergejevič, atvediet Mašeņku pie manis. Es paskatīšos.

Tā bija pēdējā cerība. Līdz dzemdībām bija atlicis tikai nepilns mēnesis.

Maša dzemdēja trīs dienas, un Zotova visu šo laiku neatkāpās no viņas ne soli. Jaundzimušā pirmais brēciens atskanēja divos naktī, un Amālija Petrovna pati piezvanīja kapteinim uz māju.

-     Konstantin Sergejevič, es jūs apsveicu! Puisēns. Svars trīs kilogrami un septiņsimt gramu, garums piecdesmit četri centimetri. Ar Mašeņku viss ir kārtībā, jau rīt varēsiet viņu apciemot. Es viņu ievietošu atsevišķā palātā un pati sekošu, kā noris pēcdzemdību periods.

Un tad Savčenko, no laimes apdullis, klausulē iesaucās:

-    Amālija Petrovna! Es visu mūžu būšu jūsu parādnieks!

Vēlāk Savčenko ģimene mēģināja dāvināt Zotovai gan dārgas

franču smaržas, gan zelta ķēdīti, gan vēl šo to. No dāvanām viņa vienmēr atteicās un piebilda:

-   Nu ko jūs, Konstantin Sergejevič, kāda jēga dāvanām? Gan iau kādreiz norēķināsimies.

Pēc mēneša Zotova atnāca ciemos pie viņiem ar torti un lielu rožu pušķi "apraudzīt mazuli".

Izvēlējusies atbilstošu brīdi, viņa paaicināja kapteini kāpņu telpā uzsmēķēt un pēc pāris nenozīmīgām frāzēm sāka:

-    Es ar jums, Konstantin Sergejevič, gribētu nopietni aprunāties. Mūsu slimnīcā pašlaik notiek nopietns zinātniskais darbs. Mēs izstrādājam pilnīgi jaunu zāļu sēriju, un šajā sakarībā rodas daudz dažādu kontaktu. Pie mums brauc visai nopietni cilvēki, kuri ir ieinteresēti mūsu pētījumu rezultātos. Tie ir ievērojami biznesmeņi, deputāti, valsts ierēdņi, vēstniecību darbinieki. Un tāpēc es gribēju jums ko palūgt. Slimnīcas apkārtnei ir jābūt klusai un mierīgai. Nē, cs nedomāju sabiedrisko kārtību, šim nolūkam mums ir sava npsardze. Mūsu pilsētiņa ir tik maza, ka var sākties visādas runas un tenkas. Bet mūsu darbā ir vajadzīgs pilnīgs miers, lai neviens netraucētu kaut kādu nieku dēļ. Vai jūs mani saprotat?

-    Nē, Savčenko vaļsirdīgi atzinās, es nesaprotu, ko jūs gribat konkrēti no manis.

Zotova pasmaidīja.

2*

-    Nu, neko sevišķu. Vienkārši: ja pēkšņi gadās kāds pārpratums, kas skar mūsu slimnīcu, piemēram, ziņojumi, signāli vai kaut kas tamlīdzīgs, tad esiet tik laipns un informējiet mani par to. Un vēl kas: kā jums zināms, pie mums par sargiem strādā divi puiši no privātās apsardzes aģentūras. Šim nolūkam slimnīcā ir paredzētas divas algu likmes. Mēs varam maksāt viņiem paši, bet abas algu likmes pāradresēt milicijai. Es taču zinu, kādas mūsu brāļiem

miličiem aldziņas tīrie ubaga graši. Bet divas likmes tie ir divi miljoni mēnesī. Tā, protams, nav nekāda lielā nauda, bet arī tāda uz ielas nemētājas. Mēs to pārskaitīsim jūsu nodaļai, gan jau jūs pratīsiet izdomāt, ko ar naudu darīt.

-    Vai jūs esat nodomājusi nodarboties ar labdarību? Savčenko pasmīnēja. Iesim, ēdiens dziest, sieva būs bēdīga.

-    Pagaidiet, Konstantin Sergejevič, un nevajag uztraukties. Zotovas mīkstie, vēsie pirksti pieskārās kapteiņa rokai. Es esmu veca, nogurusi sieviete, un man nav ne mazākās vēlēšanās iepiņķerēties kaut kādā avantūrā. Mūsu zinātniskie pētījumi ir pilnīgi likumīgi. Es jūs pārāk cienu, lai piedāvātu kaut ko nedrošu. Ticiet man, es jūs uzskatu par vienu no mūsu pilsētas gudrākajiem cilvēkiem un tāpēc ceru, ka jūs mani pareizi sapratīsiet. Gribu vēl piezīmēt, ka mūsu preparāti var radīt veselu apvērsumu medicīnā. Tie glābs un jau tagad glābj neizdziedināmi slimos…

Ar smagu sirdi Savčenko beigās piekrita, kaut arī pats īsti nesaprata, kas no viņa tiek prasīts.

Taču jo ilgāk viņš novēroja slimnīcu, jo vairāk nožēloja, ka bija piekritis. Tas viss viņam nepavisam nepatika: dzeloņdrātis un stikla lauskas žoga augšmalā, apsargu kriminālie ģīmji un elegantie ārzemju vāģi, kas iebrauca slimnīcas pagalmā. Intuīcija brīdināja, ka ar mazo Ļesnogorskas slimnīcu kaut kas nav kārtībā, ka kaut kas tur nav tīrs. Kaut kāda dīvaina likās arī pati Zotova, kura tagad braukāja ar jaunu toijotu un bija nopirkusi greznu trīsistabu dzīvokli.

Reiz viņš par savu neizpratni mēģināja runāt ar veco, vienmēr izbiedēto slimnīcas galveno ārstu Jakovu Solomonoviču Zislinu:

-Nu ko jūs, Konstantin Sergejevič! -Zislins sāka vicināt savas izdēdējušās rociņas. Uz ginekoloģijas nodaļas turas visa slimnīca. Amālija Petrovna ir mūsu māte barotāja. Mēs taču esam budžetnieki, paši nevaram sev ne algas samaksāt. Ārsti vēl šā tā, plika entuziasma dēļ strādā, bet māsiņas un sanitāres bariem vien mūk no slimnīcas. Bet tagad, pateicoties šiem pētījumiem, mums ir parādījusies gan nauda, gan mūsdienīga aparatūra. Turklāt, kad las viss vēl tikai sākās, mani personīgi apmeklēja kāds ierēdnis no Veselības aizsardzības ministrijas…

Zislina apgalvojumi kapteini nepārliecināja un nenomierināja… Toties divi miljoni ik mēnesi ar apbrīnojamu precizitāti tika pārskaitīti milicijas nodaļas bankas kontā.

Divi gadi pagāja klusi un mierīgi. Ja kapteinis reizēm uz ielas satika Zotovu, viņa laipni sasveicinājās, smaidīja, sīki iztaujāja par Mašeņkas un mazā Vaņušas veselību. Nekādas citas sarunas Zotova ar Savčenko nekad neuzsāka.

Un tagad, lūk, ir šis iesniegums…

* * *

Amālija Petrovna atvēra durvis, un Savčenko pirmo reizi kāpa pār šī dzīvokļa slieksni. Te viss it kā mirdzēja no spodrības un pārpilnības. Starojoša izskatījās arī pati saimniece stalta, iznesīga, labi kopta. Savčenko pamanīja, ka Zotova savos sešdesmit gados izskatās jaunāka par viņa četrdesmitpiecgadīgo sievu.

"Ir nu gan! Nez kā viņai tas izdodas?" viņš nodomāja, "viņa taču jau ir veca sieva, bet mana Oļa viņai blakus izskatītos gandrīz pēc večiņas. Tas laikam ir tāpēc, ka viņai nav bērnu, dzīvo tikai pati sev…"

Nāciet iekšā, Konstantin Sergejevič, priecājos jūs redzēt! Nodemonstrējusi savu porcelāna zobu smaidu, Zotova ieveda viņu istabā un apsēdināja dziļā ādas klubkrēslā. Savčenko gribēja noaut zābakus, lai nenosmērētu gaišo, pūkaino paklāju, bet saimniece to neļāva.-Neuztraucieties! Atslābinieties, atpūtieties! Es tūlīt uzvārīšu kafiju.

Pēc pāris minūtēm Zotova uzlika uz žurnālu galdiņa paplāti ar kafijas kannu, divām plāna porcelāna tasītēm un cepumu trauciņu.

Ielējusi kafiju, viņa piebīdīja kapteinim neiesāktu "Camel" paciņu un pelnutrauku.

-    Nu, Konstantin Sergejevič, kas tad īsti ir noticis?

Kapteinis izvilka no formas svārku kabatas četrkārt pārlocītās

iesnieguma lapas un klusējot pasniedza Zotovai.

Kamēr viņa lasīja, kapteinis smēķēja un uzmanīgi vēroja Zotovas sejas izteiksmi. Šajā koptajā, prasmīgi krāsotajā sejā nenotrīsēja ne vaibsts. Izlasījusi viņa rūpīgi salocīja lapas un atdeva Savčenko.

-     Ak tad divdesmit sestā un nevis divdesmit ceturtā, viņa domīgi noteica un pašūpoja galvu. Ak tu, vecais blēdis!

Savčenko izbrīnā sarauca uzacis.

-    Atvainojiet, es nesapratu. Kurš ir vecais blēdis?

-     Ko jūs teicāt? Ak, tas nav svarīgi. Es vienkārši skaļi domāju. .. Lūdzu, brītiņu uzgaidiet, es paņemšu savas cigaretes. Šīs man ir par stiprām.

Viņa strauji piecēlās, atvēra spoguļbāra durvis, izņēma tievo cigarešu "Voque" paciņu, atkal apsēdās un aizsmēķēja.

-     Pēdējā laikā esmu sākusi par daudz smēķēt, vajadzētu savaldīties. Kaut gan arī tas nav svarīgi. Un ko tad jūs, Konstantin Sergejevič, domājat darīt?

Ledaini auksto, blāvi zilo acu skatiens burtiski iezīdās kapteiņa sejā, pat ne sejā, drīzāk zodā. Savčenko likās, ka no tā viņa sejā tūlīt radīsies asiņojošas, kā ar skuvekli grieztas brūces.

-    Iesākumā es gribētu uzklausīt jūs, Amālija Petrovna, viņš teica, iemalkojis kafiju.

-     Ko tad es tur varu teikt? Jūs esat vara, jums arī jāizlemj. Manuprāt, to ir rakstījusi psihiski slima sieviete, jūs taču mani pareizi saprotat. Ziniet, reizēm grūtniecība pat gluži veselas sievietes visai dīvaini iespaido. To nu es zinu. Organismā plosās vesela hormonu vētra, un psihe var krasi mainīties. Vispār, nav ko jūs garlaikot ar šiem medicīniskajiem sīkumiem.

-    Naktī dežurējošais jaunākais leitnants tomēr apgalvoja, ka sieviete bijusi pavisam normāla.

-   Nu, jaunākais leitnants nav mediķis. Starp citu, kā viņu sauc?

Pats neapjaušot, kāpēc, Savčenko tomēr uzvārdu nepateica.

-   Viņš taču bija visu nakti nodežūrējis, Zotova turpināja, bija noguris… Droši vien pat nepaspēja šo iesniegumu iereģistrēt?

-    Kāpēc ne? Paspēja. Tur jau tā lieta, ka paspēja. Un tagad, redziet, mans pienākums ir trīs dienu laikā atbildēt iesniedzējai, informēt par to, kāds lēmums ir pieņemts.

-    Un kādi varētu būt lēmuma varianti?

-   Pēc likuma tie ir divi: pirmais krimināllietas ierosināšana, un otrais krimināllietas ierosināšanas atteikums.

-    Brīnišķīgi. Lai tad arī būtu atteikums. Pret ko tad te būtu ierosināma krimināllieta? Nav taču, pret ko! Atrakstieties viņai kā pieklājas uz oficiālas veidlapas, un viss. Neredzu te problēmu!

-    Pirms es atrakstos, kā jūs izteicāties, uz oficiālās veidlapas, man gribētos zināt, kas patiesībā notika un kas vispār notiek jūsu slimnīcā?

-    Slimnīcā? Kāds tam sakars ar slimnīcu? Kāpēc jūs domājat, ka tā trakā izbēga tieši no mūsu slimnīcas? Varbūt, ka no Litkinas psihiatriskās slimnīcas? Un, starp citu, kur šī sieviete pašlaik atrodas?

-    Ar Litkinas psiheni te nav nekāda sakara. No tās mūs šķir divdesmit kilometri. Nē, Amālija Petrovna, viņa aizbēga nojums, no jūsu nodaļas.

-    Jūs man neatbildējāt, kur viņa ir tagad, Zotova mīlīgā balsī atgādināja.

-    Kā es to varu zināt? kapteinis paraustīja plecus.

Iezvanījās telefons. Zotova pacēla klausuli.

-    Jā, es klausos! Viņa gandrīz vai kliedza un, atvainojusies Savčenko, iegāja blakus istabā.

Saruna ilga kādas trīs minūtes, Savčenko no tās nedzirdēja ne

vārda. Atgriezusies Amālija Petrovna izņēma no paciņas vēl vienu cigareti. Viņas rokas manāmi trīcēja. Dziļi ievilkusi dūmu, teica:

-    Tad jūs, Konstantin Sergejevič, gribat zināt, kas īstenībā notika? Lūdzu, varu izstāstīt. Ar "ātrajiem" pie mums tika nogādāta grūtniece ar nedzīvu augli. Steidzīgi vajadzēja stimulēt mākslīgās dzemdības, citādi viņa varēja nomirt. Taču šī sieviete, būdama ģērbusies tikai slimnīcas veļā, ņēma un aizmuka.

Zotova runāja sasteigti, un viņas balsī skanēja tādas kā ķērcošas intonācijas.

-    Kāpēc vajadzēja no Maskavas centra vest viņu šurp uz mūsu pilsētu? Savčenko drūmi noprasīja.

-   Nu, pirmkārt, pašlaik trešā daļa Maskavas dzemdību nodaļu ir slēgtas. Remonts, dezinfekcija un tā tālāk. Tādos gadījumos parasti ved uz speciālo dzemdību namu, taču tādu vispār ir ļoti maz. Mums ir labi speciālisti, tāpēc ar mums sazinājās, un arī vieta atradās. Mēs turklāt esam Maskavas apgabals, nevis kaut kāda Vladivostoka. Te nav nekā neparasta.

-    Bet cietusī apgalvo, ka tikusi iemidzināta. Vai tas ir likumīgi?

-    Kad pateica, ka "auglis ir nedzīvs", viņai sākās histērija. Nācās injicēt nomierinošas zāles, un viņa iemiga. Saprotiet, gadās tādas situācijas, kad nepieciešama tūlītēja iejaukšanās. Un šī bija tieši tāda.

-   Bet ja nu auglis ir dzīvs? Vai tas ir iespējams? Sieviete taču uz miliciju atnāca pati savām kājām, un, pēc visa spriežot, nemaz netaisījās mirt. Viņai pat pietika spēka uzrakstīt iesniegumu.

-     Jā, mūsu darbā arī ir iespējamas kļūdas. Tādēļ labāk ir nodrošināties pret varbūtējām sekām.

-   Nu labi, sieviete pati aizgāja no slimnīcas, ar to apliecinot, ka atsakās no jūsu palīdzības. Kādēļ viņu pēc tam meklēja?

-   Neviens viņu nav meklējis. Ikviens var ieiet pagrabā! Sanitāri, atslēdznieki vai galdnieki jebkurš no viņiem.

-     Jā, protams. Galdniekam naktī sagribējās kaut ko uzmeistarot. Viņam, galdniekam, nenāca miegs! Savčenko atskārta, ka sāk zaudēt pacietību. Zotovas atbildes viņu dzina strupceļā.

Iespējams, ja pirms diviem gadiem nebūtu notikusi viņu saruna, ja ap slimnīcu neriņķotu šie ārzemju vāģi, un, visbeidzot, ja viņu nodaļas kontā divdesmit mēnešu laikā nebūtu pārskaitīti tie nelaimīgie četrdesmit miljoni, kurus viņš izmantoja savu puišu prēmijām un atvaļinājuma piemaksām, protams, neaizmirstot arī sevi, iespējams, ka tad Savčenko būtu šim iesniegumam atmetis ar roku, uzrakstot kādu formālu atbildi. Bet bija vēl viens būtisks apstāklis Jeļena Nikolajevna Poļanska nav vienkārša mājsaimniece vai bodniece. Viņa ir žurnāliste un strādā nopietnā izdevniecībā. Ja nu viņa griežas vēl pie kāda? Ja nu sāk rakāties? Ko var uzrakt viņam uzticētajā lauciņā to Dievs vien zina. To, protams, zina arī Zotova un vēl tie ar tiem smalkajiem vāģiem… fikai viņš, lempis, dzīvo laimīgā neziņā.

Par to, ka šī neziņa ir laimīga, kapteinis vairs nešaubījās. Bet viņš taču barojās no šīm dāvanām, gan viņš, gan viņa nodaļa! Turklāt barojās tik pamatīgi, ka tagad ir mēslos līdz ausīm.

-   Es uzvārīšu vēl kafiju. Varbūt gribat konjaciņu? Kapteinis izdzirdēja Zotovas balsi.

-    Paldies, Amālija Petrovna, neatteikšos! Jūsu kafija ir lieliska. Bet konjaciņu gan nevajag.

Palicis viens, kapteinis izšķīrās par savu rīcību un, kad Zotova ar paplāti atgriezās, teica:

-     Amālija Petrovna, sarunāsim tā: uzskatīsim, ka ziņojuma faktus es esmu pārbaudījis. Ar jūsu teikto man pilnīgi pietiek, jo savā nozarē jūs esat speciāliste. Bet ar tām divām algu likmēm jāizbeidz. Tā nav nekāda kārtība. Nav labi. Protams, maniem puišiem prēmijas nekaitē, bet tā ir slidena lieta.

-    Mans dārgais Konstantin Sergejevič, šī nauda neskādēja ne

vien jūsu puišiem, bet arī jums pašam.Vai tad tā nav? Vai tad valsts tagad jums ir sākusi vairāk maksāt? Divus gadus pieņēmāt, nesmādējāt, bet tagad nobijāties? Es taču jums paskaidroju, ka te galīgi nav no kā baidīties. Viss notiek likumīgi. Savčenko juta, ka piesarkst. Viņš piecēlās.

-    Tad nu tā, Amālija Petrovna. Mēs te visu esam noskaidrojuši un uzskatīsim, ka saruna ir pabeigta. Naudu turpmāk vairs nepārskaitiet! Viņš pagriezās un devās uz durvju pusi.

-     Pagaidiet, Konstantin Sergejevič. Jūs neizdzērāt kafiju. Zotova piecēlās un ieķērās viņa elkonī. Jūs gribējāt uzzināt, kas īsti notiek slimnīcā. Lūdzu, es izstāstīšu!

Kapteinis uzmanīgi atbrīvoja roku.

-    Kas gan slimnīcā var notikt? Kā zināms, tur ārstē cilvēkus. No medicīnas es nekā nesaprotu. Visu gaišu!

-    Tātad tomēr baidāties. Zotova līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

-    Un pareizi darāt, viņa tikko dzirdami piebilda un atvēra durvis.

-    Uz redzēšanos, Konstantin Sergejevič. Paldies, ka atnācāt! Jūs mani ļoti iepriecinājāt. Apciemojiet kādreiz mani, večiņu! Mīļi sveiciniet Mašu, Vaņečku un visu savu ģimeni!

5. nodaļa

Žurnāla "Smart" redakcija Hutoras ielā aiz Savjolovas stacijas aizņēma kāda nama divus stāvus. Vēl pavisam nesen šis milzīgais stikla monstrs, kas trīcēja un drebēja no garām braucošo elektrovilcienu trokšņiem, bija VĻKJS CK svētais īpašums, daļa no "Jaunās Gvardes" izdevniecību kompleksa. Katrā no slāviem atradās kāda jaunatnes žurnāla redakcija no "Jaunā Komunista" līdz pat "Jaunajam Naturālistam".

Divdesmit divus stāvus augstais, caurspīdīgais žurnālistu skudru pūznis atradās starp Savjolovas dzelzceļu un kaut kādām noliktavām, kazarmām un garāžām. Namā bija četri lifti, kas bieži vien visi reizē bija bojāti.

Astoņdesmito gadu beigās vairākas redakcijas daļu no saviem kabinetiem iznomāja dažādām jaundibinātām izdevniecībām. Pakāpeniski jauniešu komjauniešu žurnāli beidza savu darbību, uz kādu laiku tos izkonkurēja pornogrāfija. Bet arī tai nebija visai ilgs mūžs, jo brīvajā tirgū krasi samazinājās tās noiets. Viss ir labs ar mēru…

Šajā namā izveidojās dažādu izdevumu kokteilis te sadzīvoja plaukstošas un nabadzīgas, solīdas un nepiedienīgas, fašistiskas avīzes, pareizticīgo un citu izdevumi. Dažos stāvos savu vietu ieņēma datori, greznas mēbeles un garkājainas sekretāres. Citur valdīja nabadzība un apsīkums: tur vecie, pieredzējušie žurnālisti dzēra šņabi, pīpēja lētas cigaretes un bija gatavi ķerties pie jebkura, pat paša derdzīgākā darbiņa, ja tikai par to maksāja naudu.

Šis stikla monstrs bija Ļenas Poļanskas dzimtās mājas. Te viņa bija atsūtīta praksē no universitātes, te daudzos žurnālos publicējusi savas reportāžas un aprakstus. Katrā stāvā viņai bija draugi un paziņas.

Divi žurnāla "Smart" stāvi bija paši greznākie namā. Iepriekšējo iemītnieku komjauniešu stils bija pilnībā izvēdināts, tagad

šeit bija bagāta kapitālistiska ofisa gaisotne. Gaisā virmoja laba kosmētika, kondicionieru ozons un dārgi tualetes ūdeņi.

Te klusītēm klikšķēja datori, maigi un melodiski zvanīja telefoni, darbinieki bez trokšņa slīdēja pa pūkainajiem paklājiem. Visi ģērbās dārgos, solīdos uzvalkos, un, ja kāds retumis atļāvās ierasties džinsos, tad tie arī bija īsti un ļoti dārgi.

Ļena iegāja kabinetā, novilka mēteli, attina šalli. Viņa izpurināja vēl mitros matus un pie spoguļa saķemmējās. Uzmanīgi aplūkojusi savu atspulgu, viņa ievēroja, cik ļoti seja pa šo nakti ir sakritusies. Ļena ne tikai nebija gulējusi, bet kopš vakardienas neko nebija ēdusi.

Pirmā un divdesmitā stāva bufetes vēl bija slēgtas, tur gan ēdiens ir visai draņķīgs. Bet galvenā redaktora sekretārei vienmēr krājumā bija lieliska tēja un ledusskapī glabājās dažādas par valūtu pirktas delikateses.

Saķemmējusies un saposusies Ļena piezvanīja pa iekšējo telefonu sekretārei:

-    Labrīt, Katjuša!

-    Ai, Ļenočka, ko tu tik agri? Tu taču brīdināji, ka būsi tikai pēc diviem.

-    Nu, tā sanāca. Vai drīkstu pie tevis iedzert tēju?

-    Nāc, protams, es tūlīt uzlikšu tējkannu!

Kad Ļena ienāca pieņemamā istabā, sekretāre Katja, krāšņa divdesmit piecus gadus veca blondīne, uzlēja tēju. Uz žurnālu galdiņa stāvēja šķīvis ar sviestmaizēm.

-     Es arī nepaspēju brokastot, Katja paziņoja. Gribēsi jogurtu? Te ir pilns ledusskapis. Šefs pa dienu izēd vismaz piecas glāzītes? savukārt es ciest nevaru. Man tik padod kādu desiņu, sāļu zivtiņu, bet visi tie skābpiena produkti fui! Tāpēc jau man ir tie tauki, ka ēdu visu trekno un sāļo.

-     Tas nekas, tev piestāv, Ļena viņu mierināja, ar baudu tukšojot jogurta trauciņu. Sievietei ir jābūt apaļīgai.

-    Kā tad, tev jau viegli tā runāt! Cik es tevi pazīstu, tu vienmčr esi bijusi tieviņa. Pat tagad nav neviena lieka grama, tikai vcderiņš kļuvis manāms. Bet ja es, nedod Dievs, būtu stāvoklī, tad vispār izskatītos pēc taukupikas.

Iezvanījās telefons. Košļādama žāvētās desas šķēlīti, Katja paņēma klausuli.

-   Žurnāla "Smart" redakcija. Galvenā redaktora pieņemamā istaba.

-   Sveiki, meitenīt! teica augsta vīrieša balss. Vai pie jums strādā Jeļena Nikolajevna Poļanska?

-    Kas runā? Katja noprasīja.

Kādu mirkli klausulē bija klusums, tad vīrietis turpināja: Šeit veselības centra "Stārķis" vadītājs. Vai viņa nāks uz mūsu nodarbībām vai ne? Pati pierakstījās, naudu samaksāja, bet nenāk.

-    Pagaidiet brītiņu, Katja piesedza ar plaukstu klausuli un čukstus jautāja: Ļena, vai tu zini, kas ir veselības centrs "Stārķis". Par tevi jautā.

Ļena paņēma klausuli.

-    Poļanska klausās.

Klausulē bija klusums, bija dzirdama tikai elpa.

-    Nu, kā tad būs. Ļena nopūtās. Runāsim vai turpināsim klusēt?

Atbildes vietā atskanēja īsie signāli.

Nolikusi klausuli, Ļena iedzēra malciņu tējas un pamanīja Katjas izbrīnīto skatienu.

, Ļena, kas tur bija? Katja nezin kāpēc čukstus vaicāja.

-    Nekas, muļķības! Pat runāt par to negribas.

-    Bet ja nu viņš vēlreiz piezvana?

-    Pasūti viņu tā tālāk… Un nekautrējies, izvēloties izteicienus, Ļena ieteica.

Atgriezusies savā kabinetā, Ļena sāka šķirot pienākušos manuskriptus un atrada paciņu no Vašingtonas. Tas bija pazīstamās amerikāņu rakstnieces Džozefīnes Vordstāras stāsts, kuru Ļena jaU sen bija gaidījusi. Ar šo septiņdesmitgadīgo amerikānieti viņa bija iepazinusies pirms pieciem gadiem sava pirmā Amerikas brauciena laikā. Kopš tā laika viņas regulāri sarakstījās.

Krievijā jau bija nodrukāti pāris Džozefīnes romāni. Tos tulkoja kāds anonīms analfabēts, bet izdevējs absolūti bezkaunīgs pirāts, ignorēja autortiesības. Par šo nekrietno pirātismu Džozija tik ļoti sašuta, ka atsūtīja uz Krieviju vienu no saviem advokātiem. Bet izrādījās, ka nav ar ko tiesāties, pirātiskā izdevniecība bija pagaisusi bez pēdām.

Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai pierunātu Džoziju atsūtīt kādu stāstu uz "Smailu". Beidzot viņa bija izlēmusi. Kopā ar manuskriptu bija atsūtīta personīgi Ļenai adresēta vēstule.

Tajā viņa sīki stāstīja par savas Siāmas kaķenītes Lindas traģisko bojāeju, par vecākā dēla Džeimsa skandalozo šķiršanos, par divdesmitgadīgās mazmeitas Sāras panākumiem baletā. Vēstules beigās viņa lūdza Ļenu, lai viņa pati stāstu pārtulko un nekādā ziņā neuztic to kādam citam.

Ļena ar prieku sāka lasīt saistošo, labā angļu valodā uzrakstīto stāstu, kas saucās "Sweet heart". Krieviski to varēja tulkot kā "Mīlulīti". Tas sākās ar vārdiem: "It's enough for me!" "Man nu reiz ir diezgan!".

"Man nu reiz ir diezgan!" nodomāja Ļena. "Man viņi ir apnikuši. Es netaisos piedalīties šajās bandītu spēlēs…".

Stāsta galvenais varonis jautāja savai partnerei: "Un ko tu domā darīt tālāk?"

"Dzīvot," viņam atbildēja Sjūzija, "dzīvot un baudīt savus mazos prieciņus…"

Priekštelpā bija dzirdamas balsis, klaudzēja durvis. Darba diena bija sākusies. Kabinetā ienāca jaunākais redaktors, divdesmit trīs gadus vecais slīmests Goša Gaļicins. Viņš nesen bija beidzis Svešvalodu institūtu, ko pats sauca par "saldās dzīves skolu".

"Smart" redakcijā Goša strādāja tāpēc, ka bija galvenā redaktora dēls un tēvam labpatika neapzinīgo atvasi redzēt savā tuvumā, kaut arī amerikāņi tamlīdzīgas lietas neatzina.

Caurām dienām Goša spēlēja kompjūterspēlītes, slaistījās pa gaiteņiem un dzēra tēju ar sekretārēm. Kad Goša sāka te strādāt, Ļena centās viņu noslogot ar tulkošanu un rediģēšanu, kā to bija lūdzis tēvs, bet apmēram pēc divām nedēļām saprata, ka mazāka nelaime būs, ja Goša vispār neko nedarīs.

-    Redzi, Ļenka, cik sūdīgi es strādāju, viņš priecīgi teica, bet es taču gribēju kļūt par roka muzikantu, par bundzinieku. Starp citu, es esmu foršs sitamo instrumentu spēlētājs. Mums bija kolosāla grupa, saucās "Mauzolejs". Varbūt esi dzirdējusi? Nē? Nu, tas nav svarīgi, tu esi cita paaudze. Visa Maskava par mums kaifoja, Pīterī arī. Saprotams, ka reizēm mēs rukājām "ar kaifu", bez tā nevar iztikt. Kad senči ieraudzīja manas vēnas… Uh, tad tik bija! Tētuks tā satrakojās, ka gribēja pat armijā atdot. Bet laikā atjēdzās, atpirkās. Vienkārši nobijās ja nu nosūta uz Cečeniju? Es taču viņiem esmu vienīgais. Iekārtoja mani tajā draņķa svešvalodniekā, bet tur vieni vienīgi meitieši! Un tā piecus gadus diendienā te tēvs, te māte mani gan veda uz institūtu, gan izņēma un nogādāja mājās, kur ieslēdza aiz septiņām atslēgām.

-    Ko tad domā darīt tālāk? Ļena toreiz jautāja.

-    Nezinu. Kaut kā kustēšos. Neesmu vēl nomērķējis. Tu jau tētukam neizpūtīsi, ka es nestrādāju, bet laižu muļķi?

Ļena juta, ka veidojas neveikla situācija. No vienas puses, protams, vajadzētu kādreiz ieminēties Aleksandram Viktorovičam Gaļicinam, ka viņa dēls negrib un arī nevar strādāt par jaunāko redaktoru. Bet no otras puses negribējās Gošu nosūdzēt. Katru reizi uz Gaļicina seniora jautājumu: "Nu, kā tad iet manam Jegoram?", Ļena izvairīgi atbildēja: "Nekas, strādā."

-    Sveika, priekšniece! Goša teica un iešļuka grozāmajā krēslā pretī Ļenai.

-     Sveiciens slaistiem! Ļena atbildēja, nepaceļot acis no manuskripta.

Svilpodams kādu brašu meldiņu, Goša grozījās krēslā.

-    Ei, Poļanska, paskaties taču uz mani! viņš iesaucās. Es taču kā nekā šodien pirmoreiz mūžā esmu pie stūres. Klausies, Ļenka, tas ir kolosāli! Es pats saķīlēju tētuka veco volgu, tā jau trīs gadus bija rūsējusi garāžā. Bet es saņēmos un salaboju. Vari iedomāties? Ar to arī atbraucu uz darbu.

-     Gošeņka, tu esi malacis. Ļena pasmaidīja. Varbūt mācīsies par automehāniķi?

-     Varbūt, Goša krēslā vēlreiz apgriezās. Kā es šodien braucu! Tas ir tik forši, pārākais kaifs, man pat likās, ka es jau desmit gadus būtu stūrējis. Bet es taču pirmo reizi pats braucu! Tiesa gan, kad te parkojos, gandrīz iepēros "ātrajos". Mūsu stāvvietā nezin kāpēc stāv "ātrie".

-    Kādi "ātrie"? Ļena nodrebēja.

-     Parasts "mikriņš". Es vēl nobrīnījos, kam mūsu stikla būrī jau no paša rīta kļuvis slikti. Jā, paklau, lejā, mūsu kioskā, tādas supermantas pārdod! To sauc par "ķengurēnu", viņā nēsājot bērnus. Tu taču taisies par māmiņu. Es kārtīgi apskatīju, tā ir īsta franču manta, nevis kaut kāda Ķīna vai Honkonga. Maksā tikai piecdesmit taukšķus. Tev vajadzētu nokāpt un paskatīties.

-    Jā, Gošeņka, paldies, tūlīt nokāpšu, Ļena klusi teica.

-    Ejam kopā! Goša piecēlās. Es tev parādīšu savu vāģi.

Viņi nokāpa pirmā stāva vestibilā. Vienā no kioskiem dažādu

koloniālpreču vidū vīdēja krāsainie "ķengurēni".

-    Es taču teicu superklase! Kādu tu pirksi zilu vai sārtu?

-    Zaļu, Ļena atbildēja un palūkojās ārā. Jā, tā bija tā pati "ātrās palīdzības" mašīna. Kaut arī nevarēja saskatīt numuru, tomēr šaubu nebija. Pat šofera siluets kabīnē likās pazīstams.

Tajā pašā laikā Goša karināja viņai plecos zaļo, krāsainiem lācēniem izraibināto, mīksto somu.

-    Paklau, tev tiešām piestāv, un izskatās ļoti skaisti. Kad vēl bērniņš sēdēs tur iekšā, zini, būs baigi forši!

Ļena nedomājot samaksāja, novilka somu un atdeva to pārdevējai, kas pirkumu iesaiņoja plastmasas maisiņā.

-    Paskaties taču uz manu "voldzenieci"! Goša paņēma Ļenu pie rokas un pievilka pie vestibila stikla sienas.

Tajā brīdī Ļena ieraudzīja, kā atveras "ātro" kabīnes durvis un pa tām izlec būdīgs šoferis ādas jakā. Viņš straujiem soļiem ienāca vestibilā. Pie galda sēdošā sardzes tante adīja un nepievērsa viņam uzmanību.

Vestibilā bija maz cilvēku, un šoferis ašā gaitā devās pie Ļenas un Gošas.

-    Tātad es tomēr būšu viņu iebuktējis. Tūlīt viņš mani "masēs". Gošas sejā parādījās blēdīgs smaidiņš. Viņš mani, bet es viņu.

Ļena kā pamirusi stāvēja un spieda pie krūtīm paciņu ar "ķengurēnu".

-    Ei, vai te ir bufete vai ēdnīca? Ļena šo balsi neapšaubāmi bija dzirdējusi.

Atjēgusies no sastinguma, viņa strauji pagriezās un, paķērusi Gošu pie rokas, ar joni metās pie lifta.

-    Kas notika? Goša izbrīnījies jautāja, kad lifts sāka rāpties augšup.

-     Tūlīt, Ļena čukstēja, tūlīt, Gošeņka es tev visu paskaidrošu…

* * *

Šoferis kādu brīdi neizpratnē skatījās nopakaļ aizskrejošam pāiītim.

"Tas taču ir tas zeņķis no volgas, kas mūs gandrīz apskādēja. Vajadzēja aprunāties. Nu labi, lai tas sīkpirdis iet ratā," viņš nodomāja.

Atskatījies šoferis pamanīja, ka pieklibodams viņam tuvojas Koļans.

-    Klau, tā bija viņa. Tiešām viņa. Es pazinu pēc fotogrāfijas.

-    Kā tad, tagad viņa tev visur rēgosies. Un kā tad tu viņu tā, caur stiklu, varēji sazīmēt?

-    Es viņu pat cauri mūrim saskatītu, Koļans noburkšķēja.

-    Tu Rūseklim pateici?

-    Teicu.

-    Nu, ko šis?

-    Neko. Ej mierīgi, šis saka, un nopērc rijamo. Sēdēsim, gaidīsim, kā norunājām. Ja viņa iznāks garām jau nepalaidīsim.

-    Ja nu viņa mūs pazina un tagad aizlaidīsies pa citu izeju? šoferis iejautājās.

-    Galīgi esi prātu izkūkojis? Viņa taču mūs nekad nav redzējusi! Bet, ja ies pa citām durvīm, tik un tā vajadzēs kātot garām stāvvietai. Rūseklis te visu jau izpētīja. Prom metās nevis viņa, bet tas zeņķis. Es viņu arī pazinu. Viņš sēdēja volgā. Ieraudzījis tevi, nobijās, ka gribēsi piedzīt parādu.

Kioskniece paskaidroja, kā atrast bufeti. Darbojās tikai tā, kas atradās divdesmitajā stāvā. Šoferis izsauca liftu, bet Koļans aizkliboja atpakaļ pie mašīnas. Kāja, kurai bija aptīta cieša saite, vairs nesāpēja, tikai riebīgi smeldza. Paldies Dievam, tā nebija lauzta, tikai sastiepta. Tik un tā nepatīkami, ja ņem vērā Koļana darbu. Arī tas preteklis Rūseklis izstiepies kravas kastē uz nestuvēm un krāc. Tur pienāktos gulēt viņam, Koļanam, kā jau ievainotajam. Bet tiem kriminālajiem jau ir savi likumi. Bet Koļans nav nekāds kriminālais tips, viņš ir izpalīgs. Tādiem kā Važonim vai Rūseklim viņš skaitās prasts "fraiers". Kas tad zaļknābim ļaus pagulšņāt? Kāda velna pēc viņš ar tiem sapinies?

Koļans burkšķēdams ielīda mašīnā. Kāja iesāpējās vēl stiprāk.

"Ir nu gan," viņš nodomāja. "Es vēl saprastu, ja būtu nopietns darbs, bet te mēs trijatā trencamies pa pilsētu pakaļ kaut kādam grūtam sievišķim."

* * *

Goša izskrēja pa parādes durvīm, ielēca mašīnā un iedarbināja motoru. Viņam vajadzēja ātri izkļūt no pārpildītās stāvvietas, apbraukt ap māju un piestāt pie tipogrāfijas izejas, kas atradās mājas pretējā pusē. Veikli slīdot starp mašīnām, viņš pamanīja, kā no "ātrās palīdzības" mašīnas kabīnes viņu novēro īsts bandīta purns.

Pie tipogrāfijas durvīm viņš piebremzēja, un Ļena iesēdās aizmugurē. Lai izkļūtu uz lielās ielas, nācās braukt garām tai pašai stāvvietai. Pēkšņi viņiem ceļu nosprostoja smagā mašīna, kas ar pūlēm mēģināja izgriezties cauri noliktavas vārtiem. Tās dēļ viņi zaudēja pāris minūtes, un kad beidzot ceļš bija brīvs, viņi redzēja, ka Važonis ar sviestmaižu saini jau tuvojas "ātrajiem".

-   Ātri pakaļ volgai! Koļans iekliedzās. Elektrovilciena signālsvilpes pavadīts, Goša pēdējā brīdī paspēja pārbraukt pāri dzelzceļa sliedēm. Nākamajā mirklī pārbrauktuvi slēdza aizsargbarjera. "Ātrie" nepaguva. Tūlīt pēc elektriskā pa blakus sliedēm slinki aizrāpoja bezgalīgi garš precinieks.

-    Viss kārtībā, Ļena! Redzi, cik tas ir vienkārši! Nu, un kur tagad brauksim? Goša līksmi tērgāja.

-    Uz Amerikas vēstniecību.

-   Tālu gan tu gribi mukt. Paklau, bet ko viņi galu galā grib no tevis?

-    Kad noskaidrošu, pastāstīšu.

-    Kā tu to domā noskaidrot?

-    Nav ne jausmas.

-    Klausies, Ļena, es atcerējos. Tētukam ir viens baigi svarīgais paziņa, nu īpaši svarīgu lietu izmeklētājs. Strādā Petrovkā. Sergejs Sergejevičs Krotovs. Pirms simt gadiem mēs kopā atpūtāmics Jaltā, senčiem tolaik Kanāriju salas vēl pat sapņos nerādījās… Tu jau zini, tētuks ir šaha meistars. Krotovsarī. Tādēļ viņi sapratās. Pēc tam vēl pāris reižu Maskavā tikāmies, viņš ar sievu nāca pie mums ciemos. Sieva ir balerīna, īsta skaistule, bet baigā maita. Liekas, viņa telefona numurs man ir piezīmju grāmatiņā pierakstīts.

Viņi uz brīdi piestāja krustojumā pie luksofora, un Goša žigli šķirstīja mazu, nobružātu piezīmju grāmatiņu.

-    Re, atradu! Viņš pasniedza Ļenai grāmatiņu! Noraksti! Zvani šodien pat, vari atsaukties uz tētuku. Vai uz mani arī.

Iedegās zaļā gaisma, bet, pabraukuši pāris desmit metru, viņi iestiga bezcerīgā mašīnu korķī Novoslobodskas un Dārzu loka krustojumā.

-    Nu ir beigas! Tas būs vismaz pusstundu, Goša apgalvoja. Kas tev īsti darāms vēstniecībā?

-    Jāizņem pase ar vīzu. Mani atkal uzaicināja uz Kolumbijas universitāti.

-   Tev gan veicas, Jeļena Nikolajevna, Goša nopūtās, kuro reizi tu jau lido uz Štatiem?

-    Trešo, Ļena atbildēja.

Caur aizmugures stiklu viņa cieši vērās skaļi taurējošo, korķī iesprūdušo mašīnu jūrā.

-    Nenervozē, viņu te nav. Viņi mūs pazaudēja, Goša mierināja, labāk pastāsti, kāds tev bija pirmais, pats spilgtākais iespaids Ņujorkā?

-    Atvaino, Gošeņka, bet pašlaik es neesmu spējīga tev kaut ko stāstīt. Kādu citu reizi, labi?

-   Labi, tikai neaizmirsti, ka apsolīji pastāstīt tieši par savu pirmo iespaidu. Paklau, bet vai tu lekcijām iepriekš gatavojies vai vienkārši improvizē?

-    Protams, ka gatavojos. Pēc tam gan sanāk pilnīga improvizācija. Tā viņiem labāk patīk. Tādēļ jau laikam aicina trešo reizi.

-Un kad tu izlidosi?

-    Pēc nedēļas. Godīgi sakot, es gribēju atteikties. Man ar lielo vēderu būs grūti lasīt lekcijas, galva lēnāk strādā un ātrāk nogurstu. Bet tur no rīta līdz vakaram nemitīgas tikšanās. Tagad es, protams, braukšu. Jo tālāk no tiem bandītiem, jo labāk. Kamēr manis te nebūs, varbūt šie nomierināsies.

-      Var jau būt, Goša domīgi noteica, skatīdamies spogulī. Viņš bija ieraudzījis "ātros", kas nezin kādā veidā bija pamanījušies izspraukties cauri sastrēgumam un nu stāvēja pavisam tuvu.

-     Ļena, tu tikai neuztraucies. Tur, aizmugurē, pa labi stāv "ātrie". Varbūt, ka tie nav viņi. Vai nu Maskavā mazums "ātro"?

-    Tie ir viņi, žigli paskatījusies tur, kur norādīja Goša, Ļena atteica.

-   Tūlīt izkļūsim no korķa un aizmuksim.

-    Nē, es labāk ātri izkāpšu un pārsēdīšos trolejbusā. Bet tev, Gošeņka, nav ko līst šajos mēslos.

-     Pat nedomā! Te nedrīkst izkāpt. Sēdi mierīgi, gan aizmuksim! Bet, kur man līst iekšā, kur ne, to nu es pats labāk izlemšu.

Taču Ļena jau bija ārā un aizcirta mašīnas durvis.

* * *

Koļans pamanīja, kā Ļena, manevrējot starp mašīnām, skrien pāri ielai. Viņš pagriezās atpakaļ un uzsauca Rūseklim.

-Ātri lien laukā un seko viņai! Aizlaidīsies atkal!

Rūseklim, protams, nepatika, ka kaut kāds "fraiers" viņu komandē, tomēr viņš saprata, ka jāskrien vien būs. Koļans ir klibs, bet Važonis sēž pie stūres.

Ļena stāvēja pie trolejbusa pieturas nelielā ļaužu pūlītī un nenovērsa skatu no "ātrajiem" krustojumā. Viņa redzēja, kā cilvēks izlec no mašīnas un metas uz pieturas pusi.

Pienāca trolejbuss. Cilvēks skrēja, cik jaudas. Cauri mašīnu rēcieniem un taurēšanai atskanēja spalgs miliča svilpiens. Šķērsojot

Rūseklim ceļu, lieliem soļiem tuvojās dežurējošais milicis, taču Rūseklis pēdējā brīdī paspēja ielēkt jau braucošā trolejbusā.

Trolejbuss lēnām vilkās pa Dārzu loku. "Ātrā palīdzība" to bez pūlēm panāca un tagad sekoja. Bet kādu gabaliņu aiz "ātrajiem" slīdēja Gošas volga. Viņš gribēja palīdzēt Ļenai Poļanskai. Viņš tā alka piedzīvojumu!

Saņēmusi Amerikas vēstniecībā pasi ar vīzu, Ļena izgāja uz ielas un skatījās apkārt. Bandītu, kurš paspēja ielēkt trolejbusā, tuvumā nemanīja. Nebija arī "ātro". Toties bija volga.

Kad Ļena atvēra durvis, Goša plati pasmaidīja.

-     Viss kārtībā, Ļenka, viņi aizbrauca. Tas, kurš dzinās tev pakaļ, padīdījās kādas divdesmit minūtes, tad parunāja pa mobilo, iesēdās "ātrajā", un viņi visi kaut kur aizripoja.

-    Nu, kāpēc tu lien iekšā šajā lietā? apsēdusies Gošam blakus, Ļena jautāja.

-    Man ir interesanti! Kur brauksim?

-    Uz Presņu. Tu zini, kur atrodas Šmita šķērsiela?

* * *

Šmita šķērsielā, labā pirmskara mājā, dzīvoja Ļenas tante, viņas mātes vecākā māsa Zoja Heinrihovna Vasņecova.

Savu māti Ļena neatcerējās, pazina tikai no fotogrāfijām un kopš bērnības centās uztvert tantes Zojas vaibstos kaut ko tādu, kas palīdzētu iedomāties dzīvu mātes seju. Bet tēvs sacīja, ka māsas absolūti nav bijušas līdzīgas. Jaunākā Jeļizaveta, bija maziņa, tieviņa un maiga kā taurenītis. Savās dievinātajās kalnu virsotnēs viņa nekāpa, bet uzlidoja. Visu savu īso, divdesmit piecus gadus ilgušo'dzīvi viņa nodzīvoja viegli un līksmi.

Zoja bija desmit gadus vecāka. Būdama liela, pat monumentāla auguma sieviete, viņa arī pa dzīvi soļoja smagnējiem, vīrišķīgiem soļiem un, maršējot kā zaldāts, kāpa citās virsotnēs un ieņēma aizvien augstākus amatus partijas darbā. Liktenim labpatika vīrišķību, skarbumu un stingrību atvēlēt vecākajai māsai, bet jaunākajai Ļizai tika vieglprātība, sievišķība, kuras būtu pieticis abām.

Visu mūžu Zoja Heinrihovna nostrādāja Sarkanās Presņas rajona partijas komitejā, tika līdz pirmā sekretāra amatam, un tieši tad partija izčibēja. Tad pat nomira viņas vīrs Vasilijs Vasņecovs kādas lielas Maskavas rūpnīcas kadru daļas priekšnieks. Bērnu viņiem nebija, un Zoja palika viena savā trīsistabu dzīvoklī. Vienīgais, kas viņu satrauca un priecēja, bija sabiedriskā darbība. Viņa iejaucās visur: aizrādīja sētniekiem un kioskniekiem, noveda līdz baltkvēlei piena veikala pārdevējas, varēja kā puiku nosukāt kādu milzonīgu, pērtiķveidīgu komercbankas vai naktskluba apsargu, kuram normāls cilvēks baidītos pat tuvoties. Viņa varēja iedrāzties kādā bankā vai kazino un sarīkot tur skandālu tikai tāpēc, ka viņu mašīnas aizņēmušas ietvi, vai tāpēc, ka no svaigi krāsotās fasādes pazudusi plāksnīte ar uzrakstu "Šajā nama no 1920. līdz 1921. gadam dzīvoja revolucionārs Pupkins".

Viņai netrūka enerģijas klaigāt komunistu mītiņos, bez atlīdzības izplatīt komunistisko presi un namu pārvaldē aktīvi darboties veterānu padomē. Tā Zoja Heinrihovna no staltas, valdonīgas skaistules pamazām pārvērtās kašķīgā, nevīžīgā vecenē, tādā kā vietējā rajona plānprātē.

Ļena mīlēja tanti Zoju, kas bija viņas vienīgā radiniece. Būt bārenei ir bēdīgi pat tad, ja tev jau ir trīsdesmit pieci gadi. Viņa nesa tantei somas ar produktiem, pirka drēbes, kopa nolaisto dzīvokli.

Tantes telefona numuru Ļena zināja no galvas, tāpēc viņa domāja, ka piezīmju grāmatiņā tam nevajadzēja būt…

6. nodaļa

Vaļa Ščerbakova snauda ordinatoru istabā. Viņa dežūrēja jau otro nakti pēc kārtas, tāpēc bija ļoti nogurusi. Viņai rādījās šausmīgs sapnis it kā Simakovs liktu uz jaundzimušā galvas spilvenu un smacētu. Vaļa pamodās no pašas kliedziena. Pār viņu bija noliekusies māsa Oksana.

-    Ei, ko bļausties? Celies nu augšā! Atveda dzemdētāju.

-    Kādu dzemdētāju?

-    Parastu. Priekšlaicīgas dzemdības. Ej nomazgā rokas! Tūlīt pieņemsim.

-    Mēs, vai? Divatā? Vaļa izbijās.

-    Kas tad? Tu taču zini, ka Simakovs vakarnakt aizgāja no darba. Saķērās ar Zotovu un uzrakstīja atlūgumu. Viņi saplēsās par to vakarējo, kas aizmuka.

-    Tad viņu tā arī neatrada.

-    Nē, neatrada. Labi, pietiek pļāpāt!

Pirmsdzemdību palātā sēdēja astoņpadsmitgadīga meiča un žēli smilkstēja kā kucēns. Pa bālo, vēl bērnišķīgo seju ritēja sviedru lāses.

-   Vaļuha, sāc nu, izmēri viņai asinsspiedienu, bet es apskatīšos, cik liels ir atvērums, Oksana izrīkoja un pēkšņi iesita sev pa pieri. Vai, pagaidi, man palika tējkanna uz uguns! Es tūlīt nākšu.

Vaļa izskrēja viņai pakaļ koridorā un čukstus vaicāja:

-    Vai tiešām mēs divatā pieņemsim?

-    Jā, draudzenīt, divatā gan, Oksana uzsita viņai pa plecu, mūsu nodaļā pašlaik nav neviena ārsta.

-     Bet pediatrs? Ja nu ar bērniņu kaut kas nav labi? Vaļa izbijās.

-     Pediatrs būs rīt no rīta, Oksana viņu mierināja un aizskrēja.

No pirmsdzemdību palātas atskanēja skaļas gaudas. "Vaimandieniņ! Vai, vai, palīgā!" Meiča stāvēja, ar rokām saķērusi vēderu. Ātri apgulies! Vaļa pavēlēja.

-    Es te mazliet… Man netīšām sanāca, piedodiet, meiča ar šausmām skatījās uz peļķīti zem kājām.

-    Tev ir nogājuši ūdeņi. Drīz jādzemdē, Vaļa mierināja.

Viņa no galvas zināja, kā jānotiek dzemdībām, taču pašai

pieņemt nācās pirmoreiz. Viņa šausmīgi uztraucās. "Labi, ja viss notiks pareizi, kā rakstīts mācību grāmatā, bet ja nu pēkšņi ir kāda patoloģija? Dievs, stāvi klāt!"

Slepus pārmetuši krustu, Vaļa pārskatīja dzemdētājas karti. Nekādu īpašu atzīmju tajā nebija.

-    Kā tevi sauc? Vaļa jautāja, mērot asinsspiedienu.

To viņa prasīja tāpat vien, lai ar tērzēšanu mazliet nomierinātu dzemdētāju. Kartē bija rakstīts: "Nadežda Fjodorovna Ivaņenko."

-     Nadja, dzemdētāja atbildēja, bērnišķīgi šņukstot. Viņai patiešām bija tikai astoņpadsmit gadu.

-    Ko tu gaidi?

-    Puisīti, Nadja atbildēja ar pārliecību.

-    Tad jau puika arī būs, Vaļa apsolīja un sāka skaidrot, kā pareizi jāelpo, lai atslābinātos.

Pēc viņas aprēķiniem līdz bērna piedzimšanai vēl bija atlikušas kādas trīsdesmit minūtes. Dzemdību zāle atradās tepat blakus, tomēr Vaļa nolēma atstumt no gaiteņa ratiņus. Viņa bija saklausījusies šausmu stāstus par to, kā pa ceļam uz dzemdību zāli bērns izkrīt tieši uz flīžu grīdas un sadauza galviņu. Kādēļ riskēt? Nav taču grūti aizvest dzemdētāju ratiņos, it īpaši ja viņai pašai ir grūti paiet.

Oksanas vēl arvien nebija. Palūkojusies pa gaiteņa logu, Vaļa ieraudzīja viņu stāvam plānajā halātiņā pie apgaismotajiem vārtiem: viņa smēķēja un jautri tērgāja ar sargiem. Uzkāpusi uz palodzes, Vaļa pa atvērto vēdlodziņu iekliedzās:

-    Oksana, ko tu dari?

-    Nu, eju jau, eju. Oksana smēķēdama nesteidzīgi nāca uz slimnīcas pusi.

Atgriezusies palātā, Vaļa nolēma drošības pēc vēlreiz apskatīt dzemdētāju, kura jau bija bez elpas no kliegšanas. Apskatījusi viņu, Vaļa klusi noelsās.

-    Nāc nu, Nadjuša, kāp uz ratiņiem! Brauksim dzemdēt.

Tajā pašā brīdī ienāca sasārtusī un smaidīgā Oksana.

-    Vaļa, ko tu ārdies? Pēc maniem aprēķiniem vēl kādu pusotru stundu jāgaida… Viņa saldi nožāvājās un izstaipījās.

-   Nezinu, ko tu tur esi rēķinājusi, bet bērnam jau galviņa nāk laukā. Vaļa palīdzēja meitenei tikt uz ratiņiem.

-    Jā? Nu labi. Oksana paraustīja plecus. Tā kā drusku par ātru. Paklau, kāpēc tu viņai izrādi tik daudz goda, pat ar ratiņiem vizini? Ir nu gan princese! Pati var aiziet. Nu, sieviete, teci pati savām kājiņām! Viņa nokomandēja. Un beidz aurot!

-     Oksanočka, ej nu labāk sagatavo bērna autiņus. Es viņu aizvedīšu.

-    Skat tik, kāds maigums! Oksana nosprauslojās.

Pēc divdesmit minūtēm piedzimušais sārtais, apaļīgais puika izčurājās tieši uz Vaļas uzsvārča. Uzlūkojot jaundzimušo un viņa svētlaimīgi smaidošo astoņpadsmitgadīgo māmiņu, Vaļa gandrīz apraudājās. Tas bija viņas, Vaļas Ščcrbakovas, pirmais patstāvīgi pieņemtais mazulis, un viss bija gājis tik nevainojami, kā pēc mācību grāmatas.

Līdz nakts dežūras beigām bija vēl atlikusi stunda.

-    Vaļa, es iešu mājās, labi? Oksana plati nožāvājās. Tu pati visu izdarīsi, ierakstīsi. Es vairs nevaru, miegu ciet.

-     Ej ar'! Vaļa atmeta ar roku.

Autiņos ievīstīto, aizmigušo mazuli viņa aiznesa uz jaundzimušo palātu, nolika gultiņā un pāris minūtes tīksminoties pastāvēja blakus. Bērns šmaukstināja lūpas un jocīgi vaibstījās.

Pārējās deviņas gultiņas bija tukšas. "Dīvaini," Vaļa nodomāja, "Ļesnogorskā pašlaik tik maz sieviešu dzemdē. Varbūt viņas brauc uz Maskavu?"

Vaļa zināja, ka šajā slimnīcā, šajā nodaļā bija piedzimusi gan viņa pati, gan gandrīz visi viņas paziņas, draugi, klasesbiedri, gan arī tie, kas par viņu daudz jaunāki…

"Bet vakarnakt gandrīz nobendēja tādu pašu mazuli kā šis," Vaļa smagi nopūtās. Labi vien ir, ka šeit vairs tikpat kā nenāk dzemdēt."

Mājās Vaļa iekrita gultā un kā nosista nogulēja līdz trijiem dienā. Piecēlusies viņa iedzēra tēju un devās uz veikalu, lai līdz mātes pārnākšanai no darba paspētu nopirkt kaut ko ēdamu.

Pie pašapkalpošanās veikala Vaļa satika savu veco draugu Mitju Kruglovu. Viņš gan bija divus gadus vecāks par Vaļu, bet viņi bija auguši vienā pagalmā un mācījušies vienā skolā. Mitja bija teicamnieks, nekad rupji nelamājās, nedzēra kāpņu telpās portvīnu un neostīja līmi vai citus draņķus klajumā aiz skolas. Tagad viņš bija milicijas jaunākais leitnants, Vaļai Mitja ļoti patika, viņa pat bija mazdrusciņ iemīlējusies…

Viņš bija ģērbies vējjakā un džinsos, nevis formā un veda pavadā savu veco aitu suni Žannu.

-    Sveicināta, Vaļuša! Kā iet? Viņš smaidīja.

-     Paldies, labi! Vai tu vari iedomāties, Vaļa pēkšņā jūtu uzplūdā ierunājās, es šodien pirmo reizi mūžā pati pieņēmu dzemdības. Šonakt.

-    Apsveicu! Un kas piedzima?

-    Puika.

-    Vai tu esi praksē?

-Jā, mūsu slimnīcas ginekoloģijas nodaļā.

-    Vai tu gadījumā nedežūrēji pagājušajā naktī?

-    Dežūrēju. Visbiežāk es tur esmu tieši naktīs.

-    Naktī jums ar "ātrajiem" atveda kādu sievieti. Varbūt redzēji? Jeļenu Nikolajevnu Poļansku.

-    Kā tu to zini? Vaļa brīnījās.

-No rīta viņa atnāca uz mūsu nodaļu. Basām kājām, slimnīcas kreklā… Uzrakstīja tādu savādu iesniegumu. Pēc tam es viņu ar mašīnu aizgādāju mājās.

-    Ak, Mitjeņka, tas ir ļoti nepatīkams gadījums! Un Vaļa izstāstīja visu, kas notika pagājušajā naktī.

Mitja klusēdams un nepārtraukdams noklausījās, pēc tam pajautāja:

-    Var būt, ka tā ir nejaušība? Mediķu kļūda? Negribas ticēt, ka tīšām… Kam tas būtu vajadzīgs un kādēļ?

-    Es jau arī visu laiku lauzu galvu, Vaļa atzinās. Kam un kādēļ?

* * *

-    Ja esmu tevi pareizi sapratis, preparāta, ko es gaidu, jums vēl joprojām nav?

-    Kāpēc tad nav. Ir. Tas ir pāris dienu jautājums.

-    Ir jau pagājusi gandrīz nedēļa. Vai tu vari man paskaidrot, kas īsti notiek?

-    Kādēļ tev jāzina mūsu ražošanas nianses?

-     Jūsu ražošanas nianses mani absolūti neinteresē. Man vajadzīgs preparāts, bet, kā es sapratu, jūs, sūdabrāļi, esat izsaimniekojuši visas rezerves. Tad nu tā: dodu tev vēl diennakti laika, ja nē būs ziepes.

Kabineta saimnieks stenēdams pacēla no klubkrēsla savas neveselīgi uzblīdušās miesas. Viņš bija milzīga auguma, ar sarkanu seju. Uzvārds Burjaks viņam apbrīnojami labi piestāvēja. Viņš no augšas noskatīja savu sarunas biedru.

-    Ko sēdi? Vari iet!

»

Sarunas biedrs, kā no reklāmu fotogrāfijas izlīdis sirms skaistulis, žilbinoši pasmaidīja. Viņu sauca Veiss. Tas tiešām bija viņa uzvārds, bet visi paziņas viņu uzrunāja tikai tā: Veiss, bet tie, kas viņu pazina kriminālajā vidē, uzskatīja, ka tā ir palama.

-Nevajag tā uztraukties! Būtu laikus mani brīdinājis, bet tu tā pēkšņi vajag tagad un tūlīt! Mums taču ir sava tehnoloģija, savi termiņi, Veiss centās Burjaku nomierināt.

-     Jāuztraucas ir tev! Burjaks iekliedzās negaidīti augstā falsetā. Iedomājies tikai, viņu, nabadziņu, nepabrīdināja! It kā tu nezinātu, ka rezervēm vienmēr ir jābūt. Viss! Vācies!

-    Esi gan tu nervozs kļuvis…

Kad Veiss jau gandrīz bija aizvēris durvis, Burjaks pasauca viņu atpakaļ.

-    Ei, pagaidi! Atvaino, es aizsvilos!

-     Nekas, tā gadās. Tev man jāpiedod, sirmais skaistulis paraustīja plecus.

Kad Veiss sēdās mašīnā, viņa seja joprojām bija bāla.

-     Uz Ļesnogorsku, viņš teica šoferim un, acis aizvēris, atgāzās mīkstajā sēdeklī.

Melnais "BMW" izbrauca uz apvedceļa, aiz loga pazibēja kaili, lietus pielijuši koku puduri. Bija oktobra beigas, lapas bija nobirušas, un ainava izskatījās drūma un nepievilcīga. Veiss vēroja šķībās, ledainajā lietū nomelnējušās zemnieku koka būdas un pelēcīgās lauku paneļu mājas. Kā aizgājušās vasaras nožēlojamie liecinieki šosejas malā šur tur rēgojās apsalušu arbūzu kaudzes.

Viņš domāja par to, cik labi ir pabraukt tam visam garām tīrā, siltā mašīnā, klausoties Luija Armstronga tīkamo, nomierinošo balsi, un zināt, ka nevajadzēs dubļu pančkās sabrist savas angļu zamšādas kurpes, ka nevajadzēs kopā ar nošņurkušām vecenēm, tantiņām, dzērājiem un rupjiem tēviņiem ledusaukstajā lietū nīkt pieturā un pēc tam vēl kopā ar viņiem kratīties pārpildītā autobusā, klausoties nebeidzamas nīgras lamas un ieelpojot sasmakušo ķermeņu izgarojumus.

Jā, viņam ir radusies problēma, gadījies nelāgs sajukums. Bet tas ir pat labi. Trīs gadus viss bija noritējis pārāk gludi. Noregulētais mehānisms strādāja nevainojami. Bet mierīgā, klusā āliņģī ar laiku noteikti ieviesīsies viltīgas līdakas. Lai tās tur neieviestos un nemaitātu visu sistēmu, ir vajadzīgi satricinājumi. Labi, ja tie nav postoši un ir tik viegli kā pašreizējais.

Burjaks, protams, pagaidīs, turklāt nevis vienu diennakti, bet vēl nedēju. Pa šo laiku izejvielas atradīsies, un lai tad viņš aizrijas. Tagad galvenais uzdevums ir pašam apsvērt variantus, kur atrast jaunus izejvielu avotus, lai neuzveltu šīs galvassāpes vecajai Zotovai. Teorētiskās problēmas nav viņas stiprā puse. Viņa ir praktiķe, izpildītāja. Teorētiķis, vadītājs, faktiskais smadzeņu centrs ir viņš, Veiss.

Tomēr nebūs par ļaunu mazliet pabaidīt Zotovu. Vienīgi viņa ir vainojama tajā muļķīgajā notikumā ar izbēgušo sievišķi. Viņa uzskata grūtnieces par padevīgiem, neko nedomājošiem lopiņiem, kas akli pakļaujas katram ārsta vārdam un nav spējīgi rīkoties patstāvīgi. Veisam pat radās zināma cieņa pret to nepazīstamo sievieti, kura uzdrošinājās aizbēgt no slimnīcas. Ar savu rīcību viņa deva kārtīgu pliķi šai iedomīgajai Amālijai Petrovnai. Tā viņai arī vajadzēja!

Veisam prātā pazibēja frāze, ko viņš ar labpatiku pateiks

vecenei: "Mana mīļā, mēs taču nestrādājam vivārijā!"

* * *

Mīļā, mēs taču nestrādājam vivārijā! Pārkāpis slieksni, viņš teica un vēl piebilda: Lai tā jums būtu laba mācība!

Zotova viņam visu sīki izstāstīja, īpaši tēlaini un precīzi atainojot savu sarunu ar kapteini Savčenko. Viņa cerēja, ka Veiss sapratīs pareizi viņa visā notikušajā nav vainojama. Tieši otrādi viņa ir darījusi visu iespējamo. Vienīgais, ko Amālija Petrovna noklusēja, bija Simakova atlaišana. Kāpēc atzīt vēl vienu savu kļūdu? Kādēļ Veisam jāzina, ka viņa ir iesaistījusi lietā neuzticamu cilvēku?

-   Trīs jūsu puiši jau nezin cik ilgi pa visu Maskavu dzen pēdas tam nolādētajam sievišķim. Viņiem ir piezīmju grāmatiņa, fotogrāfija, dzīvokļa atslēgas, bet izrādās, viņi ir pilnīgi idioti, Zotova pabeidza savu sakāmo, un Veiss manīja, ka īpašs uzsvars tiek likts uz vārdiem "trīs jūsu puiši".

-    Ko mēs īsti darīsim ar šo Poļansku, kad puiši viņu sagūstīs? Veiss domīgi jautāja. Kā noskaidrojās, viņas grūtniecības laiks ir divdesmit sešas nedēļas, bet mums vajag, lielākais divdesmit piecas nedēļas vecu augli. Var arī nekas nesanākt. Teiktais neizskanēja jautājuma formā, Veiss it kā skaļi domāja. Tomēr Zotova to uztvēra kā Veisa vēlēšanos dalīties ar viņu savās pārdomās un nopriecājās. Šķita, ka viņš apspriežas kā līdzīgs ar līdzīgu.

-     Pirmkārt, viss var izdoties. Viena nedēļa neko īpašu nenozīmē. Un nejau vienmēr var noteikt grūtniecības laiku ar tādu precizitāti. Iespējams, viņai ir tieši divdesmit piektā nedēļa, jo mans cilvēks, kas taisīja analīzes, ir pieredzējis ārsts. Otrkārt, es uzskatu, ka ar šo sievišķi noteikti kaut kas jāuzsāk. Jebkurā gadījumā viņa ir jāpadara nekaitīga. Viņa ir žurnāliste, viņai var būt plaši sakari. Ziņojumu milicijai viņa jau ir uzrakstījusi, var gadīties, ka vēršas vēl kaut kur.

-     Nu un tad? Lai vēršas! Man šķiet, Amālija Petrovna, ka jūs jaucat reālu problēmu ar kaut ko sadomātu. Reālā problēma ir iegūt izejvielas. Kur jūs tās dabūsiet vai no šīs vai kādas citas sievietes tas mani neinteresē! Vai tad viņa vienīgā visā Maskavā vai apgabalā ir mums vajadzīgajā grūtniecības laikā?

-    Tā nu ir sanācis, ka pašlaik mūsu rīcībā viņa ir vienīgā. Un viņa ir aizbēgusi. Jūs taču nevarat organizēt grūtnieču tvarstīšanu visā Maskavā un Maskavas apgabalā? Nevajadzēja laist ražošanā visas rezerves.

Pati sev par pārsteigumu, Zotova runāja tā, kā nekad vēl nebija atļāvusies un kā faktiski nedrīkstēja atļauties…

Ļena atslēdza durvis ar savu atslēgu, un viņai pretī, slinki ieriedamies, tenterēja vecais taksis Piņa. Suns mēģināja palēkties, lai aplaizītu ciemiņu un tādā veidā izrādītu savu suņa prieku, bet atkrita atpakaļ un kūleņoja kā neveikls vilciņš.

Nu sveiks, Piņuša, sveiks, puisīt! Ļena noglaudīja taksīti, un suns nolaizīja viņas roku.

No kādreizējās Vasņecovu trīsistabu dzīvokļa greznības vairs nebija ne miņas. Remonts te pēdējo reizi bija taisīts pirms kādiem gadiem divdesmit. Šur tur nokarājās atlipušas tapetes, no griestiem bira apmetums. Virtuvē vēl stāvēja krāšņa, veclaicīga pagājušā gadsimta bufete, bet pārējās mēbeles bija tipiski sešdesmito gadu stila paraugi grīļīgas, izļodzījušās un neglīti ģeometriskas.

Pēc vīra nāves Zojai Heinrihovnai radās jauna, savāda aizraušanās pārdot visas vairāk vai mazāk vērtīgās mantas. Viņa nesa prom senlaicīgos sudraba galda piederumus, porcelānu, gleznas, rotaslietas. Tas viss aizgāja par grašiem.

Sākumā Ļena mēģināja tanti kaut kā atturēt no šādas rīcības. Viņa pelnīja pietiekami daudz, lai varētu uzturēt gan sevi, gan vecenīti. Arī Zojas Heinrihovnas pensija nebija nemaz tik maza.

Taču kvēlā komuniste pārdeva mantas principa pēc. "Jāatbrīvojas no visas šīs pliekanās mietpilsonības," viņa teica. Un Ļena bija bezspēcīga.

Kad tante aiznesa pārdot savu un nelaiķa vīra laulību gredzenus, Ļenai sametās pavisam nelabi. Viņa sāka saprast, ka tantei patiešām kaut kas galvā nav īsti kārtībā. Ja cilvēkam ir nelāgs raksturs, kas uz vecumdienām kļūst vēl nejaukāks, tad ir grūti notvert to brīdi, kad tas pāraug psihiskā kaitē…

Zojas Heinrihovnas nebija mājās. Ļena noāva zābakus un devās uz virtuvi pie telefona. Viņa uzgrieza Gošas nupat iedoto numuru. Viņai laimējās, jo Krotovs pats pacēla klausuli.

-     Labdien, Sergej Sergejevič! Mani sauc Poļanska. Es strādāju žurnālā "Smart". Jūsu telefona numuru man iedeva Jegors Gaļicins.

-     Vai jūs vēlaties mani intervēt? jautāja zema, patīkama balss.

-     Nē. Es gribētu ar jums konsultēties privātā lietā. Pat ne gluži privātā. Turklāt tas ir ļoti steidzami.

Priekšnamā atskanēja balsis un Piņas riešana. Viena no tām bija Zojas Heinrihovnas balss, abas pārējās piederēja diviem jauniem, stipri iereibušiem puišiem. Ļena saspringa, un viņas sarunas biedrs, to sajutis, neuzdodot liekus jautājumus, piedāvāja tikties šodien pat.

Tikko Ļena nolika klausuli, virtuvē iedrāzās tante. Viņai aiz muguras rēgojās divi nodzērušies, taču jautri purni.

-    Sveika, mazulīt, viņa pastiepa skūpstam savu sauso, vēso vaigu, priecājos tevi redzēt. Beidzot atradu pircējus. Cik gan labi te būs bez šīs vecās muļķes, viņa ar plaukstu uzsita pa bufetes ozolkoka sāniem. Virtuvē beidzot būs vairāk vietas, kļūs gaišāks. Kā es neieredzu visus šos griezumiņus, vinjetītes, krāsainos stikliņus! Tā vien ož pēc banalitātes.

Ļena ar skumjām noraudzījās, kā abi dzērāji piesarkuši un krekstēdami cīnās, cenšoties to izkustināt no vietas. Vienu no viņas bērnības mīļākajām lietām.

Kad Ļena bija maziņa un ciemojās tantes mājās, šī bufete viņai šķita kā apburta pils. Aiz tās durtiņām varēja redzēt visādas tasītes un burciņas. Krāsainie stikla lodziņi tās vērta pasakainos briesmoņos, pūķos, daiļās princesēs un prinčos. Ļena stundām varēja nosēdēt virtuvē un sacerēt par tiem dažādus nostāstus.

-    Zojas tante, ļauj labāk man to savākt!

-     Nē, tante bija nepielūdzama. Lai lasās pie velna! Būs mazāk putekļu. Kur tad tu to liksi?

3-44 6 5

-     Gan jau atrastu vietu, tā nav problēma. Žēl, tā ir pēdējā senlaicīgā lieta.

-    Tieši tā! Mantas nav ko žēlot! Tās tikai aizņem vietu un novērš uzmanību no galvenā.

"Kas tad ir tas galvenais?" Ļenai gribējās pavaicāt, bet noklusēja, jo saruna sāka kaitināt tanti, un Ļenai ļoti nepatika ar viņu strīdēties.

-     Zojas tant, es padzīvošu pie tevis pāris dienu. Kaimiņu dzīvoklī, kas atrodas iepretī manējam, lako grīdas. No tās smakas man tā sāp galva, ka nevaru gulēt.

-   Protams, bērniņ, dzīvo šeit, cik vien gribi, tante izklaidīgi atbildēja. Visu viņas uzmanību saistīja vīreļi, kas stenēdami ņēmās ap bufeti.

-   Ko tad jūs, biedri nesēji, esat tik švaki ne no vietas nevarat izkustināt! Viņa teica savā partijnieces intonācijā.

-   Nu nevaram, vecomāt, nekādi nevaram! Manta taču ir īsta, veca, no ozolkoka taisīta. Sarunāsim labāk uz rītrītu, mēs vēl paķersim līdzi pāris puišu. Te vajag vismaz četrus vīrus. Šitā neliete tak neielīdīs liftā, bet, pa trepēm stiepjot divatā, visas zarnas var samežģīt.

-     Ir nu gan cilvēki! Zoja Heinrihovna pārmetoši nogrozīja galvu. Pie šīs jūsu demokrātijas pavisam esat aizmirsuši, kā jāstrādā. Viss, biedri nesēji, līdz lītam varat būt brīvi! Viņa izrīkoja.

-    Nu, vecmāmuļ, bet vai pusstopam iedosi?

-    Kādam tur pusstopam? Zoja Heinrihovna piemiedza acis. Par ko tad? Neesat nopelnījuši!

-   Nāciet, es jūs pavadīšu, Ļena zīmīgi pamāja sašutušajiem krāvējiem.

Priekšnamā viņa izņēma no somiņas piecdesmit tūkstošus.

-     Puiši, viņa klusi teica, nenāciet rīt šurp! Bufeti mēs nepārdosim.

-   Tas nu ir pareizi, pievāeis naudu, smaidīdams teica mazāk iereibušais vīrs, tā taču ir laba manta, senlaicīga, bet aizlaidīs par dažiem grašiem. Mēs jau manījām, ka jūsu vecmāmiņa… Viņš iesvilpās un izteiksmīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

Kad Ļena atgriezās virtuvē, Zoja Heinrihovna, sūkādama karamelīti, lasīja avīzi "Zavtra", pasvītrodama atsevišķas vietas ar sarkanu zīmuli un šur tur uz avīzes malām likdama jautājuma vai izsaukuma zīmes.

-           Par bufetes naudu, viņa, neskatīdamās uz Ļenu, paziņoja, es nopirkšu tavam atradenim gultiņu un ratiņus. Vēl paliks pāri

arī autiņiem. Un nestrīdies ar mani!

-     Es nemaz nestrīdos, Ļena nopūtās. Kur tu rauj tādus vārdus atradenis? Labāk saki uzreiz bastards.

-    Ne to vien es tev pateikšu, tante apsolīja. Nav neviena, kas tevi nopērtu. Atnesīsi svārku stērbelē, un pat kauna nav.

-    Tant, man ir trīsdesmit pieci gadi. Kas tā par stērbeli?

-     Kā ir, tā ir. Bet tā ka tu man dzemdētu puisīti! Saprati? Tas tika pateikts tādā priekšnieka tonī, ka Ļena neizturēja un sāka smieties.

-    Par ko tu smejies? Puiku var nodot karaskolā un miers, tur viņam neļaus noiet no ceļa. Bet kur liksi meiteni? Ir tikai viens ceļš apprecināt. Citādi izaugs tāda pati kā tu demokrāte, dzemdēs bērnu bez vīra, tad varēsi priecāties!

7. nodaļa

Va]a nolēma mazliet pastaigāties. Nebija nekur jāsteidzas. Šonakt atkal bija nakts dežūra, bet pēcpusdiena brīva uz institūtu braukt nebija nekādas vajadzības, gulēt negribējās, bet māte būs mājās ne agrāk par septiņiem.

Uzspīdēja pēdējā rudenīgi vēsā saulīte, pēdējā pirms lietainajām, aukstajām novembra dienām. Vaļai ļoti nepatika novembris, jo tieši šajā laikā viņai gadījās dažādas ķibeles. Arī Ļesnogorska šajā gadalaikā kļuva sevišķi nepievilcīga: koki jau kļuva kaili, sniegs vēl neslēpa paneļmāju pelēko kroplību. Visa apkārtne izskatījās bezcerīgi drūma, un tikai pirmais sniegs, decembra skaidrās debesis un sprēgājošais sals atkal padarīja Ļesnogorsku un visu pasauli krāsainu, mirdzošu un priecīgu. Tikai tad viss atkal atguva jēgu un ļāva dzīvot Jaunā gada gaidās.

Pie universālveikala tirgoja žurnālus. Uz polietilēna plēves klātiem galdiem bija izlikti "Playboy", "Cosmopoliten", "Burda Moden". Vaļai patika adīt, un to viņa labi prata, tāpēc reizēm labprāt aplūkoja speciālos žurnālus. Šoreiz pierastajā "Annā" un "Verenā" nekā interesanta nebija.

-     Apskatieties labāk "Smart", nosalusī pārdevēja deva padomu, tur beigās vienmēr ir pāris modeļu. Un vispār tas ir labs žurnāls. Ir gan psiholoģija, gan kulinārija, gan kosmētika. Reizēm ir arī labi stāsti.

Izlasījusi uz košā apvāka satura rādītāju, Vaļa pēdējā lappusē atrada divus brīnumjaukus modeļus ar vienkāršiem, taču ļoti skaistiem rakstiem. Viņa jau sen kāroja noadīt tieši tādu jaciņu. Vaļa apjautājās par cenu.

-    Maksā desmit, bet šis ir aizpagājušā mēneša numurs. Atdošu par septiņiem, pārdevējai gribējās vismaz kaut ko pārdot. Tirgošanās nevedās, kājas stinga, bija apnicis te stāvēt.

Septiņi tūkstoši Vaļai, protams, bija liela nauda, bet viņa nolēma sevi iepriecināt gan par visiem pārdzīvotajiem uztraukumiem, gan par pirmajām, veiksmīgajām, pašas pieņemtajām dzemdībām.

Mājās viņa ērti iekārtojās virtuvē, ielēja tēju, paņēma sausiņus un sāka pārlapot žurnālu "Smart". Pārskatījusi rakstus par vīriešu psiholoģiju, sieviešu pievilcību, individuālā stila meklējumiem apģērbā un kosmētikā, Vaļa sāka lasīt Agatas Kristi stāstu, kas, kā ievadā bija teikts, tiekot publicēts pirmoreiz. Pusstundas laikā aizraujošais gabals bija cauri. Beigās bija rakstīts: "No angļu valodas tulkojusi Jeļena Poļanska."

Vaļai sažņaudzās sirds. "Vajadzētu vismaz atdot drēbes," viņa sev teica, "viss taču sanāca tik riebīgi."

Pēdējā lappusē bija norādītas nodaļas, to vadītāji un viņu telefonu numuri.

"Literatūras un mākslas nodaļa, Jeļena Nikolajevna Poļanska."

Vaļa tūlīt pat nocēla klausuli un sāka griezt Maskavas kodu, pēc tam žurnāla "Smart" redakcijas numuru. Beidzot viņai izdevās sazvanīt galvenā redaktora sekretāri. Tūlīt pēc tam Vaļa apģērbās un žigli devās uz slimnīcu. Līdz dežūrai vēl bija atlikušas četras stundas, viņai vajadzēja satikt noliktavas pārzini.

Vaļa ļoti uztraucās: pirmkārt, tāpēc ka nezināja, vai rīkojas pareizi, otrkārt tāpēc ka viņa absolūti neprata melot.

Mantzine tante Maņa pazina Vaļu jau kopš bērnības, jo draudzējās ar viņas vecmāmiņu.

-     Sveika, Vaļušeņka, kā iet? Iedzersi tēju? Tante Maņa, kraukšķinādama karameles, dzēra tēju no milzīgas fajansa krūzes.

-     Paldies, Maņastant, bet es ļoti steidzos. Viena slimniece izrakstās, jāpaņem viņas mantas. Lūdzu, paskatieties, viņu sauc Jeļena Poļanska, gulēja pie mums, ginekoloģiskajā nodaļā. Es pati parakstījos par viņas mantu nodošanu.

Tante Maņa krekstēdama slējās kājās. Viņai ļoti negribējās pārtraukt tējas dzeršanu.

-     Sēdiet vien, es pati tās atradīšu un pēc tam parakstīšos, Vaļa sarkdama piedāvāja.

-    Nu labi, ej vien, bērniņ, paskaties pati!

Vaļa uzreiz atrada gaišo putekļu mēteli, rūtainos svārkus un balto lamas vilnas džemperi. Vēl tad, naktī, kad Vaļa izģērba bezsamaņā guļošo sievieti, viņa pamanīja, ka džemperis ir rokdarbs. "Interesanti," Vaļa tobrīd nodomāja, "vai viņa pati to ir adījusi?" Sievietes, kas pašas šuva vai adīja, nezin kāpēc viņā uzreiz viesa simpātijas.

Vaļa parakstīja papīrus un atvadījās no tantes Maņas. Tukšajā pirmā stāva ordinatoru telpā viņa jau iepriekš bija nolikusi lielu sporta somu. Ieslēgusies Vaļa rūpīgi iepakoja katru apģērba gabalu plastmasas maisiņā, salika somā, aizvilka rāvējslēdzēju un tēlotā vienaldzībā izgāja no slimnīcas.

Rītdien, mazliet pagulējusi pēc nakts dežūras, viņa dosies uz Maskavu, uz žurnāla "Smart" redakciju, un tur atdos mantas. Tad viņas sirdsapziņa būs tīra.

* * *

Zotova domīgi šķirstīja biezu, apdriskātu telefonu grāmatu. Kā tik visa tur nebija! Pārpilnībā zibēja populāru aktieru, ministru, ārvalstu vēstniecības darbinieku, slavenu rakstnieku, komponistu un režisoru vārdi. Tiesa, šobrīd tie Amāliju Petrovnu nemaz neinteresēja. Viņa pievērsa uzmanību tikai tiem numuriem, kuriem pretī bija rakstīti vārdi bez uzvārdiem, tēvavārdiem un ieņemamiem amatiem. Tā pieraksta nevis darījuma partnerus, bet gan tuvu cilvēku telefonus. Ja turklāt vārds ir pamazināmā vai mīlināmā formā, tad tam pretī rakstītais numurs var būt pats noderīgākais.

Protams, šī metode var izrādīties kļūdaina. Grāmatiņa bija ļoti veca, un tie, kas kādreiz pierakstīti, saucot tēvavārdā, tagad, iespējams, ir kļuvuši par tuviem cilvēkiem. Bet nevar taču apzvanīt visus, viņu ir vismaz tūkstotis!

Tādu numuru, kuriem blakus nebija minēts uzvārds, bija tikai četri, ja neskaita citās pilsētās vai ārzemēs dzīvojošos. Tādā veidā loks sašaurinājās un uzdevums vienkāršojās.

Pirmais bija kāda Andrjušas numurs. Zotova nolēma sākt ar viņu.

Pie telefona pienāca bērns. Amālija Petrovna saldā balstiņā ierunājās:

-    Bērniņ, pasauc, lūdzu, tēvoci Andrjušu!

-    Viņš aizbrauca uz Vāciju, bērns izbrīnījies atbildēja, jau sen, pirms gada.

-    Tad pasauc, lūdzu, tanti Ļenu!

-    Tante Ļena, jūs pie telefona! bērns iesaucās.

Zotovai nosvīda plaukstas. Pēc bezgala garām piecām minūtēm viņa izdzirdēja čāpstošu, vecišķu balsi:

-    Jā, klausos…

Nākamais bija kādas Oļas telefons, bet izrādījās, ka Oļa jau sen ir pārcēlusies un viņas telefonu neviens nezina.

Tālāk sekoja kaut kāda Regīna, taču neviens neatbildēja. Atlika pēdējais-Jurijs.

Jurijs pats pienāca pie telefona. Viņam bija patīkama, zema, nedaudz piesmakusi balss.

-    Kas jums iedeva šo numuru? Jurijs brīnījās, kad Zotova paskaidroja, ka meklē Ļenu Poļansku.

-     Nu, tas tā nejauši sanāca, Amālija Petrovna apjukumā stostījās. Es esmu sena Ļenočkas paziņa, un man ļoti vajag viņu atrast.

-     Nekā nevarēšu palīdzēt, Jurijs vēsi atteica, un nekad vairs nezvaniet man!

Zotova domīgi turpināja šķirstīt telefona grāmatiņu un pēkšņi uz kartona vāka nejauši pamanīja pa pusei izdzisušas rakstu rindas.

Rūpīgi papētījusi, viņa atklāja, ka to rakstījis kāds cits, nevis pati Poļanska. Viņas rokrakstu Amālija Petrovna jau bija paspējusi iepazīt.

"Ļenusja! Piezvani, lūdzu, tantei Zojai! Neaizmirsti! Viņai septītajā maijā ir dzimšanas diena."

Zemāk bija ierakstīts desmit gadus vecs datums, telefona numurs un uzzīmēts jocīgs, ausains ģīmītis.

Amālija Petrovna grieza tieši šo numuru. Viņai atbildēja jaunas sievietes balss.

-    Bērniņ, Zotova vecīgi šmakstināja, esi tik labiņa un pasauc tanti Zoju!

-     Brītiņu uzgaidiet, viņa atbildēja, un Zotova izdzirdēja saucienu: "Tante, tevi pie telefona!"

-    Pagaidi, bērniņ, bet kas tu viņai tāda būtu?

-     Māsas meita.

-    Vai tevi sauc Ļenočka?

-     Jā.

Tajā pašā brīdī Zotova izdzirdēja stingru, paveca cilvēka balsi:

-     Es klausos.

Amālija Petrovna nolika klausuli.

-    Pārtrūka, Zoja Heinrihovna paraustīja plecus, tūlīt piezvanīs vēlreiz.

Bet tā arī netvicns nepiezvanīja.

* * *

Sergejs Sergejevičs Krotovs norunāja satikties ar Ļenu astoņos vakarā "Makdonalda" restorānā Puškina laukumā, jo bija radis pēc darba tur ēst vakariņas.

Pirms gada Krotovs bija šķīries no sievas un diezgan drīz iemantoja vecpuiša paradumus. Mājās nekā ēdama nebija, bet "Makdonaldā" viss ir tīrs, sātīgs un samērā lēts.

Poļansku viņš pirmajā brīdī nepazina, kaut arī viņa samērā precīzi bija sevi aprakstījusi. Viņš bija domājis ieraudzīt tipisku lietišķo sievieti ar tipiskām žurnālistes manierēm, dārga grima klātu seju un rūpīgi ieveidotiem matiem; ar ledainu un caururbjošu acu skatienu un laipnu dežūrsmaidu. Tādas sievietes pastāvīgi zibēja Iekšlietu ministrijas preses konferencēs un brīfingos, televīzijas ekrānos un teātru pirmizrādēs, uz kurām viņš kādreiz gāja ar savu bijušo sievu balerīnu. Jaunas vai padzīvojušas, blondīnes vai tumšmates viņas tik un tā maz atšķīrās cita no citas.

Poļanska izskatījās pavisam citāda. Kad Krotovs beidzot viņu sazīmēja norunātajā vietā, viņam nez kāpēc sažņaudzās sirds. Krotovs pirmajā brīdī pat nesaskatīja, vai viņa ir skaista vai ne. Visā viņas veidolā, smalkajos sejas vaibstos bija kaut kas netverami sievišķīgs, aizkustinošs, trausls. Viņu gribējās apskaut un noglaudīt rūsgani brūnos matus…

Tajā pašā brīdī Krotovs sevi apsauca. Pēc šķiršanās no Larisas, pēc riebīgajām ķildām, neķītrajām lamām un histērijām, pēc visa, ko bija nācies pārdzīvot, viņš katrā sievietē redzēja brēcošu, raudošu, vulgāru radījumu. Uzlūkojot kādu glītu purniņu, viņš domāja: "Tagad tu esi mīlīga, romantiska, maiga, bet pēc kāda laiciņa, kad būsi iekārtojusies…"

Bet šo sievieti Jeļenu Nikolajevnu Poļansku viņš nespēja iedomāties kliedzošu un ķildīgu. Kaut kas tāds ar Krotovu notika pirmoreiz. "Vai tad es kā puišelis esmu gatavs iemīlēties no pirmā acu skatiena?" viņš sev jautāja. Un tūlīt pat godīgi atzinās, ka ir gan gatavs. Bet to izrādīt kaut ar skatienu vai žestu viņš sev aizliedza.

Raugoties uz viņu, klausoties viņas mierīgajā balsī, Krotovs saprata, ka viņas klātbūtnē jūtas apbrīnojami labi un patīkami. Iemīlēšanās parasti iet rokrokā ar nemieru un satraukumu, bet te bija pavisam citas izjūtas.

Tas, par ko viņa stāstīja, izklausījās neticami. Pareizāk sakotKrotovs nespēja apjaust notikuma būtību. Ja viņa priekšā atrastos

kāda cita sieviete, viņš stāstīto uztvertu kā viņas pašas iedomas, kāri pēc pārspīlējumiem un kaut kur zemapziņas dzīlēs slēptu vajāšanas māniju. Tad viss būtu skaidrs.

Notikumā ar Poļansku nevarēja būt nekādu pārspīlējumu. Krotovs uzreiz saprata, ka viņa visu atstāsta absolūti precīzi, neko nepārspīlē, nē, gandrīz vai otrādi it kā cenšas sev iestāstīt, ka varbūt viņai tas ir licies un nekas briesmīgs īstenībā nav noticis.

Kad viņa apklusa, Krotovs pajautāja:

-    Vai "ātrās palīdzības" numuru jūs pierakstījāt?

-     Paturēju prātā. MJ 7440.

-    Kā sauca dežurantu, kam jūs nodevāt iesniegumu?

-    Šķiet, ka Kruglovs. Jā, jaunākais leitnants Kruglovs! Viņš izturējās pret mani ļoti labi, uzcienāja ar karstu tēju, bet no mana iesnieguma, liekas, galīgi neko nesaprata.

-    Skaidrs, ka nesaprata. Redziet, Jeļena Nikolajevna, viss tas, kas ar jums notika, ir ļoti nepatīkams un dīvains gadījums, bet es pagaidām tur nesaskatu ne nozieguma sastāvu, ne motīvu. Padomājiet pati, kam un kāpēc tas viss bija vajadzīgs? Varbūt jums ir ienaidnieki? Varbūt tā ir atriebība vai kāds tādā veidā mēģina piedraudēt?

-   Nē, Sergej Sergejevič, es pilnīgi izslēdzu šos variantus. Tādu ienaidnieku man nav. Protams, ka ir cilvēki, ar kuriem man nav visai labas attiecības. Ir literārie oponenti, ar kuriem es pirms kādiem trim gadiem samērā asi polemizēju centrālajā presē. Bet tas viss jau sen aizmirsts. Turklāt tie ir tādi cilvēki, kuru rīcībā ir pavisam citādi draudu un atriebības līdzekļi. Pieņemsim, ka esmu ļoti asi kritizējusi kādu autoru vai atteikusies publicēt kādu darbu, vai arī atklājusi plaģiātu. Viņš savukārt var iznīcināt mani kā kritiķi, kā redaktori vai tulkotāju. Vissliktākajā gadījumā palaist kādu netīru tenku, bet ne vairāk.

Iemalkojusi biezo piena kokteili, Ļena turpināja:

-    Man šķiet, ka viss notikušais neattiecas personīgi uz mani.

I itffc

Tas ir, viņiem nebija vajadzīga Jeļena Poļanska, bet gan jebkura grūtniece.

-     Iespējams, Krotovs piekrītoši pamāja. Bet, ja mēs pieņemam, ka ārsts konsultācijā tiešām konstatēja: bērns, neņemiet ļaunā, ir nedzīvs? Mēģināsim izanalizēt visus iespējamos variantus.

Ļena aizsvilās, gribēja ko dzēlīgu atbildēt, bet tad savaldījās.

-    Bērns ir dzīvs. Es jūtu, ka viņš kustas. Turklāt, ja nepietiek ar manām izjūtām, es vēlreiz atgādinu viena medmāsa slimnīcā arī saklausīja bērnu.

-   Nē, Jeļena Nikolajevna, jūs mani pārpratāt. Es nešaubos, ka ar jūsu bērnu viss ir kārtībā.

-    Paldies, Ļena pavīpsnāja.

-    Bet var būt, ka ārsts tiešām kļūdījās, nemaz nevēloties jums nodarīt pāri?

-    Labi, Ļena nopūtās, Labi, viņš kļūdījās, nosakot diagnozi. Patiešām kļūdījās. Bet pēc tam viņš kļūdījās vēlreiz, apgalvojot, ka esmu šausmīgā stāvoklī, ka mani nedrīkst laist laukā un vajag iešpricēt nomierinošas zāles?

-     Jā, to nu, protams, ir grūti nosaukt par kļūdu, Krotovs piekrita, bet, no otras puses, grūti iedomāties sievieti, kas, padzirdējusi tādu vēsti, paliktu pilnīgi mieiīga.

-     Es viņa vārdus neuztvēru kā vēsti. Es uzreiz sapratu, ka viņš ir kļūdījies. Un kaut arī es neesmu ārste man tomēr šķiet, ka šādu diagnozi ārsts nevar noteikt vienas apskates laikā, lai arī ir bijusi izmeklēšana ar ultraskaņu. Pat ja ir aizdomas, tad to tik un tā pacientam uzreiz nesaka. Pārbauda vēlreiz, un nevis viens, bet vairāki speciālisti. Piemēram, ja cilvēkam ir konstatēts vēzis, viņam taču to nesaka uzreiz. Sākumā sagatavo, aprunājas ar tuviniekiem.

-    Labi, pagaidām liksim mierā ārstu. Iesim tālāk! Pieņemsim, ka tie cilvēki, kas jūs meklēja pagrabā, darīja to jūsu pašas labā.

Tic bija sanitāri. Viņiem bija uzdots to darīt, jo jūs bijāt kritiskā, dzīvību apdraudošā stāvoklī.

Ļena jautri iesmējās.

-     Sergej Sergcjevič, vai jūs varat iedomāties kādu normālu slimnīcu, kurā kāds naktī sūtīs sanitārus meklēt aizbēgušu slimnieci? Aizgājusi un labi, būs mazāk darba. Ja, protams, slimā nav trakojoša ārprātīgā. Bet tāda diagnoze man tobrīd vēl nebija uzstādīta. Nē, kaut kas te nesaskan. Ne ar ārstu, ne ar sanitāriem. Un arī turpmāk nesaskanēs.

-     Tomēr pamēģināsim. Sāksim ar atslēgām. Var taču būt, ka jūs tās jau agrāk esat pazaudējusi, aizmirsusi vai vēl nez kur likusi? Kas vēl mums ir? Cigaretes izsmēķis. Tas ir pavisam vienkārši apkopēja tīrīja un aizslaucīja to no kaimiņu durvīm līdz jūsējām. Tālāk smaka tualetē. Tas nu, atvainojiet, vispār nav pierādījums. Paliek "ātrie". Es to pārbaudīšu pa apakšstacijām bet ko viņiem var pārmest. Viņi sašutuši atbildēs, ka nekad jūs nav redzējuši un nekādā veidā nav jums sekojuši, bet gan braukuši tikai savās darīšanās. Arī konsultācijas ārsts apgalvos, ka ir kļūdījies un nodrošinājis sevi pret varbūtējām sekām. Te nevienu nevar saukt pie kriminālatbildības.

Ļena, zemu noliekusi galvu, domīgi klusēja un ar salmiņu maisīja glāzē piena kokteiļa pārpalikumus. Beidzot viņa ierunājās:

-     Protams, tas, ka pazudusi mana telefona grāmatiņa un fotogrāfijas, arī neskaitās?

-    Nē, Jeļena Nikolajevna, Krotovs smagi nopūtās, arī tas pagaidām neskaitās. Teiksim tā, mūsu rīcībā nav faktu, kas pierādītu nozieguma sastāvu.

-    Nu, bet ja viņi tomēr būtu iztaisījuši man mākslīgās dzemdības? Ja viņi būtu nogalinājuši manu bērnu? Bet man jau ir trīsdesmit pieci gadi. Man nav citu bērnu. Ir tikai šis, kas vēl nav piedzimis.

-          Diemžēl arī tad neko nevarētu izdarīt. Pierādīt tīšu medicīnisku kļūdu ir ļoti sarežģīti, pat neiespējami. Sāktos ilga, pazemojoša izmeklēšana, kas labākajā gadījumā beigtos ar administratīvu sodu, bet visticamāk ne ar ko…

-   Brīnišķīgi! Ļena pavīpsnāja. Bet ko tad vispār var darīt manā situācijā? Es baidos nakšņot mājās, baidos iet uz darbu. Ko man darīt?

Krotovs pāris sekunžu lūkojās sarunu biedres tumši pelēkajās, plaši ieplestajās acīs. Pretim sēdēja sieviete, kas viņam patika tā, kā līdz šim vēl neviena nebija patikusi. Un iespējams, viņai draudēja reālas briesmas. Bet izprast šo briesmu būtību, notvert kaut vienu pavedienu, kas varētu kaut cik izskaidrot notikušo, viņš pagaidām nespēja.

Krotovs bija pieredzējis izmeklētājs, briesmas viņš juta ar sesto maņu, bet nekad neļāva savām sajūtām ņemt virsroku pār reālajiem faktiem. Nekad viņš neizstrādāja reālas darbības plānu, vadoties tikai no emocijām.

Viņi jau sen bija paēduši. Formā ģērbusies meitene novāca no galda traukus. Ļena piecēlās.

-    Paldies jums, Sergej Sergejevič, un piedodiet, ka es tik ilgi jūs aizkavēju.

-    Nu ko jūs, Jeļena Nikolajevna, jums man jāpiedod.

-     Par ko?

-    Kaut vai par to, ka es uzreiz nespēju izdomāt, kā lai jums palīdz. Varbūt pagaidām sarunāsim tā… Vai jums ir mans mājas telefons?

-    Jā, Goša man iedeva visus jūsu numurus.

-   Ja jums nav iebildumu, es pierakstīšu arī jūsējos mājas un darba telefonus. Sazvanīsimies. Ja, nedod Dievs, notiek vēl kaut kas, nekavējoties zvaniet! Es savukārt mēģināšu šo to uzzināt, aprunāšos ar speciālistiem un visu jums izstāstīšu.

Viņi izgāja uz Tveras bulvāra. Bija tumšs. Pret vakaru bija kļuvis vēsāks, sasalušie dubļi gurkstēja zem kājām. Ļena paslīdēja, un Krotovs saņēma viņas roku. Cauri plānajam ādas cimdam viņš juta sievietes trauslos pirkstus, un viņam iegribējās noskūpstīt katru no tiem. Viņš atkal apsauca sevi un piedāvāja:

-    Jeļena Nikolajevna, man ir mašīna. Uz kurieni jūs aizvest?

-    Paldies! Ja jums nav grūti, tad līdz Šmita šķērsielai, ziniet, tas ir aiz Presņas.

-    Vai jūs tur dzīvojat?

-    Nē, tur dzīvo mana tante. Es nolēmu pagaidām nakšņot pie viņas.

Viņi iesēdās mašīnā. Krotovs iedomājās, ka līdz Šmita šķērsielai ir tikai piecpadsmit vai divdesmit minūšu brauciens. Pēc tam viņa atvadīsies un aizies. Iespējams, pazudīs no viņa dzīves uz visiem laikiem. Bet viņš mocīsies, meklējot iemeslu, lai viņai piezvanītu, un atradīs kādus desmit, bet tā arī nepiezvanīs, jo nevarēs saņemties. Viņam ir četrdesmit, viņai trīsdesmit pieci. Viņš pat nezina, vai viņa ir precējusies vai ne. Baidās nakšņot mājās un dzīvo pie tantes? Tas vēl nenozīmē, ka viņai nav vīra. Vīrs varbūt ir kaut kur izbraucis, varbūt komandējumā. Viss kas var būt. Diez vai tāda sieviete dzīvo viena. Tā nemēdz būt.

"Izbeidz," Krotovs sev teica, "neesi idiots. Vēlāk tu to sev nepiedosi. Pajautā, vismaz pajautā…"

Žigulis jau brauca pa Presņu. Krotovs saņēmās:

-    Jeļena Nikolajevna^ yai jūs esat precējusies?

-    Nē, viņa atbildēja.

-Ja es jums uzdevu vienu nesmalkjūtīgu jautājumu, atļaujiet otru, vēl nesmalkjūtīgāku.

-    Jautājiet, Ļena atļāva.

-    Bet kā ir ar bērna tēvu, vai viņš… Krotovs saminstinājās, bet Ļena viņam palīdzēja:

-     Manam bērnam nav tēva. Viņš, protams, eksistē, bet tas nav tēvs. Kā izteicās mana tante, mans vēl nedzimušais bērns irbastards. Jūs zināt tādu vārdu?

-    Briesmīgs vārds. Tā nedrīkst teikt par bērnu.

-    Mana tante ir veca komuniste. Viņa tagad drīkst runāt visu.

"Cik muļķīgi iznāk," Krotovs domāja, "mēs ar sievu nodzīvojām divpadsmit gadus, es gribēju bērnu, bet Larisa no tā kategoriski atteicās. Bērna pieminēšanai allaž sekoja histērija. Protams, balerīnām bērni ir retums, bet dažas tomēr dzemdē un pēc tam dejo. Un Larai vispār nebija daudz ko zaudēt. Viņa dejoja tikai kordebaletā, tikai masu skatos. Staņislavska muzikālajā teātrī, kur viņa strādāja, ne reizi neiedeva kādu nopietnu lomu. Viņa visu laiku sūdzējās par intrigām… Nu jau ir četrdesmit, bet ģimenes nav, it kā nekad nebūtu bijusi…"

-     Sergej Sergejevič, mēs esam klāt, viņš dzirdēja Ļenas balsi.

-     Lūdzu, uzrakstiet visus savus telefona numurus mājas, darba un arī tantes, apturējis mašīnu, Krotovs pasniedza Ļenai

savu piezīmju grāmatiņu un pildspalvu.

* * *

Tukšais vienistabas dzīvoklis nekļuva mājīgāks no tā, ka reizēm tur pārnakšņoja glītā Oļeņka, apakšpulkveža Krotova nejaušā un īslaicīgā aizraušanās. Tagad gan viņam diez vai gribēsies šurp aicināt Oļeņku….

Viņš uzlika uz plīts tējkannu un, iekārtojies uz virtuves dīvāniņa, aizsmēķēja.

Pirms astoņiem gadiem Krotovs izmeklēja lietu par pagrīdes abortiem, kurā grūtniecību pārtrauca pēdējos mēnešos. Oficiālā medicīna tikai izņēmuma gadījumos atzina šādas operācijas, jo tās bija bīstamas sievietes veselībai un dzīvībai. Bet stulbie sievišķi bija gatavi ne tikai riskēt, bet pat maksāt naudu, lai tiktu vaļā no nevēlamiem bērniem.

Reizēm, taisnību sakot, paciente pēc tam to nožēloja un raudāja, redzot sīko radībiņu, kura vēl dzīva vārgi kunkstēja, kustināja rociņas un kājiņas, bet lēnām acu priekšā mira. Bet tur vairs nevarēja neko labot.

Viena no tādām nožēlniecēm uzrakstīja ziņojumu.

Tā bija skaļa un skandaloza lieta. Izrādījās, ka kooperatīvā "Krokuss" tā sauca pagrīdes abortāriju piepelnījās visai godājami ārsti ar nevainojamu reputāciju. Dažus no viņiem toreiz ietupināja.

Tas notika 1987. gadā. Tolaik kooperatīvi, arī ārstnieciskie, vēl tikai veidojās, vēl nebija skaidras likumdošanas. Krotovs atcerējās, ka tolaik operatīvās grupas sastāvā par konsultantu strādāja kāds jautrs, komunikabls resnītis no Veselības aizsardzības ministrijas. Viņa uzvārds atgādināja dārzeni. Burjaks! Jā, vajadzētu ar šo Burjaku aprunāties.

Pāršķirstījis piezīmju grāmatiņu, Krotovs atrada ministrijas konsultanta mājas telefona numuru.

Iļja Timofejevičs Burjaks bija mājās un pats pacēla telefona klausuli.

* * *

Ļena izstaigājās ar Piņu, piekopa virtuvi, nomazgāja traukus. Tante Zoja jau gulēja, un tas bija labi. Viņai negribējās ne ar vienu runāt. Gribējās pabūt vienai un padomāt.

Šī trakā diena, faktiski, diennakts nu gāja uz beigām. Nē, pat vēl mazliet vairāk viņa bija to nodzīvojusi bailēs, sasprindzinājumā un pilnīgā savas bezspēcības sajūtā. Atslābināties un nomierināties izdevās tikai, runājot ar Krotovu. Nezin kāpēc līdzās šim svešajam, ūsainajam pulkvedim viņa jutās apbrīnojami mierīgi. Abi kopā viņi it kā soli pa solim izstaigāja visu notikušo, izanalizējot katru detaļu, kaut arī viņš uzreiz bija sapratis, ka no likuma viedokļa nav kur piesieties.

Jā, Krotovs varēja no šīs lietas laipni atteikties. Un tiešām ko viņš te var palīdzēt? Droši vien viņam ir pietiekoši daudz savu problēmu, ņemot vērā, ar ko viņš nodarbojas. Un Ļena jau nemaz necerēja uz viņa palīdzību, satikās tikai tādēļ, lai noskaidrotu, vai visā šajā notikumā ir reāls kriminālais moments un vai viņai ir pamats vērsties pēc palīdzības oficiālās instancēs. Viņš paskaidroja, ka te nekā krimināla nav, tātad vērsties kaut kur oficiāli nav nekāda pamata. Un nav, no kā gaidīt palīdzību. Varbūt tikai no viņa, no Krotova. Tā viņš arī šķiroties teica: "Kā Iekšlietu ministrijas izmeklētājs es jums neko nevaru līdzēt. Bet jūs varat pilnībā paļauties uz mani kā uz privātpersonu."

Ļena pasmaidīja, atceroties vārdu "privātpersona" un viņa seju ūsainu, gaiši zilām acīm, augsto pieri un gaišbrūno "ezīša" frizūru…

īpaši labi bija, kad Krotovs saņēma viņas roku. Viņš nāca no pavisam citām aprindām, nekā viņas paziņas, vīrieši, ar kuriem viņa… Viņš bija citāds.

Ļena pēkšņi pieķēra sevi, ka viņa nedomā par Krotovu kā par sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju, bet gan kā par vīrieti. Viņa bija pieradusi būt viena. Pēc nejaušās un muļķīgās tikšanās ar tā saucamo nākamā bērna tēvu Ļena cieši apņēmās vairs nekad nedibināt jaunas attiecības.

Protams, ja sievietei viņas vecumā nav vīra, tad derētu vismaz mīļākais. Visi, kas Ļenu pazina, bija pārliecināti, ka viņai tāds arī ir. Bet nebija neviena. Ar divām neveiksmīgām laulībām un vienu īslaicīgu romānu pilnīgi pietika, lai neko vairs negaidītu. Un te nu ir Krotovs…

Bet kāpēc par viņu vispār ir jādomā? Varbūt viņa jūtas vienkārši pateicīga par līdzjutību, par vēlēšanos palīdzēt?

Tā arī, neatradusi atbildi, Ļena aizmiga.

8. nodaļa

Ļena pamodās no tā, ka Piņa, uzlicis priekšķepas uz gultas malas, laizīja viņas seju.

-   Nu ko, mazais, gribi pastaigāties? Ļena pastiepusies vaicāja.

Sunītis enerģiski māja ar asti.

Zoja Heinrihovna virtuvē dzēra tēju un lasīja "Padomju Krieviju". Nepaceļot acis, viņa stingrā balsī noprasīja:

-    Pamodies? Ej pastaigāties ar suni!

Ļena nomazgājās, iztīrīja zobus un, aplūkojusi sevi spogulī, skaļi teica:

-    Bet tu taču šodien nemaz tik slikti neizskaties, nepavisam ne! Un uzsmaidīja savam attēlam.

-    Bērniņ, ko tu tur runā? no virtuves atskanēja Zojas Heinrihovnas spalgā balss.

-     Es saku, ka neizskatos nemaz tik slikti! Ļena skaļi paskaidroja.

-   Tu man vispār esi skaistule, tante Zoja pēkšņi nolika avīzi sāņus un iestājās vannasistabas durvīs, tu esi savas mammas Ļizeņkas kopija, tikai garāka augumā, un arī mati tev garāki. Ļizeņka vienmēr apgrieza īsus.

Ļena apkampa tanti un iečukstēja viņai ausī:

-    Es tevi ļoti mīlu.

Izgājusi no mājas, Ļena palūkojās apkārt. Nekādu "ātro" tuvumā nemanīja. Varbūt viņi metuši mieru? Iespējams, viņiem apnika dzīties pakaļ, nospļāvās un pazuda? Kāda tam jēga? Patiešām, kāda gan viņiem būtu jēga?

Piņa ar visu savu vecišķo spēku mērķtiecīgi vilka Ļenu uz blakus pagalmu. Tur laikam pašlaik pastaigājās viņa pēdējā mīla jauniņā pūdelīte Klāra. Piņa pat smilkstēja kaislē, un Ļena ļāva sevi vest. Tur viņa atbrīvoja Piņu no siksnas un apsēdās uz soliņa. Viņa zināja, ka no rītiem ir jāļauj sunim lielāka vaļa, lai viņš krietni dabū izskraidīties un izrādīt laipnību skaistajai Klārai. Tāpēc viņa tālredzīgi bija paņēmusi līdzi Džozefīnes Vordstāras stāsta manuskriptu, lai vēlreiz to pārlasītu un pārdomātu, kā iztulkot dažus sarežģītākos teicienus.

* * *

Zoja Heinrihovna nedzirdēja ne mūķīzera čirkstoņu, ne vīriešu balsis priekšnamā. Radio virtuvē skanēja ar pilnu jaudu. Viņa pacēla acis no avīzes tikai tad, kad uz sliekšņa parādījās jauns vīrietis īsā, baltā, pāri ādas jakai uzmestā halātā.

Zoja Heinrihovna neizbijās un pat nebrīnījās. Viņa nodomāja, ka ir atnākuši krāvēji pēc bufetes, bet durvis viņiem ir atvērusi Ļena, kura jau atgriezusies no pastaigas. Viņu nemulsināja arī baltais virsvalks, jo, vai nav vienalga, kā ģērbušies krāvēji? Važonis ar Koļanu, izstaigājuši istabas, konstatēja, ka tur neviena nav, arī devās uz virtuvi. Rūseklis joprojām stāvēja durvīs un blenza uz večiņu.

-     Nu ko, biedri, negaidiet, varat sākt! Zoja Heinrihovna nokomandēja.

Pirmais attapās Važonis.

-    Pirmkārt, vecomāt, sveiki, viņš teica.

-   Nu, sveiki, sveiki, Zojai Heinrihovnai acīm redzami sāka zust pacietība, ko jūs stāvat? Nesīsiet ārā to bufeti vai ne? Rūseklis momentā aptvēra situāciju.

-    Protams, vecomāt, nepārdzīvo, tādēļ jau atnācām. Un kur tad jaunā saimniece?

-    Kam jums viņa? Dariet savu darbu!

-    Vai viņa ir šeit vai viņas nav? Važonis sakaitināts iebrēcās.

-          Skaidrs, ka ir, kas tad cits jums atvēra durvis? Viss, biedri, diezgan pļāpāts, ķerieties pie darba! Zoja Heinrihovna vēl neko nebija sapratusi, tāpēc kļuva dusmīga. Bet pamanījusi, ka visi trīs jaunie vīrieši vēl arvien stāv viņas priekšā, neliekoties ne zinis par bufeti, iekšēji saspringa.

Tiesa, vēl bija rīts, un, pēc viņas priekšstatiem, ļaundari un laupītāji dzīvokļos ielauzās tikai naktīs. Tādēļ, nedaudz nomierinājusies, viņa savā pērkondimdošajā balsī iesaucās:

-     Ļena, Ļena, kur tu esi?

Atbildes nebija.

-    Kā jūs tikāt iekšā? Vecenīte piecēlās, nolika sāņus avīzi un pētoši raudzījās uz jaunajiem vīriešiem ar partijas vadoņa skarbo skatienu.

-     Jums jau nebija aizslēgtas durvis, mierinoši un it kā taisnodamies teica Rūseklis un piegāja Zojai Heinrihovnai pavisam tuvu. Nu, kur tad ir Ļena?

Zoja Heinrihovna nobālēja un atkāpās.

-    Kādēļ jums viņa vajadzīga?

Važonis pēkšņi atradās vecenītei aiz muguras.

-    Klausies tu, vecā kuce! Ja tu tūlīt nepateiksi, kur viņa ir, mēs tev norausim galvu!

Koļans pamanīja Važoņa rokās auklu un nobijās. Viņi tūlīt veceni nobeigs! Cik nu tādai večiņai daudz vajag? Protams, viņi ir noguruši, jāsaka pat kļuvuši zvērīgi tikai tādēļ vien, ka jau otro diennakti nevar noķert vienu nelaimīgu, grūtu sievišķi. Jā, Važonis ar Rūsekli ir krimināli mērgļi un agri vai vēlu atkal iesēdīsies. Bet viņš, Koļans, nav tāds, viņš vēl ne reizes nav sēdējis. Kāda velna

pēc tas viss viņam bija vajadzīgs, sagribējās lielu naudu…

f

Veča strauji pastiepa roku pēc telefona, bet Rūseklis to satvēra un spēcīgi sažņaudza.

-    Kur viņa ir? viņš vēlreiz noprasīja, izgriezdams vecenītes trauslo locītavu.

Zojas Heinrihovnas seja no sāpēm kļuva bāla kā krīts, bet viņa neizdvesa ne skaņas. Protams, varēja skaļi kliegt, saukt palīgā, bet kas gan to dzirdēs? Mājas sienas ir biezas, pamatīgas, ar kārtīgu skaņu izolāciju.

-    Es neko nezinu! Es jums neko neteikšu! pārvarot sāpes, Zoja Heinrihovna skatījās Rūseklim tieši acīs.

-     Un kā vēl teiksi, vecā kuce! Važonis ar veiklu kustību apmeta auklu ap vecenītes kaklu. Rūseklis satvēra viņu pie otras rokas.

-     Viņa aizbrauca, Zoja Heinrihovna čukstēja, kad aukla nedaudz aizspieda viņas rīkli, jau sen aizbrauca, pirms kādām divām stundām.

-     Kāpēc tad tu viņu sauci? Rūseklis zaglīgi jautāja, lūrēdams večiņas bālajās acīs.

-    Es aizmirsu, nezināju, viņas balss bija tik klusa kā vēl nekad.

"Kaut nu meitēns tagad neatgrieztos," Zoja Heinrihovna domās lūdzās. "Dievs Kungs, izdari tā, lai Ļenočka neatgrieztos. Dievs, palīdzi viņai!"

Mežonīgas dusmas aizmigloja Rūsekļa acis. Viņš pats nemanīja, kā iespēra vecajai sievietei ar celi pa krūtīm. Viņa sarāvās un sāka slīdēt lejup tieši uz Rūsekļa pusi. Važonis nepaspēja atlaist auklu, un tā iezīdās vecenītes vārgajā kaklā. Rūseklim uznāca kaut kāds trakums. Ar zābaka purngalu apgriezis večiņas ķermeni uz muguras, viņš sāka to haotiski spārdīt pa vēderu, krūtīm, seju.

Sāpes bija tik briesmīgas, tik nereāli skaudras, ka Zojai Heinrihovnai likās tas viss nenotiek ar viņu. Virtuve, bandīta seja, piparmētru košļenes smarža, kas plūda no viņa mutes, sagriezās vienā kopīgā virpulī un slīdēja kaut kur lejup, kur miklā, sārtā dūmakā nogrima sāpes, un pēkšņi kļuva viegli un labi. Cauri tīra, balta sniega plīvuram uz viņu raudzījās mirušais vīrs Vasja, sniedza viņai pretī rokas un maigi teica: "Viss, Zojuška, viss ir beidzies, nebaidies, nāc pie manis, atpūties."

Un Zoja Heinrihovna pa baltu, mirdzošu sniegu vieglā solī skrēja viņam pretī.

* * *

Rūseklis atjēdzās tikai tad, kad Važonis kliedza viņam tieši sejā:

-    Tu esi galīgi nojūdzies? Viņa taču ir beigta!

Smagi elpojot, Rūseklis atskatījās.

-    Tā, Koļan, viņš lietišķi noteica, žigli paņem no istabas palagu. Es teicu, žigli!

Koļana acis bailēs šaudījās no Važoņa uz Rūsekli.

-    Kāpēc jūs viņu nožmiedzāt? Ko tagad darīt?

-    Dari, ko lieku, stulbeni! Nes palagu!

-    No kurienes? Koļans nespēja atjēgties.

Važonis ieskrēja istabā, norāva no Zojas Heinrihovnas nesaklātās gultas palagu un rūpīgi pārklāja guļvietu.

-    Stiep nestuves! Tagad paceļam, noliekam! Rūseklis komandēja.

-     Kas? Uz kurieni? Koļans murmināja, palīdzot novietot ķermeni uz nestuvēm.

Paķēris no pakaramā virtuves dvieli, Rūseklis veikli noslaucīja asinis no nelaiķes sejas, pēc tam uzslaucīja pāris asins traipu no virtuves grīdas. Dvieli viņš pabāza zem palaga, ar ko bija apsegts līķis.

Ar vērīgu aci nopētījis virtuvi, Rūseklis teica:

-    Viss, veči! Ātri zūdam kokos!

Viegli pacēluši nestuves, viņi izgāja, aizcirta durvis un mierīgi gaidīja kravas liftu. Ja arī kāds viņus te ieraudzītu, tad nodomātu, ka tā ir parasta "ātrās palīdzības" brigāde, kas atbraukusi pēc izsaukuma, jo sievietei kļuvis slikti. Viņu ved uz slimnīcu, ir jāsteidzas. Kuram gan ienāktu prātā par to šaubīties.

Ļena jau gandrīz stundu pastaigājās ar Piņu. Suns draiskuļojās un nemaz negribēja iet mājās. Beidzot viņš atļāva piesprādzēt pavadiņu. Ļena nolēma vispirms ieiet gastronomijas veikalā, nopirkt kaut ko ēdamu un tad atgriezties mājās, pabrokastot un pabarot Piņu.

Viņa stāvēja nelielā rindā pie kases un caur skatlogu vēroja Šmita šķērsielu. Te vēl brauca tramvaji, kas tagad Maskavā bija kļu-vuši par lielu retumu. Tramvajs slinki nozvanīja, pastāvēja pieturā un sakustējās: tieši aiz tā Ļena pamanīja "ātros".

-    Meitenīt, runājiet! Kā caur miglu Ļena izdzirdēja kasieres balsi. Atnākusi uz veikalu ar suni un vēl kavē rindu!

Visu ceļu līdz mājām, braucot liftā, slēdzot durvis, Ļena sev nemitīgi atkārtoja: "Izbeidz un nomierinies! Tā var sajukt prātā. Vai tad Maskavā maz ir "ātro"?"

Zojas Heinrihovnas nebija mājās. Piņa uzvedās ļoti dīvaini: rēja, smilkstēja, skraidīja pa dzīvokli un, ik pa brīdim piestājot virtuvē, satraukti ostīja grīdu un gari gaudoja. Tad viņš pacēla augšup smailo purniņu, aizvēra acis un suniski smilkstēja.

Ļena nodomāja, ka suni satraukusi tikšanās ar pūdelieni Klāru. Viņa uzcepa sev un Piņam pāris olu un suņa bļodiņā vēl iemeta pāris desas šķēļu. Pēc tam Ļena tasītē ar verdošu ūdeni iemērca paciņu "Lipton" tējas un piezvanīja uz darbu sekretārei Katjai.

-     Tad nu tā, Katja ietarkšķējās, tavas biļetes jau ir pie manis. Tu lidosi trešdien, divdesmit divos trīsdesmit, atpakaļceļa biļetē datums nav uzrādīts, bet šefs teica, ka tu tur vari palikt ne ilgāk par divām nedēļām. Viņš ar tevi šodien grib aprunāties, jo ir izdomājis veselu rindu dažādu pienākumu. Paklau, bet kur tu šonakt nakšņoji? Un vispār, kur tu esi? Es tevi vakar visu vakaru mēģināju sazvanīt, zvanīju arī šorīt.

-     Es esmu pie tantes, Ļena ar grūtībām pārtrauca Katju.

Tas bija sekretāres stils: viņa runāja bez mitas un, ja ari uzdeva kādu jautājumu, tad nevis tāpēc, lai saņemtu atbildi, bet lai uzturētu sarunu.

-    Ak jā, tev vēl kaut kāds skuķis zvanīja, runāja tādā smalkā balstiņā. Sacīja, ka viņai vajag ar tevi steidzami satikties. Pagaidi, es laikam kaut kur pierakstīju, kā viņu sauc.

Bija dzirdams, kā Katja, piespiedusi ausij klausuli, rakņājas pa papīriem.

-    Nē, nevaru atrast, viņa beidzot paziņoja. Liekas, viņu sauca Vaļa, un viņa dzīvo Solņečnogorskā vai Ļesnogorskā. Es viņai teicu, lai atbrauc vien pie mums uz redakciju.

-    Paldies tev, Katjuša! Es būšu pēc stundas.

* * *

"Ātrā palīdzība" izbrauca uz Dmitrovas šosejas. Koļans drebēja kā drudzī. Viņš ne vienu reizi vien bija kāvies, no asinīm nebaidījās, bet tik zvērisku slepkavību redzēja pirmoreiz. Tā vienkārši ņēma un piebeidza nabaga veceni, jo viņa bija patrāpījusies pa rokai! Tagad viņš, Koļans, skaitīsies īpaši nežēlīgas slepkavības līdzdalībnieks.

Viņam vēl aizvien acu priekšā rādījās rāmā, pat svētlaimīgi atsvešinātā Rūsekļa seja brīdī, kad viņš ar kājām spārdīja jau nedzīvās večiņas ķermeni.

"Viņi ir īsti mērgļi. Jākratās no viņiem vaļā," Koļans bēdīgi domāja. "Bet kā es tagad atkratīšos? Vai nu viņi mani nomušīs, tāpat kā to veceni, vai arī kopā iesēdīsimies."

"Ātrie" devās uz Dolgoprudskas kapsētu, kur Rūseklim bija »

pazīstami kaprači. Par samērā nelielu samaksu vai pāris porcijām narkotiku viņi taisīja "pildījumu" vai dubultos apbedījumus. Likumīgi izraktajā kapa bedrē viņi nolika to līķi, ko gribēja noslēpt, un apbēra ar zemes kārtu. Tam pa virsu novietoja zārku ar īsto nelaiķi un lieta darīta. Un neviens neko vairs nevarēja atrast. Milicija, protams, zināja par šiem "pildījumiem", bet nesāks taču rakņāt visus jaunos apbedījumus! Ko gan teiks nelaiķu radinieki, ja, meklējot kaut kādus "pildījumus", traucēs viņu dārgo aizgājēju mieru?

Bet, ja nav līķa, nav arī slepkavības. To zina pat bērni. Kaprači klusēja, nekad nevienu nenodeva, jo paši baidījās pārtapt par "pildījumiem"; pie tam viņi baidījās zaudēt vieglo peļņu.

-    Nu, ko tu tā saskābi? Rūseklis jautri tērgāja. Pierodi vien, zaļais, pierodi! Zālīti negribi uzpīpēt?

Koļans redzēja, kā Rūseklis izbirdina plaukstā no "Belamor" papirosa tabaku un pēc tam tukšajā papīra čaulītē sastampā sauso, saberzto "zālīti".

-    Negribu, Koļans noburkšķēja.

Rūseklis noklikšķināja šķiltavas un dziļi ievilka dūmu. "Belamor" tabaku viņš nezin kāpēc sabēra savas vējjakas kabatā.

-   Ka-aifs! Viņa seja saverkšķējās kaut kādā nešķīstā kaķiskā grimasē.

-    Ei, Rūsekli, dod ievilkt! Važonis norūca pār plecu.

-    Tu taču esi pie stūres! Koļans pārsteigumā iesaucās, redzot, kā Rūseklis dod Važonim papirosu.

Važonis labpatikā ievilka vairākus dūmus, bet Rūseklis uzsita Koļanam pa plecu un noķiķinājās:

-    Nekas, fiksāk aizbrauksim.

"Ātrā" drāzās pa šoseju. Tālumā pie krustojuma iemirgojās luksofora zaļā gaisma, tad iedegās dzeltenā, un Važonis nolēma, ka, nesamazinot ātrumu, paspēs tikt pāri krustojumam. Tajā brīdī šoseju lēnīgi šķērsoja milzīgs benzīna vedējs.

Vēlreiz ievilcis dūmu un atdevis papirosu Rūseklim, Važonis signalizēja. Bet benzīna vedējs brauca kā braucis. Asfalts bija slidens, jo nesen nolijušais lietus bija sasalis plānā ledus kārtiņā.

Drausmīgā dārdoņa un liesmas noslāpēja "ātrās palīdzības" mašīnā sēdošo triju vīriešu kliedzienus. Lielā trokšņa izbiedēti, korī sāka riet visi apkaimes suņi, bet ceļmalas kiosknieki izskrēja no savām būdām.

Ugunsgrēka atblāzma izgaismoja pirmās novembra dienas miklo gaisotni.

9. nodaļa

Kad Ļena pēc garās sarunas ar galveno redaktoru atgriezās savā kabinetā, viņa tur sastapa Gošu Gaļicinu, kas jautri tērzēja ar svešu, jaunu meiteni, kura izskatījās pēc apa|a rausīša. Viņai bija īsi apgriezti linukrāsas mati, koši zilas, nedaudz ieslīpas acis, uzrauts deguntelis un veselīgi sārti vaigi.

"Tāds ģīmītis," Ļena nodomāja, "būtu bijis īsts atradums kādam stagnācijas laiku komjauniešu žurnāla vākam."

-    Labdien, Jeļcna Nikolajevna! Meitene acīm redzami ļoti mulsa. Viņa piecēlās kājās, un liela sporta soma noslīdēja no viņas klēpja zemē. Mani sauc Vaļa Ščerbakova, un es atvedu jūsu mantas. Es pašlaik strādāju praksē Ļesnogorskas slimnīcā, meitene apklusa un koši piesarka.

-     Vaļa, lūdzu apsēdieties un nekautrējieties, Ļena stāvēja kājās un mierīgi pētīja meiteni.

-     Jūs pareizi darījāt, ka aizmukāt, meitene satraukti turpināja, -jo jūsu bērniņš ir dzīvs un vesels. Kamēr jūs gulējāt, es pati viņu izklausīju.

-    To es zinu, Ļena pasmaidīja, zinu gan to, ka ir dzīvs, gan to, ka jūs viņu izklausījāt.

-    Tātad jūs tad vairs nebijāt aizmigusi? Vaļa jautājoši pacēla gaišās uzacis. Kāda jūs tomēr esat gudriniece, Jeļena Nikolajevna! Es taču uzreiz sapratu, ka jūs esat aizmukusi. Es baidījos tikai par vienu ka jūs var noķert.

-    Kāpēc jūs, Vaļuša, baidījāties? Ļena maigi jautāja.

-    Ko tad citu? Jūs taču iemidzināja, lai atvestu uz slimnīcu, un es sapratu, ka tas ir izdarīts pret jūsu gribu, bet galvenais es uzreiz teicu: bērniņš ir dzīvs! Ja jūs noķertu tad gan būtu cauri. Bērniņa vairs nebūtu. Bet visu līdz galam es sapratu vakar, tas ir, nākamajā naktī, kad atveda citu dzemdētāju. Ārstu nebija, un es pati pieņēmu dzemdības. Iedomājieties, pirmo reizi mūžā! Oksanka, nu, tā medmāsa, ar kuru es kopā dežūrēju, bija pavisam samiegojusies. Viņa ir vecmāte, bet tas nav svarīgi. Nu, tātad piedzima tāds jauks, veselīgs puisītis. Kad es iedomājos, ka tādu pašu mazuli varēja nomaitāt, man kļuva baisi. Pēc tam es aiznesu bērniņu uz palātu, kas bija pavisam tukša. Viņš tur ir viens pats, vairāk neviena jaundzimušā. Un tad es nodomāju mūsu nodaļā kaut kas nav īsti kārtībā.

-    Jūs tikko teicāt: es visu sapratu līdz galam, Ļena atgādināja. Ko īsti jūs sapratāt līdz galam?

-     Taisnību sakot, es nedaudz pārspīlēju. Es gandrīz neko neesmu sapratusi. Es joprojām lauzu galvu: kam un kāpēc tas viss bija vajadzīgs?

-    Jūs kāds norīkoja atdot man mantas?

-   Nē, neviens nenorīkoja. To es pati. Nejauši nopirku žurnālu un ieraudzīju tajā jūsu uzvārdu. Jūsu telefons neatbildēja, un es piezvanīju galvenajam redaktoram. Sekretāre pateica, ka jūs šodien būsiet darbā. Tā kā es pati jūsu mantas nodevu, pārzine ļāva man tās izņemt. Es viņai teicu, ka slimniece izrakstās. Viņa pat nepārbaudīja.

-    Atvainojiet, Vaļuša, ka es jūs pārtraucu! Vai drīkstu, es ieslēgšu diktofonu, un jūs vēlreiz sīki un pēc kārtas man izstāstīsiet visu, kas notika tajā naktī? Vai jūs neiebilstat?

-    Protams, ka neiebilstu, Vaļa piekrītoši pamāja. Noteikti vajag noskaidrot patiesību. Es zinu, ka jūs uzrakstījāt ziņojumu milicijai. Pareizi darījāt. Tikai vajadzēja rakstīt nevis mūsu nodaļai, bet kaut kur augstāk.

Klausoties Vaļas nesakarīgo stāstījumu, Ļena arvien vairāk pārliecinājās, ka šajā lietā nebija nevienas nejaušības. Varbūt vienīgi tā, ka viņa izbēga. Viņiem šī bēgšana tiešām bija nejaušība. Un tagad viņi neliksies mierā. "Ātrās palīdzības" mašīna, ko Ļena pamanīja caur veikala skatlogu Šmita šķērsielā, bija tā pati un neviena cita. Ja vēlreiz parādīsies tas nolādētais "niikriņš" viņas tuvumā… agri vai vēlu viņu notvers. Pagaidām viņai ir paveicies, viņa laimīgi no viņu rokām ir izslīdējusi. Bet paļauties tikai uz veiksmi ilgāk vairs nedrīkst. Jārīkojas, ir jākļūst par līdzvērtīgu spēles partneri, nedrīkst palikt tikai par mērķi. "Kur tu lien?" Ļena domās par sevi pasmīnēja. "Gribi kā šunelis apriet ziloni? Zilonis taču tevi samīs. Bet, no otras puses, manā pusē taču ir Krotovs, ir arī Goša un, beigu beigās, pat šī meitene Vaļa…"

-    Un es vēl brīnījos, it kā no tāluma atskanēja Vaļas balss, ja jau jums ir iešpricēta tāda miega zāļu deva, ka jūs guļat jau ilgāk par stundu, tad taču arī viņam būtu jāguļ. Viņš taču visu saņem ar jūsu asinīm. Bet viņš negulēja, kustējās. Ziniet, it kā justu…

Ļena nobālēja, un Vaļa to pamanīja.

-    Jeļena Nikolajevna, lūdzu, neuztraucieties. Jums pietiek uztraukumu. Tas var kaitēt jūsu mazulim. Viņam jau tā ir gana ticis. Viņš taču pārdzīvojums līdzi, pat balsis dzird. Var jau būt, ka par tām balsīm nav taisnība, bet tas, ka viņš pārdzīvo, tā ir taisnība.

-   Ziniet ko, mīļās dāmas, pēkšņi ierunājās līdz šim klusējušais Goša, es tūlīt mums visiem atnesīšu tēju, bet pēc tam izklāstīšu jums kādu ļoti interesantu domu, kas nupat iešāvās manā dumjajā galvā.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš atgriezās, nesdams paplāti ar trim karstas tējas tasēm, trauciņu ar cukura graudiem un cepumu paciņu.

-    Es neko nesaprotu, Vaļa runāja, nu labi, kļūdījās, bija pavirši. Nevienam jau negribas uzņemties atbildību. Bet kādēļ pēc tam viņiem būtu jūs jāmeklē? Un kāpēc pēkšņi no darba aizgāja Simakovs?

-    Brītiņu uzmanības, mīļās dāmas! Goša nolika paplāti uz žurnāla galdiņa un, pieprasot klusumu, kā orators pacēla roku.

-    Apmēram pirms gada es televīzijā redzēju vienu sižetiņu. Tur tiešajā ēterā uzstājās kāds darbonis, uzvārdu gan es pašlaik neatceros, un stāstīja par preparātiem, kurus ražo no nedzimušiem bērniem. Tas ir no auglīšiem, kurus iegūst, pārtraucot grūtniecību apmēram piektajā mēnesī. Tur vēl izmanto, nu, kā to sauc? Nu, to maisu, kurā bērns dzīvo…

-     Placenta! Vaļa pateica priekšā.

-    Jā, pareizi, placentu. Es to iegaumēju tāpēc, ka raidījuma vadītājs, neatceros, kurš tas bija, centās šo sarunu novirzīt morālā plāksnē un lūdza skatītājus zvanīt un izteikties. Man kļuva interesanti, redzēs, ko teiks skatītāji. Nu, lūk, zvanīja daudzi un teica uzminiet, ko? Teica, ka amorāla esot preparāta cena un tāpēc tas nav pieejams ierindas pilsonim. Vēl jautāja, kur to var nopirkt un pret kādām kaitēm tas palīdz. Un neviens, neviens pats maita pat neiepīkstējās, ka taisīt zāles no dzīviem bērniem tas ir grēks!

-     Ak Dievs! Vaļa noelsās. Kā man tas neienāca prātā? Es arī par to esmu dzirdējusi. Agrāk ar šiem preparātiem ārstēja visādus Centrālkomitejas darboņus, estrādes zvaigznes, bet tagad laikam ārstē "jaunos krievus". Visā pasaulē šāda veida ražošana ir aizliegta. Tas taču ir īsts kanibālisms. Piemēram, Anglijā divdesmit piektajā nedēļā dzimušos mēģina izglābt.

-    Ļena, vai tu Krotovam piezvanīji? Goša jautāja.

-    Mēs vakar satikāmies. Viņš teica: "Nav nekādu nozieguma pazīmju."

-   Tā nekas! Tevi saķer, iemidzina, trenkā pa visu Maskavu… Goša pat iesvilpās. Un, iedomājies, tajā nav nekādu nozieguma pazīmju!

-    Tāda preparāta ražošanai ir vajadzīga laboratorija, Ļena domīgi teica, un tā var atrasties vai nu pašā Ļesnogorskas slimnīcā, vai vēl kaut kur. Loģiski būtu to iekārtot slimnīcā. Klusa vieta, nekas nekur nav jāpārvadā. Tur iegūst izejvielas, turpat tās arī pārstrādā. Kā jums šķiet, Vaļa, vai šāda laboratorija būtiski atšķirtos no parastās, kāda ir katrā slimnīcā?

-     Es nezinu, Vaļa paraustīja plecus, tur noteikti ir jābūt ledusskapim, kas nav pieejams kuram katram. Un vēl kaut kādām īpašām iekārtām. Kaut gan… Saprotiet,japarto atklāti runā televīzijā, pat to reklamē, tad tas ir likumīgi. Visā civilizētā pasaulē aizliegts, bet pie mums Krievijā drīkst.

-    Ja tas būtu likumīgi, Goša piezīmēja, tad viss notiktu kādā solīdā Maskavas klīnikā, kurā nevienu nevilktu iekšā ar varu.

-    Viņi ar mani smagi iekrita, Ļena mierīgi sacīja, tagad viņi mani mierā neliks…

* * *

Pussešos vakarā Gošas Gaļicina baltā volga piestāja pie komerebodītes. Goša, ģērbies īsā zamšādas jakā ar garu, baltu šalli, izkāpa no mašīnas un nopirka importa konfekšu kasti. Pēc tam viņš atgriezās pie stūres.

Pārdesmit metru tālāk volga nogriezās ap stūri un iebrauca lielas daudzdzīvokļu mājas pagalmā.

-     Pārsēdies aizmugurē un gaidi mani, viņš teica Lēnai. Noglabājis zem jakas konfekšu kasti, Goša žigli apgāja ap stūri un atvēra durvis ar uzrakstu "Sieviešu konsultācija".

Cilvēku maz, pie reģistrācijas lodziņa neviena apmeklētāja. Reģistratore lasīja mīlas romānu mīkstos vākos. Brilles bija noslīdējušas uz degungala.

-    Esiet sveicināta! Iebāzis seju lodziņā, Goša mīlīgā balsī uzsauca.

Reģistratore ar acīm redzamu nepatiku atrāvās no romāna un dusmīgi paskatījās uz jauno cilvēku.

-     Kas par lietu?

-   Tikai jūs varat man palīdzēt. Esiet tik laba un atvainojiet par traucējumu. Es saprotu, darba diena iet uz beigām…

-    Lūdzu, runājiet īsāk! Reģistratores tuvredzīgās acis bargi pētīja Gošu.

-    Saprotiet, mana sieva, viņa balss kļuva noslēpumaini klusa, ir stāvoklī. Nesen viņu izmeklēja ar ultraskaņas aparātu, un viņa atgriezās mājās ļoti noskumusi, gandrīz raudāja, man neko nestāsta, tikai klusē. Es esmu galīgi nomocījies. Mēs tik ilgi gaidījām šo bērnu, ja nu pēkšņi ar viņu kaut kas nav kārtībā… Es gribētu parunāt ar ārstu, kas viņu izmeklēja.

-   Pašlaik ārsti beidz darbu. Vajadzēja nākt agrāk. Mēģiniet rīt no rīta.

-    No rīta es nekādi nevaru, Goša bēdīgi nokāra galvu, es strādāju no septiņiem rītā līdz desmitiem vakarā. Šodien tik tikko izrāvos. Lūdzu, palīdziet man! Es jums būšu ļoti pateicīgs. Goša iebāza lodziņā konfekšu kasti.

-    Ak, ko jūs, to nu gan nevajadzēja! Reģistratore veikli iebāza konfektes atvilktnē. Kā sauc?

-     Ko? Ārstu?

-    Nē, jūsu sievu. Es varu sameklēt viņas karti un iedot jums apskatīt skenēšanas rezultātus.

-   Nē, es tur tik un tā neko nesapratīšu, Goša pakratīja galvu, labāk tomēr aprunātos ar ārstu. Sieva teica, viņš esot tāds pavecs, inteliģents, ar bārdiņu. Izskatoties pēc profesora.

-    Tas būs Dmitrijs Zaharovičs Kuročkins, uzreiz noprata reģistratore. Viņš pašlaik beidz pieņemšanu. Pie viņa kabineta ir neliela rinda.

-    Es jums ļoti pateicos! Lai lieki neaizkavētu, es labāk pagaidīšu viņu uz ielas. Man jau tā kā neērti sēdēt tajā rindā.

Reģistratore saprotoši pasmaidīja.

-     Kā gribat. Tikai negaidiet te, bet pagalmā. Personāls ies laukā pa sētas durvīm, bet šīs durvis mēs slēdzam pusseptiņos. Dienesta ieeja atrodas starp trešajām un ceturtajām durvīm. Jā, bet jūs tā arī nepateicāt, kā sauc jūsu sievu. Es pabrīdināšu dakteri…

Bet Goša jau sen bija gabalā.

Reģistratore paraustīja plecus un atkal iegrima mīlas romānā.

-   Viss kārtībā, Goša paziņoja, iesēdies mašīnā. Tavu dakteri sauc Dmitrijs Zaharovičs Kuročkins. Viņš ir te, darbu beigs ap pusseptiņiem. Būtu beidzis sešos, bet pie viņa ir rinda. Viņš iznāks pa tām durvīm, Goša pamāja uz durvīm, kas apsistas ar metāla plāksnēm.

Atvēris sīklietu nodalījumu, Goša izvilka kaut kādu smagu, plastmasas maisiņā ietītu priekšmetu, attina to un mantu iebāza jakas labajā kabatā.

-    Vai prāts! Ļena nobijās. Tev ir pistole?

-     Neuztraucies, tā ir gāzes pistole, turklāt pagaidām nav pielādēta.

-    Vienalga, tas taču ir krimināls!

-    Nekas, tā noderēs tikai kritiskā brīdī. Ej nu sazini, kā pavēršas saruna. Nebaidies, es taču netaisos te, mašīnā, šaudīties!

Pa konsultācijas durvīm beidzot sāka nākt laukā medmāsas un ārsti. Kuročkins iznāca viens no pēdējiem. Ļena viņu uzreiz pazina.

Goša izkāpa no mašīnas.

-    Labvakar, Dmitrij Zaharovič!

Dakteris Kuročkins apstājās. Jaunā vīrieša patīkamā, inteliģentā seja, mulsais smaids viņā izraisīja uzticību.

-    Dmitrij Zaharovič, Goša bikli turpināja, atvainojiet, ka es jūs aizkavēju. Bet vienīgi jūs varat man palīdzēt.

-    Es klausos, Kuročkins pasmaidīja.

-    Lieta tāda, ka mana sieva ir stāvoklī… Un Goša vārds vārdā atkārtoja to pašu sirdi plosošo stāstu, ko pirms pusstundas bija vēstījis reģistratorei.

-    Kā sauc jūsu sievu, un kad viņa bija pie manis?

-    Marija Ivanovna Griņeva, ne aci nepamirkšķinot, Goša teica, viņa bija pie jums pirms divām vai trim dienām.

-    Griņeva? Tā kā dzirdēta… Bet jūs neuztraucieties, ja būtu

4-44 9 7

bijis kaut kas nopietns, es atcerētos. Jums vajadzēja agrāk atnākt un paņemt reģistratūrā karti.

-Atvainojiet, Dmitrij Zaharovič, ka es jūs aizkavēju. Lūk, mana mašīna! Ja jums nav iebildumu, es jūs aizvedīšu uz mājām vai kur citur, kur jums jānokļūst. Pa ceļam aprunāsimies.

Laiks bija pretīgs. Lai tiktu mājās, Kuročkinam vajadzētu gaidīt reti kursējošo trolejbusu, tad grūstīties pa metro, pēc tam vēl minūtes divdesmit brist pa dubļiem. Bet jauneklis bija tik jauks, kautrīgs. Brīdi padomājis, Kuročkins piekrita.

-    Paldies, ar lielāko prieku, tikai es tālu dzīvoju Čerjomuškos.

-    Ko jūs, man jums jāsaka paldies, Goša pateicīgi uzsmaidīja,-sēdieties!

Goša ar plašu vērienu atvēra baltās volgas priekšējās durvis. Tikai tad Kuročkins pamanīja aizmugurē sēdošo sievieti. Viņš pūlējās ieskatīties viņas sejā, domādams, ka tā ir jaunā, patīkamā vīrieša sieva.

Sievietes seju sedza lielas, dūmakainas brilles, tumšā, adītā cepurīte bija uzstiepta līdz pat uzacīm.

-   Tā ir mana māšele Ļenočka, jauneklis paskaidroja. Dmitrij Zaharovič, ja tas jūs pārāk neapgrūtina, aizsprādzējiet, lūdzu, drošības siksnu!

Pārliecies Kuročkinam pāri, Goša nospieda priekšdurvju bloķēšanas podziņu.

Mašīna izbrauca uz Butirskas ceļa.

-    Vai jūs zināt, kā tikt līdz Čerjomuškiem? Kuročkins jautāja.

-     Protams, Goša piekrītoši pamāja, nesēžu taču pirmo dienu pie stūres. Var braukt gan cauri centram, gan pa apvedceļu.

Aiz loga lielām pārslām sniga sniegs. Būdams piesardzīgs cilvēks, Kuročkins nolēma pagaidām ar sarunām nenovērst vadītāja uzmanību. Bet jaunais vīrs alka uzzināt, kas tik ļoti satraucis viņa sieviņu pēc vizītes konsultācijā.

-     Sakiet, Dmitrij Zaharovič, mūsdienās laikam mēdz būt dažādas grūtniecības patoloģijas. Tagad tādi nemierīgi laiki, ozona caurumi, ekoloģija un vēl kaut kas. Jums, ārstam, droši vien sāp, ka pat nepiedzimis bērniņš jau ir kropls vai vispār nav dzīvotājs?

-    Protams, tādas problēmas tagad bieži gadās, Kuročkins nopūtās, un es katru reizi pārdzīvoju, ja ar bērnu kaut kas nav kārtībā.

-     Vai parasti jūs par to uzreiz paziņojat topošajai mātei, vai tomēr vēlreiz pārbaudat un konsultējaties ar citiem ārstiem? Tās taču mātei ir lielas bēdas. Pie tam katrs var kļūdīties.

Kuročkins iekšēji saspringa. Saruna viņam nepavisam vairs nepatika. Bet jaunais cilvēks momentā mainīja tēmu.

Mašīna jau kādas piecas minūtes stāvēja, iesprūdusi bezcerīgā korķī.

-   Nolādēts, Goša pašūpoja galvu, laikam notikusi avārija. Nav jau nekāds brīnums putenis, daudz mašīnu. Jūs man, Dmitrij Zaharovič, piedodiet, laikam ar metro jūs būtu ātrāk ticis līdz saviem Čerjomuškiem.

-    Nē, ko jūs, metro pašlaik ir pārpildīts, bet astoņpadsmitais trolejbuss brauc ļoti reti. Es vēl tagad to gaidītu. Jūs man uzdodat tikai vispārējus jautājumus, bet es jūtu, ka jums gribētos parunāties par savu sievu.

"Protams, tas, ko jaunais cilvēks teica, nebija nekādi mājieni," Kuročkins sevi mierināja, "vienkārši bailēm lielas acis. īpaši pēc atgadījuma ar to sievieti… Kā viņu sauca? Nevaru atcerēties… Es taču pirmo reizi nosūtīju Amālijai sievieti ar pavisam veselu augli. Agrāk gan arī sūtīju, bet tās gāja labprātīgi, par labu samaksu un pēc iepriekšējas norunas, bet tā, iemidzinot…"

4*

Kuročkins juta, ka viņu pārņem bailes. Pirmo reizi pa visiem šiem gadiem, kopš viņš strādāja kopā ar Amāliju Petrovnu, viņš nobijās nevis no viņas, bet gan pats no sevis. Viena lieta ir nosūtīt uz mākslīgajām dzemdībām sievietes ar kroplīgiem, dzīvot-

99

nespējīgiem "augļiem" vai arī jaunas svilpastes, kuras priecīgas tikt vaļā no nevēlamā bērna, piedevām vēl nopelnot, vai ari daudzbērnu mātes, kuras jau tā dzīvo uz nabadzības robežas. Vai nu mazums bija tādu situāciju, kuras gan nomierināja viņa sirdsapziņu, gan arī ļāva nopelnīt honorāru…

Pa šo laiku viņi jau bija izbraukuši no sastrēguma, un Goša pagrieza mašīnu pa citu ceļu.

-    Es zinu apkārtceļu, viņš paskaidroja, jāizmet mazs līkums, toties tur nebūs nekādu korķu. Vēl es jums, Dmitrij Zaharovič, gribēju pavaicāt par ultraskaņu. Vai tur uz tā ekrāna ir redzams cilvēciņš vai kaut kas nenoteikts? Teiksim tā, vai es uz ekrāna saskatītu savu bērniņu, ja jūs manai sievai taisītu to ultraskaņu?

-     Nē! Jūs redzētu tikai izplūdušas formas, bildē kaut ko saprast var tikai speciālists. Kuročkinu pat nedaudz uzjautrināja jaunā cilvēka diletantisms, un viņš piebilda: Jums, protams, gribētos ekrānā ieraudzīt mazuli, viņa austiņas, actiņas?

-    Jā, Goša atzinās, gribētos gan. Bet vai vismaz tas, kā sirds sitas, ir redzams?

-   Jā, bez šaubām! To, ka jūsu priekšā ir dzīva, patstāvīga būtne, to jūs uzreiz saprastu.

-    Interesanti… Tātad mana sieva Maša Griņeva bija pie jums trešdienas vakarā. Vai varbūt otrdien. Precīzi neatceros, bet zinu, ka tas notika vakarā. Mēs esam nesen precējušies, viņa vēl nespēj pierast pie jaunā uzvārda. Bieži vien nosauc sevi meitas uzvārdā. Mironova, Marija Ivanovna Mironova. Vai arī Griņeva vīra uzvārdā. Neatceraties?

-     Šķiet kaut kas ļoti pazīstams, Kuročkins sarauca pieri, tomēr nespēja atcerēties.

Mitra sniega pārslas aizķepināja logu stiklus tā, ka vairs neko nevarēja saskatīt. Viņi brauca jau ilgu laiku, un, palūkojoties spidometrā, Kuročkins izbrīnīts konstatēja, ka mašīna joņo ar ātrumu pāri par simt kilometriem stundā. Pēkšņi ierunājās līdz šim klusējošā jaunā vīrieša māsa:

-    Protams, ka jūs pazīstat Mariju Ivanovnu Mironovu. Tikai pie jums uz konsultāciju gan viņa nav gājusi, jo dzīvoja sen, astoņpadsmitajā gadsimtā, slavas apvītajos Katrīnas Lielās un Jemeļkas Pugačova laikos.

Kuročkins sajuta, ka viņam iekšā kaut kas sažņaudzas. Šīs sievietes balss… Kur viņš to agrāk būtu dzirdējis?

-    Ar humora izjūtu jūsu māsai viss ir kārtībā, viņš saņēmies piezīmēja. Bet kurp mēs īsti braucam?

-    Esam jau klāt, jauneklis iesmējās.

-     Tūlīt apturiet! Ko jums no manis vajag? Kuročkins iekliedzās.

Mašīna nobremzēja, un viņš redzēja, ka ceļa malās stiepjas piesnidzis, skrajš mežiņš. Kuročkins sāka taustīties gar drošības siksnas slēdzi, bet, to neatradis, sāka raustīt mašīnas durvis, aizmirsis, ka tās ir aizslēgtas.

-     Neuztraucieties, Dmitrij Zaharovič, jaunais vīrietis pagriezās uz viņa pusi, mēs neesam ne laupītāji, ne slepkavas. Es iedegšu gaismu, jūs palūkosieties atpakaļ un tūlīt visu sapratīsiet.

Kuročkinam izkalta rīkle. Vājajā apgaismojumā viņš aplūkoja sievieti, kura bija noņēmusi brilles un cepurīti.

-     Jūs tikai atbildēsiet uz pāris mūsu jautājumiem, mēs to ierakstīsim lentē un pēc tam uzreiz aizvedīsim jūs mājās, sieviete teica, izņēma no mazā diktofona kaseti un tās vietā ielika jaunu, -jūsu atbilžu pirmā daļa jau ir ierakstīta. Tās bija netiešas atbildes uz netiešiem jautājumiem. Tagad runāsim konkrēti. Es nevaicāšu, vai jūs mani pazināt. Redzu, ka pazināt. Tagad pirmais jautājumskurš ir pasūtītājs?

-    Es ziņošu milicijai, Kuročkins nočukstēja.

-    Noteikti ziņosiet! Tā jūs atvieglosiet mūsu uzdevumu. Rīt no paša rīta ejiet un ziņojiet!

Kuročkins klusēja. Goša skaļi nopūtās.

-    Dmitrij Zaharovič, jūs kavējat gan sevi, gan mūs.

-    Izslēdziet diktofonu, Kuročkins iestenējās, man ir slikti ar sirdi.

-    Ko jūs labāk gribētu-vai idolu, nitroglicerīnu, valokordīnu? Man ir viss. Es jau paredzēju, kāda būs jūsu reakcija, Goša līdzjūtīgi teica.

-    Dodiet vienu validola tableti un izslēdziet diktofonu. Tad es jums vismaz kaut ko pateikšu. Citādi es klusēšu līdz pat rītam.

-    Diktofonu mēs neizslēgsim. Tad mūsu sarunai nav jēgas, Ļena nopūtās. Jūs taču mums nevarat pateikt kaut ko tādu, ko mēs nezinātu, ja nu vienīgi dažas tehniskas detaļas. Bet tas nemaina lietas būtību. Es jums palīdzēšu un atgādināšu, kas notika pirms divām dienām.

Kuročkins sūkāja validola tableti un klusēja.

-    Jums samaksāja par to, lai mani iemidzinātu un nosūtītu uz Ļesnogorskas slimnīcu, Ļena turpināja, pareizāk sakot, iemidzināt jūs izlēmāt tad, kad sapratāt, ka es jums neesmu noticējusi un tūlīt aiziešu. Mazajā Ļesnogorskas slimnīcā strādā tāda Zotova. Viņai nebija vajadzīga tieši es, nē, tikai dzīva izejviela brīnumzāļu izgatavošanai. Es nejauši gadījos jums pa rokai. Acīmredzot pasūtījums bija steidzams. Nācās rīkoties ar varu.

-    Murgi! Kuročkins iekliedzās. Es saprotu jūs zaudējāt bērnu, viņš jau mierīgāk turpināja,-tas ir smags pārdzīvojums. Bet, ticiet man, bērna nebija jau tad, kad jūs pie manis atnācāt! Viņš jau tad bija beigts, un ar manis nolaupīšanas komēdiju jūs to neatdzīvināsiet.

Te nu Ļena iesmējās. Tā nebija histērija. Viņa smējās tik jautri un atraisīti, ka pievienojās arī Goša. Šie saskanīgie smiekli Kuročkinu pārbiedēja pa īstam.

-    Es smejos par jūsu trulo pašpārliecinātību, Ļena paskaidroja, slaukot asaras, jūs esat tik pārliecināts, ka bērna vairs nav, tikai tāpēc vien, ka, lūk, jūs, dakteris Kuročkins, esat pasludinājis viņu par mirušu! Jūsu saimnieki dzenas man paka) pa visu Maskavu, lai viņu nogalinātu, un nu jau, protams, arī mani. Tad nu man jūs jāapbēdina mana meitiņa ir dzīva un vesela, viņa jūtas lieliski un piedzims tad, kad tam jānotiek, februāra beigās vai marta sākumā. Nospļauties viņai pārjums un jūsu Zotovu!

"Viņa ir vēlreiz izmeklēta," Kuročkins šausmās apjēdza, "kā gan citādi viņa zinātu, ka meitiņa? Un kāpēc bērns vēl ir…" domas galvā juka, un atkal sāka sāpēt sirds.

-    Kā jūs zināt, ka meitiņa? viņš jautāja vārgā balsī.

-    Jūtu, Ļena atbildēja, bet jūs, lūk, to precīzi zināt. Tik pieredzējis ārsts kā jūs manā grūtniecības stadijā pat to spēj noteikt, bet atšķirt dzīvu no miruša var pat profans, kā jūs pats teicāt.

-    Es joprojām uzskatu, ka bērns ir miris, Kuročkins monotonā, piesmakušā balsī apgalvoja, un es nesaprotu, kādēļ jums līdz šim nav iztaisītas mākslīgās dzemdības. Jūs pakļaujat savu dzīvību briesmām.

-    Tā, viss. Mana pacietība ir galā! Ļenas roka veikli ieslīdēja Gošas jakas kabatā, un sekundi vēlāk Kuročkina pakausī ieurbās vēsais stobrs.

-    Goša, vai pistole ir īsta? viņa jautri uzsauca.

-    Neapcel, Jeļena Nikolajevna, protams, īsta!

-    Un pielādēta?

-    Kā citādi!

-    Ar kaujas patronām?

-   Ar citādām nekrāmējamies! Dakter, beidziet izlikties! viņš pievērsās Kuročkinam. Jeļena Nikolajevna nejoko. Viņa bliezīs, un pareizi vien būs. Es viņai pilnīgi piekrītu, jo jūs, dakter, kaut arī cilvēks gados, tomēr esat nelietis un kuņasbērns!

-    Ja jūs mani nogalināsiet, visa mašīna būs asinīs.

-    Tās nu ir mūsu problēmas, Ļena pasmīnēja, lai mani ietupina! Daudz jau man, grūtniecei, neiedos. Turklāt nāks gaismā viss notikušais. Var pat būt, ka mani attaisno. Nu, ko runāsim? Varu pat kā ķinītīnoskaitīt līdz tris vai pat līdz pieci. Pēc tam gan es nospiedīšu gaili.

-     Un jums nebūs žēl manas sievas, bērnu un mazbērnu? Kuročkins gausi apjautājās. Viņam pēkšņi viss bija kļuvis vienaldzīgs. Kam viņš ir vajadzīgs? Vecs, vientuļš un pie tam vēl bez sirdsapziņas. Sieva bija mirusi pirms pieciem gadiem, meita ar znotu un mazdēlu drīz pēc tam aizbrauca uz Austrāliju. Nesen bija ciemos sveša četrdesmitgadīga sieviete. Atveda viņam maisu ar kaut kādām lietotām drēbēm, rādīja krāsainas bildītes par laimīgo dzīvi Austrālijā. Meitas atbraukšana vienīgi apliecināja viņa pilnīgo vientulību.

-    Man ļoti žēl jūsu tuvinieku, viņš dzirdēja Ļenas balsi, bet jūs pašu žēlot es, piedodiet, nevaru! Es sāku skaitīt.

-   Nu labi, Kuročkins nopūtās, izstāstīšu jums visu, ko zinu, bet nejau tāpēc, ka jūs mani būtu nobiedējuši. Esmu piekusis un gribu tikt mājās.

Patiesībā viņš meloja gan sev, gan tiem abiem. Viņam bija šausmīgi bail. Krekls bija sviedros samircis, bet svīteris caur auksto, slapjo drānu riebīgi durstīja ādu. Taču pati pretīgākā bija šī pistole pie pakauša, ko turēja droša, ne reizi nenodrebējusī roka.

-Jūs minējāt Zotovas uzvārdu, jā, tā ir taisnība. Amālija Petrovna Zotova Ļesnogorskas slimnīcas ginekoloģiskās nodaļas vadītāja ir mans pasūtītājs. No viņas es saņemu naudu mūsu dienām nelielu, bet man tā ir ļoti vajadzīga.

-    Par ko jums maksā? Goša jautāja.

-    Lūdzu, nepārtrauciet! Man jāstāsta viss no sākuma, lai jūs saprastu. Baidos tikai, ka jums izbeigsies kasete.

-    Nekas, Ļena mierināja, man to ir daudz.

-    Varbūt jūs, Jeļena Nikolajevna, nolaistu pistoli? Jums jau droši vien roka piekususi, un man būtu vieglāk runāt.

-     Roka piekususi, tas ir tiesa, Ļena atzinās, pistoli es nolaidīšu, bet, tiklīdz jūs apklusīsiet…

-    Es neapklusīšu, kamēr nebūšu visu izstāstījis, Kuročkins apsolīja, iespējams pat, ka man sagribējās jums izstāstīt to, ko līdz šim nevienam neesmu teicis.

-     Mēs klausāmies, Dmitrij Zaharovič. Varbūt gribat padzerties? Gošam rokā bija minerālūdens pudele un trīs cita citā saliktas plastmasas glāzītes. Ielējis viņš vienu padeva Ļenai, otruKuročkinam, trešo paņēma pats.

Kāri iemalkojis sāļo minerālūdeni, Kuročkins sāka:

-    Mēs ar Amāliju mācījāmies kopā Pirmajā Medicīniskajā. It kā īpaši nedraudzējāmies, bet trešajā kursā sanāca romāns. Viņa, ziniet, bija ļoti skaista… Mēs mācījāmies piecdesmito gadu sākumā, kad sākās tā drausmīgā kampaņa "slepkavas baltos halātos", varbūt esat dzirdējuši? Varat iedomāties, kas notika institūtā! Pasniedzējus citu pēc cita ņēma ciet. Bija baigi.

Nu, lūk, un reiz vecais profesors embriologs man iespēra eksāmenā "neapmierinoši." Es mācījos labi, bet šoreiz tas bija pelnīts. Profesors bija ļoti iecienīts, ar pasaules slavu. Pie tam labs cilvēks. Studenti viņu ļoti mīlēja, arī es. Eksāmenu man nācās pārlikt veselas trīs reizes, beigās es jau visu zināju no galvas.

Pēc tam mani izsauca institūta kadrinieks, ilgi prašņāja par manu attieksmi pret profesoru un piespieda uzrakstīt… vispārpaši saprotat, ko… Pēc pāris dienām viņu savāca. Es sapratu, ka viņš, vienalga, būtu paņemts, tomēr mocījos, pārdzīvoju un visu izstāstīju Amālijai. Viņa juta man līdzi un teica: "Tu neesi vainīgs," bet kopš tā laika nemitīgi man atgādina par šo profesoru.

Pēc institūta beigšanas mēs reti tikāmies, tomēr katru reizi viņa it kā nejauši, tomēr ļoti mērķtiecīgi man visu atgādināja. Viņai patika turēt mani sasprindzinājumā. Ar laiku man izveidojās īsts baiļu komplekss.

Manai sievai abi vecāki gājuši bojā Staļina nometnēs. Ja viņa ko tādu uzzinātu, momentā no manis aizietu, neklausoties nekādu taisnošanos. Bet es viņu ļoti mīlēju… Amālija reizēm atnāca ciemos un visu vakaru kaut ko riņķī un apkārt kulstīja, it kā tūlīt pat varētu nejauši izpļāpāties.

Ir pagājis daudz gadu, sieva mirusi, es esmu vecs, bet bailes no Amālijas ir palikušas. Pat ne vairs bailes, bet tāda sajūta, ka es viņai kaut ko esmu parādā. Viņa par mani zina visapkaunojošāko un baigāko varētu izstāstīt, bet klusē. Gandrīz klusē. Bez viņas neviens cits to nezina. Jūs esat pirmie, kam es stāstu, un, taisnību sakot, man kļūst vieglāk…

Tad nu, lūk, pirms trim gadiem Amālija atkal ienāca manā dzīvē. Viņa teica, ka gribot man sagādāt pārtikušas vecumdienas. Es nesapratu, un Amālija paskaidroja, ka viņa ir gatava maksāt par to, ka es nosūtīšu pie viņas sievietes grūtniecības divdesmitajādivdesmit piektajā nedēļā. Protams, tikai tās, kurām varētu draudēt spontānais aborts. Tagad jau tādu nav mazums. Vai arī tā: atnāk pie manis sieviete agrīnā stadijā, grib taisīt abortu, un es redzu, ka viņa ir nabadzīga, vientuļa vai vienkārši paklīdene, kam viss vienalga. Es uzmanīgi ļauju viņai saprast: ja pagaidītu divus trīs mēnešus, varētu nopelnīt pieklājīgu summu. Operācija tiks izdarīta augstā līmenī, būs gan atsevišķa palāta, gan barošana… Vispār daudzas piekrita, gandrīz puse. Tiesa, reizēm gadījās, ka sieviete, panēsājusi bērnu vēl pāris mēnešu, izlēma atstāt. Nu, lūdzu! Viņas gan iepriekš saņēma mazu avansu, ko atteikšanās gadījumā nācās atdot. Bija jāuzraksta parasta parādzīme: "Es, tāda un tāda, aizņēmos no tā un tā…" Nē, es ar to nenodarbojos. Es tikai aprunājos, piedāvāju, ieteicu.

Taču izejvielu vajadzēja aizvien vairāk. Zotova sāka mani vajāt. Sākumā palēnām, it kā nemanāmi. Sākām apstrādāt tā saucamo riska grupu diabēta, hipertonijas, sirdskaišu slimnieces.

Es biedēju: "Dzemdību laikā varat nomirt." Protams, tas jau bija grūtāk. Te vairs nav runa par patoloģiju, bet psiholoģiju. Ja sieviete grib bērnu, viņa dzemdēs, arī neievērojot nāves draudus. Ja gribēs tikt vaļā, tad izdarīs… Atvainojiet, jaunais cilvēk, vai jums gadījumā nav cigaretes?

-    Jā, protams. Goša izvilka "Marlboro".

-    Es pavēršu logu, ja drīkst. Kuročkins kāri ievilka dūmu, izpūta pa logu un turpināja: Bet ar jums, Jeļena Nikolajevna, šķiet, sākās jau trešais posms. Izejmateriālu ievajadzējās pēkšņi, bet rezervju nebija. Uz Zotovu tika izdarīts spiediens, viņa savukārt piežmiedza mani un droši vien vēl dažus tādus pašus piegādātājus kā es. Nezinu, kas tie ir un cik, bet man šķiet, es esmu pats centīgākais, Kuročkins pasmīnēja. Jūs pagadījātics brīdī, kad es to vien gribēju, lai viņa mani kādu laiku liktu mierā. Tas arī ir viss.

-    Paldies, dakter! Ļena nopūtās.

Kuročkinu viņi aizveda uz mājām. Visu ceļu līdz Čerjomuškiem nobrauca klusējot. Pirms izkāpšanas Kuročkins teica:

-    Jums taisnība, Jeļena Nikolajevna! Jums tiešām būs meitiņa. Dūšīga meitene. Domājiet par viņu! Ja jūs šādi sāksiet rīkoties, jūs nogalinās. Jo vairāk taisīsiet troksni, jo drošāk, ka novāks. Un likums jūs neaizsargās. Neviens nesargās.

Atbildi nesagaidījis, viņš izkāpa un rūpīgi aizvēra durvis.

10. nodaļa

Lidija Vscvolodovna Gluško rindā uz skenēšanu bija piektā. Viņa cītīgi adīja zilu džemperi dēlam Vasjam. Lidijai Vsevolodovnai bija trīs dēli. Vecākajam Mihailam astoņi, vidējam Vasjam pieci, bet mazajam Daņilkam divi gadiņi.

Kaut arī Lidijai Vsevolodovnai bija tikai divdesmit deviņi, viņa izskatījās kā sava četrdesmitgadīgā vīra Georga vienaudze. Grūtniecības un bērnu barošanas dēļ bija izplūdusi resnumā un zaudējusi kuplos matus.

Tagad Lida atkal bija stāvoklī. Viņai kā pareizticīgam cilvēkam domas par abortu pat prātā nenāca tas būtu nāves grēks. Grēks bija jau tas vien, ka viņa negribēja šo bērnu. Jā, negribēja un pati to godīgi atzina.

Mājās bija jāskaita katra kapeika. Georgs Gluško strādāja par meistaru pulksteņu fabrikā un pelnīja gluži labi, bet kas par ģimeni!

Lida adīja svīteri Vasjam un gudroja, ka Mišām būtu laiks pirkt jaunus zābakus. Puikam kāja aug ne dienām, bet stundām. Vecie zābaki ir ne vien mazi, bet arī cauri, tātad Vasjam tie vairs nederēs. Bet Vasjas bērnudārza grupiņā gandrīz visiem ir "Lego" konstruktori, Vasjam, protams, arī gribas. Paspēlēties neviens nedod, bet nopirkt bail pat iedomāties, cik tie plastmasas kriksīši maksā… Vēl aizvakar audzinātāja bija teikusi: "Jūs man piedodiet, bet Vasja klusajā stundā visu laiku raudāja. Viņu esot apsaukājuši par bomzēnu. Ziniet, bērni mēdz būt ļauni. Mēģiniet viņu kaut vai labāk apģērbt, viņa drēbītēm ielāps uz ielāpa."

Un vajadzēja tā gadīties ceturtais bērns! Vienīgais mierinājums, ka varbūt beidzot būs meitenīte. Tā gan atkal nedrīkst. Ko Dievs dos, tas būs! Gribētos gan meitiņu… Varbūt, ka šodien pēc ultraskaņas pateiks, kas tur ir. Ir jau divdesmit otrā nedēļa, tad varot pateikt.

Ārste jauna, eleganta sieviete, klusējot skatījās mirgojošā ekrānā, tad piegāja pie galda un sāka kaut ko ātri rakstīt.

-    Vai varu ģērbties? Lida bikli jautāja.

-    Jā, protams, dakteriene pazibināja koši apkrāsotās gaišbrūnās acis.

"Viņai droši vien tikpat gadu cik man, Lida nodomāja, "Un cik labi izskatās! Tieviņa, kupli mati. Bet es…"

-    Apsēdieties, lūdzu! Kā jūs jūtaties? Nelabumu nav, galva nereibst?

-    It kā viss būtu normāli, Lida paraustīja plecus.

-     Izmērīsim asinsspiedienu un tad parunāsim, dakterienei bija zema krūšu balss. Viņa skatījās uz Lidu mierīgi un vērīgi.

-    Nu, kas man tur ir? Vai tiešām atkal puika? Lida pūlējās ieskatīties ārstei acīs, kamēr tā lika ap roku aparāta žņaugu.

-    Šī taču jums jau ceturtā grūtniecība? Vai bērni ir veseli?

-    Veseli, Lida pamāja.

Viņa saoda dakterienes dārgo smaržu sīvo aromātu, un kaut kas tajā šķita nepatīkams un satraucošs.

-    Sakiet, vai kaut kas nav kā vajag?

-    Spiediens ir normāls, ārste atraisīja lenti un novāca aparātu.

-    Bet bērns?

-     Lieta tāda, Lidija Vsevolodovna, ka jūsu bērns… Vispār nav sirdspukstu.

* * *

Iesēdusies mašīnā, Lida sāka raudāt. Asaras nemitējās, un viņa pat nemanīja, ka mašīna ir parasts zaļš žigulītis bez sarkanā krusta.

Sēžot aizmugures sēdeklī, viņa sevi tirdīja: "Ko es izdarīju? Kāpēc es negribēju šo mazuli? Dievs, piedod man!"

Pēkšņi asaras apsīka. Viņa sajuta, ka bērns viņā sakustas, burtiski lēkā. Lida bija stāvoklī ceturto reizi un bērna kustēšanos sevī nevarēja sajaukt ne ar ko.

-    Klausieties, viņa iekliedza ausī blakus sēdošajam jauniņajam sanitāram,-bērns ir dzīvs! Nevajag slimnīcu!

-    Ko? puisis palūrēja uz viņu.

-    Es saku, ka bērns ir dzīvs. Dakteriene kļūdījusies. Izlaidiet mani kaut kur pie metro, es braukšu mājās!

-    Mums nav tiesību, puisis atbildēja neskanīgā balsī, aizvedīsim uz slimnīcu, un tur noskaidros.

-     Bet uz kuru slimnīcu jūs mani vedat? Lida jau pavisam mierīgi jautāja. Viņa bija pārliecināta, ka tur apskatīs un laidīs mājās.

-    Uz labu, puisis norūca.

Uzņemšanas nodaļā viņu sagaidīja medmāsa baltā halātā.

-    Bērns ir dzīvs! Lida viņai priecīgi teica. Man vajag tikt ātrāk uz mājām, bet jūsu slimnīca ir tik tālu no pilsētas.

-   Mēs jūs vispirms apskatīsim, ja jau esat atbraukusi, māsiņa laipni smaidīja, izģērbieties!

Lida kreņķējās tikai par vienu: nāksies braukt mājās ar elektrisko vilcienu, bet tas ir dārgi. Viņa paklausīgi izģērbās un devās rokās žiperīgajai medmāsai.

"Apskatīs un laidīs vaļā," viņa pie sevis atkārtoja, taču pagaidām neviens neskatīja.

Gulēdama kaut kādā mazā istabiņā ar vēnā iedurtu sistēmas adatu, Lida gaidīja ārstu un centās nekustēties. Smaidīgā māsiņa, kas lika sistēmu, aizejot bija brīdinājusi:

-    Guliet un nekustieties.

-    Un kas tur ir? Lida jautāja, pašķielējusi uz pudeli statīvā.

-    Vitamīniņi, māsa atbildēja.

Lida centās nekustēties un nemanīja, ka ir iesnaudusies. Viņa pamodās no asām sāpēm jostasvietā un sākumā neko nesaprata.

Viss tālākais notika kā pa murgiem. Kā sapnī viņa sadzirdēja žēlu pīkstienu, kas līdzinājās sīka kaķēna ņaudēšanai. Pacēlusies uz elkoņa, Lida ieraudzīja liela auguma dūšīgu sievieti ar vanniņu rokās. Pāri tās malai rēgojās maza kājiņa, kas trīcēja un raustījās.

-   Meitene, kā caur mākoni Lida saklausīja pavecās sievietes balsi, kad tā atdeva vanniņu smaidīgajai māsiņai.

No Lidas krūtīm izlauzās mežonīgs zvēra brēciens. Vecīgā dakteriene atskatījās.

-    Slimniece, ko jūs kliedzat? Nu jau viss ir aiz muguras.

-     Kas aiz muguras? Viņa ir dzīva! Dodiet viņu šurp, es eju prom!

-    Lūdzu nomierinieties. Jā, izrādījās, ka auglis ir dzīvs. Taču tam ir pataloģija, viņš ir dzīvotnespējīgs. Jums bija spontāns aborts. Labi, ka tas notika šeit slimnīcā.

-    Kas par abortu? Lida kliedza vēsi vienaldzīgajā sejā.

-     Visparastākais. Jūs atveda šurp sakarā ar aizdomām par augļa nāvi. Bērns patiešām izrādījās dzīvotnespējīgs. Mēs jums pielikām sistēmu ar glukozi un vitamīniem, lai mēģinātu tam palīdzēt. Bet jums no nervu pārpūles sākās aktīvs dzemdību process.

-    Es jūs iesūdzēšu tiesā, Lida teica klusā, bet stingrā balsī.

-    Tās ir jūsu tiesības, Amālija Petrovna parausīja plecus.

Izgājusi no operācijas zāles, viņa žiglā solī devās uz savu

kabinetu, ieslēdzās, paņēma telefona klausuli un uzgrieza numuru.

-    Viss kārtībā. Izejviela ir, viņa ātri noteica

Borisu Simakovu jau otro nakti pēc kārtas mocīja bezmiegs. Viņš bija izmēģinājis visu vakara pastaigu, siltu ūdeni ar medu, baldriānu, taču miegs nenāca. Bija vilinājums norīt miega zāļu tableti, bet viņš pazina savu organismu un negribēja jau esošajām pievienot jaunu problēmu. Divas trīs naktis ar miega zālēm nozīmēja to, ka vēlāk bez tām vispār nevarēs aizmigt un nāksies aizvien vairāk palielināt devu.

Regīna viņa sieva, nespēja gulēt gaismā. Blakus istabā šņākuļoja trīsgadīgais Tjoma. Nomocījies Simakovs sēdēja virtuvē un neatlika nekas cits kā lasīt Čeiza detektīvu. Agrāk jau pēc piecām sešām jebkura ārzemju romāna lappusēm viņš momentā aizmiga. Tagad bija atšķirta jau simtu divdesmitā, bet miegs nenāca.

Vispār jau tādā situācijā, kādā viņš bija, mierīgi aizmigt varētu vienīgi cilvēks ar dzelzsbetona nerviem.

Viena lieta ir pateikt tai šausmīgajai vecenei visu, ko domā, ielidināt ģīmī atlūgumu un aizcirst durvis. Pavisam cita palikt vienam aci pret aci ar šī jaukā, patīkamā gājiena, kas viņam bija sagādājis tik patiesu prieku, iznākumu.

Ar kādu prieku Boriss bija izgājis no Zotovas kabineta! Viņš gāja mājup pa tukšajām ielām un domāja, ka turpmāk viss būs tik labi, vienkārši lieliski. Nākošgad viņš beigs ordinatūru, sameklēs darbu kādā kooperatīvā, vai, ja paveiksies, privātā klīnikā. Kāpēc nc? Viņš ir labs speciālists, tādi visur vajadzīgi. Tad varēs nopelnīt mazam dzīvoklītim Maskavā, apmainīt Ļesnogorskas platību ar piemaksu un iegādāties mašīnu. Var taču nopelnīt naudu, arī nedarot tādas riebeklības, kā strādājot kopā ar Zotovu. Jā! Tagad viss būs labi!

Taču pēc sarunas ar sievu no prieka nekas nebija palicis pāri. Noklausījusies jauno ziņu, Regīna teica:

-    Vai tu esi jucis? No kā mēs iztiksim?

-    Vai tu maz vari iedomāties, ko man nācās darīt?

-    Nezinu un negribu zināt. Tu uzturēji ģimeni. Ja arī jūs ar Zotovu zagāt, kas par to, tagad visi zog. Galvenais ir neiekrist.

-    Vai tev ir priekšstats, ko tieši mēs žagām?

-     Mani tas neinteresē.

Ar to saruna bija izbeigta.

Tātad Simakovs bija palicis bez darba un nu itin viegli varēja zaudēt arī ģimeni.

Regīnai bija stingra pārliecība, ka vīrietim ir jāuztur ģimene, bet ja viņš to nespēj, tas nav ne vīrietis, ne vīrs, ne tēvs.

Sava lepnības pilnā gājiena dēļ Boriss tagad ne vien nevarēja uzturēt ģimeni, viņš nespēja tai garantēt drošību. Zotovas draudi nav blefs. Tātad vai nu jālien uz vēdera: "Piedodiet man, muļķim, Amālija Petrovna, es pārsteidzos!", vai arī jāiet pret viņu.

Pirmais nebija iespējams, tad viņš nespētu vairs sevi cienīt, būtu saminis pats sevi. Atliek otrais cīnīties ar Zotovu. Un kāpēc ne? Tas tomēr ir vienīgais iespējamais un godīgais variants.

Lēmums bija nobriedis, un Simakovs beidzot spēja mierīgi aizmigt.

Durvis, aiz kurām varētu slēpties laboratorija, Vaļa Ščerbakova atrada pašā gaiteņa galā šaurā pagriezienā. Agrāk Vaļa tās nebija pamanījusi, bet tagad, piegājusi tuvāk un uzmanīgi nopētījusi, atklāja, ka šīs durvis atšķiras no visām citām. Tās ir no tērauda, ar kaut kādu viltīgu atslēgu un bez uzraksta. Savas prakses laikā Vaļa ne reizi tās nebija redzējusi atvērtas.

"Jā, droši vien laboratorija ir tieši aiz šīm tērauda durvīm. Bet es tur tāpat netikšu iekšā," viņa nodomāja. "Jāizseko Zotova, jāpaskatās, kas bez viņas vēl tur ieiet, ko tur nes iekšā, ko iznes ārā."

Vaļa vilkās pa gaiteni uz ordinatoru istabas pusi, gudrodama, ka no viņas spiegošanas būs maz labuma. Ja slimnīcā tiešām notiek visas tās šausmas, neko neizdosies pierādīt. To nepieļaus…

Durvis uz atsevišķo palātu, kur gulēja slimnieces pēc operācijas, bija pavērtas. Vaļai šķita, ka no turienes skan klusi šņuksti.

Palāta bija tumša un smacīga. Gultā guļošā sieviete rūgti raudāja.

-    Kas noticis? Vaļa klusu jautāja. Vai jums ir slikti?

-   Jā, sieviete atbildēja, man ir slikti. Es tā gribēju meitiņu. Viņa bija dzīva, es būtu izauklējusi!

-    Jums bija mākslīgās dzemdības? Vaļa uzminēja un piesēdās uz gultas malas.

-    Jā. Bet teica, ka bijis spontānais.

Vaļa saņēma sievietes roku. Tā bija ledaini auksta.

-    Vai gribat, es atnesīšu karstu tēju?

-     Meitenīt mīļā, cik pašlaik pulkstenis? Sieviete piecēlās pussēdus.

-    Bez desmit vienpadsmit.

-    Es jums pateikšu numuru, piezvaniet, lūdzu, manam vīram!

-     Protams.

* * *

Georgs Gluško gaidīja zvanu. Vakarā, kad viņš bija atnācis no darba, sievasmāte, kas pieskatīja bērnus, teica:

-   Zvanīja no konsultācijas. Lidočku tieši no turienes esot aizveduši izmeklēt uz slimnīcu. Uz kuru slimnīcu vedīs, kas noticis, neko nepateica.

Georgs ļoti uztraucās. Vera Aleksandrovna iedeva vakariņas un aizbrauca mājās.

-    Tiklīdz kaut ko uzzini, piezvani, viņa atvadoties teica, zvani jebkurā laikā. Rīt ir sestdiena, es atbraukšu no rīta, pasēdēšu pie puikām, bet tu varēsi braukt pie Lidušas uz slimnīcu.

Desmitos Georgs nolika puikas gulēt, izlasīja kārtējo "Pepijas Garzeķes" nodaļu, nodzēsa bērnu istabā gaismu un devās uz virtuvi. Uzlicis vārīties tēju, viņš aizsmēķēja un sāka gudrot, kas gan Lidai varējis notikt.

Viņai jau ir divdesmit otrā nedēļa. Līdz šim viss bija normāli. Interesanti, uz kuru slimnīcu viņa aizvesta? Un kāpēc? Kāpēc vēl līdz šim neviens nav piezvanījis?

Vispār, ja būtu kas nopietns, tad paziņotu. Ir jau vēls, bet rīt no rīta Lida pati piezvanīs. Labāk gan būtu šodien pat uzzināt.

Gaitenī atskanēja pliku kāju šļūkāšana, virtuves durvīs parādījās divgadīgais Daņilka.

-    Un kur mamma? puisītis, saldi žāvājoties, jautāja.

-    Mamma mazliet saslimusi, viņu aizveda uz slimnīcu. Paārstēs un laidīs mājās.

-    Es gribu pie mammas, Daņilka nopietni paziņoja.

-    Tagad pagūli, bet no rīta brauksim abi un vedīsim mammu mājās.

-   Negribu gulēt. Brauksim tūlīt. Es gribu pie mammas.

Georgs aiznesa Daņilku līdz gultiņai, brīdi pasēdēja blakus,

paglāstīja mīkstos, zīdainos matiņus. Tā darīja Lida, ja puika nevarēja aizmigt: sēdēja blakus un klusu paijāja galviņu.

-    Nu lūdzu, Daņilka, vēl aizmiegot, bubināja, brauksim tūlīt pie mammas.

Kad puika beidzot aizmiga, Georgs uz pirkstgaliem izlavījās no istabas, pievēra durvis un atgriezās virtuvē.

"Droši vien taču ir kaut kāds izziņu dienests, kas sniedz ziņas, uz kuru slimnīcu cilvēks ir aizvests," Georgs prātoja, "bet mājās nav telefonu grāmatas. Zvanīt uz "09", tas nozīmē vismaz stundu griezt, jo tur pastāvīgi ir aizņemts. Ja nu tajā laikā Lida pati vai kāds no slimnīcas zvana?"

Ūdens jau sen bija uzvārījies, un Georgs, ielējis sev tēju, vēlreiz aizsmēķēja. Tajā brīdī iezvanījās telefons.

-    Liduša? Georgs iekliedzās, saķēris klausuli.

-    Labdien, Georg Ivanovič,atbildēja sveša jaunas sievietes balss, mani sauc Vaļa. Jūsu sieva lūdza piezvanīt.

-    Vai jūs no slimnīcas? Kur viņa ir? Kas noticis?

-     Lidija Vsevolodovna ir Ļesnogorskas pilsētas slimnīcā, ginekoloģiskajā nodaļā.

-     Ļesnogorskā? Tas taču ir četrdesmit kilometrus no Maskavas! Kas ir ar Lidušu?

-    Georg Ivanovič, es saprotu, ka tas dumji skan, tomēr mēģiniet nomierināties. Lidijai Vsevolodovnai iztaisīja mākslīgās dzemdības.

-    Kāpēc? Viss taču bija normāli!

-   Es pašlaik jums neko nevaru pateikt, Va]a nopūtās, esmu studente un te esmu tikai praksē. Atbrauciet rīt, atvediet augļus, kādas sulas un galvenais centieties viņu nomierināt.

-    Kā viņa jūtas? Georgs jautāja sadugušā balsī.

-    Nu, vispār jau tā nekas. Tikai visu laiku raud. Vai jums ir bērni?

-    Jā, Georgs samulsis atbildēja, trīs puikas.

-    Paldies Dievam! Noteikti rīt atbrauciet!

-    Paldies jums! Sakiet Lidai, ka mājās viss kārtībā. Bērni guļ.

"Bet viņu taču neielaidīs!" Vaļa nodomāja, pakarot klausuli.

Ordinatoru istabā iesīcās tējkanna, viņa ielēja divas glāzes, iebēra halāta kabatā sauju karameļu un sausiņu un devās uz pēcoperāciju palātu.

Georgs Gluško sameklēja ledusskapī neaiztiktu šņabja pudeli, ielēja sev pusglāzi un, vienā rāvienā izmetis, uzkoda rupjmaizes gabaliņu.

"Tātad ceturtā bērna nebūs," viņš nodomāja, "nu ko trīs jau ir. Mūsu laikos tas ir daudz. Kāpēc es tik draņķīgi jūtos? Un kā Lidušai ap dūšu? Slimnīcas meitene teica, ka Lida it kā raudot. Interesanti tomēr, kāpēc viņu veda uz Ļesnogorsku? Vai tad Maskavā slimnīcu trūkst?"

Georgs jau gribēja ieliet sev vēl šņabi, bet tad pārdomāja. Rīt būs vajadzīga svaiga galva. Viņš atcerējās, ka jāpiezvana sievasmātei.

Vera Aleksandrovna šo ziņu uzņēma mierīgi.

-    Tā dzīvē gad^. Man pašai divi piedzima, bet trīs izkrita. Tā ir mūsu sieviešu tiesa. Un kam jums tas ceturtais bērns? Varbūt, ka tā arī ir labāk.

Pēc šīs sarunas ap dūšu kļuva vēl riebīgāk. Kā vienmēr, kad bija ļoti slikti, viņš zvanīja savam vecajam draugam, klasesbiedram Serjogam. Viņi reti tikās, nesazvanījās arī bieži, taču zināja, lai kas an otram gadītos, draugs palīdzēs. Viņi dzīvoja visai atšķirīgi:

Georgs ir tikai meistars pulksteņu fabrikā, bet Serjoga milicijas apakšpulkvedis.

Sergeja Krotova telefona numuru Georgs zināja no galvas.

Krotovs bija mājās un tūlīt pacēla klausuli.

* * *

Boriss Simakovs jau otro stundu sēdēja uz soliņa mazā pagalmiņā Maskavas centrā un, acis nenovērsis, vēroja vecas, pamatīgas mājas trīs ieejas durvis. Tās bija cieši noslēgtas, dzīvokli bija lieli, aizņēma katrs pusi no stāva platības. Bija arī daži divstāvu. Cilvēks, kuru Boriss gaidīja, aizņēma tieši tādu milzīgu divstāvu dzīvokli.

-   Borja? Sveiks, man prieks tevi redzēt! viņš izdzirdēja aiz muguras. Vai tu mani gaidi, vai nejauši te gadījies?

-    Labdien, Andrej Ivanovič. Es jūs gaidu.

-    Kāpēc nepiezvanīji? Būtu sarunājuši. Es pavisam nejauši atbraucu. Tā tu varēji līdz vēlai naktij nogaidīt. Vai tev kas atgadījies?

-    Ir gan, Andrej Ivanovič, Boriss smagi nopūtās, aizgāju no slimnīcas.

-   Pats aizgāji vai tevi palūdza? Labi, pagaidi mašīnā! Man uz desmit minūtēm jāieskrien mājā.

Būdīgs šoferis ādas jakā atvēra Borisam jaunā melnā "Saab" aizmugures durvis.

Tieši pēc desmit minūtēm Andrejs Ivanovičs iznāca no mājas.

-    Pārvilku kreklu, viņš paskaidroja, es nevaru visu dienu vienā nostaigāt. Svīstu, pat ziemā. Man ir karstas asinis.

Viņš apsēdās priekšā, blakus šoferim. Laižam, Vovčik, uz klubu! Bet tu, viņš pagriezās uz Borisa pusi, tu man piedod, bet mašīnā gan nerunāsim. Man vajag šādus tādus papīriņus izskatīt.

Pēc minūtēm divdesmit mašīna apstājās kādā klusā Tagankas rajona ieliņā pie veca divstāvu savrupnama. Tajā pašā brīdī no mājas iznāca šveicars livrejā un atvēra aizmugures durvis.

-    Andrej Ivanovič! Laipni lūdzam!

Nama iekšpusē izskatījās tā, kā, pēc Simakova domām, varētu būt īstā angļu klubā: sienas apšūtas ar tumšu, matētu koku, tumši zili, cieši aizvērti samta aizkari, milzīgi ādas krēsli. Smaržoja pēc augstvērtīgas tabakas un dārga vīriešu odekolona.

Boriss jutās neveikli savos ielu sāls izēstajos zābakos un apdilušajā rūsganajā puskažociņā, ko nedzirdami slīdošais sulainis tūlīt paņēma un kaut kur aiznesa.

Tikpat nemanāmi parādījās vecāks kungs nevainojamā melnā uzvalkā, silti smaidot apjautājās Andrejam Ivanovičam par veselību, ģimeni un ieveda restorāna zālē, kur bija ne vairāk kā pieci ar grezni grieztām starpsienām atdalīti galdiņi.

Viņus apsēdināja pie sniegbalti klāta galda un iededza veclaicīgu lampu.

Simakovs bija dzirdējis, ka Maskavā ir slēgtie klubi, bet par to, ka pats tādā varētu nokļūt, par to viņš ierindas ārsts nebija pat sapņojis. Interjeru un apkalpošanas līmeni viņš vēl varēja iztēloties pēc fdmām un grāmatām, bet smaržīgie un garšīgie ēdieni, ar kuriem viņiem pēc piecpadsmit minūtēm noklāja galdu, pat sapņos nevarēja rādīties. Ielicis mutē pirmo caurspīdīgo mazsālītā laša gabaliņu un apziedis grauzdētās rudzu maizes šķēlīti ar ikriem, Simakovs uz brīdi aizmirsa visu pasauli.

-    Stāsti nu, kas noticis! Andrejs Ivanovičs skatījās uz viņu, mīlīgi smaidot, bet pelēkās acis bija aukstas un nopietnas.

-    Es aizgāju prom no slimnīcas tāpēc, ka tur notiek dīvainas lietas. Taisnību sakot es nobijos.

Viņš izstāstīja visu, kas bija noticis ar Poļansku, izlaižot vienīgi tās detaļas, kas sarunas biedram ļautu noprast, ka visa notikušā būtība viņam Simakovam ir skaidra.

Pabeidzis savu stāstu ar košu Zotovas niknuma aprakstu, viņš atviegloti nopūtās un iesprauda lūpās cigareti, ko visu laiku bija virpinājis pirkstos. Tūlīt pat neredzama oficianta rokā uzliesmoja šķiltavas uguntiņa.

Pagaidījis, līdz oficiants paiet malā, Andrejs Ivanovičs domīgi

jautāja:

-    Vai agrāk arī ir bijis kas līdzīgs?

-     Mākslīgās dzemdības, spontānie aborti un tamlīdzīgi jā, diezgan bieži. Iespējams, biežāk nekā citās slimnīcās. Bet es par to daudz nedomāju. Tagad tādi laiki, ekoloģija…

-     Un cik liels bija grūtniecības laiks, kad visbiežāk notika mākslīgās dzemdības?

Pirms atbildēt, Simakovs brīdi klusēja, it kā cenšoties atcerēties.

-    Liekas, diezgan vēlu, viņš lēnām teica, no divdesmitās līdz divdesmit piektajai nedēļai.

Pār Andreja Ivanoviča seju pārslīdēja viegla ēna.

-    Un ko tu pats par to visu domā?

-    Esmu palicis bez darba, bet man ir ģimene.

-    Labi. Par tavu iekārtošanu darbā mēs padomāsim. Kaut arī tu esi ginekologs, bet mēs farmaceiti.

-    Nu, nemaz jau nevajag jūsu firmā, Simakovs samulsa, bet jums ir sakari pa visu Maskavu.

-    Un kā tad tu domā katru dienu no savas Ļesnogorskas uz Maskavu turp un atpakaļ tikt? Mašīnas taču tev nav? Andrejs Ivanovičs viltīgi piemiedza aci. Starp citu, tu neesi slikts ārsts, to es zinu. Tu, ja gribētu, spētu gan mašīnai nopelnīt, gan savu dzīvokli uz Maskavu pārmainīt. Viss ir tavās paša rokās. Kad tu beigsi ordinatūru?

-     Nākošgad.

-    Nu, brīnišķīgi. Ak tad tu saki, ka tava nodaļas vadītāja bija nikna? Kā viņu sauca es aizmirsu!

-    Amālija Petrovna Zotova.

-    Un kā sauca to gudrinieci, kas nojums aizmuka?

-    Jeļena Nikolajevna Poļanska.

-    Vai gadījumā nezini, kas viņa ir?

-   Zinu, bija rakstīts viņas kartē. Žurnāliste, nodaļas vadītāja "Smartā".

-   Jā, tāds ir, esmu dzirdējis, Andrejs Ivanovičs pamāja, bet tagad, Boriska, saki atklāti, vai tu atnāci pie manis tāpēc, lai es tiktu galā ar to tavu Zotovu?

-    Atklāti sakot jā, Simakovs atzinās. Saprotiet, neesmu jau es nekāds varonis, tomēr no profesionālā goda šis tas vēl palicis…

-    Nu jau gan tu laid, Boriska! Andrejs Ivanovičs pašūpoja galvu. Saki kā cilvēks: tu nobijies un vēl žēl nogalināt dzīvu bērnu. To es sapratīšu.

* * *

Kad viņi izgāja ārā, sniga slapjš sniegs un pūta ledains vējš. īpaši pretīgi ārā šķita pēc kluba mājīguma.

-    Tu tagad dosies uz māju? Andrejs Ivanovičs jautāja. -Jā. -

-     Droši vien, negribas līst elektriskajā vilcienā pēc tādām vakariņām? Viss labais iespaids pagaisīs. Labi! Vispirms Vovčiks aizvedīs mani, bet pēc tam tevi nogādās Ļesnogorskā. Ar visām ērtībām.

-     Nu ko jūs, Andrej Ivanovič, Simakovs samulsa, liels jums paldies, bet gan jau es kaut kā pats tikšu galā.

-    Labi jau, labi! Nelauzies kā jauna meita! Tu pat iedomāties nevari, cik labu darbu esi izdarījis. Sēdies iekšā, braucam!

11. nodaļa

-    Kur brauksim? Goša jautāja, kad Kuročkins ienira parādes durvīs.

-    Uz māju!

-    Tu nebaidies?

-     Nē, ar tevi kopā un vēl ar pistoli es nebaidos. Pie tam nedomāju tur nakšņot. Tāpat vien gribas pārbaudīt, vai viņi ir vēlreiz bijuši pie manis vai nav. Ja nu pēkšņi atrodas vēl kādi interesanti pierādījumi.

-    Bet ja nu viņi kaut kur pie mājas tevi gaida?

-    Nekas, gan mēs viņus atšifrēsim. Vai tev pistoles lodes ir?

-    Protams, tikai es nekad neesmu šāvis. Es pat nezinu, kāda gāze tur ir asaru vai nervus paralizējošā.

Volgu Goša virtuozi paslēpa starp divām saliekamajām garāžām netālu no Ļenas mājas.

-    Izbraukt, protams, būs pagrūti, toties mašīna nav redzama. Viņi taču manu voldzinieci jau pazīst, viņš paskaidroja.

Ne pagalmā, ne kāpņu telpā viņi nemanīja neko zīmīgu. Piegājusi pie savām durvīm, Ļena ar asu kustību norāva paklājiņu. Zem tā bija tumši brūns traips, kurā mirdzēja sīkas stikla lauskas! Ļoti uzmanīgi ar pirksta galu Ļena pataustīja traipu tas bija apžuvis, bet vēl svaigs. Asā joda smaka vēl nebija izgaisusi.

-    Varbūt neiesim? Goša čukstēja.

Taču Ļena jau grieza slēdzenē ieliktu atslēgu.

-    Pagaidi, es iešu pirmais, Goša pabīdīja viņu malā. Viņam rokā bija sažņaugta pistole.

Dzīvoklis bija tumšs un kluss. Tikai vannas istabā pilēja bojātais krāns. Nogaidījusi pāris sekunžu, Ļena skaļi teica:

-    Neviena nav. Novāc savu stobru!

-     Ko tu? Goša satrūcies čukstēja, neizlaizdams no rokām pistoli. Kā tu zini?

-     Pēc smakas jūtu. Kā suns, Ļena nosmējās un uzdedza priekšnamā gaismu. Zem paklājiņa viņa ieraudzīja tādu pašu traipu kā ārpusē.

Novilkusi zābakus, viņa cieši aizvilka aizkarus virtuvē un abās istabās. Pēc tam visur iededza gaismu un ņipri piedāvāja:

-    Varbūt iedzersim tēju?

-    Kādu vēl tēju! Laižamies ātrāk prom! Viņi taču kuru katru brīdi var atgriezties.

-    Pagaidi, tūlīt brauksim! Vispirms viss kā nākas jānopēta.

Apskate neko nedeva. Iemetusi mugursomā šādus tādus sīkumus, kas bija piemirsušies, steigā bēgot, izslēgusi tukšo ledusskapi, Ļena vēlreiz, gandrīz kā atvadoties, pārskatīja abas istabas. Diezin vai pirms izlidošanas uz Ņujorku viņa te vēl ielūkosies. Labāk tomēr atlikušās dienas padzīvot pie krustmātes.

Pēkšņi viņas skatiens apstājās pie rakstāmgalda. Uz tā gulēja divkārt pārlocīta papīra lapa, ko viņa līdz šim nebija pamanījusi.

-    Šķiet, tas ir sveiciens no Ļesnogorskas. Ļena uzmanīgi paņēma papīru, atlocīja un izbrīnā pat iesvilpās.

Goša paskatījās pār plecu un arī iesvilpās.

Tā bija uz kseroksa novilkta medicīnas mācību grāmatas ilustrācijas kopija. Paraksts vecajā, pirmsrevolūcijas laiku ortogrāfijā pauda sekojošo: "Sasaldēts grūtnieces līķis garengriezumā. 25 nedēļas. 117. lpp." Tieši tas arī bija attēlots vecajā fotogrāfijā.

-    Zotovas madāmai sāk uzdot nervi, Ļena domīgi teica.

-    Kāpēc tu domā, ka tā ir tieši viņa?

-   Padomā pats! Ierasties manā mājā tikai tāpēc, lai atstātu šo tā saucamo sūtījumu varēja tikai visai nervoza un neapdomīga persona. Tā ir histērijas izpausme bezjēdzīga un riskanta. Iedomājies cilvēks sameklē veco grāmatu, nokopē tādu jautru bildīti, ieiet svešā dzīvoklī un noliek uz rakstāmgalda. Kāda jēga?

-Nu, varbūt viņa gribēja tevi iebaidīt… Goša bikli minēja.

-    Tur jābūt idiotei, lai iedomātos, ka pēc visa pārdzīvotā es nobīšos no vienas bildītes. Bet Zotova nav idiote. Vienkārši emocijas viņai ir pārmākušas veselo saprātu. Šo papīru taču bez pūlēm var nosaukt par draudiem šantāžas nolūkā. Šķiet, ka ir tāds pants. Turklāt draudi netiek pa pastu atsūtīti, bet nogādāti tieši dzīvoklī. Liels paldies, Amālija Petrovna! Tagad mums ir ne vien divas kasetes, bet arī glīta bildīte. Rīt no rīta es piezvanīšu Krotovam. Bet nu braucam, esmu nogurusi. Gribas ēst un gulēt.

-    Es jau arī esmu izsalcis kā vilks. Es Presņā netālu no tavas Šmita ielas zinu vienu mazu, klusu kafejnīcu, kur var garšīgi paēst. Braucam, es uzaicinu! Mēs šodien esam pelnījuši labas vakariņas.

* * *

Kafejnīca tiešām bija klusa un mājīga. Ļena brīnījās, kā gan, pazīstot Presņā katru ielu un pagalmu, viņa līdz šim nav pamanījusi šo tīro, patīkamo kafejnīcu?

Viņi nosēdēja gandrīz līdz pusnaktij. Kad atnesa rēķinu, Ļena sāka meklēt somiņā naudu.

-    Mēs taču norunājām! Goša protestēja.

-   Tu vari izmaksāt savām meitenēm, bet es vēl pagaidām esmu tava priekšniece. Un viņa pasniedza oficiantam naudu.

Zojas Heinrihovnas dzīvoklis bija tumšs un kluss. Ļena zināja, ka krustmāte agri iet gulēt. Vienīgi Piņa šķita tāds dīvains, slinks, bez kāda prieka nolaizīja viņai roku un nāca līdzi pastaigāties.

Pagalmā suns pacēla savu smailo purniņu pret naksnīgajām debesīm un žēli iegaudojās. Ļena noņēma pavadiņu, bet viņš negribēja skraidīt.

"Viņš taču arī jau ir vecs," Ļena nosprieda, "tāpēc ir tik miegains un nīkulīgs."

Sestdienu Ļena bija nolēmusi pilnībā veltīt stāsta tulkošanai. Līdz aizlidošanai tam ir jābūt gatavam publicēšanai. Darbs ir darbs, lai ari kādi būtu draudi un vajāšanas. Vienīgi Krotovam jāpiezvana, jāsarunā tikšanās, jāatdod kasetes un bildīte.

* * *

Amālija Petrovna jutās brīnišķīgi. Viņa bija dabūjusi izejvielu, viss notika tīri un bez aizķeršanās, ja neņem vērā tās pašas Gluško nejauko repliku: "Es jūs iesūdzēšu tiesā."

Nekas, būs pāris reižu jāieiet pie viņas palātā, līdzjūtīgi un mīlīgi jāaprunājas, lai viņa izjūt simpātijas. To nu Zotova prata.

Mazliet nemieru viesa vēl viena doma: kāpēc viņa izstrādāja to muļķīgi bērnišķīgo gājienu ar Bumma grāmatas ilustrāciju. Viņai tik ļoti sagribējās izgāzt savu naidu pret Poļansku, kad pienāca ziņa par "ātrās" uzsprāgšanu un trīs puišu nāvi.

"Tās riebekles dēļ mums sanāca vesela neveiksmju virkne. Viņu vajag vismaz kaut kā pārmācīt, lai nedomā, ka viss tik labi veicas!" Zotova domāja, ieejot svešajā dzīvoklī.

Tagad naids bija picrimis, un Zotova saprata, ka ir muļķīgi riskējusi. Bet viņa nespēja liegt sev to prieku un iedomājās, kāda būs Poļanskas sejas izteiksme, kad viņa uz sava rakstāmgalda atradīs bildīti ar uzšķērsto līķi.

Mazliet pagremzusies par savu vieglprātību, Amālija Petrovna iezieda seju ar maigu nakts krēmu, nodzēsa gaismu un atgūlās. Rīt viņa sarīkos sev mazus svētkus. Rīt būs sestdiena.

Sestdienas rītā desmitos pie Ļesnogorskas slimnīcas vārtiem piebrauca Krotova žigulītis. Blakus Sergejam sēdēja Georgs Gluško.

No vārtsarga būdiņas slinki izlīda formā tērpts sargs ar automātu un miliča steku.

-    Uz kurieni? viņš prasīja miegainā balsī.

-   Ciemos, man te guļ sieva, Georgs paskaidroja, izbāzis galvu caur logu.

-     Kurā nodaļā?

-Ginekoloģiskajā.

-     Kā sauc?

-    Lidija Vsevolodovna Gluško.

Ne vārda neteicis, sargs iegāja būdā. Pēc dažām minūtēm iznāca cits ārēji visai līdzīgs pirmajam, bet ņiprāks.

-    Jūsu sieva atrodas pēcoperāciju blokā, viņš paziņoja. Pie viņas pagaidām nedrīkst.

-    Vai es varētu parunāt ar ārstējošo ārstu? Gluško bija laipns un mierīgs. Krotovs pagaidām klusēja.

-    Šodien ir sestdiena. Ir tikai dežūrārsts, bet viņš ir aizņemts. Ārstējošais būs pirmdien no desmitiem līdz sešiem.

-    Paldies! Un pirmdien jūs mani ielaidīsiet?

-     Jā.

-    Vēlreiz paldies! Vai sūtījumu var atstāt?

-    Dodiet, sargs pastiepa roku.

-    Kā? Tieši jums? Georgs brīnījās.

-    Man, sargs pamāja, tikai uzrakstiet uz paciņas uzvārdu.

Aizbraucis pienācīgi tālu no vārtiem, Krotovs nobremzēja pie autobusu pieturas un apjautājās, kur atrodas pilsētas milicijas nodaļa.

-     Vai es drīkstu iet tev līdzi? Georgs jautāja, kad viņi piebrauca pie nodaļas.

-    Ejam, Krotovs pamāja, tā pat būs labāk.

Kaut arī bija brīvdiena, nodaļas priekšnieks kapteinis Savčenko bija darbā. Pēkšņā Petrovkas apakšpulkveža vizīte viņu pārsteidza un mazliet sabiedēja.

-    Jums te ir nevis slimnīca, bet gluži vai slepenais objekts, Krotovs smaidot teica. Re, manam draugam Georgam vakar tur sievu ieveda. Dīvaini, ka ievajadzējies viņu vest no Maskavas uz Ļesnogorsku. Kas tad jums te ir kādi īpaši speciālisti?

-     Mums tiešām ir labi speciālisti, Savčenko mierīgi apstiprināja.

-    Nu, Maskavā droši vien nav sliktāki, Krotovs piezīmēja, un tie zēni formas tērpos tad laikam sargā tos jūsu speciālistus, lai kāds nenolaupa? Un sētiņa ar dzeloņdrātīm un stikla lauskām arī tādam nolūkam?

Savčenko piespieda sevi pasmaidīt.

-    Saprotiet, viņš sāka skaidrot, slimnīcā darbojas eksperimentālā laboratorija. Izgudro jaunas zāles. Tās jau ražo nelielās partijās Joti dārgas. Es īsti nezinu, bet stāsta, ka tās pat vēzi ārstējot. Tāpēc arī ir apsardze un sēta.

-    Bet vai jūs esat saņēmis Jeļenas Nikolajevnas Poļanskas iesniegumu?

Tas bija negaidīts jautājums, un Krotovs pamanīja, kā kapteinis nobāl.

-    Ir ienācis, viņš pēc brīža atbildēja.

-     Vai es varētu paskatīties?

-    Jā… Savčenko neziņā novilka. Bet tas jau ir arhīvā. Es varu jums parādīt reģistrācijas numuru…

Patiesībā iesniegums joprojām atradās viņa kabatā. To viņš atcerējās tikai tagad. Bet nevar taču šī apakšpulkveža klātbūtnē vilkt ārā no paša kabatas!

-     Kāpēc arhīvā? Tas taču ienāca pavisam nesen. Krotovs brīnījās.

-   Nesen, Savčenko pamāja, bet es jau visu pārbaudīju, un iesniedzējai ir nosūtīta oficiāla atbilde.

-     Un kāda?

-    Par to, ka tiek atteikts ierosināt krimināllietu. Varu parādīt kopiju.

-     Nevajag, Krotovs izņēma no kabatas cigarešu paciņu, piedāvāja Savčenko un Gluško. Visi aizsmēķēja. Vai jūs varat man pāris vārdos izstāstīt, kas bija rakstīts pilsones Poļanskas iesniegumā? dziļi ievilcis un pūzdams dūmu aplīšus, jautāja Krotovs.

-    Tur bija kaut kādas muļķības, Savčenko atmeta ar roku, kaut kādi murgi par mākslīgajām dzemdībām. Godīgi sakot, es tur neko īsti nesapratu.

-    Bet atbildi uzrakstījāt, Krotovs atgādināja.

-    Es aprunājos ar ārstiem, un man izskaidroja, ka slimniece J. N. Poļanska nav bijusi apmierināta ar diagnozi un ārstēšanu un aizbēgusi no slimnīcas. Tā ir tīri medicīniska lieta, bet es neesmu ārsts. Taču nekādu kriminālpārkāpumu tur nebija un nevarēja būt.

-   Un tomēr, domīgi, it kā pats sev noteica Krotovs, un tomēr dīvaini. Divi gadījumi ar mākslīgajām dzemdībām, un abas sievietes ir no Maskavas. Dīvaini. Vai jums tā nešķiet? Viņš strauji uzlūkoja Savčenko.

Kapteinis novērsa acis un jautāja:

-    Atvainojiet, vai mēs runājam oficiāli?

-   Nē, tāpat vien, Krotovs pieceļoties pasmaidīja. Paldies par viesmīlību! Ejam, Žorik!

Georgs jau bija izgājis, bet Sergejs apstājās un uzlūkoja Savčenko:

-    Tu tomēr pavēro to slimnīcu uzmanīgāk, kapteini, citādi uzticētajā teritorijā vēl palaidīsi garām kādu nopietnu riebeklību. Pēc tam nevarēsi vien izstrēbt.

Draiski piemiedzis ar aci, Krotovs aizvēra durvis.

Gandrīz visu ceļu viņi klusēja. Kad piebrauca pie Gluško mājas, Krotovs teica:

-    Jāaizvāc tava Lida no turienes. Pirmdien no rīta brauksim kopā.

-    Un ja nu neatdod? Georgs klusu jautāja.

-    Lai tikai pamēģina!

-    Klau, Georg, bet kas tā par Poļansku, par ko tu tur jautāji?

-    Paziņa. Vienkārši paziņa.

-     Ei, apakšpulkvedi, vai tik tu uz vecumdienām neesi iemīlējies?

-    Kur tu to rāvi? Krotovs izbrīnā blenza uz Georgu.

-     Nezinu. Tu esi tāds savāds. Mēs neesam tikušies trīs mēnešus un tu esi izmainījies.

-    Kāds tad es esmu?

-    Nu, kā lai tev pasaka… Ļaunā neņemsi?

-    Mēģināšu, Sergejs apsolīja.

-    Tu esi tāds kā atdzīvojies. Acis kļuvušas možākas.

-    Vai tad agrāk es miris biju, vai?

-    Nu, gandrīz. Tos pēdējos divus gadus ar tavu Larisu… un pēc tam, pēc šķiršanās… Nē, nu goda vārds, šitādu es tevi nekad neesmu redzējis. Tikai skolā. Nu, kas tad tā J. N. Poļanska tāda ir?

-   Es taču viņu tikai vienu reizi esmu redzējis, Krotovs atzinās.

Viņi jau sen bija piebraukuši pie mājas, bet vēl joprojām sēdēja mašīnā.

-    Klausies, Georgs apķērās, ejam pie manis. Paskatīsies uz maniem puikām. Daņilka jau pavisam liels izaudzis visu runā un pat dziesmiņas dzied.

-    Nē, Žorik, es nevaru! Man tagad jāsteidzas uz Petrovku.

* * *

Amālija Petrovna pamodās vēlu. Šodien nekur nebija jāsteidzas. Pelnīto brīvdienu viņa bija nolēmusi pilnībā veltīt sev. Šī būs viņas diena, viņas mazie svētki.

īpaši centīgi un ar patiku viņa izpildīja savu sarežģīto obligāto rīta vingrošanu, iegāja kontrastdušā. Brokastīs bez ierastā jogurta atļāvās vēl apēst sviestmaizīti ar melnajiem ikriem.

Pēc pusotras stundas viņas sudrabainā toijota apstājās Tveras ielas sākumā pie skaistumkopšanas salona "Žaks de Sanžs", kur veselas divas stundas Amāliju Petrovnu masēja, iezieda ar burvīgiem krēmiem, frizēja, atsvaidzināja un ietonēja matus.

Pēc visām šīm tīkamajām procedūrām Zotova šķita kļuvusi jaunāka. Mazajā salona bāriņā viņa izdzēra tasīti kafijas un piezvanīja cilvēkam, ar ko bija nolēmusi kopā vakariņot.

Atstājusi mašīnu salona maksas stāvvietā, viņa kājām aizgāja līdz Pētera pasāžai.

Vecākais Maskavas veikals pēc ilgās restaurācijas bija pārvērsts par greznu tirdzniecības centru, kurā bija slavenāko franču, itāļu un vācu firmu veikaliņi. Šo firmu preču cenas te bija gluži astronomiskas pusotras līdz divas reizes augstākas nekā jebkurā citā valstī. Parastajiem mirstīgajiem šeit nebija ko darīt, tāpēc pat sestdienā valdīja miers un klusums.

Amālija Petrovna ik pa brīdim apstājās pie greznajām vitrīnām, iegriezās "Versace" un "Bally", uzlaikoja veselu lērumu žakešu, bikšu, kleitu un tikai pēc trim stundām nopirka tumši zilu solīdu kostīmu, krēmkrāsas zīda kleitu un greznu apakšveļas komplektu.

Priecādamās par veiksmīgo iepirkšanos, Amālija Petrovna nolēma pirmā stāva kafejnīcā izdzert tasīti kafijas. Varētu arī uzkost, jo līdz vakariņām restorānā vēl ir daudz laika.

Slaida blondīne īsi apgrieztiem matiem, kura izskatījās pēc vācietes, visas trīs stundas bija staigājusi pa tiem pašiem veikaliem, kur Zotova. Viņa domīgi pētīja blūzes un mēteļus, laipni atsakoties no pārdevēju palīdzības un neko nepielaikojot. Tagad viņa atviegloti uzelpoja, jau bija šķitis, ka tas nekad nebeigsies. Viņa brīnījās, kur tādai vecai grabažai tik daudz spēka. Amāliju Petrovnu gan nevarēja saukt par veceni, īpaši jau pēc skaistumkopšanas salona apmeklējuma. Ja blondīne nezinātu, ka Amālijai Petrovnai ir sešdesmit gadi, viņa klusībā to nedēvētu par veceni, jo pēc izskata Zotovai varēja dot ne vairāk kā četrdesmit piecus.

5-44

Savākusi glītos firmas maisiņus ar pirkumiem, Amālija Petrovna devās lejā uz kafejnīcu. Blondīne, kura izskatījās pēc vācietes, ar kafijas tasīti apsēdās pie blakus galdiņa. Viņai smeldza kājas

129

un lipa ciet acis. Gandrīz visu nakti bija nācies pavadīt mašīnā. Vecais, dubļiem nošķiestais žigulītis četros no rīta bija izbraucis no Maskavas un četrdesmit minūtes bija joņojis pa tukšo šoseju tādā ātrumā, kas šķita neticams tādam graustam. Aizmigušajā Ļesnogorskā pēc nelielas maldīšanās pa svešajām, tumšajām ielām žigulītis piestāja kādas pamatīgas, pirms kara celtas septiņstāvu mājas pagalmā. Šādu māju pilsētā bija maz atlicis, un tajās dzīvoja visbagātākie. Vairums iedzīvotāju mitinājās paneļu "hruščovenēs". Bet tieši šajā mājā trīsistabu dzīvokli aizņēma Amālija Petrovna Zotova.

No rīta, dodoties savās jaukajās darīšanās uz Maskavu, Amālija Petrovna nepievērsa ne mazāko uzmanību nožēlojamam, netīram žigulim, kas viņai sekoja no pašas mājas. Kafejnīcā uzmetusi nejaušu skatienu blondīnei, Zotova nodomāja: "Skaista meitene. Seja tāda pazīstama… Ak, tā! Viņa atgādina kādu modeli no reklāmas vai nu košļājamās gumijas, vai šampūna. Izskatās pēc ārzemnieces. Droši vien vāciete."

Blondīne nebija vāciete, ne šampūnus, ne arī košļājamās gumijas viņa nekad nebija reklamējusi. Viņu sauca Svēta. Viņai piemita ideāls standarta skaistums, un tas darbā ļoti palīdzēja. Lai cik tas ari paradoksāli nebūtu, bet tieši šī standartskaistuma dēļ Svētu nebija iespējams iegaumēt. Pat satiekot vairākas reizes, viņu neatpazina. Iedarbojās reklāmas stereotips: cilvēks nosprieda, ka agrāk ir redzējis nevis Svētu, bet bildīti uz ziepju paciņas.

"Cik daudz tagad saradies šādu standarta skaistuļu," Amālija Petrovna gudroja. "It kā būtu ieviesta jauna suga. Un visas kā vienā ģīmī. Vēl pirms gadiem divdesmit skaistules bija pavisam citādas. Viņu bija maz, bet katra savādāka. Bet manā laikā…"

Zotova labi atcerējās sevi kā jaunu meiteni. Toreiz viņu šausmīgi kaitināja pašas vārds Amālija. Tas galīgi nepiestāvēja, jo viņa bija… Jā, tiešām šāda te pati tieviņa blondīne ar garām kājām. Ja viņu, tādu kā bija toreiz, safrizētu un apģērbtu pēc tagadējās modes, viņa būtu līdzīga šai blakussēdētājai.

Mazais, neievērojamais Mitja Kuročkins bija neprātīgi samīlējies viņā. Un nejau viņš vienīgais. Bet tieši viņš toreiz izdomāja jocīgo mīļvārdiņu Lī. Laikam jau pa īstam viņu mīlēja vienīgi Kuročkins. Tā sanācis, ka viņu īsais studentu romāniņš bija visjaukākās un aizkustinošākās jaunības atmiņas.

Iespējams, viņa ir izdarījusi kļūdu, iesaistot Mitju lietā. Viņš ir bailīgs, vārgulīgs. No otras puses viņš ir ideāls piegādātājs. Pie tam viņa taču labi maksā. Kas tad var būt riebīgāks par vientuļām, nabadzīgām vecumdienām?

Tieši ar Mitju Kuročkinu Amālija Petrovna bija iecerējusi šovakar satikties. Vienkārši tāpat vien, bez kāda iemesla pavadīt kopā vakaru omulīgā gruzīnu restorānā, paskatīties viņa uzticīgajās, vienmēr mazliet tramīgajās acīs. Mitja taču ir vienīgais cilvēks, ar kuru viņu saista ne vien lietišķas attiecības, bet arī kopīgas atmiņas. Viņš vēl tagad reizēm saka "Lī". Šodien, runājot pa telefonu, viņam bija dīvaina balss. Teica, ka esot noguris, slikti jūtoties, bet no tikšanās atteikties neuzdrošinājās.

12. nodaļa

Kuncevas skolā Svēta Kovaļova nokļuva vienā no savas dzīves šausmīgākajiem brīžiem. Viņa tikko bija beigusi Maskavas apgabala pedagoģisko institūtu, un vienīgās izredzes bija iet uz skolu par fizkultūras skolotāju. Protams, ar savu izskatu viņa viegli varēja dabūt darbu kādā firmā, bet, kad viņa aizgāja, sekojot kārtējam sludinājumam "vajadzīga sekretāre", katru reizi nepārprotami tika likts saprast, ka pienākumos ietilps arī darba devēja iepriecināšana gultā. Bet tas Svētai nepatika.

Vairākus mēnešus meitene mētājās bez darba, bez naudas un galīgi drūmā noskaņojumā. Turklāt māte, ar kuru kopā viņas dzīvoja vienistabas dzīvoklī, pamazām nodzērās. Visu pārmāca dziļa depresija.

Kādu reizi, sastrīdējusies ar savu puisi, viņa aizgāja, aizcērtot durvis. Jauneklis dzīvoja Sokoļņikos, uz metro vajadzēja iet caur parku. Bija vēss bezsniega oktobris. Tikai desmit vakarā. Trīs pretekļi ievilka viņu krūmos, sasēja rokas, iebāza mutē netīru lupatu, ilgi un sāpīgi izvaroja, bet pēc tam izģērba kailu, trīs reizes iebakstīja ar nazi un pameta guļam krūmos: kailu, sasietu, ar vīkšķi mutē un trim asiņojošām brūcēm vēderā.

Kad viņi aizskrēja, Svētai pietika spēka aizrāpot līdz alejai, pa kuru varēja nākt kāds cilvēks. Tad viņa zaudēja samaņu un atjēdzās Sklifosovska institūta reanimācijā.

Tas, ka viņa izdzīvoja, bija brīnums. Trīs naža dūrieni, par laimi, nebija skāruši dzīvībai svarīgos orgānus. Taču bērnu viņai nekad vairs nebūs.

Izmeklētājs nāca uz slimnīcu, pretekļus atrada un ietupināja, bet tas vairs nebija svarīgi. Līdzko spēja piecelties no gultas, Svēta piezvanīja savam sporta vingrošanas trenerim, kurš viņu pazina kopš astoņu gadu vecuma.

Gribu iemācīties tā šaut un kauties, lai nekad nekas tamlīdzīgs vairs ar mani nenotiktu, viņa teica, kad treneris ar puķēm un augļiem ieradās slimnīcā.

Es pamēģināšu, bet apsolīt neko nevaru, treneris atbildēja.

Dienu pēc iznākšanas no slimnīcas Svētai piezvanīja. Skolai, kurā viņa nokļuva pēc dažādiem sarežģītiem testiem un ārstu pārbaudēm, nebija noteikta nosaukuma, tā nebija atrodama nevienā izziņu grāmatā. Tā piederēja FDD (federālajam drošības dienestam).

Maskavas nomalē mežaparku zonā neliela teritorija bija nožogota ar betona sētu, koku ieskautas tur atradās divas bezpersoniskas trīsstāvu mājas. Mācības bija par brīvu un absolūti anonīmas. Divgadīgo kursu vienlaikus apguva piecdesmit audzēkņi trīsdesmit pieci vīrieši un piecpadsmit sievietes vecumā no divdesmit līdz trīsdesmit gadiem. Viens otra vārdu un uzvārdu viņi nezināja, bija tikai iesaukas un pseidonīmi.

"Tu savā ziņā atgādini Bārbiju," pamanīja psihologs, kurš iestājoties testēja Svētu, un tā uz diviem gadiem viņa kļuva par Bārbiju, kaut arī viņai nemaz nepatika šī stulbā un neizteiksmīgā rotaļlieta.

Viens no pamatnoteikumiem bija pastāvīga uzturēšanās skolā bez brīvdienām. Trīs vasaras mēnešus audzēkņi, ar speciālu lidmašīnu nogādāti, pavadīja Krievijas Kaukāzā, Tuapses tuvumā, kur pašā jūras krastā atradās tādas pašas bezpersoniskas trīsstāvu mājas aiz tādas pašas betona sienas.

Audzēkņi dzīvoja pa diviem vienā istabā, kur bija arī sava duša un tualete. Režīms bija ļoti stingrs, viss sadalīts pa minūtēm. Pat diēta katram tika individuāli izstrādāta, ņemot vērā organisma īpatnības.

Mācību beigās Svēta pārvaldīja visus aukstos un šaujamieročus, prata daudzus austrumu un rietumu tuvcīņas paņēmienus, brivi runāja angļu valodā, prata braukt ar visu sākot no motocikla un beidzot ar helikopteru, nira ar akvalangu un spēja cīnīties arī zem ūdens. Bez tam viņu iemācīja iztikt bez miega un ēdiena veselām diennaktīm, dzert un nereibt, iepazīties uz ielas, pamanīt sekotāju un izmukt no tā. Vēl bija arī daudzas citas turpmākajā darbā nepieciešamas iemaņas. Darba devēji brauca uz skolu, piedalījās eksāmenos, vēroja absolventus.

No piecpadsmit audzēknēm Andrejs Ivanovičs izvēlējās Svētu. Iepazīstoties viņš pirmo reizi meiteni nosauca par Svētu, nevis par Bārbiju.

-    Es dodu jums nedēļu atpūtai, viņš teica, paklaiņojiet pa Maskavu. Jūs taču divus gadus esat pavadījusi noslēgtībā. Gaidīšu jūsu zvanu svētdienas vakarā. Iedevis aploksni, viņš piebilda:

-    Te ir tūkstotis dolāru, nopērciet sev kaut ko no drēbēm.

Svētai patika Andrejs Ivanovičs. Viņš bija atturīgs un ļoti laipns.

Citi darba devēji šķiroja audzēkņus kā preci…

Atgriezusies mājās, Svēta atklāja, ka agrāk aplupušās dzīvokļa durvis ir apšūtas ar kodinātu koku. Pēc zvana atskanēja soļi. Viņu ilgi pētīja caur "actiņu". Beidzot durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja resns kaukāzietis vienās apakšbiksēs.

-     Ienāc, skaistule, būsi ciemiņš! viņš teica, kaut ko gremodams un ar nekaunīgi vērtējošu skatienu pētīdams Svētu no galvas līdz kājām.

-    Kur saimniece? nepārkāpusi slieksni, Svēta drūmi jautāja.

-    Nezinu. Es te dzīvo!

-     Sen?

-     Un kas tu tāda? rotaļīgais smaids bija pazudis no viņa apaļā ģīmja. „

-     Šis ir mans dzīvoklis, Svēta laipni paskaidroja, es te esmu pierakstīta, un te dzīvo mana māte. Kur viņa ir?

-    Kāda māte? Niko nizin! Es nopirka dzīvokli!

Kārdinājums maukt pa trekno, bārdu apaugušo mūli bija milzīgs,

bet Svēta, protams, savaldījās. Varētu jau izmest tagad to kaukāzieti, bet ko pēc tam? Skaidrs, ka dzīvoklis ir pirkts nelikumīgi. Visdrīzāk, ka māte ir nodzērusi prātu pavisam, parakstījusi kaut kādiem blēžiem ģenerālpilnvaru, un tie kaut kā pamanījušies atrisināt jautājumu par šeit pierakstīto, bet nezin kur pazudušo meitu.

Principā jau varēja iet pa likumīgo ceļu, vērsties milicijā. Situācija bija tik skaidra, ka nekādi jautājumi pat nevarēja rasties. Nekādi, izņemot vienu: kur gan Svēta bija pazudusi šos divus gadus? Un tieši šī vienīgā jautājuma dēļ nedrīkstēja iet likumīgo ceļu.

Svēta nolēma vispirms sameklēt māti. Izrādījās, tas nav sarežģīti: māte bija apmetusies Biruļovā pie sava senā drauģeļa pudeles brāļa Timoškas, kur tad nu abi kopā bija neglābjami nodzērušies līdz kliņķim.

Sākumā viņa Svētu pat nepazina, skatījās duļķainām, neko nesaprotošām acīm, kaut ko nesakarīgu murmināja, bet pazinusi krita alkoholiķa histērijā, metās virsū ar dūrēm.

Tā arī neko nenoskaidrojusi, Svēta izgāja no Timoškas smirdošās alas, apsēdās uz soliņa un aizsmēķēja. Cik daudz spēka un nervu viņa bija šķiedusi, velkot māti ar varu ārā no žūpošanas! Pirms diviem gadiem, aizejot uz Kuncevas skolu, viņa gandrīz jau bija uzvarējusi. Narkologs entuziasts, pie kura māte pēc mokošas pierunāšanas piekrita iziet ārstēšanas kursu, kaismīgi apgalvoja, ka viņa jaunajai metodei esot simtprocentīga garantija.

Toreiz viņa mātei bija teikusi, ka atradusi labu darbu ārzemēs un aizbrauc uz diviem gadiem. Māte zvērēja, ka uz Svētas atgriešanos viss būs pārgājis, pamanījās atkal iekārtoties par pārdevēju universālveikalā, no kura pirms gada tika patriekta par dzeršanu. Svēta aizbrauca ar mazliet vieglāku sirdi.

Tagad viņa jutās vainīga, kaut arī bija skaidrs: velkot ārā cilvēku no šī zaņķa, var sagandēt visu savu dzīvi. Tam nav nekādas jēgas, it sevišķi, ja dzer sieviete.

Protams, dzīvokli viņa atgūs un pamēģinās vēlreiz glābt māti, bet tagad vajadzētu kaut kur pārnakšņot. Nebija kur iet, un Svēta nolēma piezvanīt Andrejam Ivanovičam.

-Tas ir prātīgi, ka tu negāji uz miliciju,-viņš teica, uzklausījis Svētu, brauc šurp, gan kaut ko izdomāsim, un viņš nodiktēja savu mājas adresi.

Pēc divām stundām nerunīgs šoferis aizveda Svētu uz klusu vasarnīcu ciematu Piemaskavā, kur mazā namiņā ar vannu un telefonu viņa vientuļi pavadīja vairākas dienas. Svēta tā arī neuzzināja, kam pieder vasarnīca, Andrejs Ivanovičs neko neteica, bet jautāt negribējās. Viņš tikai atvadoties teica:

-    Atpūties un ne par ko nedomā. Mēs tiksim galā ar tavām problēmām. Kad ķersies pie darba, tev jābūt mierīgai, tagad atpūties.

Pēc nedēļas kaukāzietis dzīvokli bija atbrīvojis, bet ar rajona milicijas nodaļas pasu daļas darbinieci un pāris namu pārvaldes darbiniekiem nodarbojās izmeklētājs, savukārt Svētas māte bija ievietota labā klīnikā, kur alkoholiķus ārstēja ar saudzīgām, bet efektīvām metodēm. Svētu izbrīnēja tikai viena lieta: dzīvokļu blēžu tiesas procesā viņai nebija jāpiedalās ne kā cietušajai, nedz arī kā lieciniecei.

Drīz vien bija jāsāk strādā, un viņa vispār pārstāja par kaut ko brīnīties.

* * *

Ar tiešo izsekošanu Svētai reti kad nācās nodarboties, kaut gan Andrejs Ivanovičs teica viņa esot gluži kā radīta tam. Arī šoreiz, uzdodot izsekot Amāliju Petrovnu Zotovu, viņš nopūtās:

-    Es te izniekoju savus labākos spēkus viena stulba sievišķa dēļ. Bet ko lai dara? No viņas sākas ķēdīte, svarīga ir nevis viņa pati, bet tie, ar ko viņa tiekas.

Pirmais Zotovas sarunu biedrs parādījās agrā pievakarē gruzīnu krodziņā.

Svēta mašīnā žigli pārģērbās svīteri un džinsus nomainīja pret īsu, šauru melnu kleitiņu, nedaudz uzkrāsojās un kopā ar savu plecīgo pavadoni iegāja restorānā. Viņas šodienas pavadonis mazrunīgais Kostiks novilka ādas jaku, ietērpās žaketē, uzstutēja uz deguna apajas brilles ar parastiem stikliem un mirklī pārtapa par jaunu, inteliģentu biznesmeni. Kopā sanāca parasts, visai

simpātisks pārītis: jauns biznesmenis ar savu garkājaino dāmu.

* * *

Šis nebija pārlieku populārs krodziņš, apmeklētāju bija maz. Uz galdiņiem dega sveces.

-    Kāpēc tu, Mitja, esi tik uzvilkts? Atslābinies! Šodien mēs neko par darbu nerunāsim. Amālija Petrovna piesardzīgi noglauda Kuročkina vaigu.

Viņi sēdēja viens otram pretī pie apaļa galdiņa. Vidū trīsuļoja sveces liesmiņa, šaudījās dīvainas ēnas, un Amālijas Petrovnas seja nemitīgi mainījās: te šķita, ka tā ir jaunā, skaistā studiju laika mīļotās meitenes Līseja, te pārtapa vecā, neglītā un ledaini stingā.

Kuročkins knibinājās pa šķīvi ar dakšiņu un klusēja.

-    Mitjuša, saki taču vismaz kaut ko. Tu man šodien nemaz nepatīc.

-    Vai zini, Amālij, es esmu piekusis, Dmitrijs Zaharovičs nomurmināja, acis nepacēlis.

-    Es arī esmu nogurusi. Tāpēc jau mēs tagad kopā atpūšamies. Šīs bija grūtas dienas, bet nu viss ir kārtībā. Ja tu man palīdzēsi, un mēs nākošā vai pāris mēnešu laikā savāksim pietiekami daudz izejvielas, varēsim uz kādu nedēļu aizlaisties uz siltām zemēm uz Ēģipti vai Taizemi. Kā tev tas patiktu?

Kuročkins izbrīnīti viņu uzlūkoja:

-    Tu gribi braukt atpūsties kopā ar mani?

-   Kāpēc gan ne? Man ir apnicis būt vienai. Tu esi atraitnis, es vientuļa, kāpēc gan lai mēs vecumdienās nevarētu atļauties mazas kopīgas izpriecas?

-     Bet mums ir nedaudz… Kuročkins ieklepojās, mazliet citādākas attiecības…

-     Un kāpēc gan tu atkal nevarētu saukt mani par Lī? Tas taču biji tu, kurš man izdomāja tik brīnišķīgu vārdu.

Viesmīlis atnesa silto ēdienu. Nogaidījis, kamēr viņš aiziet, Kuročkins klusu izdvesa:

-    Es gribēju tev pajautāt, vai tai sievietei, kuru es aizsūtīju… kā viņu? Viņai iztaisīja mākslīgās dzemdības?

-    Kurai sievietei?

-    Viņas uzvārds ir Poļanska.

-    Poļanska? Tu viņu atsūtīji? Ak, jā… Protams. Liels paldies

tev!

-    Un kur viņa ir tagad?

-     Kur? Es nezinu, droši vien vēl turpat, mūsu slimnīcā. Kāpēc tu jautā?

-    Nu, saproti, šis taču bija pirmais gadījums, kad tieši tā… Bet kāda dzimuma bērns bija?

-    Ak, Mitjuša, es neatceros! Kāda starpība?

-    Bet tu taču pati pieņēmi?

-    Jā, protams! Kurš gan cits. Kāda tev starpība? Liekas, ka puika. Neatceros.

Kuročkins beidzot saņēmās paskatīties viņai tieši acīs. Taču viņas skatiens it kā slīdēja līdzi trīcošajai sveces liesmai.

-    Amālij, pasaki man godīgi…

-     Lī, Zotova maigi izlaboja, es taču lūdzu, lai tu reizēm sauc mani par Lī.

-     Labi. Ja reiz mums šodien nav darba sarunas, tad pasaki man, Lī, godīgi vai tevi nemāc bailes?

-    Nu, Mitja, tu šodien tiešām neesi pats savā ādā, Zotova iesmējās. No kā jābaidās? Tu taču zini, ka mēs visu darām likumīgi.

-    Nē. Te nav runa par likumu. Nejau par likumu. Mēs abi jau esam veci. Drīz nāksies atbildēt. Ne šeit, bet tur.

-    Ak, Mitjuša, Zotova koķeti piedraudēja ar pirkstiņu, tu nedrīksti vairāk dzert. Būtu labāk kaut ko apēdis. Skaties, cik gards, un viņa pielika Kuročkinam pie lūpām uz dakšiņas uzdurtu šašlika gabaliņu. Viņš paklausīgi kā bērns paņēma gaļu mutē un sāka košļāt.

-    Redzi nu, cik prātīgs, Zotova uzslavēja, ir taču garšīgs? Bet jāatbild, Mitja, mums neviena priekšā nebūs. Tur, viņa daudznozīmīgi paskatījās uz augšu, tur nekā nav. Tu jau zini, ka es esmu ateiste.

-    Bet es, lūk, neesmu, Kuročkins atzinās. Jo vecāks kļūstu, jo vairāk mani māc bailes.

Viņš ielēja no karafītes sev pilnu glāzīti konjaka, vienā rāvienā izmeta un turpināja:

-    Labi. Tu esi ateiste. Bet vai tev vismaz žēl ir kādreiz?

-     Kā žēl?

-    Pati zini sieviešu, bērniņu.

-    Tu tik tiešām nedrīksti dzert, Mitja! Zotova atgāzās pret krēsla atzveltni un ar ledainu skatienu nomērīja savu galdabiedru. Es to sapratu jau institūta laikā. Tu uzreiz sāc pinkšķēt un slīksti pats savos puņķos.

-     Kāpēc tu, Amālij, man melo? Kuročkina skatiens bija skaidrs. Jeļena Nikolajevna Poļanska tajā naktī no jums aizbēga. Viņa izglāba savu bērnu. Un man, vecajam idiotam, tādēļ būs mirstot mierīgāks prāts.

-    Kā tu to zini? Zotova skarbi noprasīja.

-    Tā, lūk, mana dārgā Lī, vairs nav tava darīšana, Kuročkins triumfējoši pasmaidīja.

-    Viņa atnāca pie tevis? Tu runāji ar viņu? Ko tu viņai teici?

Kuročkins piecēlās, izvilka kabatas portfeli un nevērīgi nometa uz galda divas simttūkstošu naudaszīmes.

-    Tas tev par vakariņām. Pietiks? Vairāk par divsimt tūkstošiem es neesmu noēdis un nodzēris? Nekad vairs man nezvani! Un viņš devās uz durvju pusi.

-    Dmitrij! Zotova mazliet pacēla balsi. Dmitrij Zaharovič! Nāciet atpaka)!

Bet viņš neatskatījies izgāja laukā. Svēta un Kostiks ar skatienu pavadīja večuku un pēc tam pamanīja, kā Zotova žigli savāca naudu un paslēpa somiņā.

-    Man steidzami vajag jūs satikt.

Amālijas Petrovnas balss bija mierīga, bet Veiss juta, ka atkal kaut kas ir atgadījies.

Telefona aparāts atradās pie tualetēm. Slaida blondīne, kura sēdēja pie blakusgaldiņa, iznāca no dāmu istabas un nostājās blakus. Viņa ilgi, ilgi rakājās pa savu somiņu, liekas, meklēja žetonu. Zotova viņai nepievērsa nekādu uzmanību.

-    No kurienes jūs zvanat? Veiss jautāja.

-    Jūs zināt mazo gruzīnu restorāniņu?

-    Zinu. Būšu pēc kādām divdesmit minūtēm. Gaidiet!

Viesmīlis nemaz nebrīnījās, kad inteliģentā, bārdainā večuka

vietā pie pavecās dāmas galdiņa ieraudzīja sirmu piecdesmitgadīgu skaistuli.

Zotova sīki atstāstīja sarunu ar Kuročkinu, un Veiss kļuva domīgs.

-    To sievieti vajag kaut kā apstādināt, viņa neliksies mierā, Zotova aizsmēķēja. Viņas dēļ mēs jau trīs esam pazaudējuši, tagad pazaudējām ceturto manu labāko piegādātāju.

Veiss klusēja.

Jaunais biznesmenis pie blakusgaldiņa izvilka mobilo telefonu un padeva savai dāmai, kura piezvanīja kādam un sāka klusu un ātri runāt. Ja Zotova būtu uzmanīgāka, viņai tagad nāktos brīnīties, kāpēc blondīne tik cītīgi meklēja somiņā žetonu un dīdījās pie automāta, ja viņas draugam kabatā ir mobilais. Bet Amālija Petrovna, iegrimusi savās problēmās, neko ap sevi nemanīja.

Pēc piecdesmit minūtēm pie restorāna pieripoja jauns ķiršukrāsas moskvičs. Ne šoferis, ne abi pasažieri ārā nekāpa.

Kad Zotova palūdza rēķinu, Svetlana un viņas pavadonis jau bija norēķinājušies. Nošņurkušais žigulītis sekoja Amālijas Petrovnas sudrabainajai toijotai. Bet vēl pēc pusstundas paēdušais Veiss izgāja no restorāna, un pa pēdām viņa "BMW" klusītēm

slīdēja ķiršukrāsas moskvičs ar diviem pasažieriem.

* * *

Pa ceļam uz māju Veiss domāja par Jeļenu Nikolajevnu Poļansku. Neskatoties uz visu, šī sieviete viņā bija radījusi simpātijas un cieņu. Tomēr Zotovai taisnība. Viņa jānovāc. Kuročkins arī. Ar to viss ir vienkārši: vecs, vientuļš cilvēks. Visu var izdarīt tīri un bez pūlēm.

Ar Poļansku ir sarežģītāk. Viņas dēļ ir zaudēti trīs viņa cilvēki, un "ātrā" arī pagalam. Citu "ātro" viņam vairs nedos.

Nāksies klanīties Burvim, kriminālajai autoritātei. Visai nepatīkami…

Viena lieta ir izmantot viņa kanālu, lai nogādātu preparātu sērijas pāri robežai, pie tam ne jau regulāri, bet tā-reizi pa reizei, bet pavisam cita prasīt augstas klases killeri.

Šāds lūgums darīs Burvi domīgu. Bet ko lai dara! Pašam sev godīgi jāatzīstas, ka pats ar saviem spēkiem viņš ar Poļansku galā netiks. Ir vajadzīgs kvalitatīvs nelaimes gadījums, tāds, lai neko nevar uzrakt. Bet to sarīkot var tikai Burvja cilvēks.

Ar smagu sirdi Veiss apturēja mašīnu pie metro stacijas un devās pie telefona automātiem. Nezin kāpēc tajos gadījumos, kad bija jāzvana uz ekstremālām situācijām paredzēto numuru, nedrīkstēja izmantot mobilo telefonu mašīnā. Tieši tādā situācijā Veiss pašlaik bija, un tieši to numuru iegaumēja neizskatīgs puisis īsā džinsu jaciņā, kurš izkāpa no ķiršukrāsas moskviča un, kamēr Veiss runāja, mīņājās pie telefoniem, no rokas rokā mētājot žetonu.

Svēta mazliet nobrīnījās, kad pēc ziņojuma no restorāna Andrejs Ivanovičs viņus ar Kostju atstāja pie Zotovas, bet sirmajam skaistulim piekāra citu "asti".

To, ka skaistulis pašlaik ir galvenā figūra, Svēta saprata uzreiz. Un atkal nobrīnījās: kaut kā nesolīdi strādā. Vispār viņa sajuta, ka uzsāktā lieta ir visai nopietna, tāpēc pagaidām centās atturēties no patstāvīgiem pieņēmumiem un secinājumiem.

Ar sīkāku pārskatu pie Andreja Ivanoviča viņa ieradās dziļā naktī, kad Ļesnogorskas postenī viņus beidzot nomainīja. Atbraukušai grupai bija likts dežurēt ne vairs pie Zotovas mājas, bet pie slimnīcas.

Noklausījies Svētas ziņojumu, Andrejs Ivanovičs ielēja vēl tēju un domīgi noteica:

Es zināju, ka mums ir konkurenti neiegāji, bet nekā nevarēju viņus uztaustīt. Bail bija arī iztramdīt. Tu jau zini, kāds ir mans princips: sūds pats uzpeld.

Tā arī notika. Ne saukts, ne gaidīts pēkšņi pie manis ieradās mans bijušais students un izlika kā uz delnas pilnīgi visu par viņiem. Noskaidrojās, ka konkurenti strādā rupji un bezkaunīgi: grābj ciet sievietes gandriz vai uz ielas, iemidzina. Ja jau viņi iziet uz tādām lietām, tātad trūkst izejmateriāla. Secinājums preparātu viņi tirgo pilnā sparā un, kas ir visnepatīkamākais, izved to arī uz ārzemēm.

Cilvēku viņiem nav daudz, organizācija vāja. Tas mūsu uzdevumu gan atvieglo, gan sarežģī. Kā teicis mans iemījotais varonis Millers: "Neprofesionāla loģiku saprast nav iespējams."

Taču nupat spēlē iesaistās profesionāļi. Veiss tā sauc to smukulīti, zvanīja uz ekstremālo situāciju numuru Burvim. Viņš grib nolīgt kādu no Burvja killeriem. Zini, kāpēc? Lai novāktu vienu pašu neapbruņotu grūtnieci, kurai pietika drosmes izmukt no viņiem. Šie dzenas viņai pakaļ kopš ceturtdienas un jau ir zaudējuši trīs savus puišus.

Man šī sieviete ir vajadzīga divu iemeslu dēļ. Pirmkārt trešdien viņa izlido uz Ņujorku. Ja viņi to nenovāks šeit, tad mēģinās izdarīt tur, iedarbinot turienes sakarus. Lai izsūtītu līdzi viņai savu cilvēku, tur šiem spēka par maz, bet Burvja killeri sūtīšanai uz turieni gluži vienkārši nedos. Tātad tur sievieti medīs viņu pircēji, kuri mani sevišķi interesē.

Otrais. Es negribu, ka kaut reizi kāds šo preparātu dabū gatavu šādā veidā par tādu cenu. Ja sieviete tiks nogalināta un visa šī lieta uzpeldēs, tas var nopietni sapostīt mūsu reputāciju. Zināmu apstākļu sakritības rezultātā viņas bojāeja var pārtapt nevis par sīku akmentiņu, bet par bruģakmeni, kas ielido mūsu dārziņā.

Šo sievieti sauc Jcļena Nikolajevna Poļanska. Te ir viņas fotogrāfija, te būs to cilvēku fotogrāfijas, kuri tuvākajā laikā varētu ar viņu kontaktēties, bet nav viņai bīstami.

Uz žurnālu galdiņa Svētas priekšā bija trīs portreti: Ļenas, Gošas Gaļicina un Sergeja Krotova.

-    Pašlaik Jeļcna Nikolajevna dzīvo pie savas krustmātes. Te būs adrese. Pēc tam tu lidosi kopā ar viņu uz Ņujorku. Lidosi viena, tur tevi sagaidīs, bet par to vēlāk.

-    Vai es drīkstu iziet ar viņu tiešā kontaktā? Svēta jautāja.

-     Nepieciešamības gadījumā jā. Galējas nepieciešamības gadījumā. Un neaizmirsti, lūdzu, ka viņai ir divdesmit sestā grūtniecības nedēļa. Sargā ne tikai viņas dzīvību, bet aiī nervus.

-    Bet spontānais nevar no pārdzīvojumiem gadīties?

-     Tādā laikā tas vairs nav spontānais, bet priekšlaicīgas dzemdības. Nebaidies, negadīsies! Nav spēcīgāka un izturīgāka organisma par sievieti stāvoklī. Tas tikai tā ir pieņemts, ka visādas nepatikšanas notiek stresa dēļ. Patiesībā grūtniecība izput organisma patoloģiju dēļ. Mātes stresu dēļ dzimst raudulīgi bērni. To es tev saku kā cilvēks ar augstāko medicīnisko izglītību.

-    Es sapratu, Andrej Ivanovič, Svēta pasmaidīja. Vai man tūlīt braukt uz Šmita ielu vai drīkstu pagulēt?

-   Protams, pagūli. Šmita ielā pašlaik ir postenis. Es zinu, cik tu esi nogurusi.

Pavadot Svētu līdz durvīm, viņš teica:

-   Par laimi, viņi nevar Poļansku tāpat vien nošaut. Viņa jau ir sataisījusi pietiekami lielu troksni, lai slepkavība nepaliktu neievērota. Tas vienkāršo tavu uzdevumu. Bet no otras puses nelaimes gadījumu organizēšanai Burvim ir tikai augstas klases killeri. Tiesa, tādu killeri Burvis Veisam var arīneiedot. Lai ieriebtu.

13. nodaļa

%

No rīta, atklājusi, ka Zojas Heinrihovnas nav mājās un gulta ir saklāta, Ļena nemaz nebrīnījās. Krustmāmiņa agri gāja gulēt un agri cēlās, lai steigšus nodotos savai vētrainajai sabiedriskajai darbībai. Izstaidzinājusi Piņu, Ļena līdz kādiem pieciem nosēdēja pie Džozefīnes Vordstāras stāsta tulkojuma. Ap pussešiem viņa sāka mazliet nervozēt. Tiesa, nevaldāmā Zoja Heinrihovna bieži vien nozuda uz visu dienu.

Ap desmitiem vakarā Ļenai kļuva pavisam neomulīgi. Varbūt krustmāte izlēmusi apciemot kādu savu draudzeni, bet tādā gadījumā viņa noteikti būtu piezvanījusi. Viņa taču zina, ka Ļena uztrauksies. Sameklējusi krustmātes telefonu grāmatiņu, Ļena apzvanīja un izprašņāja visas kopš bērnības pazīstamās Zojas Heinrihovnas draudzenes.

Neviena no večiņām krustmāti nebija redzējusi ne šodien, ne vakar. Vēl trakāk izrādās, šodien noticis kāds svarīgs komunistu mītiņš, kurā Zojai Heinrihovnai vajadzējis teikt runu. Taču viņa tur nav ieradusies.

Pa to laiku Pina bija sācis smilkstēt un riet. Viņš prasījās ārā, un viņam bija taisnība: Zoja Heinrihovna vienmēr šajā laikā no pusdesmitiem līdz desmitiem, pirms gulētiešanas gāja ar viņu pastaigāties. Priekšnamā aiz drēbju pakaramā Ļena pamanīja krustmātes zābakus. Viņa atcerējās, ka aizvakar vakarā tie stāvēja tajā pašā vietā tīri un nospodrināti tā, ka spīd. Tagad tie bija tikpat sausi un tīri.

Zojai Heinrihovnai katrai sezonai bija tikai viens apavu pāris, iegādāties kaut ko vairāk viņa uzskatīja par pārmērību. Tātad kopš aizvakardienas vakara viņa no mājas nav izgājusi. Jā, tieši tā iznāk. Sienas skapī Ļena atrada krustmātes silto mēteli.

Pagalmā pastaigājās vairāki suņu īpašnieki, un Ļena katru no tiem izprašņāja, vai pēdējo divu dienu laikā pie mājas nav manīta "ātrā palīdzība", un visiem stāstīja, kāds izskatās nolādētais mikriņš.

Izrādījās, "ātro" neviens nav redzējis, bet arī tas vēl neko nenozīmēja. Pirmkārt, kāpņu telpai ir divas izejas, viena uz pagalmu, otra uz ieliņu, kas iet paralēli Šmita ielai. "Viņi" varēja atstāt mašīnu arī šķērsielā. Otrkārt, vakar Ļena pati bija redzējusi "mikrobu" caur gastronoma logu. Tikai bija mēģinājusi sev iestāstīt, ka tā ir kāda cita "ātrā"…

Žigli atgriezusies dzīvoklī un aizslēgusi visu, kas vien slēdzams, Ļena piezvanīja Krotovam. Viņš bija mājās.

-    Sergej Sergejevič, ir pazudusi mana krustmāte. Man šķiet, ka te ir bijuši viņi. Es nezinu, ko iesākt. Man ir ļoti bail.

-    Es tūlīt atbraukšu. Sakiet, kāds ir dzīvokļa numurs.

* * *

Vēl vakar vakarā, pārskatot pilsētas negadījumu kopsavilkumu, Krotovs uzzināja par avāriju uz Dmitrovas šosejas, uzzināja, kāds ir "ātrās" numurs, kā arī to, ka bijuši četri līķi trīs jauni vīrieši un viena sieviete ap gadiem sešdesmit-sešdesmit pieciem.

Mašīna piederēja komercstruktūrai "Medserviss". Līķi bija stipri apdeguši, tomēr trīs vīriešu personības tika noskaidrotas. Visi trīs tiešām skaitījās "Medservisa" darbinieki: viens šoferis, divi sanitāri. Sieviete pagaidām nebija identificēta. To bija grūti izdarīt, jo viņa bija apdegusi vairāk nekā pārējie.

Cenzdamies nedomāt par to, ka šī nezināmā varētu izrādīties Ļena Poļanska, bet vecums sākotnējā apskatē noteikts nepareizi, Krotovs brauca uz morgu.

Reti kurš atviegloti uzelpotu, apskatot apdegušu līķi, taču Krotovs uzelpoja. Tiesu mediķis apstiprināja, ka bojā gājušās vecums ir noteikts pareizi, ka nav un nevar būt nekādas grūtniecības, bet nāve iestājusies stundu pirms sprādziena miokarda infarkta dēļ. Nekādas vardarbības pēdas nav atrastas, taču līķa stāvoklis neļauj to precizēt.

Nebija atbildes uz trim jautājumiem: kā "ātrās palīdzības" mašīnā, kas nekad nebrauca uz steidzamajiem izsaukumiem un kurā nebija neviena cilvēka kaut vai ar vidējo medicīnisko izglītību, nokļuva ar infarktu mirusi sieviete; kā šī mašīna gadījās aiz Loka ceļa uz Dmitrovas šosejas, un, beidzot, kāpēc mašīnas numurs ir tas pats, kuru nosauca Ļena Poļanska?

Krotovs bija nolēmis pirmdien doties uz "Medservisu" un dabūt atbildes kaut vai uz pirmajiem diviem jautājumiem.

Kad Ļena sestdienas vakarā piezvanīja, viņš pēkšņi atskārta, ka priecājas par iespēju satikt Ļenu, kaut arī iemesls ir tik briesmīgs.

Pie Ļenas mājas Krotovs piebrauca ap vienpadsmitiem. Apskatīja pagalmu. Viss bija mierīgi, tumsā melnēja šūpoles un spēļu laukuma kāpnītes, cieši blakus saspiedušās rāmi snauda mašīnas.

Drošs paliek drošs viņš nolēma kāpt augšā kājām, lai pārbaudītu kāpņu telpu. Starp piekto un sesto stāvu uz palodzes sēdēja, smēķēja un pusbalsī sarunājās divi puiši. Sadzirdējuši soļus, viņi apklusa. Viens nolēca no palodzes un, pārliecies pār margām, pajautāja, cik pulkstenis.

-    Piedodiet, ko jūs šeit darāt? Krotovs painteresējās.

-    Tāpat vien, puisis paraustīja plecus, tērgājam, mazliet iedzeram.

"Manā trepju telpā arī pa naktīm nīkuļo puikas, tērgā un mazliet iedzer," viņš sprieda, "šitie tādi paši zīdaiņi izskatās. Kaut gan ko var zināt?"

-    Būtu nu labāk izklīduši pa mājām, puiši. Ir jau vēls.

-     Nemaz jau nu tik vēls nav, ierunājās sēdošais. Mums beidzās cigaretes. Ja jūs uzcienātu, mēs vēl uzpīpēsim, brītiņu pasēdēsim un tad iesim.

Pirmais nokāpa dažus pakāpienus zemāk. Krotovs izņēma cigarešu paciņu un sniedza puisim.

-    Lai nu tā būtu. Cienājieties!

-     Vai, jums jau tikai divas ir palikušas! Pēdējās pat zaglis neņem! Puisis smaidīja un skatījās Krotovam sejā.

"Nav gan nekāds zīdainis," Krotovs nosprieda, "kādi divdesmit gadi, ja ne vairāk."

Puisis uzkāpa augšā un atkal apsēdās uz palodzes. Tagad viņam šaubu nebija, ka cilvēks, kurš ieradies pie apsargājamā objekta, nav tam bīstams. Tas ir fotogrāfijā redzētais cilvēks ar segvārdu Krots.

Ļena atvēra durvis. Viņai bija saraudātas acis. Krotovs kaut kā oficiāli un neveikli paspieda viņas roku.

-     Paldies, Sergej Sergejevič, ka atbraucāt. Piedodiet man, es jūs droši vien izrāvu no ģimenes loka.

-    Man nav ģimenes, un jūs mani ne no kā neesat atrāvusi. Jūs rīkojāties ļoti pareizi, ka piezvanījāt.

-    Varbūt jūs esat izsalcis? Ļena pēkšņi iejautājās.

-     Paldies, Jeļena Nikolajevna, ēst es negribu, bet tēju gan labprāt iedzertu.

Abi iegāja virtuvē. Krotovs nogaidīja, kamēr Ļena ielēja tējkannā ūdeni, uzlika to uz uguns, apsēdās, un tikai tad uzdeva viņai jautājumu.

-    Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu krustmāti?

-    Vakar es atgriezos mājās vēlu. Zojastantes istabā bija tumšs, un es domāju, ka viņa guļ. Tagad es zinu, ka viņas vairs tur nebija. Pēdējo reizi es viņu redzēju vakar no rīta.

-    Kāpēc jums liekas, ka viņas nebija jau vakarā?

Ļena paskaidroja un pat parādīja tantes zābakus un mēteli.

-     Pastāstiet, sīkāk, ko jūs darījāt vakar no rīta, Krotovs palūdza.

Ļena atcerējās visu pa minūtēm un stāstot centās neko neizlaist.

-    Kā uzvedās suns, kad jūs ienācāt dzīvoklī?

-     Jā, tas ir vienīgais, par ko es aizmirsu izstāstīt! Ļena apķērās. Pina uzvedās ļoti savādi: smilkstēja, gaudoja un kā pārbiedēts skraidīja pa dzīvokli. Pēc tam es aizbraucu uz darbu, un, kad vēlu vakarā atgriezos, viņš bija mierīgs, bet tāds kā sanīcis…

-   Jeļena Nikolajevna, kāpēc jūs vakar atgriezāties tik vēlu?Krotovs pajautāja un tūlīt pat juta, ka nosarkst.

"Tu esi galīgi nojūdzies," viņš nodomāja, "tev jādomā par lietu, bet tu slīgsti greizsirdībā un baidies, ka viņa tūlīt pateiks: biju kopā ar tuvu cilvēku…"

Ļena klusējot nolika Krotovam priekšā trīs kasetes un divkārt salocītu papīra lapu. Viņš atlocīja papīru, un viņa uzacis izbrīnā pacēlās.

-    Tas ir sveiciens no Ļesnogorskas, Ļena mierīgi paskaidroja. Es to atradu savā dzīvoklī uz rakstāmgalda. Vēl ceturtdien, bēgot no mājām, es zem katra paklājiņa iekšējā un ārējā paliku pa joda ampulai. Abas bija saplīsušas. Traipi bija apžuvuši, bet smaka palikusi.

Krotovs nosprieda, ka uz Ļenas māju noteikti vajadzēs aizsūtīt operatīvo grupu. Viņš nolika malā kasetes un pajautāja:

-    Cik veca ir jūsu krustmāte?

-    Sešdesmit astoņi gadi.

-    Kā viņa izskatās?

-    Es varu parādīt fotogrāfijas, Ļena paraustīja plecus, tiesa gan, visjaunākās ir taisītas pirms gadiem desmit.

-   Pagaidām fotogrāfijas nevajag, vienkārši pastāstiet, kā viņa izskatās maza vai liela?

-    Gara, metrs septiņdesmit pieci. Diezgan paresna. īsi, pavisam sirmi mati, acis gaiši brūnas, gandrīz zaļganas… "Nav vairs ne matu, ne acu," Krotovs bēdīgi nodomāja un teica:

-    Jeļena Nikolajevna, "Atrās palīdzības" mašīna ar numuru MJ 7440 vakar ietriecās benzīna vedējā uz Dmitrovas šosejas. Visi, kas tajā atradās, ir gājuši bojā. Bez trim vīriešiem tur bija arī sešdesmit līdz sešdesmit piecus gadus veca, apmēram metru septiņdesmit gara, pilnīga auguma sieviete. Viņa bija mirusi no infarkta apmēram stundu pirms katastrofas.

-    Man droši vien nāksies identificēt Zojastanti? Ļena klusiņām jautāja.

Krotovs nobijās viņa pēkšņi bija kļuvusi šausmīgi bāla, pat lūpas baltas. Taču balss bija mierīga.

-    Nē. To jūs nemaz nevarētu. Sprādziens bijis spēcīgs, viss momentā uzliesmojis… Tiesu mediķi noteiks personību pēc fotogrāfijas, tas gan prasīs laiku, viņš uzmanīgi noglāstīja Ļenas roku. Jeļena Nikolajevna, te var būt arī nejauša sagadīšanās. Pagaidām nekas nav skaidrs.

Krotovs juta, cik viņai pašlaik smagi, un nodomāja: "Labāk būtu, ja sāktu raudāt, kļūtu vieglāk."

Ļena neraudāja, bet rāmā balsī teica: Nē, Sergej Sergejevič, viss ir skaidrs. Viņi atbrauca šurp piektdien no rīta un ienāca dzīvoklī. Krustmāte gaidīja nesējus, jo gribēja pārdot bufeti, tāpēc no sākuma pat nebrīnījās par viņu ierašanos. Viņi sāka prašņāt, kur esmu es, bet tante neteica. Viņi mēģināja piespiest. Aiz šausmām viņai bija infarkts, cik tad tur vajag viņas gados! Viņi nobijās un aizveda… līķi līdzi. Kā jūs teicāt, uz kuras šosejas notika katastrofa?

-    Uz Dmitrovas.

-    Nu, re. Viņi brauca uz Dolgoprudenskas kapsētu. Jūs taču zināt, kā bandīti slēpj nogalinātos?

Uz Ļenu bija grūti skatīties. Krotovs nožēloja, ka stāstījis par katastrofu. Bet, ja viņai taisnība, un šķita, tieši tā arī viss noticis, tad viņai tik un tā nāktos uzzināt par krustmātes nāvi.

-    Jeļena Nikolajevna, vai bez tantes jums ir vēl kāds radinieks? viņš jautāja, saņēmis rokās abas viņas plaukstas. Pirksti bija ledusauksti.

-          Nav neviena. Mamma nokrita no klints Elbrusā, kad man bija divi gadi, tētis pirms trim gadiem nomira ar vēzi. Tante Zoja man bija vienīgā.

Krotovs aizdedza gāzi zem atdzisušās tējkannas un ielika pirmo kaseti Ļenas mazajā diktofonā.

-   Jeļena Nikolajevna, varbūt pamēģiniet iemigt? viņš maigi apvaicājās, vēl neieslēdzis aparatūru.

Ļena noliedzoši papurināja galvu.

-    Nē, Sergej Sergejcvič, es labāk pasēdēšu kopā ar jums.

Kamēr viņi klausījās sarunu ar Vaļu Ščerbakovu, tējkannā

uzvārījās ūdens. Krotovs klusējot piecēlās, paņēma no bufetes divas krūzītes un salēja tēju.

-   Varbūt jūs gribat smēķēt? Es varu pavērt logu, Ļena teica čukstus, lai nepārtrauktu balsi kasetē.

Smēķēt tiešām gribējās. Žaketes kabatā bija neaizsākta "Chesterfield" paciņa. Krotovs piegāja pie atvērtā loga un ar baudu ievilka dūmu.

Saruna ar Vaļu beidzās. Ļena pati nomainīja kasetes. Ieskanējās daktera Kuročkina balss. Sākumā Krotovs klausījās mierīgi, bet pēc dažām minūtēm spēji nospieda "stop" pogu.

-    Kur Goša Gaļicins dabūja pistoli? viņš satraukti jautāja.

-   Tā ir gāzes, Ļena vārgi pasmaidīja, turklāt nav pielādēta.

Nedaudz nomierinājies, Krotovs turpināja klausīties.

Rīt no rīta jābrauc pie Kuročkina, viņš nosprieda. Šo kaseti, protams, nevienam nedrīkst rādīt. Taču zaudēt šīs liecības arī nedrīkst nekādā ziņā. Jāpanāk, lai dakteris atkārto kaut daļu no teiktā vēlreiz, jāsastāda protokols un viss kārtīgi jānoformē.

Cerības uz vecā vīra otrreizēju atklātību gan ir mazas, bet palaist garām šādu iespēju Krotovs negribēja.

Kasetes beidzās. Bija dziļa nakts.

-    Jeļena Nikolajevna, jums tomēr vajadzētu pagulēt, Krotovs vēlreiz atgādināja.

-     Es tagad tik un tā nevarēšu aizmigt. Labāk vēl mazliet parunāsimies.

-    Labi, bet tikai par kaut ko neitrālu un abstraktu, Krotovs pasmaidīja.

-    Esmu ar mieru.

Nezinot, vai šī tēma uzskatāma par neitrālu un ar notikušo nesaistītu, Sergejs uzmanīgi apjautājās:

-    Jūs esat bijusi precējusies?

-     Divas reizes, Ļena pamāja ar galvu, pirmo reizi vēl studiju gados. Mēs nodzīvojām kopā tikai mēnesi, tikko sarakstījāmies un katrs uz savu pusi. Otrreiz bija nopietnāk. Īstenībā ir tā, ka mans otrais vīrs ir arī gaidāmā bērna tēvs, kaut gan mēs izšķīrāmies pirms astoņiem gadiem. Šogad nejauši satikāmies Kanādā aiz Polārā Loka, mazā eskimosu pilsētiņā. Tas bija jūnijs, bet tur sniegs līdz ceļiem un neviena krieva, tikai mēs abi. Notika konference "Sieviete un Ziemeļpols". Sapulcējās, ziniet, plānā galdiņa urbēji no visām zemēm un desmit dienas ar nopietniem ģīmjiem pļāpāja par šo un to. Desmit dienu laikā trīs banketi atklāšana, slēgšana un vēl pa vidu par godu konferences viesiem.

Es kādreiz biju pārtulkojusi divu Kanādas eskimosu rakstnieču stāstus, bet viņš, savukārt sarakstījis grāmatu par mazajām Ziemeļu tautām. Tā nu bijām uzaicināti. Bet viesnīcā sagadījāmies blakus numuros.

Nu, tur mums kaut kāda kvēle uzliesmoja, bet Maskavā, protams, strauji apdzisa. Viņš pat nezina, ka es gaidu bērnu. Viņam ir kārtējā, laikam desmitā ģimene. Tās viņš maina, līdzi

neskaitot. Mēs esam pilnīgi sveši cilvēki.

* * *

Gulēt viņi aizgāja rīta pusē. Ļena saklāja Krotovam vietu tēvoča bijušajā kabinetā uz dīvāna, bet pati devās uz istabu, kurā kopš bērnības gulēja, ja nakšņoja šajā mājā. Tur vecmodīgā klubkrēslā joprojām sēdēja viņas vecās rotaļlietas vienacains plīša mērkaķis un milzīga lupatu lelle ar pliku gumijas galvu.

14. nodaļa

Septiņdesmito gadu sākumā, pēc dienesta atgriezies dzimtajā Tjumeņā, Jurijs Bubencovs uzrakstīja stāstu par armijas ikdienu. Tas izdevās dzīvi apliecinošs. Armija bija attēlota vispriecīgākajos toņos, autors meloja uz nebēdu, aprakstot varonību un karavīru brālību, dzīvesgudros audzinātājus staršinas un romantiski pacilātos jauniesauktos. Stāstā dārdēja brašas karavīru dziesmas, kā spoguļi spīdēja viksētie zābaki un valdīja sterila ideoloģiskā skaidrība.

Bubencovs spoži izturēja radošo konkursu Literatūras institūtā. Stāsts tika publicēts jauniešu literārajā žurnālā un vēlāk iznāca atsevišķā grāmatā.

Bubencovs ieradās iekarot galvaspilsētu. Drīz atklājās, ka iedomīgās un kaprīzās jaunās maskavietes kustin kūst slaidā, plecīgā sibīrieša raupjās vīrišķības priekšā. Protams, nejau visas, bet daudzas.

Pļēgurīgajā Literatūras institūta kopuškā Dobroļubova ielā viņš nenodzīvoja pat gadu, apprecējās ar savu kursa biedreni kāda Rakstnieku savienības sekretāra meitu un pārvācās uz sievastēva vasarnīcu Peredjelkino.

Viņš dabūja Makavas pierakstu un drīz vien kopā ar sievu pārvācās uz lielisku, slavenā sievastēva "izsistu" divistabu dzīvokli rakstnieku kooperatīvajā mājā pie metro stacijas "Aeroport".

Sekretāra meitiņa bija neglīta un raudulīga, mīlēja viņu neprātīgi, un tas bija īpaši kaitinoši. Jurijs uzskatīja, ka pieraksts un dzīvoklis nākuši par pārlieku dārgu maksu, ja tajā pašā laikā kādam citam Maskava tiek par velti, ar iedzimtā tiesībām. Milzīgs aizvainojums par tādu netaisnību viņā ieēdās pamatīgi un uz ilgu laiku.

Ceturtā kursa laikā Bubencovs iestājās partijā, piektajā kļuva par Rakstnieku savienības biedru, bet, saņēmis diplomu, apmainīja divistabu dzīvokli pret trīsistabu un izšķīrās no apnikušās sievas, sadalot dzīvojamo platību sev ļoti izdevīgā variantā.

Tad sākās sievu un mīļāko kaleidoskops. Dažām piedzima bērni. Viņš uzskatīja, ka tas notiek tikai ar vienu mērķi lai noturētu tādu dārgumu kā viņš. Zīdaiņus viņš ciest nevarēja, uzskatīja, ka tie tikai traucē dzīvot, auro un pieķēza autiņus. Sievas un bērnus viņš pameta bez žēlastības, it kā atdarot par savu dziļo aizvainojumu Maskavai tā neatdevās viņam par velti, bet piespieda nodzīvot piecus gadus ar resnu, apnicīgu histēriķi.

Tajā pašā laikā viss pārējais veidojās it kā pats no sevis. Garlaicīgos militāri patriotiskos stāstus drukāja labākie žurnāli, cita pēc citas iznāca grāmatas, kā dāsns lietus lija honorāri, kas ļāva dzīvot bez bēdām, turklāt klāt nāca arī rakstnieku specapgāde, radošie nami visos skaistākajos valsts stūrīšos, ērtais, nejaušiem apmeklētājiem slēgtais Literātu nama restorāns ar labiem ēdieniem un mērenām cenām.

Ciniska, bet apburoša apkārtstaiguļa reputācija daiļā dzimuma pārstāvēs tikai uzkurināja interesi par viņa personu, bet vīriešos izraisīja skaudību un cieņu.

Astoņdesmito gadu beigās Bubencovs saprata, ka laiki ir mainījušies un arī pašam jāmainās tiem līdzi. Viņš sāka aprakstīt ne vien varoņu sasniegumus un morālo izaugsmi, bet arī viņu intīmo dzīvi katrā jaunā stāstā aizvien detalizētāk. Bija taču liela pieredze.

Sākoties deviņdesmitajiem, viņš varoņtēmu vispār aizmirsa, rāva vaļā pliku pornogrāfiju, tomēr viņa sacerējumus drukāja aizvien retāk un beidzot vispār nemaz. Tādu gudrinieku bija saradies pārāk daudz, vēl nesen tik izsalkušais Krievijas lasītājs gauži ātri bija atēdies. Par pēdējiem opusiem vairs maksāja tikai kapeikas, nomenklatūras labumu sadales sistēma bija izčibējusi kā pērnais sniegs.

Vajadzēja savā dzīvē kaut ko strauji mainīt, un Bubencovs apjuka. Tad arī uzradās Ivans Golovanovs Bubencova novadnieks, arī no Tjumeņas. Viņi nebija redzējušies ilgus gadus, bet, nejauši sagadījušies pie blakus galdiņiem Literātu nama restorānā, uzreiz pazina viens otru, jo bērnībā bija dzīvojuši vienā mājā un pat draudzējušies.

Vaņa Golovanovs pa gabalu oda pēc naudas, pēc ļoti lielas naudas, un Jurijs pacentās sadraudzēties no jauna.

Drīz noskaidrojās, ka Golovanovs ir kļuvis par īstu kriminālo autoritāti un sen viņu neviens vairs nesauc par Vaņu, bet ar cieņu godā par Burvi.

Burvim patika radošā inteliģence, īpaši vakariņās. Tas ir viņam patika iedzert labā krogā ar kādu aktieri vai rakstnieku. Ja turklāt rakstnieks ir novadnieks un bērnības draugs, tad viņam vienmēr atrodas vieta pie Burvja bagātīgā galda.

Reiz tajā pašā CLN Centrālajā literātu nama restorānā Bubencovs ļoti uzmanīgi ievadīja sarunu par rakstnieka plāno maizes riecienu, par grūtībām ar izdevniecībām un mūžīgo naudas trūkumu.

-    Ko tu man te spraud banānus ausīs? Burvis sāka smieties. Neko nemaksā? Kuram vēl, ja ne rakstniekiem, ir gan senlietas, gan zelts, gan daudz kas cits. Paskaties uz to "mačalku" pie blakus galdiņa! Redzi, kas viņai ausīs un pirkstos? Droši vien kāda rakstnieka sieva!

Neba nu visas dāmas šajā restorānā bija rakstnieku sievas vai rakstnieces, bet šī te ar briljantiem tiešām bija gan ne sieva, bet nesen miruša astoņdesmitgadīga dzejnieka, dziesmu tekstu autora jauniņā atraitne, par kuru Bubencovs tūlīt pastāstīja Burvim.

-   Ļoti interesanta sieviete, Burvis nopietni un domīgi novilka, vai tu gadījumā neesi ar viņu pazīstams?

Bubencovs pamāja. Viņi bija pazīstami, tiesa, tikai sasveicināšanās līmenī un agrāk viņš ne viņas rokām, ne ausīm nekādu uzmanību nebija pievērsis.

Tad jau tu varētu kādreiz aiziet ciemos, nomierināt jauno atraitni, pavērot, vai viņas nelaiķa vīrs daudz sapelnījis ar savām komjauniešu dziesmiņām. Pēc tam tad arī parunāsim par grūto rakstnieka dzīvi,

Bubencovs mājienu saprata un no sākuma nobijās. Vēlāk, pakustinājis smadzenes, nolēma, ka nekā īpaši briesmīga te nav. Tiešām kas nu tur liels pāris reizītes apciemot sērīgo atraitnīti un pēc tam savos iespaidos padalīties ar bērnības draugu? Nejau pati, smagi strādājot, trīsdesmitgadīgā koķete nopelnījusi gan vasarnīcu Peredjelkinā, gan ar antikvārajām mēbelēm piebāzto un pagājušā gadsimta gleznu oriģināliem piekārto četristabu dzīvokli! Ar komjauniešu dziesminieku viņa apprecējās, kad tam jau bija pāri septiņdesmit. Bērnu dzejdarim nav, un šī tagad ir vienīgā mantiniece. Kāpēc viņai vienai pašai tik daudz laimes? Vai tas ir taisnīgi?

Kā paviršu pazīšanos ar dāmu pārvērst maigā draudzībā, šajā mākslā Bubencovs bija virtuozs. Pēc divām nedēļām nelaiķa dziesminieka dzīvoklis bija aptīrīts klusu, rūpīgi, profesionāli. Pati atraitnīte bija dzīva un vesela, un Bubencovs to uzskatīja par savu personīgo nopelnu.

Baiļu pārpalikums pagaisa brīdī, kad Burvis nolika viņa priekšā biezu dolāru žūksni. Tādu summu Jurijs nebija turējis rokā pat savos ziedu laikos, bet, reizi paturējis, vairs nespēja atteikties.

Viņš sāka atjaunot bijušās pazīšanās, apciemoja aizmirstus vecos biedrus, nopelniem bagātos rakstniekus un dzejniekus. Jurijs vienmēr bija bijis kompānijas cilvēks, bet tagad nu laida vaļā pilnā sparā, atcerējās pat savu pirmo sievastēvu, abi ar pensionēto sekretāru izdzēra pudeli, pasūrojās par jaunajiem, sliktajiem laikiem un tikumiem, paraudāja pēc vecajiem, labajiem. Atvaļinātais sekretārs, kuram sabiedriskie pāridarījumi sen aizēnojuši personīgos, arī tos, ko nodarījis bijušais znots, palika ļoti apmierināts par atjaunoto pazīšanos. Viņam ne prātā neienāca to kaut kādā veidā saistīt ar drīz pēc tam uzbrukušo nelaimi dzīvokļa un vasarnīcas aplaupīšanu.

Nevienam no cietušajiem tāpat prātā neienāca, runājot ar izmeklētājiem, bilst kaut vārdiņu par to, ka nesen pirms aplaupīšanas ciemos bija atnācis vecais paziņa, savs puika, Rakstnieku savienības biedrs Jurijs Bubencovs.

Tomēr drīz atklājās, ka Maskavā nemaz nav tik daudz bagātu rakstnieku viens, divi un cauri ir. Avots izsīka. Bubencovs ar šausmām atklāja, ka Burvi viņš vairs neinteresē. Pa to laiku viņš bija pietiekami pagrozījies Burvja vidē, lai zinātu, ka te no cilvēkiem tāpat vien nešķiras. Pat īslaicīga sadarbība cilvēku padarīja par zināmas informācijas glabātāju, bet Burvis nekad nepieļāva, ka informācija klaiņo savā vaļā bez uzraudzības. Ar informācijas īpašnieku vai nu turpināja sadarboties, vai arī tas kļuva par nolietotu materiālu, kas pazuda bez pēdām.

Dabiski, ka pazust Bubencovam nemaz negribējās, taču Burvis nepiedāvāja jaunas sadarbības formas. Vajadzēja kaut ko izdomāt pašam.

Un te nu Bubencovam prātā iešāvās traka doma. Vēl armijas laikā viņš bija apguvis snaipera prasmi. Pēc tam daudzus gadus turpinājis trenēties šaušanas sekcijā un sasniedzis visai labus rezultātus.

Pavēstot Burvim par savu snaipera prasmi, Jurijs nedomāja par to, kā tieši Burvis gribēs to izmantot. Viņš gluži vienkārši izmisīgi baidījās tikt ieskaitīts norakstāmajos, tādēļ ķērās pie jebkura salmiņa.

Burvis nebija slinks un sarīkoja nelielu eksāmenu šautuvē, bet, pārliecinājies, ka rakstnieks tiešām ir teicams šāvējs, kļuva domīgs. Viņam nepatika, ka labums iet postā, un strēlnieks saimniecībā tomēr kādreiz var noderēt.

Tieši tajā brīdī pagadījās Anatolijs Veiss ar savu pasūtījumu.

Burvi tūlīt darīja uzmanīgu fakts, ka Veiss, kura rīcībā ir pašam savas iespējas, tomēr vēršas pie viņa. Pasūtījums taču bija elementārs: novākt sievišķi, kam nav ne ieroča, ne apsardzes. Viņu nav pat jāmeklē, ir gan fotogrāfija, gan adreses un telefonu numuri. It kā pif-paf, un gatavs.

Bet Veiss kaut ko slēpa, pieprasīja, lai tiktu inscenēts nelaimes gadījums, labi zinot, ka pie nelaimes gadījumiem strādā tikai ļoti dārgi speciālisti.

Burvis nojauta, ka šajā pasūtījumā slēpjas kaut kādas viltīgas lamatas. Piemēram tas sievišķis ir jauns un smuks, var izrādīties kādas nopietnas autoritātes tuva draudzene vai attāla radiniece. Tādas lietas ir piedzīvotas, tiesa Burvim pašam tā nav gadījies, bet viņam ļoti negribējās atrasties to citu vietā. Autoritāte, tā tev nav nekāda dūzene. Autoritāte acumirklī noskaidros, kā uzdevumā killers strādā.

Tomēr pasūtījumu zaudēt negribējās: par to varēja prasīt krietnu žūksni. Un viltīgais Burvis nolēma īsta killera vietā dot Veisam pieklīdušo strēlnieku rakstnieku.

Skaidrs, ka nekādu nelaimes gadījumu inscenēt neizdosies. Bet nav jau arī Veiss nekāds nopietnais pasūtītājs. Gan sagremos un neaizrīsies arī ar parasto pasūtījuma slepkavību. Kas attiecas uz rakstnieku, viņš taču saož, ka sen jau ir stobra galā. Ne par velti visu laiku kā līdaka krievu pasakā atkārto: "Nenogalini mani, Jemeļuška, es tev vēl noderēšu!" Tad nu lai noder arī!

-   Nelaimes gadījums maksā dārgi, uzklausījis Veisu, Burvis domīgi novilka.

-    Es zinu, viņš pamāja ar galvu, pusi maksāšu avansā.

-    Visu nevari?

Tas bija pret noteikumiem, bet Veiss žigli piekrita un nolika Burvja priekšā piecpadsmit tūkstošus dolāru.

"Re, kā šim svilst!" Burvis nodomāja, skatoties uz aizejošo Veisu. "Skaidrs, ka tavs pasūtījums nav īsti tīrs."

Bubencovs rikšiem atjoņoja pēc pirmā zvana.

-    Redzi, Jurik! Burvis mīlīgi iesāka, tev ar sievišķiem viss vienmēr tik veikli izdodas, šās burtiski pašas līp tev klāt, tā ka vai skaudība metas. Tad nu tā te vajag vienu skaistuli nomierināt. Labs cilvēks palūdza.

Bubencovs mirklī nosvīda. Viņš saprata, ka Burvis uzdod veikt pasūtījuma slepkavību un nonāvēt vajadzēs sievieti.

"Nē! viņš gribēja kliegt. Es nevaru!" bet viņš klusēja.

-     Pasūtījums ir vienkāršs, bet summa pieklājīga, Burvis turpināja, tā sieviete dzīvo viena, staigā apkārt bez apsardzes, viņai nav ne ieroča, ne tērauda durvju. Nobliez klusām, prātīgi, un lieta darīta. Tiesa, laika gan ir maz tikai divas ar pusi dienas, toties adrese ir zināma un citi anketas dati arī.

Burvis iedeva mazu, krāsainu fotogrāfiju, no kuras viņam uzsmaidīja Ļena Poļanska.

-     Šo sievieti es nevaru nogalināt, Bubencovs gārdzoši izdvesa, viņa ir mana bijusī sieva. Aizdomas tūlīt kritīs uz mani.

Burvis sāka smieties.

-Nu gan tu mels, novadnieciņ! Uz kuru sievišķi tik parādi ar pirkstu, noteikti būs tava bijusī. Cik tev viņu ir bijis?

-   Ar šo es izšķīros pirms astoņiem gadiem. Kopā nodzīvojām divus, Bubencovs skaidroja neskanīgā balsī.

Burvis kā akmentiņus pavirpināja domās šo amizanto pārsteigumu, papētīja to no visām pusēm un bija apmierināts.

Protams, dūzene rakstnieku tūlīt ieslēgs aizdomās turamo sarakstā. Tas tik būs viens aizraujošs rēbuss.

Tas, ka viņa pirms astoņiem gadiem bijusi rakstnieka sieva, nebūt netraucē tagad būt kādas autoritātes tuvai draudzenei. Bet bijušais vīrs tajā pašā laikā ir spējīgs piebeigt viņu aiz greizsirdības. Tāda versija var nobriest gan mentiem, gan savējiem to var vajadzības gadījumā piedāvāt. Vēlāk tikai vajadzēs tā prātīgi novākt šo Otello. Tā vai tā būtu nācies novākt, bet šitā vismaz varēs ar mūziku norakt. Piecpadsmit tūkstoši "zaļo" zemē nemētājas.

-     Nu, ko apklusi? Viņš piezīdās Bubencovam ar ledainu, smagu skatienu. Es divreiz nemēdzu piedāvāt. Ņem vērā, tas ir labs pasūtījums, gribētāji atradīsies. Tikai skaties, ka pēc tam nav jānožēlo.

No šī skatiena un pēdējās it kā nevainīgās frāzes Bubencovam gluži vai sirds apstājās. Viņš gandrīz fiziski sajuta, kā lode ieurbjas pakausī, un tikko dzirdami izdvesa:

-     Es neatsakos. Kā teiksi, tā darīšu!

* * *

Sergejs pamodās astoņos no rīta un klusiņām ieskatījās Ļenas istabā. Viņa bija cieši aizmigusi, un Sergejs nemodināja. Viņš nomazgājās, uzlika vārīties ūdeni, bufetē sameklēja šķīstošās kafijas kārbu, bet ledusskapī sieru un desu. Žigli pabrokastojis, viņš piezvanīja uz Centrālo adrešu biroju un uzzināja, kur dzīvo dakteris Kuročkins.

No istabas, kurā gulēja Ļcna, staipoties un asti luncinot, iztenterēja Piņa, klusu ierējās un nolaizīja Sergeja roku. Viņš prasījās ārā. Krotovs priekšnamā sameklēja pavadu un atslēgu.

Pagalms bija kluss un gandrīz tukšs.

Tikai divas vecmāmiņas ar bērnu ratiņiem sēdēja uz soliņa, bet slaida, glīta blondīne melnos džinsos un melnā ādas jakā, atspiedusies pret koka stumbru, domīgi smēķēja.

Atnācis atpakaļ, Sergejs nokopa galdu, nomazgāja traukus, ielika Pinas bļodiņā pāris desas gabaliņus un uzrakstīja zīmīti:

"Labrīt, Jeļena Nikolajevna! Aizbraucu darīšanās. Piņu izvedu pastaigāties. Bez manis nekur neejiet. Būšu atpakaļ ne vēlāk kā divpadsmitos.

S.K. "

Vispār jau viņš cerēja, ka Ļena agrāk pat nepamodīsies.

Uzkāpis Čerjomušku "hruščovenes" ceturtajā stāvā, viņš pie Kuročkina durvīm ieraudzīja padzīvojušu sievu čībās un flaneļa halātā. Veča ar visu spēku spieda zvana pogu. Viņai rokās bija cukura paciņa.

-     Vai jūs gadījumā nenākat pie Dmitrija Zaharoviča? viņa jautāja, ieraudzījusi Krotovu.

-    Pie viņa gan, Krotovs pamāja.

-    Ziniet, es te zvanu jau kādas desmit minūtes. Pirms tam zvanīju pa telefonu.

-    Varbūt viņš kaut kur aizgājis vai guļ? Krotovs minēja.

-   Tik agri svētdienā viņš nekur nevarēja aiziet. Viņam ir caurs miegs sadzirdētu. Ziniet, kāpēc es uztraucos? Es vakar vakarā ap deviņiem gāju iznest atkritumus. Skatos nāk Dmitrijs Zaharovičs. Bet iet tā savādi šūpojas, mētelis neaizpogāts tā kā būtu piedzēries. Prasu: "Vai jums nav slikti?", bet viņš atbild: "Es esmu piekusis." Es viņam biju nopirkusi cukuru. Viņš jau sen prasīja to cieto, rafinēto, ar ko var dzert tēju. Tāds tagad reti parādās. Gribēju atdot, bet viņš tikai atmeta ar roku. Un seja bija tāda dīvaina… Vispār jau man ir dzīvokļa atslēgas. Kad Dmitrijs Zaharovičs aizkavējās darbā, es gāju barot kaķi. Kaķis ir vecs, viņam ir īpaša diēta jābaro bieži un pa druskai. Parasti es mierīgi eju iekšā, bet tagad tā kā baidos. Bet kas jūs viņam būtu?

-    Es te darīšanās, Sergejs teica un parādīja apliecību.

Kad viņi atvēra durvis, no dzīvokļa kā zibens izšāvās milzīgs

ruds runcis.

Doktors Kuročkins kreklā un biksēs gulēja uz dīvāna. Viņš bija miris.

Ļenu pamodināja telefona zvans.

-   Man steidzami vajag tevi satikt, viņa dzirdēja zemo, labi pazīstamo balsi.

-    Vai kas noticis? viņa jautāja, pusmiegā neko nesaprotot.

-    Ir noticis. Es tevi ļoti lūdzu. Vismaz uz dažām minūtēm tu vari atnākt?

Ļena klusēja.

-     Vai atceries to pagalmiņu? Pāris soļu no tavas mājas. Es tevi gaidīšu tur pēc pusstundas.

-    Labi, es būšu, Ļena nožāvājusies apsolīja un nolika klausuli.

Viņa nedomāja nekur iet. Lai sēž un gaida. Apsolīt un neierasties tas ir tieši viņa garā. Viņam patika tā ar citiem apieties. Lai apvainojas un vairs nezvana. Bet ja piezvanīs, nāksies vēlreiz apvainot.

Uz nokoptā virtuves galda Ļena atrada Krotova zīmīti un saprata, ka viņš ir devies pie daktera Kuročkina. Naktī viņa virtuvi bija pametusi nesakārtotu. Tagad trauki bija nomazgāti, galds noslaucīts. Tējkanna vēl bija silta.

15. nodaļa

Divās pagalmam blakusesošajās mājās bija uzsākts kapitālais remonts. Iedzīvotāji bija izlikti, bet strādnieku svētdienā tur nebija. To visu Bubencovs jau iepriekš bija noskaidrojis. Vieta piemērota augsta dēļu sēta, tuvumā nevienas dzīvas dvēseles.

Viņš apsēdās uz resnas betona caurules, pirms tam notraucis nost ķepīgo, pusizkusušo sniegu, nesteidzīgi uzskrūvēja klusinātāju un aizsmēķēja.

Viņš centās ne par ko nedomāt, bet prātā nāca visādas nepiemērotas atmiņas. Likās, kāds tīšām demonstrētu visu viņa un Ļenas attiecību hroniku. īpaši spilgti atmiņā atausa negaidītā tikšanās Kanādā astoņus gadus pēc šķiršanās.

Aprakstu krājums par Ziemeļu mazajām tautām bija viena no viņa pēdējām grāmatām. Ļoti vajadzēja naudu, un viņš sameklēja savus vecos Sibīrijas aprakstus, uzrakstīja vienu jaunu par hantu un mansu kāzu tradīcijām. Grāmatu mazā metienā izdeva trūcīga Tjumcņas izdevniecība, honorārs bija smieklīgs, bet grāmatā tā arī pelēja Tjumeņas un hantu mansu grāmatnīcās. Kaut kādā brīnumainā veidā tā bija nokļuvusi kanādiešu rokās, un Rakstnieku savienībā pienāca ielūgums uz viņa vārda.

Burvis, uzzinājis par ielūgumu uz konferenci, kas saucas "Sieviete un Ziemeļpols", smējās ilgi, bet pēc tam teica: "Kad atbrauksi, varēsi pastāstīt, cik saldas ir eskimosietes."

Tur, mazajā, sniegotajā mūžīgā sasaluma pilsētiņā viņš satika vienu no savām bijušajām sievām. Sākumā viņa tam pat virsū negribēja skatīties.

Bubencovs nezināja angļu valodu, bet viņam piekomandētais tulks skaidrā bija tikai konferenču zālē. Pārējā brīvajā laikā viņš, par spīti sausajam likumam, kas mazpilsētiņā tika stingri ievērots, pamanījās piemesties.

6*

Viņš palūdza Ļenu Poļansku kopā aiziet uz lielveikalu. Viņa

163

lieliski runāja angliski un izpalīdzēja viņam ne vien veikalā, bet arī trijos banketos, ko rīkoja pilsētas varasvīri. Kaut ari tulks tajos bija klāt, no viņa nebija nekādas jēgas, un Bubencovs jutās kā kurlmēmais.

Pēc otrā banketa viņš uzprasījās ciemos pie Ļenas viņas numurā. Viņš nevarēja ieslēgt savu elektrisko spirālīti kontakts nederēja, bet gribējās iedzert tēju.

Ļena savējo varēja pieslēgt, un kādēļ gan bijušam vīram atteikt tasi tējas? Malkojot dzērienu, viņš sāka stāstīt, cik ir vientuļš un nevienam nav vajadzīgs, ka dzīve nav izdevusies un ka viņa Ļena Poļanska, ir bijusi vienīgais gaišais brīdis viņa mūžā.

Ledus sakustējās. Bubencovs no viņas istabas aizgāja tikai nākamajā rītā, bet vakarā viņi atkal dzēra tēju…

Ļena astoņu gadu laikā nemaz nebija mainījusies nebija novecojusi vai izplūdusi, izskatījās jaunāka par saviem trīsdesmit pieciem gadiem. Jurijam nekas nebūtu bijis pretī turpināt romānu ar bijušo sievu arī Maskavā, bet viņa krasi pārtrauca jebkādas attiecības.

Līdz šim neviena sieviete no viņa nebija šķīrusies pēc pašas gribas. Patmīlība bija aizskarta, un viņš meklēja iespēju satikties.

Viņa pieklājīgi atteicās un izdomāja dažādus iemeslus, lai nebūtu jāsatiekas: vienreiz daudz darba, citreiz tante saslimusi. Reiz viņš arī atbrauca uz tantes māju, apsēdās uz palodzes un gaidīja.

Ļena iznāca, vedot saitē veco rudo taksi. Ieraudzījusi uz palodzes sēdošo Bubencovu, viņa nebrīnījās un nepriecājās, bet, vēsi sasveicinājusies, pagāja garām. Viņai vajadzēja ieiet aptiekā un gastronomā, un Bubencovs gāja līdzi.

Tā arī ne vārda ar viņu nepārmijusi, Ļena nopirka tantei zāles un produktus. Jurijs tomēr pierunāja viņu kopā pasēdēt kaut kur kaut vai desmit minūtes. Toreiz viņi iegriezās tieši šajā ļaužu aizmirstajā pagalmiņā. Par remontu te vēl nekas neliecināja, bet īrnieki jau bija aizbraukuši, un valdīja klusums.

-    Vienalga, es no tevis neatstāšos. Tu tikai lauzies aiz muļķīgas spītības. Es taču zinu, ka tev neviena nav, viņš sāka.

Viņam ļoti gribējās, lai viņa atkal atkustu, kļūtu padevīga un vadāma. Bet Ļena vēsi pasmīkņāja:

-   Gluži hrestomātisks variants: "Oņegin, es toreiz jaunāka, šķiet, labāka biju," viņas balsī bija jaušama viegla ironija.

-     Tomēr tu neesi apprecējusies ar ģenerāli. Bez tam Kanādā…

-    Bet Kanādā jau nekā nebija!

-    Kā nebija?

-    Tev būs rādījies. Mēs tikai iedzērām tēju, un viss. Viņa smējās, acīs skatoties. Kura pēc kārtas tev pašlaik sieva? Astotā? Desmitā? Bērns arī ir pusgadu vecs puisītis. Tad nu nomierinies, apstājies vienreiz! Dzīvo pie sievas, audzini dēlu un beidz ālēties.

-    Bet es nemīlu sievu…

-     Kāpēc tad precējies? Viss, Jura, pietiek! Man jāiet, tante gaida.

Viņa piecēlās, pasauca suni, aplika pavadu un devās šķērsielas virzienā.

-    Ļena! viņš klusi pasauca.

Viņa mazliet pagausināja soli un atskatījās.

-    Tu taču mīli mani. Tu vēlāk nožēlosi.

Neteikusi ne vārda, Ļena aizgāja.

Tas notika pirms trim mēnešiem. Tikko bija sācies augusts, bet šķita, ka ir vēls rudens. Bija auksts un rasināja lietus. Bubencovs atcerējās, ka Ļena bija ģērbusies gaišos džinsos un paplatā smilškrāsas džemperī. Garie rudie mati veikli cirtojās mitrajā gaisā.

Jā, bija augusts, un lija. Bet tagad ir novembris, debesis skaidras un spīd agrīna rīta saule.

"Cik dīvaini," Bubencovs nodomāja un paskatījās pulkstenī.

Kopš viņa zvana bija pagājušas divdesmit minūtes. Viņš izvilka cigareti, bet nepaspēja aizsmēķēt.

Tieši uz viņa pusi pa ķieģeļu smalknes nobērto celiņu nāca sieviete. Viņa bija tērpusies šauros, bāli zilganos džinsos, platā smilškrāsas vējjakā, uz acīm masīvas, tumšas brilles. Vējā brīvi plīvoja tumši rudie mati. Saule spīdēja viņai aiz muguras, krasi iezīmējot smalkā auguma siluetu, bet neļaujot saskatīt seju.

Vienā mirklī viņš apjēdza, ja viņa pienāks vēl soli tuvāk, noņems tumšās brilles un pateiks kaut vārdu, viņš vairs nespēs izšaut. Un tās būs beigas. Bubencovu atradīs jebkurā vietā, kaut no zemes izraks, lai nogalinātu. Nekādus attaisnošanās vārdus neviens neklausīsies.

Sieviete spēra vēl soli uz priekšu, un viņš izšāva. Atskanēja kluss blīkšķis. Dažas vārnas panikā cēlās spārnos.

Galvā šņerkstēja riebīgi metāliska skaņa it kā milzīga, līdz pēdējam saspringusi atspere dziļi viņa iekšienē būtu pēkšņi atbrīvojusies un nemierīgi trīsētu.

Pēc tā, kā viņa nokrita, Bubencovs saprata, ka kontrolšāviens nav vajadzīgs, bet Burvis bija pieteicis, ka viss jāizdara, kā nākas.

Vienā lēcienā nokļuvis pie nogalinātās, Bubencovs sastinga.

Melnās brilles bija nokritušas un mētājās turpat blakus.

Bubencova priekšā gulēja pavisam sveša gadus divdesmit piecus veca meitene. Ļenai Poļanskai viņa tiešām bija līdzīga, bet tikai iztālēm.

Žigli paskatījies visapkārt, viņš ievilka nogalināto betona caurulē, uz kuras tikko bija sēdējis. Meitenes īsos zamšādas zābaciņos apautās kājas nācās nedaudz saliekt, lai nerēgojas, bet caurules vienam galam viņš pielika priekšā turpat netālu atrastu finiera plāksni. Otru galu viņš aizsedza ar īsu neēvelēta dēļa gabalu. Labajā plaukstā iedūrās skabarga, un viņš nevilšus nolamājās.

ā

Dēlis nokrita, bet viņš nemēģināja likt atpakaļ. Šķita, ka būs labi tāpat, jo laiks ir dārgs. Tikpat mehāniski viņš saprata, ka

166

prātīgāk būtu ieiet mājā nevis no pagalma, bet no Šmita šķērsielas puses.

To visu viņš apdomāja un darīja bez jebkādām sajūtām gluži kā robots.

Šķērslielā neviena nebija, un Bubencovu neviens nepamanīja.

* * *

Vēl mirkli pavārtījusies gultā, Ļena saprata, ka aizmigt vairs nevarēs, un devās uz vannas istabu.

"Tieši pašlaik man tikai Bubencova vēl trūka," viņa savā nodabā nosmējās, putojot matos šampūnu.

Priekšnamā atskanēja Piņas rejas. Suņuks reti kad rēja, vienīgi -ja sasaucās ar kādu kaimiņu suni.

Bubencovs pirmo reizi lietoja mūķīzeri kopā ar pistoli un klusinātāju, ko bija iedevis Burvis. Vienkāršā atslēga padevās tūlīt. Bez lieka trokšņa iegājis dzīvoklī, viņš neaizslēdza ārdurvis, tikai pievēra, lai vēlāk nebūtu lieki jātērē dārgās minūtes.

Vecais, neveiklais taksis rēja un pūlējās viņu saķert aiz bikšu staras. Viegli iespēris sunim, viņš devās uz vannasistabu, no kurienes skanēja ūdens plīkšķēšana.

Izrādījās, durvis no iekšpuses nav aizbultētas. Aizbīdnis jau sen bija izkritis, bet vientuļajai Zojai Heinrihovnai nebija neviena, no kā bīties, kad viņa mazgājās.

Viņam uzvēdīja silts tvaiks. Caur aizvilkto, necaurspīdīgo plastmasas aizkaru neko nevarēja saskatīt. Kopā ar viņu vannas istabā ieskrējušais taksis aizrīdamies rēja un centās iekampt kājā, bet viņš tam vairs nepievērsa uzmanību.

Kas tur ir? caur ūdens šalkoņu atskanēja pazīstamā, izbiedētā balss.

Ļenai acīs bija trāpījušas putas, viņa sāka tās slaucīt, bet kļuva aizvien sliktāk. Piņas rejas skanēja pavisam blakus, bet flīzētās vannas istabas akustika skaņas vērta dobjas un satraucošas.

Ar asu kustību Bubencovs atrāva plastmasas aizkaru un izbrīnā paspēja pamanīt apaļīgo vēderu.

Atskanēja kluss šāviena troksnis.

"Tas ir viss," Ļena pagurusi nodomāja, "nezin kāpēc nemaz nesāp."

Bubencovs nokrita ar seju tieši vannā un sastinga dīvainā pozā pārkāries pāri malai un ar galvu atsities pret slapjo dibenu. Turpat vannā tieši pie Ļenas kājām iekrita pistole ar klusinātāju.

Ļenai sāka baismīgi dunēt ausīs, acis aizmigloja bieza, pulsējoša tumsa.

"Dievs, piedod man!" viņai iešāvās prātā. Sekundes simtdaļā šķita, ka kādas rokas viņu satver un pāri noliecas blonds eņģelis ar dīvainu lelles seju.

Svetlana aizgrieza krānu, atstūma smago Bubencova ķermeni un izvilka koridorā.

Poļanska bija pusgalvas tiesu mazāka par Svētu, bet svēra apmēram tikpat. Aiznest viņu uz istabu un nolikt gulēt izdevās trīs minūšu laikā. Pa ceļam viņa paguva Ļenai uzmest veco frotē halātu, kas karājās vannasistabā uz āķīša.

Pirmo reizi mūžā Svēta redzēja tik dziļu ģīboni, tāpēc mazliet izbijās. Taču Poļanskas pulss bija vienmērīgs, elpa mierīga. "Nekas, gan atjēgsies!" Svēta nolēma un apsedza Ļenu.

Atbultējusi durvis, viņa tās aizcirta no ārpuses un, uzkāpusi stāvu augstāk, apsēdās uz palodzes, aizsmēķēja un, izvilkusi no

kabatas mobilo telefonu, piezvanīja Andrejam lvanovičam.

* * *

Ļena ilgi nespēja aptvert, no kā rodas šis saraustītais, spalgais troksnis. Zvanam vēl pievienojās skumīgā Piņas riešana.

Viņa mēģināja piecelties, bet galva reiba. Viņa saprata, ka zvana pie durvīm. Jāpieceļas un jāatver. Vājumā grīļojoties, Ļena streipuļoja uz priekšnamu un pēkšņi paklupa pret kaut ko mīkstu. Ar roku sataustījusi slēdzi, viņa iededza gaismu.

Šķērsām koridorā gulēja cilvēks. Viņš gulēja ar seju uz leju, bet pa galvu bija izplūdis tumši sarkans traips.

Zvans turpināja trakot, pēc tam aiz durvīm atskanēja Krotova balss:

-    Jeļena Nikolajevna! Vai jūs mani dzirdat?

Atslēga ilgi nepadevās, trīcēja rokas. Beidzot durvis atvērās.

Kad Krotovs ieraudzīja viņas nāves bālo seju, slapjos, salipušos matus un līķi ar cauršauto galvu priekšnamā, pirmā doma bija: "Paldies Dievam, dzīva!" Viņš apskāva Ļenu un sajuta, cik stipri viņa trīc.

-    Viss ir beidzies, Ļenočka, nebaidies! Visas šausmas ir garām, viņš teica, glāstot mitros matus.

Pašam gan viņam bija skaidrs, ka nekas nav beidzies. Sākās spēles nākošais raunds. Pie Ļenas ir ķērušies klāt nopietni.

Krotovs piezvanīja uz Petrovku un izsauca operatīvo grupu.

-     Atvainojiet, Ļena klusu teica, es domāju, ka viņš mani jau ir nogalinājis. Viņam rokā bija pistole, nogranda šāviens… Man šķita, ka manis vairs nav. Atvainojiet, man jāpārģērbjas.

Pusstundu pēc operatīvās grupas ierašanās ieviesās zināma skaidrība par notikušo. Līķa kabatās neatrada nekādus personu apliecinošus dokumentus. Bija tikai "Camel" paciņa, "Zippo" šķiltavas, simtu trīsdesmit tūkstoši rubļu, trīs simtdolāru banknotes un mūķīzeru komplekts.

Svarīgākais vējjakas iekšējā kabatā atrada Ļenas Poļanskas krāsaino fotogrāfiju.

Ļena apskatīja bildīti. Pirms kāda pusotra mēneša to bija uzņēmis redakcijas fotogrāfs tāpat vien, lai aizpildītu filmas galā pāri palikušos kadrus. Ļenai nepatika fotografēties, taču šis uzņēmums viņai patika. Viņas smaids bija miera un laimes pilns. Ļena to pat bija ielikusi grāmatu plauktā aiz stikla. Tieši šī fotogrāfija bija nozudusi reizē ar atslēgām un telefonu grāmatiņu…

-      Šauts no importa pistoles, bet ne no tās, kas mētājas vannasistabā. Šāvuši no neliela attāluma, ne vairāk kā pusmetru no pakauša. Nāve ir iestājusies apmēram pirms stundas, tiesas eksperts pavecs, tukls armēnis Rubens Danajans novilka gumijas cimdus un aizsmēķēja. Izskatās, ka nogalinātais ir stāvējis uz paša vannas istabas sliekšņa uz flīzēm palikuši viņa zābaka nospiedumi. Tā steidzies, ka nav noslaucījis kājas. Kad uz viņu izšāva, viņš acīmredzot pārvēlās pār malu un uz galvas iekritis vannā. Tūlīt pēc tam līķis izvilkts priekšnamā.

-    Tur jābūt spēcīgam vīram, vecākais "opers" Miša Sičkins pacēla acis no protokola, pacelt tādu milzeni, izvilkt no vannas tur vajag spēcinu.

-    Paklau, Sergejiņ, Rubens viltīgi piemiedza aci, vai tā gadījumā nav tava dāma?

-     Protams, ka mana! Krotovs pamāja.

-    Jāsaka, viņa ir piedzimusi laimes krekliņā. Kāds viņu ne pa jokam aizstāvējis… Danajans piebilda klusām un domīgi.

-    Nesam ārā līķi? Ļena dzirdēja kādu balsi priekšnamā.

-    Pagaidiet, viņa pacēla galvu, ļaujiet, es vēlreiz paskatīšos.

Pirms divdesmit minūtēm, uzmetot vienaldzīgu skatienu nogalinātajam, viņa bija teikusi:

-    Nē. Es nepazīstu šo cilvēku.

Nelaiķī bija kaut kas satraucoši pazīstams, bet tobrīd viņai vēl stipri reiba galva un acu priekšā virmoja zaļgani apļi. Tomēr galvenais sirds dziļumos kaut kas pretojās teikt, ka pazīst. Tieši pie šīs iekšējās pretestības sajūtas viņa šobrīd pieķērās: "Es negribēju pazīt. Tas būtu pārāk briesmīgi…" viņa atskārta.

Līķis jau bija noguldīts uz nestuvēm, kad atsedza nelaiķa seju, viņai vajadzēja tikai īsu mirkli, lai pateiktu:

-    Atvainojiet! Es biju zaudējusi sajēgu. Es pazīstu šo cilvēku.

Visi apklusa un nenovērsa skatienus no Ļenas.

-    Tas ir Jurijs Izjaslavovičs Bubencovs, dzimis piecdesmitajā, krievs. Dzimis Tjumeņā, kopš 1972. gada dzīvo… dzīvoja Maskavā. Rakstnieku savienības biedrs. Mans bijušais vīrs…

-    Nesiet ārā, nav ko gaidīt, Krotovs klusu teica sanitāriem.

-     Mēs izšķīrāmies pirms astoņiem gadiem, Ļena turpināja jau virtuvē, sēžot pretī Mišām Sičkinam, kurš steidzīgi pierakstīja viņas teikto, viņa pašreizējo adresi es nezinu. Pēc mūsu šķiršanās viņš vēl ir nomainījis divas vai trīs ģimenes.

-    Vai jūs satikāties pēc šķiršanās? Sičkins jautāja.

-    Jā. Pirms gadiem pieciem viņš man uz redakciju atnesa dažus savus stāstus. Es nevienu no tiem nedevu publicēt.

-    Personīgu apsvērumu dēļ? Jūs bijāt aizvainota par šķiršanos?

-    Ko jūs, Ļena viegli pasmaidīja, mēs draudzīgi šķīrāmies. Stāsti bija ļoti vāji. Pēc tam mēs vēl pavisam nejauši satikāmies šovasar konferencē Kanādā. Šorīt viņš man piezvanīja un aicināja satikties, gribēja, lai es izeju ārā pie viņa tepat netālu kādā pagalmiņā. Es teicu, ka iešu, bet nebiju pat domājusi to darīt. Piekritu, lai nebūtu jāturpina saruna.

-    Cikos tas bija?

-      Es nezinu. Pulkstenī neskatījos. Biju samiegojusies, jo telefona zvans mani pamodināja.

-    Vai pēc tam jūs atkal aizmigāt?

-     Mēģināju, bet aizmigt neizdevās, un es gāju uz vannasistabu. Bet pēc tam es jau izstāstīju, kas notika pēc tam.

-     Jeļena Nikolajevna, vai jūs nepateiktu mazliet konkrētāk, kāpēc jūs solījāt aiziet, ja nedomājāt to darīt, un kāpēc jūs negribējāt satikt Bubencovu.

-     Pēc šīsvasaras satikšanās Kanādā viņš kādu laiku mēģināja atjaunot mūsu attiecības. Es to negribēju. Mēs bijām pavisam sveši cilvēki, pie tam es uzzināju, ka viņam ir sieva un mazs dēliņš.

-    Vai viņš to slēpa?

-     Jā.

-    Vai jūs to speciāli noskaidrojāt, vai nejauši uzzinājāt?

-     Pavisam nejauši. Es neko par viņu speciāli netiecos uzzināt, jo mani tas neinteresē.

-    Un tomēr tas ietekmēja jūsu nevēlēšanos atjaunot attiecības?

-    Un kā jums liekas? Protams, ka ietekmēja.

-    Un tomēr kāpēc jūs pa telefonu nepateicāt, ka neiesiet?

-     Pirms kādiem trim mēnešiem es mēģināju ieskaidrot, ka nevēlos ar viņu satikties. Teikto viņš nesaprata, un es nolēmu, ka rīcība viņu labāk pārliecinās. Apsolīt un neatnākt, tas, protams, nav glīti, toties pārliecinoši.

-     Kā jums šķiet, vai viņš smagi pārdzīvoja jūsu atteikumu uzturēt attiecības?

-    Jurijam vienmēr ir bijuši satriecoši panākumi pie sievietēm. Viņš ir pieradis, ka visas vai prātu zaudē viņa dēļ. Mans atteikums bija sitiens viņa patmīlībai.

-     Vai tad, kad jūs bijāt precējušies, viņš bija uz kādu greizsirdīgs?

-    Uz visiem pēc kārtas.

-    Vai tas bija pamatoti?

-    Nē. Es viņu nekrāpu. Viņš mani gan.

-    Kā izpaudās viņa greizsirdība?

-Ļoti daiļrunīgi.

-    Kā tas ir? •

-    Lamājās, rīkoja skandālus.

-    Vai viņš nemēģināja jums iesist, vai nedraudēja nogalināt?

-    Vai jūs gribat teikt, ka Bubencovs mēģināja mani nošaut aiz greizsirdības? Neņemiet ļaunā, bet es domāju, ka jums nav taisnība. Dons Žuans un Otello ar klusinātāju vienā personā tas ir pārāk literāri.

-    JeļenaNikolajevna, lūdzu, pagaidām atliksim literāro analoģiju meklēšanu. Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

-      Labi, es atbildēšu. Pāris reižu viņš mēģināja man iesist, vienreiz ari iesita, un pēc tam es aizgāju. Nogalināt gan nav draudējis.

-    Tātad šķiršanās iniciatore bijāt jūs?

-     Vispār jā. Bet Jurijs bija darījis visu iespējamo, lai manī radītu šo iniciatīvu.

-    Vai viņš mēģināja kaut ko darīt, lai jūs atgrieztos?

-    Nē, viņam bija romāns ar kādu manekeni.

-     Tomēr viņš jums rīkoja greizsirdības scēnas? Jūs taču teicāt, ka esot draudzīgi šķīrušies?

-    Lai cik dīvaini neizklausītos, tā tomēr bija. Viņš neuzskatīja, ka iesitot būtu man nodarījis pāri. Tas viņam šķita ļoti normāli. Es toties uzskatīju, ka varu apvainoties tikai pati uz sevi par to, ka neesmu jau agrāk aizgājusi. Mēs izšķīrāmies mierīgi tādā nozīmē, ka, nebūdami vairs vīrs un sieva, nekļuvām par ienaidniekiem.

Krotovs klusējot klausījās un nodomāja, ka pats gan nespētu jautāt Ļenai to, ko jautāja Sičkins. Bet tas, protams, bija jādara. Tam, ka Bubencovs mēģināja nošaut Ļenu aiz greizsirdības, viņš neticēja ne mirkli. Taču versija strauji apauga ar detaļām un kļuva visai iespaidīga. Nebija grūti iedomāties, ka tieši Bubencovs bijis Ļenas dzīvoklī, pievācis atslēgas, telefonu grāmatiņu un fotogrāfiju, ko atrada jakas kabatā. Pēc tam aizgāja vēlreiz un atstāja šausminošo bildi. Bija gan vēl arī kasetes. Praktikantes teikto tomēr var interpretēt kā vienkāršu mediķu nolaidību, bet Kuročkins savu vārdu patiesumu vairs nevar apstiprināt. Zojas Heinrihovnas personība, protams, tiks noskaidrota, bet pievienot to šai lietai faktiski nav iespējams. Atliek vēl kāds trešais, kas ienāca dzīvoklī tūlīt aiz Bubencova un iešāva viņam pakausī. Lai kas viņš arī nebūtu, Krotovs jutās viņam dziļi pateicīgs, un nejau tikai par to, ka izglābis dzīvību Ļenai, bet arī par to, ka ar savas esamības faktu viņš apgāza bezcerīgo versiju. Pieņemt, ka ir kāds slepens, pat Ļenai nezināms pielūdzējs, kurš jau iepriekš paredzējis greizsirža

Bubcncova nolūku, izsekojis viņu, ļāvis ieiet dzīvoklī un pēdējā brīdī nošāvis tas nu būtu par traku.

Tomēr pagaidām Krotovs nespēja noticēt, ka bijušais vīrs lai kāds nelietis un meitumednieks viņš arī nebūtu, piekristu iet pie bijušās sievas kā algots slepkava. Vienīgi, ja ar to viņš mēģināja glābt pats savu dzīvību.

Beigu beigās Krotovs izmocīto Ļenu aizveda uz savu māju. Viņš izlēma, ka atlikušās trīs dienas līdz aizlidošanai uz Ņujorku viņai vislabāk būtu pavadīt tur. Viņa neiebilda un ar prieku piekrita.

Piņu viņi paņēma līdzi. Zojas Heinrihovnas dzīvokli aizzīmogoja. Operatīvā grupa devās uz pagalmiņu, kuru bija pieminējusi Ļena.

16. nodaļa

Svētdienas rītā Zotova nolēma iegriezties slimnīcā un paskatīties, kā veicas darbi nodaļā.

-    Tur slimniece pēcoperāciju nodaļā skandalējas, dežurante ziņoja dakterei, prasa, lai izraksta, saka, ka sūdzēs tiesā jūsu slimnīcu. Viņas uzvārds ir Gluško.

-    Labi, es ieiešu un noskaidrošu, Zotova apsolīja.

Ieejot pēcoperāciju nodaļā, viņa redzēja, ka Gluško guļ nekustīgi un skatās griestos.

-   Labdien, Ļidočka! Kā mēs jūtamies? Zotova piebīdīja ķeblīti pie gultas un apsēdās.

-    Es jums neesmu nekāda Ļidočka. Ko jūs izdarījāt ar manu bērnu?

-Nomierinieties, mīļumiņ! Es saprotu, ka jums ir grūti. Betkas noticis, nolicis. Nevar taču tā sevi mocīt.

-    Tas jau nenotika nejauši. Jūs to izdarījāt.

-    Mēs? Izraisījām jums priekšlaicīgas dzemdības? Ko jūs te runājat? Kā jums, Ļidočka, nav kaur.a?

-    Jūs man ievadījāt zāles, no kurām sākās dzemdības. Jums nezin kāpēc bija vajadzīgs mans bērns.

-    Mēs jums izglābām dzīvību. Jums taču ir trīs bērni, domājiet par viņiem! Tā ir laime, ka spontānais aborts gadījās te slimnīcā, Zotova jau zaudēja pacietību, bet ar pēdējiem spēkiem cietās.

-    Es jūs iesūdzēšu tiesā, Gluško mierīgi paziņoja.

Tieši šis miers satrauca Zotovu.

"Ja Poļanskai vēl pievienosies Gluško… Kaut kas ir jādara!" viņa nolēma un teica:

-    Diemžēl man ir laiks iet. Atpūtieties! Drīz mēs jūs izrakstīsim. Un nevajag tā uztraukties. Var rasties nopietni sarežģījumi pēcdzemdību periodā.

Izgājusi no boksa, viņa devās uz laboratoriju un, aizslēgusi durvis, sameklēja ledusskapī burku, kas bija piepildīta ar caurspīdīgu, bezkrāsainu šķidrumu. Apakšā bija nogulsnes vieglas bālganas pārslas.

"Neko tādu neviens vēl nav darījis," Zotova nodomāja, viegli skalojot burku, "nevienam nekas tāds vēl prātā nav nācis… Tagad gan ne, vakarā."

* * *

Ap desmitiem vakarā Vaļa Ščerbakova pamanīja, ka laboratorijas tērauda durvis ir mazliet pavērtas. Gaitenis slīga pustumsā, un no durvju spraugas krita slāba, bet spoža gaismas strēle. Vaļa uz pirkstu galiem tuvojās laboratorijai, bet durvis pēkšņi aizcirtās, un noklikšķēja atslēga.

Vaļa saspringa izvēles priekšā palikt te un gaidīt, kas no turienes iznāks? Vai iet klāt un pieklauvēt? Izdomāt kādu iemeslu un iemest tur aci? Gan viens, gan otrs būtu aizdomīgi. Un ko gan tādu viņa paspētu saskatīt?

Kamēr viņa prātoja, durvis atvērās. No laboratorijas iznāca Zotova. Viņai rokās bija ar caurspīdīgu šķidrumu pildīta sistēma. Vaļa lēnām pagriezās un gāja prom pa gaiteni. Zotova viņai uzsauca:

-    Mazulīt, pagaidiet! Amālijas Petrovnas balss bija mierīga un maiga. Es visu laiku aizmirstu, kā jūs sauc. Jūs taču esat pie mums praksē? Laikam nogurstat pa naktīm?

-    Nogurstu, Vaļa atzinās, visu laiku gribas gulēt.

-    Nu, reizēm jau var nosnausties, kad nav steidzama darba, Zotova saprotoši pasmaidīja un pat piemiedza ar aci. Es jūsu gados biju tāda miegamice… Bet jo vecāka kļūstu, jo mazāk nāk miegs.

"Cik viņa tomēr ir apburoša sieviete!" Vaļa nosprieda. "Interesanti, ko viņai no manis vajag?"

-    Es, lūk, Vaļečka, jūs gribēju palūgt, lai jūs uzliktu šo sistēmu

slimniecei Gluško piecpadsmitajā palātā. Viņai bija mākslīgās dzemdības, nav laba pašsajūta, es baidos no sarežģījumiem. Labāk tomēr laikus rīkoties. Vai ne? Viņa maigi pasmaidīja.

Vaļa uzmanīgi satvēra burku.

-    Kad izdarīsiet, varat gulēt. Es pavērošu un pēc tam pati noņemšu. Norunāts?

-    Paldies, Amālija Petrovna. Vaļa nodūra acis.

-   Jūs esat laba meitene, Zotova viņai paglāstīja vaigu, nemaz neesat līdzīga tagadējām. Tāda kautrīga, mierīga. Es noteikti uzrakstīšu pateicību institūtam.

Vaļa gribēja pajautāt, kas ir burkā, bet nevarēja saņemties.

* * *

*

Mazajā pēcoperāciju palātā bija tumšs. Vaļa nospieda slēdzi. Ietrīsējās zilgana luminiscējoša gaisma, un Vaļa pamanīja, kā satrūkās gultā guļošā sieviete.

-    Atvainojiet lūdzu, Lidija Vsevolodovna. Man jāliek jums sistēma.

-   Es negulēju, Lida strauji apsēdās uz gultas. Lūdzu, man neko nevajag likt.

-    Kāpēc? Vaļa brīnījās.

-    Man jāpiezvana vīram. Kur jums ir telefons?

Pa gaiteņa telefonu slimnieki drīkstēja zvanīt, bet tikai pa Ļesnogorsku.

-    Ko ar jums lai dara? Iesim uz ordinatoru istabu. No turienes caur kodu var piezvanīt uz Maskavu.

Tas gan bija kategoriski aizliegts, bet Vaļa nosprieda, ka pašlaik tur neviena nav un cilvēkam galu galā vajag piezvanīt uz mājām.

-    Žora, tā esmu es!…

Vaļa piesēda maliņā, lai netraucētu, iziet gaitenī viņa negribēja ja kāds ienāktu un ieraudzītu slimnieci ordinatoru telpā,

būtu skandāls. Bet tā viņa var visu vainu ņemt uz sevi. Dabūs pa kaklu, protams, bet tas nekas.

-    Žora, savāc mani no šejienes cik vien ātri var. Brauc šurp un izņem ar parakstu. Viņi nevarēs neatlaist. Ņem līdzi Sergeju. Ko? Jūs bijāt kopā? Un ko viņš teica? Lida mazliet pacēla balsi. Nevar būt! Pēc tam viņa sāka runāt pavisam klusu, pat aizklāja ar roku klausuli, bet Vaļa dzirdēja katru vārdu: "Man te ir bail. Man nebija nekāds spontānais. Viņi man uzlika sistēmu, un sākās dzemdības. Bērns bija dzīvs, es redzēju. Viņi to aiznesa. Nē, tā bija meitene. Nē, es neredzēju. Tā sieviete, kas pieņēma, teica…

Atvērās durvis, uz sliekšņa parādījās Zotova.

-    Kas šeit notiek?

-   Atvainojiet, Amālija Petrovna, slimniecei vajadzēja piezvanīt, viņa taču ir no Maskavas… Vaļa pielēca kājās un pat saspringa kā pēc pavēles "mierā".

-   Tūlīt lieciet nost klausuli! Zotova nokomandēja, ne uz vienu neskatīdamās.

-     Viss, Žora, es vairāk nevaru runāt! Vaļa pamanīja, ka, Zotovai parādoties, Lida pēkšņi nobālēja.

-    Tā nekad vairs nedariet, Amālija Petrovna pavisam mierīgi teica, slimniekiem ir aizliegts lietot dienesta telefonu. Ejiet strādāt. Un neaizmirstiet, ko es jums lūdzu.

-    Vai viņa pavēlēja, lai jūs man uzliekat sistēmu? Lida jautāja, kad viņas atgriezās palātā.

Vaļa pamāja.

-    Nevajag, es jūs ļoti lūdzu. Es baidos. Es viņai neticu. Vai viņa teica, kas tur ir?

-   Nē! Bet es arī nejautāju. Viņa tomēr ir nodaļas vadītāja, un man ir jāpilda viņas rīkojumi.

Palātā dega spoža gaisma, un Vaļa, paskatījusies uz pudeli, pamanīja nelielas baltas nogulsnes. Mirkli padomājusi, viņa teica:

-    Darīsim tā es tūlīt nomainīšu pudeles, uzlikšu jums sistēmu ar vienkāršu fizioloģisko šķīdumu. Tas ir pavisam nekaitīgs. Šo te es noslēpšu, un, ja gribat, palūgšu institūtā vai laboratorijā, lai pārbauda, kas tur ir.

-     Labāk, lai pārbauda Petrovkā. Mana vīra bijušais skolasbiedrs ir milicijas apakšpulkvedis. Viņš nodos savā laboratorijā.

"Tas jau nu būtu par traku," Va[a nodomāja, "kaut gan varbūt tā arī ir labāk. Ja institūtā atklās kādu riebeklību, viņiem tik un tā būs jāziņo milicijai. Tad jau labāk uzreiz!"

-    Labi, tā arī darīsim!

* * *

Kad Zotova ienāca palātā, slimniece gulēja "pie sistēmas" un snauda. Pudelē bija atlicis pavisam maz šķidruma. "Var ņemt nost," Zotova nolēma, "nu jau ir vairāk nekā pietiekami. Ja rīt atkal sāks runāt par izrakstīšanos laimīgu taciņu!"

-    Kā mēs jūtamies? Amālija Petrovna mīlīgi pajautāja.

-    Paldies, normāli! slimniece atbildēja.

-    Gribat uz māju?

-    Protams, ka gribu. Man taču ir tns bērni. Sakiet, kāpēc mani nepārlika kopējā palātā?

Zotovai kaut kas nepatika šīs Gluško intonācijā. Viņa pat nesaprata, kas īsti, bet vēlāk apjauta: bija pazudis naidīgums. Un tas bija dīvaini.

-    Kāpēc jums nepatīk atsevišķā? viņa smaidot pajautāja.

-    Nē nekas, man arī te ir labi. Es tikai gribēju zināt.

-    Kāpēc gan lai jūs negulētu ar ērtībām, ja reiz mums ir tādas iespējas? Zotova atkal smaidīja.

Kad viņa izgāja no palātas, ceļā pagadījās mazā praktikantīte Vaļa.

-    Amālija Petrovna, vai drīkstu jums pavaicāt?

-    Protams, bērniņ, jautā!

-    Kas bija tajā pudelē?

-     Ergometrīna maleāts preparāts, kas stimulē dzemdes savilkšanos. Tas ir labi, ka tu interesējies.

"Ar šo sīkaļu taču ari kaut ko vajadzēs pasākt. Uzmanīgo Dievs sargā," Zotova skumīgi nosprieda.

17. nodaļa

Sekcijā atklājās, ka dakteris Kuročkins miris no akūtas sirds nepietiekamības. Dzīvoklī neizdevās atklāt nekādas nepiederoša cilvēka uzturēšanās liecības…

Pirmdienas rītā Krotova kabinetā ievēlās jautrais Miša Sičkins. Apsēdies un aizsmēķējis viņš paziņoja:

-     Starp citu, tur vakar notikusi vēl viena slepkavība. Vienpadsmitos no rīta tajā pašā pagalmiņā, uz kuru nogalinātais Bubencovs bija aicinājis tavu Poļansku. Tā ir vientulīga un klusa vieta. Divas mājas tiek kapitāli remontētas, iedzīvotāji ir izmitināti citur, strādnieku arī nebija, jo svētdiena. Šai klusajā stūrītī betona caurulē atrasta meitene ar šautu brūci krūtīs. Bet interesantākais ir tas, ka šī meiča ir līdzīga… zini, kam? Sičkins, zīmīgi paklusējis, teica: Nogalinātā ir līdzīga Jeļenai Nikolajevnai Poļanskai! Nejau nu ļoti, bet tikpat gara, figūra arī līdzīga, mati, ari izskatās tā… Tikai astoņus gadus jaunāka. Tavai Poļanskai ir trīsdesmit pieci, bet tai divdesmit septiņi. Un nošauta ar to pašu pistoli, kas mētājās vannas istabā. Pārējais viss arī kārtībā. Bubencova svītera plūksniņas atrada uz nogalinātās vējjakas. Zamšādas jaka, tādai viss līp klāt. Ir pat divi viņa mati. Nav tikai saprotams, kāpēc viņš slēpa līķi. Tā viņš atstājis vairāk pierādījumu, nekā vajag.

-    Viņš steidzās. Apjēdza, ka nošāvis nevis to, ko vajadzēja, Krotovs domīgi piebilda, steigā gribēja noslēpt, lai tūlīt kāds nepamanītu. Personību noskaidrojāt?

-   Protams! Natālija Viktorovna Romanova, dzimusi 1968. gadā. Viņai jakas kabatā bija naudas maiņas kvīts. Divas dienas pirms nogalināšanas bija izmainījusi piecdesmit dolārus, bet kvīti saburzījusi un ielikusi kabatā. Atviegloja mums darbu. Zini, kāpēc viņa iegāja tajā pagalmiņā? Pēc ķieģeļa.

-    Kāda ķieģeļa?

-           Ir tāds tautas līdzeklis pret saaukstēšanos, Sičkins ņēmās skaidrot, ņem pamatīgu ķieģeli, nomazgā, liek uz plīts un karsē uz mazas liesmiņas. Virsū ber sasmalcinātus ķiplokus un caur piltuvi ieelpo tvaikus. Tad, lūk, Romanovas jaunākais brālis bija saaukstējies, un viņa rīta agrumā gāja meklēt ķieģeli.

-    Vai palīdz? Krotovs klusu iejautājās.

-    Kas? Sičkins nesaprata.

-    Vai ķieģelis līdz pret saaukstēšanos?

Iezvanījās iekšējais telefons. Krotovu pie sevis izsauca viņa tiešais priekšnieks pulkvedis Kazakovs.

-    Nāc iekšā, apsēdies!

Kazakovs staigāja šurpu turpu pa kabinetu, izklaidīgi cilāja dažādas lietas te pelnutrauku, te karafes vāciņu, te grāmatu no plaukta un tūlīt nolika atpakaļ ne tur, kur paņēmis.

Tas nesolīja neko labu. Pulkvedis bija visai drūmā garastāvoklī.

Vēl ceturtdienas vakarā pēc sarunas ar Ļenu Krotovs bija piezvanījis Kazakovam uz māju un dažos vārdos izskaidrojis situāciju. Tiesa gan, viņš nebija pateicis, ka līdz tikšanās reizei "Makdonaldā" viņi ar Ļenu nebija pazīstami.

Uzklausījis viņu, Kazakovs toreiz nopūtās: "Stulba lieta, Serjoga, neko nepierādīsi."

Tagad, pat nepaskatījies uz Krotovu, viņš nikni iesāka:

-    Apsveicu. Tu esi atstādināts no izmeklēšanas ar ģenerāļa pavēli.

-    Kāpēc? Krotovs nenovaldījās, kaut gan atbilde bija skaidra.

-    Tāpēc, Serjoža, ka tu esi aizdomās turamais pirmais un pagaidām vienīgais. Šito Otello Šmita ielā neviens cits kā tu nevarēja nokniebt. Tā ka bilde ir skaidra līdz riebumam. Tev taču pašam vajadzētu saprast.

-    Pagaidi! Bet es taču biju Čerjomuškos!

-    Ir pārbaudīts, Kazakovs bezcerīgi atmeta ar roku, tu viņus sagaidīji un pēc desmit minūtēm vēja ātrumā aizdrāzies. Viņi pat esot ņēmuši ļaunā. Tu tikai esot izkomandējis un žigli pazudis. Kam tad patīk rakāties? Tur viss bija skaidrs: akūta sirds nepietiekamība. No Čerjomuškiem līdz Šmita ielai ir kādas trīsdesmit piecas minūtes ko braukt, varbūt četrdesmit. Svētdien nekādu īpašu sastrēgumu nebija. Un cik ilgi tu brauci?

Krotovs brauca stundu. Piecpadsmit minūtes pagāja, meklējot benzīna staciju, vēl desmit uzpildoties.

-   Man nācās meklēt benzīnu, biju pavisam sausā. Tur tev arī ir tās divdesmit minūtes.

-     Un kā tu vispār gadījies Čerjomuškos pie tā, kā viņu tur sauc?

-    Pie Kuročkina. Pie Dmitrija Zaharoviča Kuročkina. Viņš ir tas ārsts, kas pateica, ka bērns it kā esot nedzīvs. Tieši viņš iemidzināja Ļenu un nosūtīja uz Ļesnogorsku. Tev jāpiekrīt, ka mana vēlēšanās patērzēt ar viņu bija pilnīgi saprotama.

-    Ak, Scrjoga, Kazakovs smagi nopūtās, es saprotu tev ir mīlestība, tu staigā mirdzošām acīm un idiotiski laimīgu ģīmi. Tev taču ir četrdesmit gadi, tu esi apakšpulkvedis, tev ir augstākā juridiskā izglītība. Vai tiešām tu nesaproti, ka visi šie stāsti par nedzimušā bērna nolaupītājiem ir murgi? Pēc tava zvana es konsultējos ar speciālistu no Veselības aizsardzības ministrijas. Viņš man populārā veidā visu izskaidroja. Ļesnogorskas slimnīcā tiešām ir eksperimentāla laboratorija. Tā darbojas jau trīs gadus, bet tur nav nekāda sakara ar grūtniecēm. Nekāda mafija tavu skaistuli nevajā. Un slepkavība, pareizāk sakot, slepkavības mēģinājums ir vistīrākais sadzīves noziegums. Greizsirdība. Kur tu esi redzējis, ka killers nēsātu kabatā upura fotogrāfiju? Es tūlīt īsumā ieskicēšu pagaidu versiju, bet tu vari iebilst.

-    Kā versiju? Krotovs smīnot pajautāja.

-   Ģenerāļa. Tad, lūk! Nogalinātais Bubencovs uzzina par savas bijušās sievas romānu.

-    Viņi ir šķīrušies pirms astoņiem gadiem, Krotovs atgādināja, viņš pēc tam nomainījis vēl divas ģimenes.

-   Bet pēdējo reizi viņi likās pirms trim mēnešiem, un viņš gribēja atjaunot attiecības. Var būt, ka viņš visu mūžu tikai viņu ir mīlējis, bet šī viņu pasūtīja kaut kur tālāk. Viņš zvana, aicina uz tikšanos, lūdz iznākt klusā, vientulīgā pagalmiņā. Tur notiek kapitālais remonts, nav nevienas dzīvas dvēseles. Afekta stāvoklī viņš šauj uz citu sievieti, kura nejauši ienāk pagalmā un tik nelaimīgā kārtā ir līdzīga Poļanskai -īpaši pa gabalu un tumšajās brillēs. Nogalinātā krīt, brilles aizlido. Apjēdzis kļūdu, viņš šā tā noslēpj līķi, steidzas uz dzīvokli, kur viņa ciešanu objekts mierīgi dušojas. Izšķirošajā brīdī ienāc tu un paspēj noblīkšķināt sekundi ātrāk. Tu esi rīkojies pavisam pareizi: izglābi sievietes un bērna dzīvību, nošāvi slepkavu. Tad jau arī ir saprotams, ka Poļanska it kā neatceras, kas viņu tik rūpīgi izvilka no dušas un nolika gultiņā. Protams, ka viņa tevi nenodos. Starp citu, ģībonis, kas pēc viņas teiktā esot bijis, nevar ilgt vairāk par trim minūtēm. Tā ka uzbrukums tavai izredzētajai ir tīri sadzīvisks.

Krotovs, ne vārda nebilzdams, mierīgi klausījās Kazakovā. Jau sarunas sākumā viņš bija sev pavēlējis klusēt.

-    Nu iebilsti, ko tu klusē? Kazakovs nervozi burzīja cigareti. Ilgus gadus viņš smēķēja tikai "Javu" un ieradumus nemainīja pat tad, kad Maskavā saveda visu marku cigaretes. Pirka blokiem "Javu", rindoja paciņas uz radiatoriem un ilgi žāvēja…

-   Es to nedarīšu, Krotovs teica, es neiebildīšu. Tu pats labi saproti, ka visa šī versija par Otello ar klusinātāju un mūķīzeriem ir suņa murgi. Arī to, ka Poļanska nav prātā jukusi, tu nojaut, kaut arī nekad neesi viņu redzējis. Starp citu, ar ko tu konsultējies? Vai gadījumā tas nebija Burjaks?

Kazakovs pamāja.

-    Tavs Burjaks melo. Un tu pats to jūti, Krotovs apklusa.

-    Nu, jūtu. Un kas tad ir? Kazakovs beidzot aizsmēķēja gandrīz izjukušo cigareti. Tu labāk būtu pajautājis man, kāpēc tev Sergejam Krotovam, ievajadzējies to inscenējumu ar trešo nezināmo, ja tava rīcība bija nepieciešamības diktēta un pilnīgi pareiza? Ja tur nebija nozieguma sastāva? Kur palika ierocis, ar kuru tu šāvi? Vai kā Bubencovs tā varēja pārskatīties, pat būdams afekta stāvoklī, ja reiz līdz nāvei mīlēja tavu Poļansku? Kā viņš tā varēja sajaukt? Vispār neskaidrību daudz, bet galu galā iznāk beigta, nenoskaidrojama lieta.

Krotovs piecēlās.

-    Biedri pulkvedi, vai es varu iet? Un vai mani tikai no šīs lietas, vai no visām uzreiz atstādina?

-   Labi, Serjoga, liecies mierā! Nemēģini visu uz mani novelt. Mums abiem vēl jāiet uz pārrunām pie ģenerāļa… Vispār tā: tu tagad paņem brīvu nedēļu uz sava likumīgā atvaļinājuma rēķina. Tev ir jāparūpējas par savas Poļanskas nerviem un veselību, jānodarbojas ar citiem neatliekamiem mājas darbiem. Un vispārzvani, es tevi informēšu, kas notiek. Bet neaizmirsti, ka tu nodarbosies ar savām privātajām lietām. Un es, cik varēšu, palīdzēšu.

Rīkojoties pretēji saviem paradumiem, Kazakovs piecēlās un pavadīja savu vietnieku līdz kabineta durvīm.

-    Klau, Serjoga, vai tas ir tavs bērns vai nav?

-    Mans, Krotovs atbildēja un izgāja.

Laborante Ļubočka, kam Krotovs nodeva ekspertīzei pudeli ar caurspīdīgo šķidrumu un avansā pasniedza "Rafaello" kārbu, sēdēja laboratorijas kaktā un dzēra kafiju, piekožot dāvātās konfektes.

-Varu jūs jau iepriecināt, Sergej Sergejevič! viņa smaidīja. Šajā burkā ir šķidrums, kas pēc sastāva atgādina ziniet ko? Augļa ūdeni! Tā ir fantastika piepildīt sistēmas trauku ar augļa ūdeni! Gribat kafiju?

-    Paldies, neatteikšos, Krotovs piebīdīja krēslu un apsēdās.

-   Varu vēl piebilst, ka šajā šķidrumā droši vien ir atradies dzīvs auglis. Cik jums cukura?

-   Divus gabaliņus, Krotovs automātiski izmeta. Vai tad to arī var noteikt?

-   Gluži precīzi nevar pateikt, vai auglis bijis vesels, bet to, ka dzīvs simtprocentīgi. Ja auglis ir nedzīvs, ūdeņi satur mekonija piejaukumu, ir duļķaini, var būt ar zaļganu vai brūnganu nokrāsu. Bet šie ir tīri.

Krotovs aizsmēķēja. Ļubočka lēnītiņām izvilka cigareti no viņa paciņas. Krotovs uzšķīla uguni.

-    Atvaino, aizmirsu piedāvāt!

-    Nekas. Ieliet vēl kafiju?

-    Lai iet! Krotovs jautri piekrita. Tagad saki man, vai šis augļa ūdens var kalpot par indi vai kaut kā tamlīdzīgi?

-    Nu, ko jūs! Tas ir pavisam nekaitīgs šķidrums.

-    Bet tas ir sistēmas pudelē. Kas notiks, ja to ielaidīs vēnā?

-   Cik es zinu, neviens nekad neko tādu nav darījis. Teorētiski tā ir nāve. Embolija ar augļa ūdeni. Sekcijā noteiktu tādu diagnozi, īpaši reti sastopama patoloģija, bet iespējama, Ļubočka dziļi ievilka dūmu. Šķidrumu šai traukā var iepildīt tikai ar šļirci, tas ir pratiski hermētisks, to parasti caurdur ar adatu. Jā, ļoti interesanti… Es pat teiktu tīri medicīniska slepkavība. Pie tam tā var nogalināt tikai sievieti pēcdzemuību periodā un tikai slimnīcas apstākļos. Tad nevar rasties nekādas aizdomas.

-    Pirkstu nospiedumus paņēmi?

-    Es apvainošos, Sergej Sergej evič!

-     Paldies tev, Ļubočka! Tos "pirkstiņus" saglabā. Bet ekspertīzes rezultātus noformē oficiāli, kā nākas. Palieku vēl vienu "Rafaello" parādā.

-    Un kurā slimnīcā tad ir tik atjautīgi ārsti? Ļubočka smaidot jautāja. Derētu zināt, lai tur nejauši nenokļūtu.

-          Ir viena tāda maza pilsētiņa Maskavas apgabalā. Tikai pavisam drīz šie gudrinieki vairs nebūs ārsti, Krotovs viņu mierināja.

* * *

Pusdienas pārtraukumā laborante Ļubočka skriešus devās uz netālo galantērijas veikaliņu. Petrovkā paklīda runas, ka tur esot ievesti itāļu krūšturi simtprocentīga kokvilna un tikai par trīsdesmit tūkstošiem.

Pa ceļam Ļubočka apstājās pie telefona automāta.

-     Man ir interesanti jaunumi Andrejam Ivanovičam, viņa teica, kad pacēla klausuli.

-    Astoņos trīsdesmit. Kur parasti, viņai atbildēja.

Ļubočka pakāra klausuli un skriešus metās uz veikalu.

Ijja Timofcjevičs Burjaks smagi cēla savu drukno ķermeni no krēsla un pastiepa abas rokas pretī apmeklētājam.

-     Sergej Sergejevič! Kāds vējš atpūtis? Man prieks jūs redzēt! Natašeņka, viņš uzsauca sekretārei, noorganizē mums tējiņu!

-    Iļja Timofcjevič, Krotovs nogaidīja, līdz aizgāja garkājainā sekretāre, kas bija momentā parādījusies ar paplāti, uz kuras kūpēja divas tējas tases, stāvēja šķīvītis ar sagrieztu citronu, cukura trauks un atvērta šokolādes kārba, Iļja Timofejevič, es gribu uzdot jums ļoti personīgu, var teikt-konfidenciālu jautājumu.

-    Esmu pati uzmanība! Lūdzu, ņemiet citroniņu, šokolādīti! Tās ir īstas Šveices konfektes. Ļoti iesaku! Burjaks cītīgi pētīja kārbas saturu un, beidzot izvēlējies un ielicis mutē konfekti, saldi saviebās.

-    Paldies, nē, Krotovs atteicās, man nepatīk saldumi.

Nogaidījis, kamēr Burjaks izbauda konfekti un tūlīt pat paņem

nākošo, Sergejs turpināja:

-    Lieta tāda, ka man ļoti tuvs cilvēks ir bezcerīgi slims. Ārstiem jau rokas nolaidušās, bet es nejauši uzzināju, ka it kā esot kāds preparāts, kas viņu varētu… ja nu ne glābt, tad dot cerību. Tikai to ir ļoti grūti dabūt…

-     Kāda konkrēti ir jūsu tuvā cilvēka slimība un kā sauc preparātu? aiz Burjaka apaļā vaiga nozuda trešā konfekte.

-      Es medicīnā esmu profans, bet, cik es sapratu no ārstu skaidrojuma, man tuvajam cilvēkam ir kaut kāds sarežģīts bojājums endokrīnā sistēmā. Es nezinu arī, kā sauc zāles, bet tās ražo no augļa un placentas, ko iegūst grūtniecības vidusposmā.

Burjaka labsirdīgā fizionomija uz mirkli saspringa un saduga. Apaļīgie pirksti, kas sniedzās pēc konfektes, sastinga virs kārbas.

-    Es atceros, ka nesen jūs šajā pašā jautājumā man zvanījāt. Pēc tam arī jūsu priekšnieks Nikolajs Mihailovičs Kazakovs interesējās. Es taču teicu gan jums, gan viņam, ka no augļa un placentas neko neražo. Starp citu, jūs, Sergej Sergejevič, lieki kautrējaties un pārspīlējat savu nezināšanu medicīnā. Tas tā, starp citu.

-     Saprotiet, Iļja Timofejevič, es tagad noteikti zini, ka tāds preparāts ir, Krotova tonis bija nepiespiests un draudzīgs, un mani, ticiet, nepavisam neinteresē, kāpēc jūs teicāt, ka tāda it kā neesot. Es lieliski saprotu, ka ražošana pašlaik var tikt turēta lielā slepenībā, ka cena droši vien ir milzīga, un tā tālāk. Bet saprotiet tā ir mūsu pēdējā cerība. Lūdzu, palīdziet!

-    Nu, lai būtu, ilgi klusējis, Burjaks iesāka, Maskavā ir oficiāli reģistrēta farmaceitiska firma, kas nodarbojas ar šī preparāta ražošanu un pārdošanu.

-    Es to zinu, Krotovs smagi nopūtās, bet tur ir milzīgas, vienīgi miljardieriem pieejamas cenas. Es jums gribēju palūgt… Ticiet, man nav neviena cita… Droši vien kāds ar to nodarbojas arī pusoficiāli un varētu pārdot zāles par man pieņemamu cenu.

-          Sergej Sergejevič, Burjaks pasmīnēja, mēs esam prātīgi cilvēki, jau gados. Ar tādiem pašiem panākumiem jūs varējāt mani lūgt sameklēt kādu ekstrasensu, burvi vai zāļu sieviņu. Preparāts, par kuru jūs runājat, ir tieši no tā lauciņa. Iedarbība ir maz pētīta, ir tikai zināms, ka tas paaugstina vīriešu potenci un darbaspējas, tātad darbojas kā spēcinošs līdzeklis. Pārējais, ticiet man, ir leģendas. Es esmu spējīgs noorganizēt jūsu slimniekam visaugstākā līmeņa izmeklēšanu, parādīt viņu labākajiem Maskavas speciālistiem, sasaukt konsiliju, bet tas arī ir viss. Es nodarbojos ar medicīnu, nevis ar mistiku.

Burjaks runāja ļoti pārliecinoši. Nebija ko iebilst… Bet-jo godīgāk viņš skatījās acīs Krotovam, jo dziļāka kļuva viņa pārliecība, ka sarunas biedrs melo.

Taisnību sakot, pēc šiem meliem jau Krotovs arī bija atnācis. Viņam vajadzēja pašam un līdz galam pārliecināties, ka resnais ir saistīts tieši ar tiem, kas Ļenai uzsūtīja algoto slepkavu. Un viņš par to pārliecinājās. Atlika tikai pilnas skaidrības labad spert pēdējo sloli.

-    lļja Timofejevič, Krotovs skatījās Burjakam acīs, bet viņš novērsa skatienu un, pašķielējis uz kārbu, ar žiglu kustību paņēma vēl vienu konfekti, es zinu, ka tādas zāles ražo mazā slimnīcā Ļesnogorskā. Tāpat es zinu, ka jums ir vistiešākais sakars ar šo ražošanu, ka jūs nodrošināt piesegšanu no Veselības aizsardzības ministrijas puses un droši vien pats lietojat šo preparātu, kas jums kā "jumtam" tiek dots bez maksas.

Resnvēdera seja kļuva tumši sarkana, viņš pat aizrijās ar konfekti, ieklepojās, nosvīda un beidzot sāka kliegt:

-   Murgi! Nekaunīgas tenkas! Pēc tam, iemalkojis tēju, viņš ar mazu kabatlakatiņu noslaucīja pieri un jau mierīgāk teica: Atvainojiet, Sergej Sergejevič, es jūs cienu un, ticiet man, uzskatu par nopietnu cilvēku. Kas jums visas šīs muļķības sastāstīja?

-   Neviens, Krotovs pasmaidīja, pats sapratu. Atvainojiet, manu dārgo lļja Timofejevič, ka esmu aizņēmis jūsu laiku. Man diemžēl jāiet. Visu labu!

No ministrijas viņš devās uz Petrovku, paņēma arhīvā astoņus gadus vecu lietu par pagrīdes abortiem, ieslēdzās kabinetā un uzvārīja stipru kafiju.

Krotovs zināja, ka tāda veida lietās gandrīz vienmēr ir "pelēkais kardināls", visas organizācijas dvēsele un smadzenes, gudrs un glums cilvēks, kas no spēles noteikti iziet sveikā.

Kooperatīva "Krokuss" pelēkais kardināls bija kāds Anatolijs Veiss, medicīnas zinātņu kandidāts. Pirms astoņiem gadiem viņu pat izdevās izskaitļot, bet pietrūka pierādījumu. Izskatot materiālus tagad, Krotovs saprata, ka liela loma Veisa atmazgāšanā bijusi konsultantam Burjakam.

Tad, lūk, kā: kooperatīvs "Krokuss" nebūt nebija iecerēts, lai savāktu vieglprātīgo pacienšu naudu. Acīmredzot galvenie ienākumi bija no dzīvās izejvielas pārstrādes. Taču pirms astoņiem gadiem nevienam nekas tāds pat prātā nebija nācis.

Nemaz necerēdams uz panākumiem, Krotovs sāka salīdzināt daudzos pirkstu nospiedumus uz Ļenas fotogrāfijas ar tiem, kas glabājās abortu lietā. Viņš sāka ar pelēko kardinālu un tajā pašā brīdī gandrīz aizrijās ar padzisušo kafiju: uz fotogrāfijas bija skaidri saskatāmi Anatolija Veisa "pirkstiņi". Stundu vēlāk viņa rokās bija

eksperta slēdziens, kas to apstiprināja oficiāli.

* * *

-    Tātad tu uzskati tā, kamēr viņa ir pie Krotova, viņai nekas nedraud?

-     Dzīvoklis atrodas divpadsmit stāvu mājas devītajā stāvā, tērauda durvis, ar mūķīzeri atslēgt nav iespējams. Ārā viņa neiet. Pat ar suni rītos un vakaros pastaigājas Krotovs pats.

-   To viņi ir labi izdomājuši, Andrejs Ivanovičs pamāja un, iemalkojis karsto tēju, paskatījās uz Svētu. Tātad Krotovs pastaigājas ar viņas suni, viņš nopietni un domīgi noteica. Saki man, lūdzu, kas viņiem tur īsti ir?

Svēta paraustīja plecus.

-    Kā kas? Mīlestība!

-    Tā nekas! Andrejs Ivanovičs uzsita sev pa ceļgalu, viņi taču ir pazīstami tikai nedēļu, pie tam viņai ir liels vēders!

-    Un kas par to, ka vēders? Svēta pasmīnēja.

-     Kā kas? Nav nemaz tik ērti nodoties kaislei, bez tam grūtniecības otrajā pusē arī bīstami.

-   Ak jūs par to? Nē, pagaidām viņi tik tālu nav tikuši. Tur viss ir nopietni.

-    Tu arī to novēroji?

-    Kā lai saka? Es drīzāk sajutu, kad redzēju viņus kopā. Es taču arī esmu sieviete.

-    Interesanti, kāpēc tu, Svetočka, domāja kopā neguļ, tad tas ir nopietni?

-     Ak, Andrej Ivanovič, Svēta pasmaidīja, tā ir tikai pūstošajos Rietumos vispirms lec gultā, bet pēc tam iepazīstas.

-    Tu gribi teikt, ka pie mums ir otrādi?

-    Protams, ka pie mums arī visādi gadās, bet krievu cilvēkam pēc gultas ir grūtāk iepazīties. Kauns, neveikli… Mums ir tāda kaunīga mentalitāte.

-    Un tiem tur Rietumos tātad mentalitāte ir bezkaunīgāka? Andrejs Ivanovičs iesmējās.

-Nē jau. Tikai viņu attieksme pret šīm lietām ir citāda. Viņiem sekss ir dabiska dzīves sastāvdaļa. Bet mums pat tāda vārda nav. Vai nu mīlestība un augsts dvēseles lidojums, vai riebeklība, netīrība un rupjības. Mums nav vidus, ir tikai augša un apakša. Viņiem viss ir vienkārši un ikdienišķi. Padomājiet pats: "nodarboties ar mīlestību" tā taču ir klišeja no angļu valodas. Stulbi skan krievu valodā.

-    Tu nu gan mums esi filozofē! Andrejs Ivanovičs izteiksmīgi noplātīja rokas un, mirkli klusējis, pēkšņi pajautāja: Tev patīk Poļanska?

-     Jā, Svēta atzinās, tā ir vieglāk strādāt, kad apsargājamais objekts ir patīkams. Bet kāpēc jūs jautājat?

-    Tāpēc, ka tavā darbā, meitiņ, nedrīkst būt ne simpātiju, ne antipātiju. Nekad nevar zināt, kā vēlāk lietas var pavērsties…

Svēta pamanīja, cik ledaini nozibsnīja viņas sarunu biedra acis. Viņa samulsa, Andrejs Ivanovičs to tūlīt pamanīja un maigi noglauda viņas vaigu.

-    Vai par mentalitāti tu pati, gudriniece, izdomāji?

-     Nē, Svēta pasmaidīja, skolā stāstīja. Mums bija tāda tēma: "Seksuālās uzvedības potenciālie stereotipi".

-     Muļķības! Andrejs Ivanovičs atcirta. Tur nav nekādu stereotipu un nekādu likumu ir vieni vienīgi izņēmumi. Nepiekrīti?

Svēta noliedzoši papurināja galvu.

-      Bet Poļanska arī man patīk, viņš atgāzās krēslā un aizsmēķēja, lai nu viņiem ar Krotovu viss labi nokārtotos! Mūs taču netraucēs vēl viens "svarīgais" no Petrovkas? Ko, Svetočka, netraucēs, vai ne? Viņš jautri piemiedza ar aci, bet tūlīt kļuva nopietns. Un tagad par būtiskāko. Ņujorkā tevi sagaidīs kāds Bredlijs. Tāds maza auguma resnītis, izskatās pēc klauna. Taču viņš nav nekāds klauns, gluži otrādi drūms, neaudzināts tips. Gan jau ar to samierināsies. Tev ar viņu būs maz darīšanu. Viņš ir no FIB, no slepenās nodaļas. Tā nodarbojas ar noziedzības problēmām, kas saistītas ar cilvēka orgānu transplantāciju. Mēs ar šo nodaļu ja ne gluži draudzējamies, tad nestrīdamies gan. Tomēr, ja mēs nepasniegsim uz paplātes Veisa turienes draugus, viņi ņems ļaunā. Ar Bredliju tu vari runāt par jebkurām sadzīves problēmām, bet tādas diez vai radīsies. Kas attiecas uz darbu, tur labāk nerēķinies ar viņa palīdzību. To prasi tikai galīgā bezizejas situācijā. Viņš spēlē iesaistīsies tajā brīdī, kad tu nosauksi galvenā cilvēka vārdu vai iesauku. Ar to pietiks, lai tavs uzdevums būtu

izpildīts. Te viņš ir, Andrejs Ivanovičs parādīja Svētai pāris krāsainu fotogrāfiju, redzi, kāds skaistulis!

Bredlijs tiešām līdzinājās klaunam.

* * *

-    Jeļena Nikolajevna, vai jūs jau piezvanījāt uz Ņujorku? Jūs tur kāds sagaidīs?

Viņi sēdēja mazajā virtuvītē. Zem galda pie kājām gulēja un vecīgi krāca Piņa.

-    Es zvanīju piektdien no darba. Mani sagaidīs mana tēva vecs draugs Stīvens, Ļena atbildēja.

-    Un kur jūs tur dzīvosiet?

-    Pie viņa, pie Stīvena. Vienmēr, kad aizbraucu uz Ņujorku, es dzīvoju pie viņa. Stīvens man palika mantojumā no tēva. Viņi iepazinās ļoti sen, piecdesmit septītajā, kad Maskavā bija jaunatnes festivāls. Kopš tā laika kaut kā pamanījušies sazināties un satikties, neskatoties uz visiem padomju-amerikāņu sarežģījumiem. Tētis nomira, un tagad es sarakstos ar Stīvenu. Viņš ir vecs, septiņdesmit pieci gadi, bērni un mazbērni pieauguši, viņš dzīvo viens pats lielā mājā Bruklinā. Bērniem un mazbērniem ir sava dzīve, un viņš jūtas vientuļš.

-    Bet es nekur tālāk par Krimu neesmu bijis, Krotovs domīgi noteica. Mana bijusī sieva ir balerīna Staņislavska teātrī. Viņa bieži brauca uz ārzemēm viesizrādēs, bet neko daudz nestāstīja.

-     Es jums visu izstāstīšu, Ļena pasmaidīja, atlidošu no Ņujorkas un izstāstīšu.

7-44

Viņa te dzīvoja jau otro dienu, un Krotovs sev atzinās, ka pirmo reizi kopš daudziem gadiem viņam vakaros gribējās nākt mājās. Viņš negudroja, kā viss tālāk veidosies, bet dvēseles dziļumos bija pārliecināts, ka viņi ar Ļenu vairs nešķirsies. Tas, kas pašlaik starp viņiem notiek, ir pārāk nopietni, lai tāpat vien izzustu. Kaut arī

193

ārēji it kā nekas nenotiek. Viņi viens otru uzrunā uz "jūs", vārdā un tēvavārdā, viņš guļ uz virtuves dīvāniņa, viņa istabā uz tahtas.

-    Jeļena Nikolajevna, tajā kasetē sarunā ar Kuročkinu jūs teicāt, ka jums būs meitenīte. Vai jūs to tikai jūtat, vai precīzi zināt?

-     Tagad tiešām zinu, Kuročkins atvadoties pateica. Viņš bija pieredzējis ārsts un diezin vai būs kļūdījies.

-    Un ko jūs gribējāt, kamēr nebija īsti skaidrs?

-     Bērnu, Ļena pasmaidīja, vienkārši bērnu. Vai tad ir tik svarīgi, kāds dzimums? Ja cilvēki varētu izvēlēties, pasaulē droši vien parādītos vieni vienīgi puikas. Nezin kāpēc visi vīrieši noteikti gaida puikas, bet sievietes grib viņiem izpatikt.

-    Bet es vienmēr esmu gribējis meitenīti, meitiņu… Krotovs klusi piebilda.

18. nodaļa

Lidmašīna uz Ņujorku izlidoja trešdien, pusvienpadsmitos vakarā. "Šeremetjevā-2" bija daudz cilvēku, bet Svēta ātri saskatīja Poļansku, kas stāvēja pie izejas uz izlidošanas zāli. Ļena aizpildīja muitas deklarāciju. Krotovs stāvēja blakus un saspringti vēroja pūli.

"Nomierinies, draudziņ," Svēta pie sevis pasmīnēja, "te nav bīstami. Viss sāksies tur varoņpilsētā Ņujorkā."

Vairākas pagarās rindas pie robežsargu būdiņām pamazām izkusa. Jau trīsreiz bija izziņota iesēšanās. Krotovs atdeva Lēnai viņas vieglo mugursomiņu un kaut kā neveikli paspieda roku. "Ir nu gan biedrs!" Svēta klusībā nokomentēja. "Dāmas roku skūpsta, nevis spiež. Nu, saņemies, milicijas cietpauri!"

Bet Krotovs nesaņēmās. Ļena jau stāvēja starp viltīgi izliktajiem spoguļiem robežsarga kabīnē. Ierēdnis atvēra viņas pasi. Ielaišana bija beigusies.

Pēkšņi Sergejs metās kabīnē garām aizžogojumam…

-    Kur jūs! robežsargs iekliedzās, taču atbildi nedzirdēja…

Starp robežsardzes kontroles viltīgajiem spoguļiem stāvēja

nepavisam ne jauns pāris vīrietis un sieviete un aizrautīgi skūpstījās.

-   Pilsoņi! Vai jūs prātu esat zaudējuši? robežsargs turpināja aurot. Vīrieti, ejiet ārā no šejienes! Sieviete, jūs nokavēsiet lidmašīnu!

-    Atvainojiet, lūdzu! beidzot atrāvušies viens no otra, abi korī atbildēja.

"Tā nekas!" Svēta klusībā iesmējās.

7*

Krotovs neatskatīdamies veikli gāja uz izejas pusi. Sirds dauzījās. Sēžoties mašīnā, viņš vēl sajuta Ļenas vēso lūpu garšu.

195

Ļena atkrita "Boinga" mīkstajā krēslā un aizvēra acis.

"Kā kutina viņa ūsas," viņa nodomāja, "cik viss ir dīvaini un negaidīti."

Tātad viņa toreiz Šmita ielā nav pārklausījusies, kad viņš uz kāda jautājumu: "Vai tā ir tava sieviete?" atbildēja: "Mana, protams!" No paša sākuma starp viņiem veidojās kaut kas tāds, kas Ļenai nekad un ne ar vienu citu nebija bijis.

Divdesmit gados katra iemīlēšanās var šķist galvenā un vienīgā mūžā. Trīsdesmit piecos vairs nedrīkst kļūdīties: pirmkārt kauns, otrkārt gandrīz neatliek laika, lai kļūdu labotu. Kā tas sagadījies, ka šis ūsainais apakšpulkvedis, ar kuru viņi tikai nedēļu ir pazīstami, pēkšņi kļuvis par viņas vienīgo tuvo cilvēku?

"Tā iznācis, un viss!" Ļena sev atbildēja. "Labāk jau būtu bijis viņu agrāk satikt… Bet paldies, ka vispār satiku."

Trīs dienas kopš tā drausmīgā rīta viņa bija nodzīvojusi tīrajā, klusajā Krotova dzīvoklī, rakstījusi uz viņa vecās "Olimpijas" stāsta tulkojumu, kuru viņš aiznesa uz redakciju, kur paņēma no sekretāres Katjas viņas aviobiļeti. Viņš apgājās ar Ļenu kā ar mazu bērnu, cenšoties uzminēt, kas viņai garšo, nesa mājās produktus un vakarā neļāva viņai iet pie plīts.

Ļena zināja, ka no sievas viņš ir šķīries pirms gada un bērnu viņiem nav. Bet kādai sievietei taču ir jābūt… Droši vien, ka kāda nakšņo pie četrdesmitgadīgā šķirteņa. Katru reizi, kad viņa nebija mājās, Ļena satrūkās no telefona zvana: ja nu pēkšņi viņa paceltu klausuli un pēc tam Sergejam nāktos kāda priekšā taisnoties un skaidrot, kas tā par sievieti viņa dzīvoklī.

Dienā telefons klusēja. Krotovam zvanīja tikai vakarā pēc septiņiem un tikai dienesta darīšanās.

Viņa zināja, ka Krotovs ir atlicis visas lietas, paņēmis brīvu nedēļu uz atvaļinājuma rēķina un nodarbojas ar Ļesnogorskas

slimnīcu, zināja, ka viņu gandrīz atstādinājuši no izmeklēšanas, gandrīz vai turējuši aizdomās par Bubencova nogalināšanu…

Par to nu nepavisam negribējās domāt. Riebums mijās ar žēlumu: Bubencovs, protams, nevarēja kļūt par profesionālu killeri, bet sapīties ar kādu bandu to gan. Viņš bija kārs pēc naudas un nešķiroja līdzekļus, kā to iegūt. Labs šāvējs. Tā iznāca, tā sakrita: kādam bija šķitis ērti sūtīt pie viņas par slepkavu bijušo vīru. Greizsirdības versija nav slikta. Bubencovu kā nākas iebaidīja, un viņš gāja. Nav vienīgi noskaidrots, kurš pēdējā brīdī viņam iešāva pakausī. Ļena zināja, ka tas nebija Krotovs, kaut gan, ja viņš būtu atradies nezināmā sargeņģeļa vietā, būtu rīkojies tāpat. Bet kurš? Kuram bez Sergeja Krotova viņa vajadzīga?

-    Mostieties, lūdzu! Piesprādzējieties!

Lidmašīna līdz Ņujorkai lidoja divreiz nosēžoties. Pirmoreiz Šenokā Īrijā.

Bija dziļa nakts, lija ledains lietus, trakoja vējš. Ātras, slīpi krītošas lāses mirkli pazibēja šaudīgajā prožektoru gaismā un pazuda tumsā. Tas lidostas ēku vērta īpaši mājīgu. Jauns, runīgs robežsargs uzsmaidīja Ļenai:

-   Laipni lūdzam Īrijā, kundze! Novembris nav jauks, riebīgs laiks!

Milzīgajā spogulī Ļena ieraudzīja sevi visā augumā. Viņa vienmēr bija izskatījusies jaunāka par saviem gadiem, sejā un smalkajā augumā bija kaut kas netverami jauneklīgs, pat bērnišķīgs. Apaļais vēders viņu nevērta smagu un masīvu. "Interesanti, vai pēc dzemdībām es izplūdīšu kā daudzas, vai palikšu tikpat vāja?"

Ļena izvilka sprādzi, un garie, tumši rūsganie mati izlija pār pleciem. Izņēmusi no somiņas suku, viņa pēkšņi blakus savam atspulgam spogulī pamanīja slaidu skaistu blondīni. Kaut kas viņā šķita pazīstams. Pavisam nesen Ļena kaut kur šo īso gaišo matu ieskauto seju bija redzējusi.

"Laikam šī meiča reklamē koš|ājamo gumiju…" viņa izklaidīgi nodomāja.

Uz mirkli viņu skatieni sastapās. "Nē. Tā nebija košļene. Tā vispār nebija reklāma. Kaut kas pavisam cits," Ļenai šķita, ka arī meitene viņu pazīst. Pazina un tūlīt pat nozuda raibajā ļaužu pūlī.

Nākošā nosēšanās bija Kalgari Kanādā. Atkal nācās izkāpt no lidmašīnas un pusaizmigušai pusotru stundu klīst pa lidostas tranzīta zāli. Visu sešpadsmit stundu laikā tā arī neizdevās aizmigt. Bez mitas nēsāja ēdienus un dzērienus. Blondīni Ļena vairs

nemanīja ne lidostā, ne lidmašīnā.

* * *

Svēta ārzemēs bija bijusi ne vienu vien reizi, bet Amerikā viņa nokļuva pirmo reizi. Gandrīz pusstundu "Boings" riņķoja virs Kencdija lidostas, jo stiprā vēja dēļ nevarēja nosēsties. Svcta mazliet uztraucās, sešpadsmit stundu ilgā atelpa gāja uz beigām. Sākās darbs. Vēl dažas minūtes drīkst pasēdēt, brīvi atlaižoties mīkstajā krēslā un pieverot acis…

Ņujorka sākās ar garu pelēku tuneli, caur kuru lēnām plūda pasažieru straume, lai izšķīstu pie robežkontroles galdiņiem, kur tūlīt izveidojās līkumotas rindas.

Gar metāla sētiņu rosījās mundras nēģerietes formās un mehāniskā balsī izsauca nākamo pasažieri. Rinda virzījās diezgan ātri, robežsargi neuzdeva liekus jautājumus, un jau pēc divdesmit minūtēm Svēta iegāja lidostas zālē.

Poļanskas sagaidītājus viņa ātri "izskaitļoja" tipiski krievu "bratki" noskūti pakauši, truli kvadrātveidīgi purni, ādas jakas, platas nošļukušas bikses vienam zaļas, otram ķirškrāsas. Viens pamanīja pūlī Poļansku un diezgan skaļi iesaucās:

Viņa!

Abi sāka truli un neatlaidīgi blenzt uz Ļenu. Svēta saspringa. Ņems vēl un bliezīs tepat, un viņa neko nespēs izdarīt. Sāksies panika, un viņi mierīgi paspēs pazust. No otras puses te tomēr ir lidosta, pilns ar policiju. Diez vai viņi… Te pēkšņi viena "bratkas" roka ieslīdēja zem jakas. Tajā pašā mirklī Svēta pielēca bandītam gandrīz vai klāt, nolika plaukstu uz jakas piedurknes un, valšķīgi smaidot, teica:

-    Zēni, vai tik jūs negaidāt mani?

Bandīti pat salēcās, abi reizē nolamājās, bet, mazliet uzmanīgāk paskatījušies uz Svētu, atmaiga. Un kā gan ne viņu priekšā stāvēja ekstravaganta skaistule gluži kā no reklāmas. Bet skaistumam, kā zināms, piemīt milzu spēks.

Andreja Ivanoviča videotēkā bija visas filmas ar viņa iemīļotās aktrises Fainas Rajevskas piedalīšanos. Pavisam nesen viņš bija skatījies veco komēdiju "Pavasaris". Kad Raņevskas varone Margarita Ļvovna, pielaikojot cepuri, izdvesa: skaistums tas ir milzu spēks, Andrejs Ivanovičs nebēdnīgi piemiedza Svētai ar aci: "Atceries, meitiņ, šo brīnišķīgo frāzi. Tā tev ļoti noderēs!"

-     Nu ko, zēni, tātad mani negaidāt? Svētas skatiens šaudījās no viena purna uz otru.

-   Mēs te, šito, dabiski… pļepināja ķirškrāsas biksēs tērptais.

-    Jūs laikam esat brāļi? Svēta joprojām turēja roku uz viņa piedurknes. Spēcīgā, muskuļotā roka, kas ādas piedurknē dzīvoja savu dzīvi, tā arī nelīda ārā no jakas iekškabatas. Svēta zem savas plaukstas sajuta sastingušus muskuļus.

-    Nu ko, viņa nopūtās, ļoti žēl, ka jūs negaidāt mani! Tik glīti zēni! Bet skaistums-tas ir milzu spēks. Būtu mani vismaz ar cigareti uzcienājuši. Manējās jau lidmašīnā beidzās.

Akmens roka beidzot iznira, un tajā atradās tikai "Camel" paciņa.

"Velti es kritu panikā," Svēta aizsmēķējot nodomāja, "viņi netaisījās tagad šaut. Pauri, protams, truli, taču ne tik ļoti. Bet Poļansku viņi, šķiet, pazaudēja. Re, cik nemierīgi kļuva!"

"Bratki" atlēca nost no Svētas un, nostājušies ar mugurām viens pret otru, sāka skatīties pūlī.

Ļena tobrīd maigi apkampās ar simpātisku, modīgi ģērbušos vecīti amerikāni, un Svēta saklausīja:

-    Stīven, dārgais, kāds prieks tevi redzēt!

Tajā brīdī kāds viegli pieskārās Svētas plecam. Viņa strauji pagriezās.

Stingri un pārmetoši viņā skatījās mazs apaļīgs cilvēciņš šauriem pleciņiem, sārtu nosvīdušu pauri un bērnišķīgu degunteli.

-    Mister Bredlij? Svēta uzsmaidīja.

-    Labdien, Svetlana! viņš drūmi atbildēja.

Amerikāņu devīze ir "keep smiling", šis Bredlijs, par spīti viņa klauniskajam izskatam, nebija smaidīgs, kādi mēdz būt amerikāņi. Mazās zaļganās ačeles bija aukstas un dzeļošas.

-     Es jūs pavadīšu līdz mašīnai. Tur jūs atradīsiet ieroci un pilsētas karti. Manu telefona numuru iegaumējiet, nevajag pierakstīt. Man zvanīt drīkst vienīgi galējas nepieciešamības gadījumā.

Bredlijs pieveda Svētu pie maza šokolādes krāsas opeļa un iedeva atslēgas.

-   Cilvēks, kas sagaidīja jūsu draudzeni, atbrauca ar zaļu "Fordu", bet tie divi krievu izdzimteņi, ar kuriem jūs paspējāt patērzēt, pašlaik sēžas sarkanā džipā. Es jums no attāluma sekošu un pēc tam pagaidīšu, kamēr jūs noīrēsiet dzīvokli kaimiņos savai draudzenei. Viss, braucam!

Svēta pamanīja, kā no stāvvietas izgriežas zaļš vecs un cienīgs savam saimniekam līdzīgs "Fords".

Asfalts zem riepām bija ideāli gluds, kā nolaizīts. Opelis izrādījās brīnumaina mašīna. Tas traucās viegli un līdzeni, gandrīz neskarot zemi ar riepām. Svēta sekoja "bratku" džipam, reizēm apdzenot to, īpaši pie luksoforiem. Aiz logiem vīdēja kaut kāds noplucis nēģeru rajons. Vienveidīgas sarkanu ķieģeļu daudzdzīvokļu mājas nomainīja zemu, citu pie citas pielipušu būdeļu rinda. Šīs būdas droši vien kādreiz celtas kā labas privātmājas, bet tagad galīgi nolaistas. Fasādes bija ķēmīgi izraibinātas, logi izsisti vai aizdarīti ar noplukušiem slēģiem. Veikalu un ieskrietuvju izkārtnes karājās vienā naglā vai mētājās zemē. Tieši uz asfalta sēdēja melnādaini cilvēki, smēķēja, dzēra no kakliņa un stīvi skatījās uz priekšu. Zem riteņiem lēkāja avīžu driskas, plastmasas maisi, tukšas pudeles un kartona kārbas. Vienā no tādām ieliņām stāvēja vesela rinda milzīgu, koši izkrāsotu kaučuka suņu, kaķu, slavenu aktieru, muzikantu un politiķu figūras. Bija Švarcenegers un Madonna, Anglijas karaliene un Romas Pāvests, Jejcins, Klintons un daudzi citi. Un visa šī iemūžinātā diženuma priekšā sēdēja neiedomājami resns, nezin kāpēc līdz vidum kails nēģeris. Viņš vicināja rokas un izteiksmīgi grozīja trekno vēderu, saukdams pircējus, un ik pa brīdim rādīja kādu nepieklājīgu žestu garāmbraucošai mašīnai.

Nabagu rajons pēkšņi beidzās. Bez kādas pārejas tūlīt aiz būdām sākās pieklājīgi, tīri divstāvu mājiņu kvartāli, skatlogus spīdināja lielveikali un kafejnīcas. Arī ļaudis te bija tīri, smaidīgi, staigāja ar sunīšiem vai bērnu ratiņiem.

Vēlāk Svēta ievēroja, ka Ņujorkā viss apraujas vai iesākas pēkšņi, bez pārejas. Beidzas dubļi, sākas tīrība, nabadzīgajam kvartālam seko bagātais. Nav nianšu, nav nekā viduvēja, ir tikai spilgti kontrasti. It kā katrs ainavas fragments, katrs cilvēka vaibsts tiektos pēc pilnības.

Šausmīgi resni resnie un neiedomājami skaistas skaistules. Ja iela ir netīra un nabadzīga, tad līdz pretīgumam, toties tīrajā un bagātajā kvartālā viss ir kliedzoši tīrs un par bagātību liecina katrs asfalta centimetrs un katrs durvju rokturis.

Tieši tādā kvartālā apstājās Stīvena fords. Svēta visu ceļu skatījās uz blakussēdekļa izliktajā kartē, tādēļ saprata, ka atrodas Bruklinas centrā, netālu no slavenā Bruklinas tilta.

"Bratku" džips tikai nedaudz piebremzēja pie Stīvena lielās trīsstāvu mājas un lēnām brauca tālāk. No pagrieziena izslīdēja mistera Bredlija gaiši zilais volvo un turpat uz stūra apstājās.

Svēta apsvēra, ka tuvākās stundas vai pusotras laikā Poļanska neizies no mājas. Viņai taču vajag ieiet dušā un mazliet atpūsties. Apstādinājusi pirmo pagadījušos garāmgājēju, viņa jautāja:

-    Kur te tuvumā ir viesnīca?

Gājējs gadus piecdesmit vecs resnulis nesa rokās jaciņā, cepurītē un zābaciņos ģērbtu baltu pundurpūdeli. Gan suns, gan saimnieks izrādījās visai runīgi. Šunelis priecīgi ierējās, bet onkulītis draudzīgi tērgāja:

-     Diemžēl, kundze, te tuvumā nav nevienas pieklājīgas viesnīcas, bet tajā mājā pāri ielai izīrē studiju. Tur ir plaši un gaiši, bet saimnieki ir mani draugi, ļoti patīkami cilvēki. Tik skaistai lēdijai kā jūs tur būs labi un galvenais ne pārāk dārgi.

Minūti vēlāk resnis jau zvanīja pie tīra, it kā piparkūku trīsstāvu namiņa durvīm, uz kurām bija koķeti izkrāsots dēlītis ar uzrakstu: "Izīrē studiju".

Atsaucoties uz zvanu, iznāca baismīgi resna sieviete šortos un T-kreklā. Viņas neaptveramās miesas viegli trīsuļoja aukstajā novembra vējā.

-    Sveika, Sjūzij! Kā klājas? Tu tik burvīgi izskaties! Šī jaunā dāma grib īrēt studiju.

-    O! Es ļoti priecājos! Paldies tev, Bob! Nāciet, kundze! Jūs esat aktrise vai fotomodele? Kā jūs sauc? Kā jums klājas? Uz cik ilgu laiku jūs gribat īrēt studiju?

Sjūzijai bija smalka, bērnišķīga balss, un tas smieklīgi kontrastēja ar viņas iespaidīgo figūru.

Studija izrādījās neliels vienistabas dzīvoklītis ar atsevišķu ieeju. Svētai te viss patika, it īpaši tas, ka caur mazās virtuves logiem bija lieliski pārskatāma Stīvena māja.

1989. gadā kādas lielas avīzes uzdevumā Ļena bija intervējusi amerikāņu sovjetologu, Kolumbijas universitātes profesoru. Savos septiņdesmit gados viņš pirmo reizi bija ieradies Krievijā, kaut gan ar sovjetoloģiju bija nodarbojies piecdesmit gadus.

Nojaušot, ka sovjetoloģija visai drīz kļūs par mirušu zinātni, profesors nolēma paspīdēt. Viņš palūdza Ļenu pārtulkot dažas savas grāmatas nodaļas.

Grāmata saucās "Krieviskā apokalipse". Piecsimt lappusēs profesors nopietni pierādīja, ka boļševisms ir bijis krievu nacionālā rakstura pamatā jau kopš Jaroslava Gudrā laikiem.

Nodaļas Ļena pārtulkoja, bet pēc tam uzdrošinājās septiņdesmitgadīgajam sovjetologam pateikt, ka nepiekrīt viņa monumentālā darba pamatpostulātiem. Profesors neapvainojās, gluži otrādi viņa prātā dzima ideja šo diskusiju turpināt Kolumbijas universitātes sienās.

Nedēļu pēc viņa aizbraukšanas Ļena saņēma oficiālu ielūgumu "nolasīt dažas lekcijas Kolumbijas universitātē".

Lekcijām Ļena gatavojās nopietni un rūpīgi, bet jau pirmajā tikšanās reizē ar studentiem un pasniedzējiem viņa atklāja, ka nekāda gatavošanās nav vajadzīga. Ir nepieciešama vienīgi pilnīga atslābināšanās un prasme kulstīt mēli.

Viss atgādināja draugu tikšanos sēdēja uz galdiem un palodzēm, nemitīgi kaut ko ēda un dzēra, cits pēc cita uzdeva visneiedomājamākos jautājumus, piemēram, cik procenti Krievijas sieviešu ir iesaistījušās starptautiskajā feminisma kustībā? Vai kāda šodien Krievijā ir attieksme pret revolucionāro dzejnieku daiļradi, un vai taisnība, ka dzejnieks Majakovskis neizdarīja pašnāvību, bet tika nogalināts? Vienā un tajā pašā auditorijā zināšanas par Krieviju varēja svārstīties no nulles līdz visai pieklājīgām.

Kāda sirma pasniedzēja pienāca pie Ļenas un bēra viņai mutē cepumus, ko bija izcepusi mājās speciāli viešņai no badacietējas Krievijas, kur pa nabadzīgajām pilsētām klaiņo lāči, vīrieši vīzēs un VDK darbinieki ar automātiem…

Pēc pirmā brauciena Ļenu sāka aicināt regulāri. Ik reizes viņai apmaksāja ceļu un visai dāsni atalgoja par lekcijām. Viņa šos braucienus uzskatīja par haltūru, taču nebija jau nemaz tik viegli divas trīs stundas saistīt gremojošās auditorijas uzmanību.

Tagad, iznākot no pazemes metro stacijā "Kolumbijas universitāte" un laukumā gaidot zaļo gaismu, Ļena pūlējās, bet tā arī nespēja noskaņoties pirmajai lekcijai. Viņa nejuta atslābināšanos un vieglumu. Bija nogurums un vēlēšanās gulēt, tā izpaudās sešpadsmit stundu ilgais lidojums un diennakts bez miega.

Iedegās zaļā gaisma. Ļena aizdomājusies vilkās pa pāreju. Kad viņa nonāca plašā Kolumbijas skvēra vidū, kāds viņu pēkšņi saķēra aiz pleciem un parāva atpakaļ. Tajā pašā brīdī viņai tieši gar degunu mežonīgā ātrumā aiznesās sarkans jaguārs un pazuda aiz stūra.

Ļena gandrīz vai atmuguriski uzkrita tam, kas vēl joprojām turēja viņu aiz pleciem. Pagriezusies, viņa ieraudzīja nepazīstamu meiteni ar melnām apaļām brillēm un ādas naģeni, no kuras līda ārā gari melni mati.

-    Liels paldies jums! Atjēgusies no šoka, Ļena uzsmaidīja meitenei.

-    Dzīvojiet vesela! viņa atbildēja un arī uzsmaidīja.

Atskanēja sirēnas gaudošana, un pāri laukumam aizdrāzās

policijas mašīna acīmredzot dzinās pakaļ sarkanajam jaguāram.

Sekojot pa pēdām Poļanskai, Svēta iegāja vienā no Kolumbijas universitātes korpusiem un kāpa līdz tam pašam stāvam. Gaitenī viņa paskatījās apkārt un devās uz dāmu tualeti.

Viņa ieslēdzās kabīnē, noņēma brilles, cepuri un parūku, iebāza visu to somā, tad izgāja, pie lielā spoguļa izķemmēja īsos gaišos matus un itāļu studente, kas blakus mazgāja rokas, pajautāja, kurā auditorijā lekciju lasīs krievu žurnāliste.

19. nodaļa

Borisu Simakovu pamodināja telefona zvans. Izdzirdis balsi klausulē, viņš izlēca no gultas un izstiepās kā stīga. Tieši šo zvanu viņš bija gaidījis, vairākas dienas neatejot no tālruņa.

-     Sveiks, Boriska! Kā iet? Vispār tev man būtu jājautā, kā veicas tavas lietas. Vēlāk varēsi jautāt, un es atbildēšu. Klausies, man ir viens lūgums! Noskaidro, lūdzu, kad jūsu nodaļā bija mākslīgās dzemdības un kurš pieņēma.

-    Cik ātri to vajag?

-     Tūlīt. Piezvani kādai māsiņai, auklītei, ar ko tev tur vēl palikušas siltas attiecības… Uzzini visu sīki. Tagad ir desmit. Gaidīšu tavu zvanu! Pieraksti manu mobilo telefonu!

Sieva, skatoties uz Borisu, neizturēja un sāka smieties: viņš stāvēja miera stājā platās kokvilnas apakšbiksēs, no kurām līda ārā spalvainas kājas.

Apmēram pēc stundas, noklausījies Simakova sīko ziņojumu, Andrejs Ivanovičs jautri teica:

-   Tad nu tā, draudziņ! Viss ir nokārtojies! Vai gribi vadīt nodaļu savā slimnīcā?

-    Bet kā tad?… Simakovs apjucis murmināja.

-    Zotova? Viņai laiks iet atpūtā.

Un Andrejs Nikolajevičs nolika klausuli.

Amālija Petrovna, starp citu, tobrīd atradās tādā vietā, kur bija visai neparasti redzēt tik cienījamu dāmu un vēl tik vēlā vakara stundā visnetīrākajā un šaubīgākajā Ļesnogorskas alus bāra "Amulets" iekšējā pagalmiņā.

Tiesa, Amāliju Petrovnu neviens tur arī neredzēja. Bija tumšs, un viņa stāvēja pagalma visnomaļākajā stūri.

Zotova nervozēja. Nebija patīkami te stāvēt vienai pilnīgā tumsā. Tomēr pārāk ilgi gaidīt nevajadzēja. Bāra sētas durvis atvērās, un pa tām iznāca, drīzāk izkrita radījums, kas līdzinājās milzu tarakānam.

Radījumam bija garš rumpis, tievas, īsas kājas un rokas, maza sarkanmataina galva bez kakla un garas, uz visām pusēm spurainas ūsas. Viņa vecums nebija nosakāms. Sarkanā uzpampusī seja likās pavisam vecīga, bet Amālija Petrovna zināja viņam ir tikai divdesmit trīs. Zvārodamies un kaut ko zem deguna murminot, radījums gāja pagalma dziļumā.

-    Oļeška! Zotova klusu uzsauca un iznāca no tumsas.

Oļeška apstājās un sāka grozīt mazo galviņu. Beidzot pamanījis Zotovu, viņš nāca klāt. Lai cik tas dīvaini nebūtu, viņš nebija piedzēries. Viņa acis tumsā stingi un dzeltenīgi mirgoja.

-    Gribi nopelnīt tūkstoš dolāru?

Dzeltenā gaisma Oļeškas acīs iedegās vēl spožāk.

-    A ko vajag? viņš lietišķi noprasīja.

Slapjās lietas viņam jau bija gadījušās. Pirms gada kolonijā viņš vienu sadūra. Tas bija aizrāvies un viņu stipri nokaitinājis, saukājot par debiliķi. Tad nu viņš dabūja redzēt "dcbilo". Visu nostrādāja tip-top, pat "bratka" neko nenojauta. Lai vispār neviens neko nesaostu, pats jau iepriekš palaida "parašu", ka "freijers kūmu nostučījis". Nežēloja pat labu cigarešu paciņu, ko pabāza "freijeram" zem matrača. Tas bija bērnunama puika, viens kā pirksts. Paciņas neviens nenesa. Tāpēc jau arīpārdevās, nodeva "bratku" par ubaga dāvanām.

Tagad ir iespēja to atkārtot un nevis tā vienkārši, bet par "zaļajiem". Pēc tam vēl varēs veceni pabaidīt, piespiest atvērt maku: sak, iešu un atzīšos. Bez tam piežmiegt mīkstu skuķi ir daudz interesantāk nekā smirdīgu "freijeru". To skuķi viņš pazina tāda baltiņa, mīkstiņa. Vajadzēs vispirms priecīgi nokniebt, un gan jau tad… Nu, nu, viņam tiešām ir laimējies!

Ar meitiešiem Oļegam vienmēr gāja sarežģīti. Viņu vilka pie jauniņām, sulīgām, svaigām. Novazātās "Amuleta" ielenes viņam nederēja. Tās viņš smādēja, bail bija ari saķert kādu draņķi. Bet jaunās, smukās no viņa skurinājās. Tā vien tik bija jāklausās: "Ej taču tu, prusaki Tu smirdi."

Iesauka "Prusaks" viņam bija pielipusi kopš bērnības. Viņš pie tās bija tā pieradis, ka savu īsto vārdu 0|egs gandrīz vai bija aizmirsis, un pats sevi sauca par Prusaku. Varbūt meičas purinājās iesaukas dēļ? Viena reiz tā arī pateica: "Ja ar tevi Prusaku, vienreiz aiziesi, tad pēc tam neviens pieklājīgs puisis virsū neskatīsies, teiks, ka smird pēc tarakāniem!"

Bet jauneklīgās asinis tā trako, ka ausīs zvana. Nekas, nekas, viņš vēl savu panāks, norēķināsies ar viņām! Būs viņam kārtīgs skanošais, kura katra nāks, vienalga, pēc kā smird…

Nākamajā dienā agri no rīta Prusaks redzēja, kā skuķe iznāk pa durvīm un iet uz stacijas pusi. Nopirkusi biļeti līdz Maskavai un atpakaļ, viņa iesēdās elektriskajā vilcienā. Atlika tikai gaidīt viņas izkāpšanu stacijā, bet tā, lai neviens nemana un nepajautā: "Bet ko tu, Prusak, te visu dienu slaisties?"

Pa ceļam no stacijas uz viņas māju bija vairākas ērtas vietas. Labi būtu, ja viņa atgrieztos tā pavēlāk, ar pēdējo vilcienu.

Vaļa Ščerbakova visu dienu pavadīja institūtā, pēc tam paklaiņoja pa veikaliem, vēlāk aizbrauca pie draudzenes kursa biedrenes un pat nepamanīja, kā aizsēdējās līdz divpadsmitiem.

Draudzene piedāvāja palikt pa nakti, bet Vaļai bija neērti: maziņajā divistabu dzīvoklītī dzīvoja arī vecāki un mazais brālītis, nebija pat, kur nolikt saliekamo gultiņu. Nebija līdzi ne zobu sukas, ne halātiņa, bez tam rīt agri slimnīcā sākas dežūra. Vaļa nekādus iebildumus neuzklausīja un no naktsmājām atteicās.

Paņem vismaz gāzes baloniņu, tev tāda bandītiska pilsētiņa. Piezvani, kad būsi galā, es, vienalga, līdz kādiem diviem neiešu gulēt.

Vaļa paspēja uz pēdējo vilcienu. Vagonā bija silti un klusu.

Vēlīnie Piemaskavas ļautiņi snauduļoja, miliči nāca ik pēc divdesmit minūtēm. Vispār nebija, no kā baidīties. Arī Vaļa iesnaudās.

Ļesnogorskā viņa izkāpa viena pati. Uz perona nebija nevienas dzīvas dvēseles. No laternu šaudīgās gaismas nakts vējā Vaļai kļuva neomulīgi. Viņa pārlika gāzes baloniņu no somas jakas kabatā. Nebija tā, ka viņa baidītos, bieži gadījās vēlu atgriezties, bet būtu labāk, ja stacijā vismaz vēl kāds atrastos.

īsākais ceļš uz māju veda caur skvēru. Varēja jau, protams, iet pa apgaismotajām ielām, bet tad iznāk liels līkums, un viņa bija tik nogurusi, ka likās ejot aizmigs.

īsu mirkli kaut kāda gara ēna no laternas gaismas nozibēja tumsā, Vaļa sāka iet ātrāk, gandrīz skrēja uz skvēra pusi. Vairākas reizes viņa aiz muguras skaidri saklausīja soļu troksni, pagriezās, bet iela bija tukša.

Skvērā nebija nevienas laternas. Zem kājām kraukšķēja naksnīgi sasalušie dubļi. Soļu troksnis tāpēc bija skaļāks, ne vien Vaļas, bet vēl kādu soļu troksnis.

Tagad vairs nebija šaubu, kāds viņai sekoja no pašas stacijas. Viņa sāka skriet, cik ātri spēja. Atskanēja sekotāja skrejošo soļu dimdi. Viņš ātri tuvojās. Vaļa pavisam tuvu sajuta viņa smago, saraustīto elpu…

Iedzērusi divas tabletes vieglās angļu miega zāles, Amālija Petrovna ieslēdza radio staciju "Orfejs", kas raidīja mierīgu klasisko mūziku. Tad viņa apgūlās un nodzēsa gaismu.

Viņa gulēja ciešā miegā un nesadzirdēja, kā viņas tērauda durvju sarežģītajā slēdzenē noklakšķ mūķīzeris, kā guļamistabā ienāca divi vīrieši. Rokās viņiem bija plāni gumijas cimdi. Pat tad, kad ieslēdza mazo naktslampiņu galvgalī, viņa nepamodās.

Amālija Petrovna atvēra acis vienīgi tad, kad viņai rūpīgi ar leikoplastu līmēja ciet muti.

Viņa sāka raustīties, bezjēdzīgi snaikstīt rokas pa gaisu, bet tūlīt kāds dzelžaini satvēra viņas plaukstas. Uz sejas nepiespiežot viņai uzlika mazo spilventiņu. Viņa varēja elpot, tiesa, ar pūlēm, bet neredzēja neko.

Kreisās rokas elkoņa locītavai viņa juta pieskārāmies vēsu vati ar spirtu. Sekundi vēlāk vēnā viegli un nesāpīgi ieslīdēja adata. Špricēja profesionālis. Kaut kas lēnām lija viņas asinīs.

Adatu no vēnas uzmanīgi izvilka, dūriena vielu norīvēja ar spirtu un novāca spilvenu no sejas. Vāji apgaismotā istaba izplūda mīkstā tumsā un izzuda. Kaklā sakāpa nelabums, bet ne pārāk stiprs, izturams.

Amālija Petrovna redzēja pār sevi noliekušās divas jaunas, patīkamas vīriešu sejas, viņi uzmanīgi skatījās.

-    Domā, pietiek? viens ar šaubām balsī jautāja.

-    Pilnīgi. Pieci grami. Pat zilonim pietiktu. otrs atbildēja un uzmanīgi pielika Amālijas Pctrovnas labās rokas pirkstus vispirms pie piecgramīgās šļirces, pēc tam pie katras no atlauztajām ampulām.

Apziņa pagaisa. Viņa vairs nejuta ne izbrīnu, ne šausmas. Elpa kļuva nevienmērīga, sekla, seja nobālēja.

Viens no jaunajiem cilvēkiem pacēla viņas plakstiņu. Zīlīte bāli zilajā ielokā bija sašaurinājusies līdz punktam. Pulss tik tikko jūtams. Vīrietis ļoti saudzīgi noņēma leikoplastu no mutes, bet viņa pārinieks, apskatījis tualetes galdiņu, atrada kumelīšu krēmu, kas novērš iekaisumus, un iezieda zem plākstera apsarkušo ādu.

-    Koma, teica tas, kas bija špricējis. Varam iet.

Vērīgi pārlūkojuši guļamistabu pēdējo reizi, atstājuši degam

naktslampiņu un spēlējam radio, no kura skanēja maiga, senatnīga lautas mūzika, jaunie ļaudis klusi pazuda, neatstājot tērauda durvju slēdzenē ne mazāko nobrāzuma zīmju.

Vaļa strauji pacēla roku un ielaida gāzes strūklu elsojošajā sejā. Cilvēks ieaurojās, nokrita četrrāpus. Blakus viņam izšļuka kāds metāla priekšmets, kas pārsita plāno ledus garoziņu.

"Nazis!" Viņas galvā pazibēja. Bet noskaidrot viņa nemēģināja, pa galvu pa kaklu metās cauri skvēram, noskrēja divus kvartālus un ar mežonīgi pukstošu sirdi ielidoja milicijā.

-    Mani tikko tur skvērā gribēja nodurt… Viņš tagad tur guļ, es viņam tieši sejā ielaidu gāzi no baloniņa. Viņš nokrita…

Satraukumā Vaļa uzreiz nepamanīja blakus dežurantam sēdošo Mitju Kruglovu, kurš smēķēja un malkoja karstu tēju.

-   Nomierinieties, meitenīt, dežurants teica stingrā balsī, netarkšķiet, bet stāstiet visu, lai var saprast. Kāds ir jūsu uzvārds?

-    Vēlāk, to visu vēlāk! Jāiet ātrāk un jāņem viņš ciet, kamēr nav atjēdzies. Es zinu, viņu nolīga, es zinu, kurš.

Te Mitja pielēca kājās, apgāzdams glāzi ar karsto tēju, izskrēja no aizžogojuma un satvēra Vaļu aiz rokas.

-    Vaļuša, tiešām nomierinies. Iesim kopā, tu parādīsi!

-    Ei, Kruglov! dežurants sašuta. Paskaties, ko tu izdarīji! Man taču viss uz biksēm uzgāzās!

Bet Kruglovs un Vaļa jau bija prom.

-    Vai viņš bija viens? Mitja skrienot jautāja.

-    Viens.

Pēc trim minūtēm viņi bija skvērā. Redz, kur viņš ir! Vaļa tumsā rādīja.

Prusaks mēģināja uzslieties četrrāpus, bet nespēja. Tāpat sarāvies arī gulēja. Viņš ļāva sevi pārmeklēt, mazliet saviebies no laternas gaismas. Viņam bija nelabi, galva griezās.

-     Es nevarēšu viņu pacelt, Miša noplātīja rokas, viņš ir smags, kaut arī vājš. Ei, Prusak, celies augšā, es taču tevi uzreiz pazinu! Celies, es saku!

Mitja vēlreiz mēģināja viņu pacelt. Vaļa palīdzēja, viebjoties no bailēm un riebuma.

Nošvīkstēja bremzes. Tumsā uzplaiksnīja mašīnas ugunis. No milicijas "gazika" izkāpa divi palīgos atsūtītie. Prusaku iecēla mašīnā.

-    Nazis! Vaļa iekliedzās. Es aizmirsu pateikt, ka viņam izkrita kaut kas līdzīgs nazim.

Viens no miličiem paspīdināja laternu. Dubļos tiešām vārtījās

garš, kā bārdas skujamais ass somu duncis.

* * *

Prusaks vārgi kustināja mēli. Viņam nāca vēmiens, pāris reižu viņu veda uz ateju.

Sākumā viņš vēl mēģināja izrādīt sašutumu:

-   Tā, priekšniek, ir mana personīgā darīšana. Man tas skuķis sen patīk. Es tik parunāties gribēju, kā ar cilvēku. Bet šī man tieši purnā to draņķi iešļāca. Viņu vajag ņemt ciet, tiešām, nejau mani, dzirdi, priekšniek!

Diezgan drīz Prusaks salūza. Izlika visu gan kā Zotova viņu nolīgusi, gan cik apsolījusi samaksāt.

Vaļa apliecināja, ka viņas nāvē ieinteresēts var būt tikai viens cilvēks Amālija Petrovna Zotova, un sīki paskaidroja, kāpēc.

Ar to pašu "gaziku" Vaļu aizveda uz mājām, viņas logos dega gaisma.

-    Es redzēju, ka tu piebrauci milicijas mašīnā, māte atrāva durvis, līdzko Vaļa ielika atslēgu slēdzenē, kas noticis, Valentīna?

»

-    Nekas, māmucīt! Viss kārtībā. Kā redzi, esmu dzīva. Rīt pastāstīšu, tagad ļoti gribas gulēt.

* * *

Amālijas Pctrovnas tērauda durvis ilgi nevarēja uzlauzt. Kad beidzot tika iekšā, kapteinis Savčenko tūlīt izsauca "ātro" un operatīvo grupu.

-    Tur nav pat ko skatīties, "ātro" ārsts nopūtās, pati sev iedūrusi vēnā, un sveiki. Viņa taču ir mediķe.

To pašu konstatēja arī operatīvai grupai līdzi atbraukušais tiesu medicīnas eksperts. Līķi aizveda uz morgu. Dzīvokli aizzīmogoja. Sekcija parādīja, ka nāve iestājusies no lielas morfīna hidrohlorīda devas, kas ielaista vēnā. Daktiloskopiskā ekspertīze liecināja, ka uz šļirces un nolauztajām ampulām bija tikai viena cilvēka Amālijas Petrovnas Zotovas pirkstu nospiedumi.

-     Es neticu, ka viņa pati, kapteinis Savčenko teica, vēlu vakarā sēžot ar sievu virtuvē, viņa to nebūtu darījusi. Nē, nekādā ziņā! Bez tam viņa vēl nezināja, ka Prusaks ir atzinies.

-    Labāk iedzeram viņas piemiņai, sieva nopūtās, Zotova bija nelaimīga sieviete, pavisam vientuļa.

Un viņi nesaskandinot iedzēra konjaku.

20. nodaļa

-    Tātad tu pavisam noteikti atsakies braukt uz restorānu? Stīvens jautāja, sekojot Ļenai, kas jau gāja ārā no mājas.

-    Ir jau vēls, Stīv! Es esmu nogurusi, acis līp ciet. Labāk paēdīsim pusdienas mājās, nopirksim kaut ko, es pagatavošu.

-    Bet mums taču jānosvin tava atbraukšana! Stīvens virpināja uz pirksta mašīnas atslēgas. Bija skaidrs, ka viņš ir sarūgtināts. Kāpēc tad es uzģērbu izejamo uzvalku?

-   Labi, Ļena nopūtās, ir kompromisa variants. Atceries to itāļu restorāniņu tepat pāris kvartālu uz priekšu? Tur saimnieks bija tāds mazs, mazs vīriņš.

-    Ko lai dara ar tevi! Tur, protams, neviens pienācīgi nenovērtēs manu Londonas uzvalku…

-    Es jau novērtēju! Ļena viņu mierināja. Toties tu varēsi mazliet iedzert. Mēs taču iesim kājām gan turp, gan atpakaļ.

Pa logu savu melno cirtaino galvu izbāza Stīvena kalpone Samanta.

-    Ja jūs nebrauksiet, varbūt es drīkstu uz pāris stundām paņemt mašīnu? viņa uzsauca.

-    0'key! Es šodien esmu labs, Stīvens ar viņa vecumam neparastu veiklību iemeta atslēgas Samantai tieši rokās. Tikai vispirms gan pabeidz tīrīt manu cūkkūti.

Restorāns bija gandrīz tukšs. Uz mazās, vēl neapgaismotās estrādītes padzīvojis vijolnieks ar izteiksmīgu, zili melnu matu ērkuli skaņoja vijoli. Saimnieks maziņš plikpaurains vīriņš gluži vai pielidoja pie viņiem un, kratot Stīvena roku, atkārtoja:

-     Kāds prieks man jūs redzēt! Jūs un jūsu skaistuli krievu draudzeni. Redziet, kundze, es jūs atceros, viņš uzrunāja, žilbinot koši baltos mākslīgos zobus, jūs te bijāt sen, bet es atceros. O, tik daiļu lēdiju nevar aizmirst!

Viņi apsēdās pie galdiņa, un Stīvens aizsmēķēja. Par spīti

Ameriku pārņēmušajam antinikotīna neprātam, viņš joprojām bija īsts pīpmanis.

-    Tev kā vienmēr sauso martini ar ledu? viņš jautāja, pētot vīna karti.

-     Nē, Ļena pasmaidīja, man tikai sulu. Stīvens nicīgi nosprauslojās.

-    Mani neizbrīnī tas, ka pie jums Krievijā rāda mūsu muļķīgo veselīgā dzīvesveida reklāmu. Bet ka tu uz tās uzķersies, to es nebiju gaidījis. Es jau ievēroju, ka tu vairs nesmēķē. Tiešām esi atmetusi? Tagad vēl izrādās, arī nedzer.

Pasūtījuma gaidās blakus sastingušais sīkaļa saimnieks saldi saviebās un kaut ko iečukstēja Stīvenam ausī. Viņa uzacis lēnām cēlās uz augšu.

-    Tā ir taisnība? viņš blenza uz Ļenu.

-     Kas?

-    Sinjors Lukoni saka, ka tu it kā esot…

-    Tādās lietās es nekļūdos, itālis lepojās, man ir deviņi bērni. Jums, kundze, es tūlīt pats personīgi uzcepšu mūsu firmas foreli. Jums jāēd zivis, tajās ir daudz fosfora. Tad mazais izaugs gudrs.

-     Paldies, sinjor Lukoni! Es domāju, ka misters Pollits arī neatteiksies no jūsu firmas foreles. Vai ne, Stīven?

Kad itālis aizgāja uz virtuvi, Stīvens klusu pajautāja:

-    Kāpēc tu man to uzreiz nepateici?

-     Man liekas, ka to nevar nepamanīt. Bet tev ir tāda sejas izteiksme, it kā man būtu piecpadsmit gadi un es to, kā teica mana tante Zoja, esmu svārku stērbelē atnesusi. Zini, ir tāds krievu izteiciens.

-   Jā, Stīvens sev skaļi iesita pa pieri, es aizmirsu pajautāt, kā klājas tavai komunistiskajai krustmātei?

-    Viņa nomira, Ļena pēkšņi juta, ka acīs sariešas asaras, pavisam nesen. Infarkts.

-    Mana nabaga meitenīte, Stīvens nošūpoja galvu. Bet tava bērna tēvs droši vien ir tas skaistulis Jurijs? Laikam tomēr ne, jūs taču sen kopš esat šķīrušies. Jums jau pirms astoņiem gadiem negāja īsti labi.

-   Mums nekad nav labi gājis, Ļena centās pasmaidīt, mana bērna tēvs ir pavisam cits cilvēks.

-    Jūs dzīvojat kopā? Kas viņš ir? Esi tik laba, pastāsti!

Tajā brīdī kaut kur pavisam tuvu nogranda sprādziens.

"Velns!" Svēta pat iesvilpās. "Man ir vajadzīgs otrs cilvēks. Viena es galā netikšu. Es nevaru paspēt būt vienlaikus divās trijās vietās!"

Viņa stāvēja pūlī aiz policijas nožogojuma pie Stīvena mājas.

Zaļā forda vraks vēl dūmoja. Svēta redzēja, kā to, kas palicis pāri no nēģerietes Samantas, ievīsta melnā plastmasas maisā.

Sprādziena vilnis bija izsitis dažus kaimiņu mājas logus. Stīvens sniedza liecību policijas detektīvam. Poļanska stāvēja blakus, un Svēta redzēja, ka viņa stipri trīc.

Svēta mēģināja atšifrēt mazajā ziņkārīgo pūlītī "viņu" cilvēku, bet nevarēja. Spriežot pēc apkārtējo sarunām, visi bija šī respektablā kvartāla iedzīvotāji. Sprādziena trokšņa izbiedēti, viņi bija izskrējuši no apkārtējām mājām.

-    Es vienmēr esmu teikusi misteram Pollitam, ka nedrīkst ielaist mājā sievieti, kuras vīrs sēž cietumā! Svēta dzirdēja sev blakus. Tā taču ir tīra sagadīšanās, ka viņš pats nebija mašīnā! Žēl gan, misters Pollits tā mīlēja savu veco labo "Fordu"! kāds cits izmeta.

Pūlis pamazām sāka izklīst. Daži policisti iegāja Stīvena mājā.

-Tātad jūs, mister Pollit, esat pārliecināts, ka tas nevarēja būt uzbrukums jums? smaidīgais melnādainais detektīvs pārjautāja.

-   Kam es esmu vajadzīgs? Stīvens paraustīja plecus. Kungi, vai gribat kafiju? viņš uzrunāja klātesošos.

Paldies, nē, visu vārdā atbildēja detektīvs. Cik ilgi Samanta Robinsone strādāja pie jums?

Nākošajā rītā astoņos Ļena klusītēm aizcirta durvis un devās uz metro. Pēc pusstundas viņa jau iegāja pompozajā, ar marmoru apšūtajā Ņujorkas Policijas departamenta hallē.

Centrā stāvēja divmetrīga skulptūra brašs policists ar suni. Tie abi noraudzījās Ļenā ar skaudri metālisku skatienu.

"Līdzīgi metro stacijai "Revolūcijas laukums"," Ļena nosprieda, tuvojoties kādam postenim nožogojuma priekšā.

-    Labrīt, viņa vērsās pie jaunas ķīnietes, vai es varētu runāt ar detektīvu Makoventriju? Tas ir ļoti steidzami, viņa iedeva ķīnietei vizītkarti, ko vakar melnādainais detektīvs bija atstājis.

-    Cikos jums norunāta tikšanās? ķīniete laipni painteresējās.

-   Nebija konkrētas norunas, misters Makoventrijs lūdza mani atnākt, ja parādīsies kādas jaunas ziņas par vakardienas sprādzienu Bruklinā.

Detektīvs nebija lūdzis atnākt. Viņš nelūdza pat piezvanīt. Bet kartiņu atstāja.

-    Vai es varētu apskatīt jūsu dokumentus, kundze? ķīniete smaidīja.

Ļena sameklēja starptautisko preses karti un pasi.

-    Kas tā ir par valodu? meitenes smalkās uzacis sarāvās uz augšu, pētot tumši sarkano pases vāciņu.

-    Krievu.

-    Kā pareizi izrunā jūsu vārdu?

Ļena pateica lēnām, pa zilbēm.

Ķīniete nocēla telefona klausuli.

-     Te ir krievu žurnāliste, viņa grib runāt ar detektīvu Makoventriju. Labi, es ielaidīšu. Brauciet ar liftu uz astoto stāvu, pirmās durvis pa labi, ķīniete iedeva Ļenai vienreizējo piespraužamo caurlaidi, piespraudiet to pie kleitas.

Ēkas iekšienē līdzība ar Revolūcijas laukuma metro staciju pilnīgi pazuda. Te viss izskatījās tieši kā amerikāņu "bojeviku" policijā.

Ļena iegāja lielā zālē, kuru stikla sieniņas sadalīja atsevišķos kabinetos, starp tiem staigāja spēkpilni amerikāņu vīri baltos kreklos ar plecu siksnām un revolveru makstīm. Čirkstēja kompjūteri, daži vīri dzēra kafiju no papīra glāzēm, kājas uz žurnālu galdiņiem sacēluši.

Makoventrijs sagaidīja Ļenu, plati smaidot.

-   Es negribēju runāt mistera Pollita klātbūtnē, Ļena iesāka, apsēžoties piedāvātajā krēslā, viņš ir vīrs gados, lieki uztraukumi viņam nav vajadzīgi. Lieta tāda, ka man ir pamats domāt, ka viņa mašīnas uzspridzināšana ir mēģinājums nogalināt mani.

Makoventrija melnā seja ieguva nepieejamības izteiksmi. Smaids nozuda, melnās acis nemirkšķinot ieurbās Ļenā kā divi pistoles stobri.

"Droši vien tā nopratinot viņš skatās uz aizdomās turēto," Ļena nodomāja, "gribas bēgt prom vai noslēpties zem galda un kliegt: "Nešaujiet, ser, es visu pateikšu!" Tūlīt dziļi ieelpošu un pateikšu."

-   Mani medīja jau Krievijā un acīmredzot turpina to darīt arī šeit, viņa saņēmās.

īsi un konkrēti, neiedziļinoties sīkumos, Ļena izklāstīja lietas būtību. Detektīvs skatījās ar savām stobrveida acīm, klausījās un nepārtrauca. Ļenai pēkšņi šķita, ka viņš vispār nesaprot teikto, it kā viņa nerunātu angļu, bet krievu valodā, un viņa pacentās ātrāk beigt stāstījumu.

-     Cik es zinu, ASV tāda preparāta ražošana ir ar likumu aizliegta. Visticamāk, ka cilvēkiem, kas mani vajāja Maskavā, šeit ir savs noieta kanāls un droši vien arī sava Ņujorkas struktūra.

Viņi mani izsekoja. Iespējams, tie ir krievu mafijas cilvēki no Braitonbīčas.

-    Vai jūs visu pateicāt, kundze? mirkli klusējis, Makoventrijs pajautāja.

Ļena pamāja.

-    Tad nu tā, detektīvs piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu,

-     Braitonbīčā nav nekādas krievu mafijas. Tā visa ir žurnālistu fantāzija. Mistera Pollita mirušās kalpones Samantas Robinsones vīrs pirms gada tika arestēts par narkotiku tirdzniecību un pašlaik atrodas cietumā. Mēs uzskatām, ka sprādziens ir saistīts ar to un tikai ar to. Pašlaik notiek izmeklēšana. Un tagad, kundze, atbildiet man! Vai preparāts, par kuru jūs runājāt, ir narkotika?

-    Nē, Ļena smagi nopūtās. Tā nav narkotika. Pašas par sevi šīs zāles nav bīstamas, bet tās ražo no dzīviem, vēl nedzimušiem bērniem. Un tā jau ir bīstama lieta ne vien pēc manām domām, bet tā uzskata arī ASV likumdevēji. Atvainojiet, mister Makoventrij, bet man šķiet, ka mēs viens otru neesam sapratuši. Varbūt ir vērts, ka es vēlreiz visu paskaidroju?

-     Nepūlieties, kundze! Es jūs lieliski sapratu. Jūs esat ļoti emocionāla, es to paspēju ievērot. Jūs esat ieradusies, lai lasītu lekcijas Kolumbijas universitātē? Tad nu lasiet! Katram jādara savs darbs.

Detektīvs apsēdās pie kompjūtera un, skatīdamies tukšajā ekrānā, sāka bungot ar pirkstiem pa taustiņiem. Viņš lika saprast, ka saruna ir beigusies.

-    Pateicos jums, ser! Ļena piecēlās un draudzīgi uzsmaidīja.

-    Jūs esat lielisks policists.

-     Es to zinu, viņš pamāja, to man jau ir teikuši. Lūk, ko es jums teikšu, kundze: ja Krievijā jūs būtu vajājuši nopietni noziedznieki, viņi jūs tur būtu nogalinājuši. Ja reiz nenogalināja, tātad nemedīja. Es atkārtoju jūs esat ļoti emocionāla. Atslābinieties! Es jums saku kā policists: nopietni noziedznieki vienmēr nogalina, ja ir to gribējuši. Uz vietas. Iespējams, tur Krievijā kāds jūs ari vajāja. Bet tagad jūs esat Amerikā. Un dzīva. Tātad jūs nav vajājuši tādi bandīti, kam šeit ir sakari. Atliek secināt, ka nav bijis nekāda uzbrukuma jums.

-   Jums piemīt dzelzs loģika, un nākotnē jūs gaida laba karjera, Ļena konstatēja.

-    Paldies, kundze! Visu labu! Man bija prieks ar jums iepazīties.

Viņš piecēlās un pamatīgi kā draugam paspieda viņas roku.

"Tātad viss turpinās!" Ļena smagi atkrita metro sēdeklī. "Tikai nesaskābsti, lūdzu," viņa sevi aicināja un pati atbildēja: "Centīšos!"

Viņa sāka ieinteresēti pētīt pasažierus. Iespējams, kāds no tiem viņai seko.

Tieši viņai priekšā slējās liela auguma nēģeris ādas apģērbā. Viņa garie samtainie mati bija sapīti neskaitāmās bizītēs. Viņš zibenīgi virpināja garā ķēdē piekārtas atslēgas, it kā grasītos kuru katru brīdi kādam iebraukt ģīmī.

Draiskulīga resnīte iepretī vilka ārā makaronus no kartona kārbas. Blakus bāls mazs vīriņš ierēdņa uzvalciņā rūpīgi ēda hamburgeru.

Ļena jau sen bija ievērojusi, ka Ņujorkas metro visi ēd. Pie tam ne jau saldējumu vai banānu, bet ēd zupu no plastmasas bļodiņām, makaronus, ceptus kartupeļus, hotdogus, milzīgas kūkas un visam tam virsū uzdzer ļoti daudz "spraitus", "kokas" un "fantas". Eiropā kaut kas tāds nav iedomājams. Franči, piemēram, nekad neēd ejot, bet vēl jo mazāk transportā. Viņi ieies kafejnīcā un nosēdēs pie vienas tasītes divas stundas. Pret ēdienu viņi izjūt cieņu. Bet amerikāņi pret ēdienu izturas bez jebkādas cieņas, toties ar nevērīgu mīļumu. Viņiem ļoti patīk paēst jebkurā vietā un laikā. Un vienlaikus viņi it kā ļoti rūpējas par savu veselību nesmēķē, skrien pa Centrālo parku. Ņujorkietis piebāzīs sevi ar čīzburgeriem, tad paskraidīs un pēc tam atkal piestums pilnu vēderu.

Par to visu domājot, Ļena turpināja pētīt pasažierus. Pēkšņi viņa sajuta, ka kāds uz viņu cieši skatās. Tieši iepretī, blakus resnulei ar makaronu tūtu sēdēja jauna meitene, tipiska koledžas audzēkne: īsi rudi mati, plats svīteris, džinsas, krosa kurpes. Kaut kas viņas sejā šķita pazīstams, pavisam nesen Ļena viņu jau bija redzējusi.

Vai tas nebija vakar universitātes laukumā, kad viņa gandrīz pakļuva zem mašīnas? Nē! Tā, kas viņu aiz pleciem atrāva atpakaļ, bija melnmate. Gari melni mati nokarājās zem naģenes. Nevar taču būt, ka viņa pa nakti nogriezusi un nokrāsojusi matus?

Tā vakardienas meitene izglāba viņai dzīvību. Ļoti iespējams, ka arī tas bija uzbrukums… Ak Dievs, cik reižu Maskavā viņa varēja nomirt un arī šeit jau divreiz.

Viņi mēģinās arī trešo un ceturto reizi, kamēr nogalinās. Prātīgais, melnādainais detektīvs taču teica: "Ja nopietni bandīti grib nogalināt, viņi noteikti to izdara." Te viņiem ir vairāk izredžu. Viņa ir viena, un nav, kas viņu aizstāvētu. Pats šausmīgākais, ka viņas dēļ Stīvens var aiziet bojā. Nedrīkst palikt pie viņa. Bet kur gan tādā gadījumā apmesties? Ir jau Ņujorkā daži labi paziņas. Pie tiem var pārnakšņot, nevis apmesties uz divām nedēļām. Un ar kādām gan tiesībām viņa var riskēt ar šo cilvēku, viņu bērnu un vecīšu dzīvībām? Viņu taču, vienalga, izsekos. Viņa ir neapbruņota un neaizsargāta. Viņu var glābt tikai kārtējā nejaušība. Viņa ir neapbruņota… Bet kāpēc galu galā?

Doma, kas bija iešāvusies prātā, sākumā šķita absurda…

Sastapusi Poļanskas skatienu, Svēta nosprieda: "Viņa taču drīz vien mani sazīmēs. Maini, cik gribi dažādu krāsu parūkas un kontaktlēcas, smiņķējies, cik uziet, tas neko nelīdz. Viņa jau tagad mani gandrīz pazina. Pašlaik visa šī maskarāde vēl viņu maldina, bet vēl pāris tikšanās, un cauri būs. Varbūt labāk piesēsties blakus un atklāt sevi tiešajā kontaktā? Nē, vēl ir par agru! Pārāk ilgi nāksies skaidrot, un viņa var arī nenoticēt."

Ja Pojanskas vietā būtu vīrietis, nu ne jau, protams, profesionālis, pilnīgi pietiktu ar koptēla parūku un tērpu maiņu, nebūtu jādomā par detaļām. Bet sieviete citādi skatās un iegaumē sīkumus, sejas vaibstus. "Interesanti," Svēta prātoja, "kā izvērtās saruna policijas departamentā? Droši vien nekā, bez

rezultāta. Tas jau viņai sejā rakstīts."

* * *

No universitātes Ļena piezvanīja Stīvenam:

Es būšu vēlu, bet ne pārāk tā ap vienpadsmitiem. Neuztraucies, lūdzu! Ar mani viss ir kārtībā. Es labi izgulējos. Es gribu apciemot vienu krievu paziņu. Atceries dzejnieks Arsjuša? Jā, viņš joprojām dzīvo Braitonā. Labi, pasveicināšu! Nu viss, skūpstu!

Caur pavērtajām kabineta durvīm Svēta dzirdēja visu teikto. "Nu ko, Braitona tas ir gluži labi. Man katrā ziņā būtu bijis tur jānokļūst."

Atkal šis netīrais, smirdošais metro. Svēta bija redzējusi Parīzes, Prāgas un Stokholmas pazemes dzelzceļus. Tādas greznības kā Maskavā, protams, nekur nav, bet viss ir tīrs un labi darbojas. Ņujorkā toties nav draņķīgākas vietas par metro.

Bezgalīgs līniju mudžeklis, kurā pat pēc kartes nevar orientēties. Vilcieni tiek apzīmēti ar visiem alfabēta burtiem no "A" līdz "Z", bet tie vēl iekomponēti dažādu formu un krāsu laukumiņos. Piemēram "O" zilā kvadrātā vai "C" zaļā aplītī.

Ja tu gadījumā esi iekāpis nepareizā vilcienā, tad nevar vienkārši izkāpt nākamajā pieturā un pāriet perona otrā pusē. Tev nāksies ilgi maldīties pa pārejām, tad vēl divas trīs pieturas braukt pa citu līniju un tādā veidā nokļūt pilsētas otrā malā kaut kur

melnajā Bronksā, kur gan labāk būtu savu degunu nebāzt. Iespējams, beigu beigās tev laimēsies nokļūt uz vajadzīgās līnijas, bet tad vēl nāksies minūtes četrdesmit gaidīt vilcienu.

Vagonā tev blakus var nosēsties kāds briesmīgi smirdošs klaidonis. Ja tas ir melnais, tad labāk nepārsēsties apkārtējie to uztvers kā rasisma izpausmi, un viss vagons ar nosodījumu blenzīs tevī, bet bezpajumtnieks var pienākt klāt un, siekalām šķīstot, nosaukt tevi par "netīru cūku rasisti".

Svētai metro jau paspēja patiesi noriebties, tāpēc viņa atviegloti uzelpoja, tūlīt pēc Poļanskas Braitonbīčas pieturā izkāpjot no vagona tieši uz ielas.

Viņa pazina šo rajonu tā, it kā pati būtu te bijusi. Jau vairākus gadus šo krievu apdzīvoto Ņujorkas daļu bieži un pamatīgi rādīja televīzijā.

!

Protams, redzēt to dzīvē bija daudz interesantāk, bet pašlaik Svēta nevarēja interesēties par koka karošu, tamborēto lakatu un partijas biedra karšu eksotiku. Viņa gandrīz pazaudēja Poļansku, kura žigli virzījās caur skaļo, ādās un kažokos tērpto Braitonas pūli.

21. nodaļa

Viņi sēdēja mazā, netīrā alus dzertuvē. Krotova kuslais un kārnais sarunu biedrs bija traki izsalcis. Viņš nesātīgi aprija no ārpuses piedegušo, bet iekšā pusjēlo ļuļakebabu dubultporciju. Tā smarža vien jau lika Krotova iekšām nelabumā sarauties. Alus bija silts un stipri atšķaidīts. Apdzērusies apkopēja vilka ar smirdošu lupatu gar šķīvjiem un skaļi dziedāja rupjas častuškas.

Krotovs šeit nespēja ne ēst, ne dzert. Viņš tikai smēķēja, gaidot, kad galdabiedram reiz būs gana. Šis cilvēks bija sens Krotova ziņotājs, divreiz sodīts kriminālais pirmo reizi par zādzību, otro par laupīšanu.

Viņam bija viena stikla acs, tāpēc ari iesauka Acs. Patiesībā viņu sauca Venjamins Andrejevičs Seļivestrovs, bet ar aci viņš pirmajā sēdēšanas reizē samaksāja par to, ka kolonijā viņu nepataisīja par "gaili", tas ir neizvaroja.

Kad Acs ēda, milzīgais, ar gaišu pūku apaugušais gāmurs viņa kārnajā kaklā kustējās tā, ka likās, tam ir sava patstāvīga dzīve. Nezin kāpēc, to redzot, Krotovs izjuta skaudru žēlumu.

Tūlīt Acs būs paēdis un Krotovs izklāstīs viņam uzdevuma būtību, kas, iespējams, var prasīt Veņas Seļivestrova dzīvību.

Beidzot atstūmis ar garoziņu līdz mirdzumam notīrito šķīvi, Veņa noslaucīja muti piedurknē un izvilka saņurcītu cigareti.

-    Nu viss, priekšniek! Tagad varam runāt.

-     Man jāzina, kā labā strādāja šis cilvēks, Krotovs žigli parādīja nogalinātā fotogrāfiju, viņu sauc Jurijs Izjaslavovičs Bubencovs. Iesauku nezinu.

-    Nu tu laid, priekšniek! Veņa pašūpoja galvu. Pats taču zini, ka cilvēks bez iesaukas pūslis vien ir. Kur es bāzīšu to vārdu, tēvavārdu? Noslaucīties, vai, ar to uzvārdu?

-    Labi, Veņa, nepļāpā, Krotovs saviebās, klausies tālāk. Šis cilvēks bija nolīgts par slepkavu. Man jāzina, kurš nolīga. Tas ir galvenais. Lai tev būtu vieglāk, varu pateikt, ka viņš visticamāk nav profesionāls slepkava. Pirmo reizi bija nolīgts un, kā redzi, neveiksmīgi.

Atšķirībā no vairuma savu kolēģu, Krotovs ar kriminālajiem nerunāja vis viņu žargonā, ko, protams, lieliski pārzināja, bet parastā, cilvēciskā valodā. No vienas puses tas palīdzēja ieturēt distanci, no otras puses recidīvistiem, kas dzīves lielāko daļu, arī tiekoties ar varas pārstāvjiem, dzirdēja tikai "matu", reizēm patika, ka ar viņiem runā kā ar cilvēkiem.

Krotovam vispār nepatika, ka viņa kolēģi "pieblatojās" izaudzēja garu mazā pirkstiņa nagu, nēsāja zīmoggredzenus un ik pēc pāris vārdiem lietoja "mātes vārdus". Reizēm vienu otru, sevišķi rajona operatīvo pēc gājieniem un izskata nevarēja atšķirt no "bratka", un, nolaižoties tik zemu, varas pārstāvji pamazām pārvērtās par tādiem pašiem "bratkiem".

Acs bija jau trešais, divi iepriekšējie ziņotāji, pie kuriem Krotovs vērsās ar šo pašu lūgumu, bija gājuši bojā. Pirmais jauniņais Marusja, kurš nesen bija atsēdējis par grupveida izvarošanu un kolonijā tūlīt pats izvarots, ar prieku apņēmās veikt Krotova uzdoto. Viņš bija "cietējs", "gailītis"; "bratki" viņu nemitīgi pazemoja. Pirms gada viņš piekrita ziņot, lai tādējādi kaut cik pašapliecinātos, lai atriebtos pāridarītājiem.

Divas dienas pēc sarunas ar Krotovu Marusju ar pārgrieztu rīkli atrada atkritumu konteinerā. Vēl pēc dienas ar etilspirtu bija noindējies otrs ziņotājs Plikais Griņa vecs, nelabojams un pilnīgi nodzēries zaglis.

Krotovs, protams, ne no Marusjas, ne no Plikā Griņas nekādas ziņas nesaņēma. Acs bija viņa trumpis. Viņam ideāli piestāvēja ziņotāja loma viņš prata būt nemanāms, izvilkt no otra vajadzīgo informāciju, kā pats teica narkozes iespaidā. Tas, kurš izpļāpājās, vēlāk nespēja atcerēties, ar ko un par ko vispār runājis.

8-4« 225

Arī Veņu Seļivestrovu agri vai vēlu atmaskos, bet kaut nu vēl ne tagad…

Uz slepeno tālruņa numuru Veņa piezvanīja jau nākamajā dienā. Tikšanos norunāja tikpat netīrā alus dzertuvē, tikai citā rajonā. Viņš atkal ilgi un alkatīgi ēda šoreiz ceptu vistu. Tad aizsmēķēja cigareti bez fdtra.

-    Tev veicas, priekšniek, Veņa jautri piemiedza vienīgo aci, es neko nejautāju, un pat narkozi nevajadzēja. Es tāpat vien klusu pastāvēju blakus muldoņām, neviens pat nepamanīja. Tavu pasūtītāju sauc Veiss. Es tikai nesapratu, vai tas ir uzvārds vai iesauka. Klau, priekšniek, varbūt pietiks? Acs žēlabaini kā nabadziņš ieņerkstējās. Varbūt iztiksi bez sīkumiem?

-    Neiztikšu! Klāj vaļā, Veņa! Krotovs neatkāpās.

-Ai, pavisam nelabi tie sīkumi, pavisam nelabi! Un es jau arī savā dumjā prātā neko nesapratu.

-    Labi, Veņa! Netēlo muļķi! Pasaki visu, kā bija, un šķirsimies kā draugi. Tas būs mans pēdējais lūgums. Solīt gan nesolu, bet vari cerēt.

-    Nu labi, kad jau, tad jau, Veņa atmeta ar roku, klausies. Tavs nelaiķītis ne pie viena neskaitās, viņam pat uz "astes" nekā nav. Tāds pieklīdis zaglēns, bet tinas ap Burvi. Nezinu, kāpēc, bet Burvis tavam Veisam viņu iesmērējis īstā killera vietā. Viņam, šitam Burvim, tur bijis savs funktieris. Tad nu naudiņu viņš no pasūtītāja ņēmis uz priekšu, pie tam visu, nevis pusi un pēc visaugstākā tarifa. Bet tavs nelaiķītis šeku, reku, nopūdelēja. Nu Veiss, skaidrs, ka grib čunguru atpakaļ, pasūtījums ta nav izpildīts. Bet te nu Burvja zēni sākuši šim "banānus spraust" it kā tas bijis viltus pasūtījums ar iekrišanu, ka Veisa dēļ šie labāko cilvēku pazaudējuši un ka tā naudiņa nu paliks kā karsti mīlētā "bratka" izpirkums. Tad nu šie esot zvieguši, kad Veiss aizbrauca. Burvis tur, protams, nebijis, tikai viņa puiši. Burvis šito Veisu nemaz neciena, tikai visādi baida, grib izpurināt līdz vīlei un izmest.

Tad Acs samiedzās smieklīgā grimasē:

Ai, priekšniek, nu gan iešu drusku atliet. Daudz alus izdzēru.

Mazā vīriņa šaurie pleciņi ietinās paltrakā un smirdoņa piepildīja visu zāli.

Pagāja desmit, pēc tam piecpadsmit minūtes. Veņa nenāca. Nogaidījis vēl mazliet, Krotovs piecēlās un gāja uz atejas pusi. Tur bija izlietne, salauzts žāvētājs, divas durvis. Uz vienām bija uzzīmēta vīrieša galva ar cilindru, bet aiz tām valdīja kapa klusums. Sergejs mazliet pagrūda, durvis nebija aizbultētas.

Pie pašiem griestiem vīdēja mazs, novembra tumsas pieliets lodziņš. Tas veda dzertuves pagalmā, un izlīst caur to varēja vienīgi kārnais Acs ar saviem šaurajiem pleciņiem. Kā viņš tik augstu uzvilcies, tā jau bija mīkla.

"Tu mums esi ne vieiļ narkologs, bet arī akrobāts," Krotovs pie sevis nosmējās.

Tad ieviesās skaidrība par fotogrāfiju. Tās atrašana Bubcncova kabatā bija pārliecinošākais pierādījums pret iespēju, ka tā bijusi pasūtījuma slepkavība. Krotovs pat sajuta tādu kā cieņu pret viltīgo Burvi: nepietiek, ka sava killera vietā aizsūtīja bijušo vīru, vēl ticamības labad iešķieba fotogrāfiju. Tā teikt mūsu nežēlīgajos laikos naudas dēj pat savu bijušo sievu var nošaut, bet ar bildi kabatā jau nu gan neviens neies to darīt. Tikai traks greizsirdis tāds, kam jūtas pāri plūst. Bet tā ir dziļi personīga lieta, par ko neviens nemaksās.

Protams, uz fotogrāfijas nebija nekāda Burvja, pareizāk sakot, kriminālās autoritātes Ivana Golovanova pirkstu nospiedumu. Vai nu viņš tai vispār nebija pieskāries, vai turējis pie maliņām kā skaņuplati.

Un tomēr kas varēja būt kopīgs Rakstnieku savienības biedram, astoņu grāmatu autoram ar kriminālo autoritāti? Izrādās daudz kas. Golovanovs ir dzimis Tjumeņā, dzīvojis tur līdz

8* 227

1970. gadam. Turpat, tās pašas mājas blakus dzīvoklī, pagāja rakstnieka Bubencova bērnība un zēna gadi.

Kā radošas savienības biedrs Bubencovs varēja nekur nestrādāt. Un nestrādāja arī. Bet pēdējā viņa grāmata iznākusi 1992. gadā. Ja arī vēlāk kaut kas ir publicēts, tad par kapeikām. Kā tad rakstnieks izticis šos trīs gadus?

Kratīšana Bubencova dzīvoklī liecināja, ka trūkumu viņš nav cietis. Iedzīve nebija grezna, bet arī tā maksāja krietnu naudu. Bez tam viņa pašreizējā sieva dumja deviņpadsmitgadīga svilpaste vispār nekad nekur nebija strādājusi un pašlaik auklēja mazu bērnu.

Lasot Sičkina veiktās nopratināšanas protokolu, Sergejs pamanīja viņas teikto: "Nauda mums, protams, bija, bet kažokus un briljantus Juročka man nepirka. Teica, ka tas ir bīstami, ka bandīti tūlīt ievēro, kam ir briljanti. Te vēl pirms pusotra gada dažus mūsu paziņas apzaga, tagad ir tādi šausmīgi laiki…"

Krotovs papētīja arhīvus un noskaidroja, ka tiešām pusgada laikā ir apzagti septiņi rakstnieku dzīvokļi un trīs vasarnīcas Percdjelkinā. Tas bija 1994. gadā, dzīvokļi vasarā, vasarnīcasziemā. Zagļi bija rīkojušies klusu un akurāti, nebija neviena līķa, ņēmuši tikai dārglietas, naudu, sīkus antikvāros priekšmetus, vecmeistaru gleznas. Pat nekārtību nebija ļoti kulturāli zagļi. Daži cietušie pat jutās no sirds pateicīgi, ka nespīdzināja, nevienu nenogalināja, pat durvis nebija uzlauztas un nekas nebija aizdedzināts.

Neviena no lietām tā arī nebija atklāta. Rajonu izmeklētāji nemaz arī nebija centušies asiņu nav, nekādu pēdu nav, pie kā tur lai pieķeras. Mūsu laikos nenoskaidrotu līķu mētājās kaudzēm, bet te tikai zādzības.

Krotovs nolēma, ka ar Veņu Golovanovu viņš vēl pagūs tikties. Tagad galvenais ir Veiss, bet Burvis diez vai zina, kur viņš ir.

* * *

Ar Arsēniju Vcreščaginu slavenā batāliju gleznotāja tiešo pēcteci Ļena bija pazīstama gadus divdesmit. Kādreiz septiņdesmito gadu vidū viņš skaitījās viens no nekronētajiem Maskavas pagrīdes karaļiem. Viņa dzeju publicēja "samizdatā", kreiso mākslinieku pagrabos un bēniņu darbnīcās notika koncerti samtainā baritonā viņš lasīja dzejas un dziedāja ģitāras pavadījumā.

Arsjuša bija skaists, talantīgs un nabags. Savu māju viņam nebija, parasti dzīvoja pie kādas kārtējās sievas vai mīļākās. Pēdējā enerģiska zinātniski tehniskā darbone aizveda Vereščaginu uz Ameriku. Bet tur viņa Maskavas bohēmas spožums ātri vien apsūbēja, un dāmiņa pameta dzejnieku vienu kā mazu muļķīti Bruklinas kvartāla džungļos.

Pirms pieciem gadiem, kad Ļena pirmo reizi ieradās Ņujorkā, Stīvens, rādot pilsētu, aizveda viņu arī uz Braitonu. Pastaigājoties gar veikaliem ar krievu izkārtnēm, Ļena pēkšņi izdzirdēja saucienu: "Ei! Poļanska!"

Kliedzējs bija kāds svešinieks ar kruķiem. Tikai vērīgi ieskatījusies bālajā, ar melniem sariem apaugušajā sejā, Ļena pazina skaistuli Arsjušu.

-    Kruķi tas ir nieks, viņš mierināja, kritu no trepēm un salauzu kāju. Atbrauksi nākošreiz, sagaidīšu ar sešsimto "mersi".

Ļena atbrauca pēc gada. Viņš joprojām dzīvoja tajā pašā mazajā istabiņā, kur bez dīvāna vēl ietilpa vienīgi ledusskapis un puķu pods ar gumijkoku. Strādāja par pieciem dolāriem stundā mazgāja grīdas, pārkrāva kastes. Naudas bija tik vien, lai samaksātu par nožēlojamo mitekli un nopirktu ķīniešu zupas paciņu.

Ar lielu produktu somu vienā un mazgāšanas līdzekļiem otrā rokā Ļena pa smirdošajām kāpnēm devās uz otro stāvu.

-     Ienāciet, durvis ir vaļā! viņa saklausīja pazīstamo baritonu.

Ļenai laimējās Arsjuša bija mājās. Varēja taču pa šo laiku kaut kur nozust, telefona jau arī viņam nebija.

-    Ļenka! Tas tik ir pārsteigums! Viņš pielēca kājās, gandrīz apgāzdams gumijkoku. No poda, neganti ņaudēdams, izspruka ruds kaķēns ar tikpat koši zilām acīm kā saimniekam.

Ļena salika produktus tukšajā ledusskapī, nomazgāja veselu kalnu netīro trauku, salika plastmasas maisā ar izsmēķiem piebāztās konservu kārbas, atvēra logu un uzlika uz elektriskās plīts kastrolīti, kas reizē kalpoja gan tējas, gan zupas vārīšanai.

Kamēr viņa saimniekoja, Arsjuša sēdēja uz palodzes un lasīja viņai priekšā savus jaunākos dzejoļus.

Par galdu kalpoja uz dīvāna noliekams cietas plastmasas četrstūris. Ielējusi abiem tēju un sagaidījusi jaunsacerētās poēmas beigas, Ļena jautāja:

-    Tu vari dabūt man pistoli?

-     Mierīgi, Arsjuša bez satraukuma atbildēja. Trīssimt "baksi". Kad tev vajag?

-    Tūlīt pat.

-    Nauda ir līdzi?

Ļena pamāja un izņēma no somiņas trīs simtdolāru zīmes.

-    Pasēdi un pagaidi! Es tūlīt būšu atpakaļ!

Arsjuša nesāka bolīt acis un uzdot muļķīgus jautājumus: Kāpēc? Kas noticis? Viņš atgriezās pēc pusstundas ar kartona paciņu, uz kuras gan krievu, gan angļu valodā bija rakstīts: "Restorāns "Melnās acis"." Tās sauc par "suņa paciņām", kur ieliek līdzņemšanai restorānā neapēsto. Arsjuša izvilka mazu pistoli mīkstā samta apvalkā.

-    Tas ir "Valters" ar piecām lodēm, viņš paskaidroja, piedod, bet nav jauns. Lietots, tā sakot, bet tā arī labāk ir jau piešauts.

-    Ar to kāds ir nogalināts? Ļena satrūkās.

-   Ko nezinu, to nezinu, Arsjuša noplātīja rokas, var būt, ka nenogalināja, tikai tāpat pašaudījās. Bet vai tu maz proti šaut?

-    Nē, Ļena godīgi atzinās.

-    Tad ejam! Es iemācīšu.

Viņi izgāja okeāna krastā, vējš gaudoja, bija diezgan stipra vētra. Nebija nevienas dzīvas dvēseles.

-     Skaties. Tā noņem drošinātāju. Nomērķē, Arsjuša pavērsa mazo stobriņu pret okeānu, un blāc! bladāc!

Gaili viņš nenospieda. Kam velti tērēt munīciju?

-    Tagad pati pamēģini.

Ļena uzmanīgi paņēma pistoli. Tā bija patīkami smaga un vēl silta no Arsjušas rokas.

-Nobliez vienu reizi! Nebaidies! Tikai ņem vērā, ka, ja vajag pa īstam šaut, tad ne tālāk kā no pieciem metriem. Vislabāk tieši virsū, Arsjuša kliedza tieši ausī, bet gandrīz neko nevarēja sadzirdēt. Ļena iešāva augstajā okeāna vilnī. Pistole rokā nodrebēja.

-    Ļoti labi! Arsjuša uzslavēja. Vēl pāris reizes izšauj, un tad iesim.

* * *

Kamēr Arsjuša locīja iekšā milzīgu jūras vēzīšu un krevešu porciju, Ļena aizrautīgi visos sīkumos stāstīja. Viņa neaizmirsa pat vakardienas notikumu ar sarkano "Jaguāru".

-    Tad nu tā, Arsjuša ar salātu lapiņu uzslaucīja sojas mērces atliekas no šķīvja un aizsmēķēja, tas, ka tu esi apbruņota, ir pareizi. Kaut gan, godīgi sakot, tev ir maz cerību. Es varu iedomāties, kas tevi medī. Bet, kaut arī ar "Valteru", tu no viņiem neizmuksi. No tevis teiktā es saprotu, ka kāds tevi gan Maskavā, gan šeit sargā. Kādam vajag, lai tu paliktu dzīva un vesela.

-    Ja tā būtu, Ļena nopūtās.

-    Un tu vēl šaubies? Tevis sen vairs nebūtu!

-    Var būt, ka Maskavā arī sargāja. Bet te…

-    Te arī.

-    Kāpēc? Kam es esmu vajadzīga?

-    Es nezinu. Vispirms jānoskaidro, kas tevi vajā.

-    Vai tas ir iespējams? Kas to darīs?

-     Es jau teicu, man ir nojautas. Braitonā ir divas tris farmaceitiskās firmas un veselības centri. Man nav grūti uzzināt, kura no tām…

-     Ko tas dos?

-    Skaidrību. Tas nav maz.

-    Tev nav bail?

-    No kā?

-    Nu, līst iekšā visos tajos mēslos?

-     Ak, Ļenka, ja tu zinātu, kādos mēslos es pats esmu! Līdz lūpai. Jā, starp citu! Arsjuša iemalkoja tikko pasniegto kafiju. Kas attiecas uz Bubencovu, es tevi brīdināju jau pirms desmit gadiem.

-    Es atceros, Ļena pamāja.

-    Un tas ir viņa bērns? Ja negribi, nesaki.

-    Tas ir mans un tikai mans bērns.

-    Zini, ko? Apprecies ar to apakšpulkvedi, kā viņu tur sauca, to, pie kura tu dzīvoji.

-    Sergejs Sergejevičs Krotovs. Viņš nav mani bildinājis.

-    Gan jau bildinās. Pagaidām vēl kautrējas.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Tāpēc, ka domāju!

* * *

Tas divmetrīgais milzis ādas jakā ar trulām acīm četrstūrainajā ģīmī izsprāga kā velns no tabakdozes. Ļena neredzēja, drīzāk tikai sajuta viņa tuvošanos. Viņš klusā plēsoņas gaitā tuvojās no mugurpuses.

Uz perona nebija cilvēku. Jau minūtes divdesmit Ļena gaidīja vilcienu. Beidzot tuneļa galā parādījās baltas ugunis. Vilciens tuvojās, un Ļena paspēja saskatīt, ka tas nav tas, kas viņai vajadzīgs. Šis ir caurbraucējs, ekspresis, kas paskries garām neapstājoties.

Viņa stāvēja perona vidū, kādu metru no malas. Milzis nāca tieši virsū. Vilciens svilpa un dārdēja. īsti neaptvērusi, kas notiek, Ļena izrāva no mēteļa kabatas pistoli un šāva uz tuvojošos miroņacaino bifeli.

Šāviena troksnis nebija dzirdams. Milzenis lēnām, klusu saļima. Tieši aiz viņa Ļena ieraudzīja sarkanmataino "studentīti".

-    Slēp nost pistoli! "studentīte" nokomandēja tīrā krievu valodā.

Žigli paskatījusies uz visām pusēm, viņa ātri pārmeklēja uzbrucēju, izvilka no jakas pistoli un kabatas portfeli.

Uz kreisās rokas plaukstas pavīdēja košs tetovējums: ap galvaskausu aptinusies resna čūska. Mazā galviņa ar vaļējo muti un šķelto mēli vīdēja acu dobumā.

Paķērusi aiz rokas apstulbušo Ļenu, Svēta vilka viņu uz pārejas pusi. Viņas pārskrēja uz citu staciju un, ielēkušas pirmajā pienākušajā vilcienā, nobrauca vienu pieturu, tad izgāja uz ielas. Ļena automātiski sekoja Svētai, kura viņu stingri turēja aiz rokas. Acu priekšā vēl rēgojās milža bālā seja, pārgrieztās acis un atvērtā mute ar izkārušos mēles galiņu.

Aizgājušas kvartālu prom no metro stacijas, viņas apstājās.

-    Paskaties, lūdzu, apkārt. Kur mēs esam? Svēta stingrā tonī noteica.

-   Tas… Ļena mokoši rija siekalas, tas, liekas, ir Centrālais parks. Tur, iesim ātrāk tur! Es tūlīt vemšu.

Viņas pārgāja pāri ielai. Parkā bija tumšs. Garām aizrikšoja skrējēju pulciņš. Svēta stāvēja, smēķēja un klausījās, kā krūmos krampjaini rīstās Ļena.

-   Kā tev ir? viņa jautāja, kad skaņas pieklusa, un izvilka no somas minerālūdens pudelīti. Gribi izskalot muti?

Pateicīgi mājot, Ļena izlīda no krūmiem, paņēma pudelīti un atkal pazuda. Ūdens atlikumu viņa izlēja saujā un noberza seju.

-    Viss, viņa paziņoja, apsēdusies uz soliņa, nu jau esmu gandrīz kārtībā. Un tagad pasaki, vai es viņu nošāvu, vai tikai ievainoju?

-    Nošāvi, Svēta apsēdās blakus un atkal aizsmēķēja, trāpīji tieši sirdī.

-    Ak Dievs! Ko es esmu izdarījusi! Ļena nočukstēja.

-   Par vienu izdzimteni mazāk, Svēta paraustīja plecus, žēl tikai, ka es nepaspēju viņu dzīvu saņemt un piespiest runāt. Bet, ko nu tur. Viņš nav pēdējais!

-    Tu? Viņu? Viņš taču bija milzīgs!

-    Liels, bet stulbs.

Viņas pieklusa, gaidot, kamēr garām aizskrien kārtējais rikšotāju bariņš. Plikpaurains večuks kuplās sportenēs atskatījās un nošūpoja galvu:

-    Kāpēc jūs smēķējat? Tas ir ļoti kaitīgi. Domājiet par savu veselību!

-    Es domāšu, Svēta jautri apsolīja.

-    Vai tu biji Šmita ielā? Ļena piesardzīgi iejautājās.

Svēta klusējot pamāja.

-    Vakar laukumā pie universitātes arī tu…Jā, kā tevi sauc?

-     Svēta.

-     Paldies tev, Svēta!

-Dzīvo laimīga!

22. nodaļa

Bredlijs pat nepaskatījās uz paciņu, ko Svēta nolika viņam priekšā. Tajā bija kabatas portfelis ar nošautā bandīta dokumentiem.

-     Es nesaprotu, kāpēc jūs izsaucāt mani uz tikšanos. Nav nekādas nepieciešamības. Mani cilvēki jūsu vietā neko nedarīs.

Viņš runāja stingrā un klusā balsī, pie viena paspējot nokost picas gabalu ar šķiņķi un uzdzert gaišo alu.

Viņi sēdēja mazā, trokšņainā picērijā iepretī Kolumbijas universitātei. Šurp nāca ēst studenti, un studenti arī apkalpoja. Bredlijs savā melnajā ierēdņa uzvalkā, baltajā, līdz zodam aizpogātajā kreklā un melnajā kaklasaitē krasi izcēlās uz vispārējā vaļīgā fona. īpaši muļķīgi viņš izskatījās komplektā ar skaistuli Svetlanu. Daudzi ziņkārīgi nopētīja savādo pārīti.

-    Noņemiet lūdzu no galda paciņu, viņš teica jau laipnāk, -jums jāsaprot, ka Braitonā es nedrīkstu rēgoties. Es iesaistīšos spēlē tad, kad jūs nosauksiet galveno.

-     Dodiet man vismaz kādu cilvēku. Kaut vienu! Es nevaru rauties pušu un būt vienlaikus vairākās vietās!

-     Nē, kāpēc? Kāpēc jums jāraujas pušu? Jūs esat uz pareizā ceļa. Tagad jūs zināt pietiekoši daudz. Objekta apsardze šobrīd nav galvenais. Koncentrējieties uz svarīgāko. Tad arī nebūs jāraujas pušu, viņa lūpas izstiepās smaidā, bet acis bija ledaini aukstas.

-     Mans objekts joprojām paliek galvenais, Svēta drūmi noteica un vienā mirklī izdzēra atlikušo kafiju.

Apsēdusies universitātes gaitenī uz palodzes, viņa vēlreiz izskatīja kabatas portfeļa saturu: plastmasā iekausēta autovadītāja apliecība ar krāsaino fotogrāfiju, "zaļā karte", kas vēstīja, ka Valērijs Prihodjko ASV ieradies pirms diviem gadiem un pēc specialitātes ir šoferis. Vēl tur bija divas kredītkartes, pieci prezervatīvi un rozīgs, saldi smaržojošs, ar ornamentiem rotāts kartona gabaliņš, uz kura krievu un angļu valodā bija rakstīts: "Salons "Bella Butterfly". Izsmalcināta masāža turīgiem kungiem."

Apakšā sīkiem burtiņiem tikai krieviski:

"Mēs izdabāsim jebkurai jūsu kaprīzei!"

Pēc tam Svcta atrada arī divus saņurcītus restorāna "Melnās acis" rēķinus. Tad viņa parakājās savas jakas kabatās. Svēta atcerējās, ka vakar, pārmeklējot nogalināto, bija paņēmusi vēl dažus papīriņus.

Kā tad veikalu čeki. Visi Braitonā. Un vēl gaiši zaļa, spoža vizītkarte ar uzrakstu krievu valodā: "Pastāvīgā apmeklētāja vizītkarte. Masāžas salons "Bella Butterfly" pēc desmitā apmeklējuma jums piedāvā desmit procentu atlaidi!" Otrā pusē tipogrāfiski drukāts nogalinātā vārds.

Beidzot no auditorijas iznāca Ļena. Kad viņas iesēdās mašīnā, Svēta teica:

-    Es tagad tevi aizvedīšu uz mājām. Es tevi ļoti lūdzu, sēdi tur un ārā nelien.

-     Ko tad, ja Stīvens gribēs iet pusdienot? Viņam nepatīk mājās ēst.

-      Izdomā kaut ko. Saki, ka esi nogurusi, ka sāp galva vai jāgatavojas lekcijai.

-    Viņš neticēs. Apvainosies.

-    Labi. Saki, ka tava krievu draudzene jūs abus uzlūdza vakarā uz restorānu. Starp citu, uz kurieni man jūs ielūgt?

-    Kur gribi, tikai ne ķīniešu. Stīvens ciest nevar ķīniešu virtuvi. Cikos tu atbrauksi mums pakaļ?

-    Nezinu. Ap deviņiem desmitiem.

-    Un rīt? Pēc brīža Ļena skumīgi apjautājās. Rīt arī es nedrīkstēšu iziet?

-    Vēl jāizdzīvo līdz rītdienai, Svēta noklikšķināja šķiltavas un aizsmēķēja. Kā sauc to puisi, pie kura tu biji Braitonā?

-    Arsēnijs Vereščagins.

-    Kas viņš ir?

-Dzejnieks.

-    Ko? Svēta iesmējās.

-     Ko tu smejies? Viņš tiešām ir ļoti talantīgs dzejnieks. Es viņu divdesmit gadus pazīstu.

-    Ar ko viņš nodarbojas?

-    Es nezinu. Dzīvo no rokas mutē šausmīgā nabadzībā, raksta dzejoļus.

-    Viņš tev aizdeva savu šaujamo?

-     Viņš man to nopirka. Atnesa restorāna maisiņā. Zini, šeit atšķirībā no Eiropas visu, ko tu neesi apēdis, saliek tādās glītās paciņās tās sauc par "suņu paciņām". Katram restorānam ir savi firmas maisiņi.

-    Un no kāda restorāna bija tas "suņa maisiņš"?

-    Liekas, to sauca "Melnās acis".

-   Tu dzejniekam visu izstāstīji?

-     Jā.

-    Un ko viņš?

-    Viņš teica, ka it kā nojaušot, kas man dzenas pa pēdām, un viņš mēģināšot to pa īstam noskaidrot.

-    Ko tad tu man neteici! Svēta pat piebremzēja.

-     Viņš fantazē, tas nav nopietni. Ja tu būtu redzējusi, kādā nabadzībā viņš dzīvo! Ja būtu sakari ar bandītiem, Arsjuša citādi dzīvotu. Neko viņš nenoskaidros.

-    Nākošreiz, Svēta strikti noteica, lūdzu, dod man pilnu informāciju. Bet izvērtēt un secināt, kas ir nopietni un kas nav, atļauj, lūdzu, man pašai!

Ļena neapvainojās. Viņa zināja, ka Svētai taisnība.

-    Salons "Bella Butterfly". Kā varu jums palīdzēt? klausulē zema sievietes balss jautāja krievu valodā.

-    Vai jūs runājat angliski? Svēta jautāja.

-    Jā, protams, viņai atbildēja.

-    Vai jūs piedāvājat izsmalcinātu masāžu tikai kungiem vai dāmām arī?

Svēta zvanīja no automāta, tāpēc piesedza klausuli ar plaukstu, lai nav dzirdams ielas troksnis.

-   O, pie mums laipni gaidīts ir katrs klients, balss kļuva gluži medaini salda, laipni lūdzam! Jebkurā dienas vai nakts laikā.

Skaidrs, ka džinsos un krosa kurpēs salonā nebija ko rādīties. Braukt uz māju, lai pārģērbtos, liels laika tēriņš. Svēta paskatījās apkārt un jau pēc mirkļa gāja iekšā gatavo apģērbu veikalā. Tur viņa nopirka solīdu bikšu kostīmu, ļoti dārgas kurpes ar mīkstu zoli bez papēžiem un gaiši rozā zīda blūzi. Viņa pārģērbās pielaikošanas kabīnē, bet džinsas, jaku un krosenes palūdza iesaiņot maisiņā. Pēc tam viņa kosmētikas nodaļā nopirka losjonu sejas tīrīšanai un želeju matu ieveidošanai.

Norēķinājusies ar kredītkarti, Svēta iesēdās mašīnā, notīrīja grimu no sejas, iezieda savos īsajos gaišajos matos želeju un gludi atsukāja atpakaļ. Tad viņa uzlika apaļās saules brilles un, ielūkojusies mazajā spogulītī, brauca uz Braitonbīčas pusi meklēt rozīgajā vizītkartē norādīto adresi.

Viņi ieradās pusstundu pēc tam, kad Arsjuša bija patērzējis ar simpātisku, jaunu mazā, bet Braitonā visdārgākā veselības centra "Doktors Ņikiforovs" medmāsiņu. Viņš atcerējās, ka reklāmas prospektā bija teikts: "Jaunas, netradicionālas ārstniecības metodes." Tālāk sekoja visdažādāko slimību, arī vēža, uzskaitījums. Tāpat tika solīta atjaunināšana, potences un darbaspēju paaugstināšana vīriešiem.

Kamēr māsiņa iepirkās lielveikalā, Arsjuša bārstīja komplimentus un pāris reižu noskūpstīja viņai roku. Vīrišķīgā pievilcība, ko nabadzība gan bija nobružājusi, vēl tomēr darbojās. Viņam šķita, ka no māsiņas ir izvilktas visas nepieciešamās ziņas, vienlaikus saspraužot ausīs tik daudz banānu, lai viņa neatšifrētu jēgu rotaļīgajai ziņkārei par vīriešu potenci.

Laikam tomēr banānu bija par maz. Tāpēc jau arī iegāzās tie divi izdzimteņi Kaululauzējs un Gatavais. Arsjuša abus pazina un lieliski zināja, kā labā viņi strādā. Tas tikai apstiprināja miglaino, no māsiņas iegūto informāciju. Kāds nu vairs no tā labums?

-    Tu zvanīsi vai ne, maita? pistoles stobrs no pieres pievirzījās deniņiem.

-    Es nezinu numuru, izmocīja Arsjušas pārsistās lūpas.

-    Toties es zinu! Kaululauzēja rokā bija mobilais telefons, bandīts spaidīja pogas. Klausulē atskanēja paveca vīrieša balss.

-   Ļenu, lūdzu! bandīts mierīgi pateica un pielika klausuli pie Arsjušas auss. Runā, āzi!

Brīdi klausulē bija klusums, tad atskanēja Ļenas balss:

-     Es klausos.

-    Runā, maita! Kaululauzējs iešņācās un iespēra ar ceļgalu Arsjušam pa kājstarpi.

Viņš iekliedzās un aiz sāpēm sarāvās čokurā.

Pie labajiem deniņiem bija piespiests pistoles stobrs, pie kreisajiem klausule. Arsjuša klusēja.

-    Labi, kucesdēls, tūlīt sāpēs vēl vairāk. Kaululauzējs pamāja Gatavajam, kas stāvēja aiz muguras pie vienīgā krēsla piesietajam Arsjušam. Gatavais atlauza rokas, čerkstot izgriezās locītavas, Arsjuša sāka kliegt.

-     Hallo! Kas tur ir? Kas notiek? Ļena angliski kliedza klausulē.

-          Labi, Kaululauzējs pasmīnēja un teica klausulē: Ja tu, kuce, tūlīt neatbrauksi uz Braitonu pie sava āža Arsjušas, mēs viņu piebeigsim.

-    Kas jūs esat, ko jums vajag? Ļena mierīgi jautāja.

Atbildes vietā skanēja gara rupju lamu virkne.

-    Vai jūs nevarētu runāt krieviski? jēlības Ņujorkas klausulē Ļenu uz mirkli sasmīdināja. Bet tikai uz mirkli.

-    Es taču runāju krieviski! Kaululauzējs ierēcās.

-    Nē, draudziņ! Pagaidām tu runā tatāriski, un es tevi nesaprotu.

Bandīts stāvēja pavisam blakus, un Arsjuša dzirdēja katru Ļenas teikto vārdu. Mirkli klusējis, it kā mēģinot apjēgt dzirdēto, viņš pavisam mierīgi teica:

-   Beidz taču smirdēt! Mēs tevi nenogalināsim. Šo to pastāstīsi un lasies ar visu savu āzi!

-    Un ja nu es piezvanīšu policijai?

-    Tad labāk tūlīt pasūti trīs zārkus.

-   Kam tad trešo? Bija skaidrs, ka divi būtu viņai un Arsjušam.

-   Tavam vecajam perdelim Pollitam.

-    Labi. Es aizbraukšu.

Nolikusi klausuli, Ļena tūlīt pat to atkal pacēla un zvanīja uz Svētas vakar nodiktēto numuru. Protams, viņas tur pašlaik nav…

Pēc dažiem pīkstieniem ieslēdzās automātiskais atbildētājs, Svētas balss angļu valodā teica: "Atvainojiet! Es pašlaik neesmu mājās. Lūdzu, pēc signāla atstājiet ziņu!"

-    Svēta! Viņi piezvanīja un teica, ja es neaizbraukšu uz Braitonu, viņi nogalinās Arsjušu. Pašlaik ir bez divdesmit astoņi. Es braucu. Adresi tu zini.

-    Vai kas noticis? Stīvens jautāja, skatoties pāri brillēm.

Viņš sēdēja viesistabā lielajā ādas zvilnī un lasīja avīzi.

-    Viss kārtībā, Ļena centās pasmaidīt, es Arsjušam biju apsolījusi atvest no Maskavas vienu grāmatiņu. Atvedu arī, bet vakar aizmirsu atdot. Viņam tas ir ļoti svarīgi. Es drīz būšu.

-     Vai tiešām viņš pats nevar atbraukt? Stlvens pārmetoši pašūpoja galvu.

Ļena uzvilka mēteli un sataustīja kabatā pistoli.

-    Un kā tad būs ar tavu krievu draudzeni, kas mūs uzaicināja uz restorānu?

-     Es būšu atpakaļ ne vēlāk kā pusdesmitos, Ļena apsolīja un, piegājusi pie Stīvena, noskūpstīja viņa sirmo pakausi, un žigli aizvēra durvis.

23. nodaļa

Veiss bija pazudis, kā ūdenī iekritis. Krotovs juta, ka tālu viņš nevar būt aizgājis. Viņš bija tepat kaut kur blakus Maskavā vai Piemaskavā un gatavojās savam pēdējam triecienam. Tas nebija viņa dabā: izstāties no spēles bez skaista atvadu sitiena.

Sen jau bija nopratināti viņa vadītās starpniekfirmas "Pulss" līdzstrādnieki, bijusī sieva, pieaugušais dēls un oficiālā mīļākā. Neviens neko nezināja.

Mašīnu atrada Jermolovas ielā, netālu no vecās baznīcas. Drošības pēc viņš iegāja baznīcā un ļoti izbrīnījās, ka jauniņais diakons, ieskatījies fotogrāfijā, atcerējās redzējis šo cilvēku pirms divām dienām vakara dievkalpojumā. Tur arī pēdas aprāvās.

Varēja arī aizlaisties uz ārzemēm, viens no operatīvajiem nopūtās, viņam taču ir derīga Amerikas vīza.

Arī tas jau bija pārbaudīts. Bet Krotovs bez jebkādas pārbaudes zināja: Veiss ir tepat.

* * *

… Viņš sapņoja, kā vakar aizmuka no astes. Sapnis bija spilgts kā videofilma.

Lūk, viņš izkāpj no mašīnas pie skvēriņa Jermolovas ielā, nesteidzīgi ieiet baznīcā, liek svecītes, ilgi stāv, klausoties vakara dievkalpojumu, un ar pakausi jūt sekotāju nepacietību. Viņš pats te jūtas savādi un kaut kā skumīgi. Taču viņš sagaida dievkalpojuma beigas un kopā ar ticīgajiem iet ārā.

Ir jau pavisam tumšs. Pūlis nav liels, bet uz dažām sekundēm tajā var nozust.

Ierāvis galvu plecos, viņš ienirst kādā caurstaigājamā pagalmā, pēc tam otrā un trešajā. Beidzot ieiet pa kādas vecas, ļoti skaistas mājas durvīm. Ātri uzkāpj līdz augšējam stāvam.

Šajos klusajos, vasarā zaļajos, bet ziemā piesnigušajos vecās Maskavas ieliņu labirintos viņš ir izaudzis. Daudzas mājas, protams, ir nojauktas, to, kurā viņš bērnībā kopā ar vecākiem dzīvoja, noplēsa pašu pirmo. Bet kaut kas viņa mazajā karaļvalstī bija saglabājies neskarts.

Tāpat kā pirms četrdesmit gadiem, kad viņš skrēja šurp, mazs puika būdams, bēniņu durvis bija tikai pavirši aizvilktas ar stiepli. Bēniņi, tāpat kā toreiz, bija visādu lūžņu pilni un tikpat vienkārši varēja tikt ārā uz jumta.

Jumts bija lēzens, ar metāla sētiņu gar malām. Bērnībā viņš to bija krustu šķērsu izstaigājis. Tagad, aizgājis līdz galam, viņš uzmanīgi pārkāpa uz cieši pieguļošās blakusmājas jumta.

Te nu patiešām bija bīstami nekāda nožogojuma, slidens, gluds metāls. Ļoti lēnām, cenšoties neklaudzināt un nepakrist, viņš aizkļuva, precīzāk aizrāpoja, līdz bēniņu lodziņam.

Bēniņu telpa sniedzās visas mājas garumā, bet vaļējas bija tikai vienas kāpņu telpas durvis. Beidzot izkļuvis augšējā stāva kāpņu laukumā, viņš mierīgi izsauca liftu, nobrauca lejā un izgāja uz pielijušā, ugunīs mirdzošā Tveras bulvāra.

Viņš nebija ievērojis, kur tieši atrāvās no astes, bet pašlaik bija skaidrs, ka astes vairs nav.

Izrādījās, ir jau desmit vakarā un veikali ir slēgti. Par laimi, viņš zināja, kur ir neliels, ļoti dārgs diennakts lielveikals ar sporta preču nodaļu.

No veikala viņš iznāca ar labu "Adidas" mugursomu, kurā iekšā bija viegla, bet silta dūnu jaka, džinsi, krosa puszābaki, daži pāri apakšveļas, tualetes piederumi, kā arī piecas labu konservu kārbas.

Saliecies un cieši pār uzacīm uzvilcis tikko pirkto silto cepurīti, viņš devās uz metro pusi.

Nakti viņš pārlaida Kurskas stacijas uzgaidāmajā zālē, turpat maksas tualetē arī pārģērbās…

Salons "Bella Butterfly" atradās netīrā šķērsielā pašā Braitonas nomalē.

"Tā gan turīgiem kungiem!" Svēta klusībā pasmīnēja, paskatījusies uz divstāvu mājas aplupušo fasādi un metāla plāksnīti ar uzrakstu krievu valodā: "Masāžas salons".

Svēta piezvanīja. Durvis atvēra gadus piecdesmit veca balināta blondīne baltā halātā.

-    Labvakar! Svētas smaids bija amerikāniski priecīgs. Kā klājas? Pie jums ir ļoti jauki.

Viņa skatījās apkārt: tapetes ar rozītēm, milzīga Serova gleznas "Eiropas nolaupīšana" reprodukcija zeltītā rāmī, žurnālu galdiņi ar pelnutraukiem, stūrī kaut kas līdzīgs kantorītim ar datoru un rozā telefona aparātu, bet telpas dziļumā kāpnes uz otro stāvu. Vēl bija pieci nobružāti samta atzveltnes krēsli un divos no tiem sēdēja pa "bratkam" apsargam. Tic sēdēja izgāzušies, smēķēja un nepievērsa Svētai ne mazāko uzmanību.

Resnule, ne vārda neteikusi, izgāja. Caur nemanāmām, aizslēgtām durvīm aiz letes izpeldēja slaida, eleganta dāma dārgā rozā kostīmā ar garu cigareti mutē.

-     Labdien! Kā es varētu jums palīdzēt? viņa angliski jautāja.

-    Es jums zvanīju pirms minūtēm četrdesmit, Svēta iesāka.

-    Jā, es atceros, dāma izpūta dūmu strūkliņu un piemiedza aci. Vai jums kāds ieteica mūsu salonu?

-    Jā. Par jūsu brīnišķīgo salonu man pastāstīja kāds krievs. Bet tas, Svēta iztaisīja noslēpumainu grimasi un pielika pirkstu pie lūpām, tas ir noslēpums. Mans krievu draugs teica, ka jūsu salonā esot saprotoša attieksme pret noslēpumiem.

-    Jā, protams, dāma pamāja, klienti var ar to rēķināties, ka mēs neinteresējamies, par ko nevajag. Vai gribat, lai ar jums strādā jauneklis?

Svēta pieliecās dāmai pie pašas auss.

-   Meitene! Viņa čukstēja. Pie tam, lai būtu tā pati meitene, kas strādāja ar manu krievu draugu.

Dāma nedaudz atkāpās un izbrīnā pacēla uzacis:

-    Vai viņš teica, kā sauc meiteni?

Svēta noliedzoši papurināja galvu.

-    Bet tad man jāzina vismaz jūsu drauga vārds.

-   Tur jau tā lieta, ka vārdu es neatceros, Svēta iekoda apakšlūpā, lai tēlotu īgnumu. Pirms gada es firmas darīšanās biju iebraukusi Ņujorkā, man gribējās nokļūt slavenajā Braitonbīčā. Pati es esmu no Alabamas, mans vectēvs ir ukrainis. Es pats daudz nerunāt, Svēta pārgāja uz traki lauzītu dzimto krievu valodu un pati brīnījās, cik veikli tas viņai padodas, es ieiet restorānā "Melni aci", o, yes-"black". "Melns acs"… O! Piedodiet! Tas ir tik sarežģīti, viņa atkal teica angliski, es krieviski varu parunāt tikai tad, kad iedzeru. Tad nu, es iedzēru un man ļoti iepatikās krievu zēni. Godīgi sakot, man pašai patiktu, ja es būtu piedzimusi par puisi, bet tic bija tik interesanti, spēcīgi…

Dāma nepārtraucot klausījās un reizēm pamāja ar galvu. Viņas skatiens bija uzmanības pilns. Svēta juta, ka monologs pārāk ievelkas, bet līdz galam bija jāpasaka.

-     Mana draudzene palika Alabamā, bet man grūti iztikt bez mīlēšanās, viņa turpināja, un es nevaru ņemt kuru katru no ielas. Es toreiz restorānā tiem puišiem pastāstīju par savām problēmām, bet viņi teica, ka jūs šeit tās protot atrisināt. Vēl vizītkarti uzdāvināja. Toreiz gan bija daudz darba, un es nepaguvu.

-     Pacentieties, lūdzu, atcerēties, kā tad sauc jūsu draugu, dāma lūdza, burvīgi smaidot.

-     Liekas, uz rokas viņam bija skaists tetovējums. Ap galvaskausu apvijusies čūska. Un viņu sauca… Jā, es atcerējos: Valerī! Jā, jā! Tā sauc manu Alabamas draudzeni. Ļoti skaists vārds. Krieviski gan skan mazliet savādāk…

-    Valērijs, dāma pateica priekšā.

-    Jā, jā! Viņš bija tāds liels un skaists. Viņam tāda plata seja.

-    Man ir skaidrs, par ko jūs runājat, dāma pamāja.

-    Cik brīnišķīgi, ka jūs mani saprotat. Es gribētu tieši to meiteni, ar kuru Valērijs bija kopā.

-     Katja, kundze smaidīja, viņu sauc Katja. Tieši pašlaik viņa ir brīva.

Pašlaik brīvas bija visas septiņas meitenes un arī abi puiši. Klientu pieplūdums sākās vēlāk, tā ap vienpadsmitiem. Tiesa gan nekāda īpaša pieplūduma jau sen vairs nebija. Šie nebija tie labākie salona laiki. Tāpēc saimniece nopriecājās par bagāto stulbeni no Alabamas. Lai gan viņas meitenes tāda veida pakalpojumus nepiedāvāja, te bija iespēja noplēst labu piķi.

-     Vai jūsu paziņas ko teica par mūsu cenām? viņa apjautājās.

-    Ak, tas nav svarīgi, Svēta izklaidīgi atbildēja, man nav nekādu naudas ierobežojumu.

-     Divi simti par stundu, trīssimt piecdesmit par divām, saimniece veikli nobēra.

-     Labi, Svēta nešauboties piekrita, jums ērtāk būtu saņemt skaidrā? Svēta noskaitīja četras simtdolāru banknotes.

Ielikusi naudu kabatā, saimniece paņēma klausuli, nospieda divas pogas un krieviski teica:

-    Katerina, tev ir atnākusi kliente, pazeminājusi balsi, viņa ātri nobēra: Jā, sievišķis. Nekas, gan tiksi galā. Ncspirinies! Es nezinu. Grib tieši tevi.

-Tūlīt jūs pavadīs, viņa angliski teica Svētai.

-Vai, paldies jums!

Ienāca blondīne un, ne vārda neteikusi, veda uz otro stāvu. Viņas gāja caur gaiteni, kam abās pusēs bija durvis. Galā bija mazliet pavērts logs tieši to Svēta bija pamanījusi, iepriekš apskatot mājas pagalma pusi.

Resnule atvēra kādas durvis, ielaida Svētu un pati palika ārpusē. Slēdzene aizcirtās.

Istabas vidū stāvēja plata, tikai ar palagu pārklāta gulta, segas un spilvenu nebija. Uz gultas malas sēdēja paliela, miesās izplūdusi blondīne melnā bikini. Viņas labsirdīgajā sejā ar uzrauto degunu nebija absolūti nekādas izteiksmes.

Apsēdusies uz vienīgā krēsla, Svēta aizsmēķēja. Kad gaitenī noklusa soļi, viņa krieviski teica:

-    Klausies, Katja! Es netaisos ar tevi mīlēties. Tu man tūlīt pateiksi, kā labā strādā tavs pastāvīgais klients Valērijs Prihodjko, un es aiziešu.

-    Kāds vēl Prihodjko? Nepazīstu es nekādu Prihodjko! viņa runāja ar stipri jūtamu ukraiņu akcentu.

Svēta saviebās.

-    Sarunāsim ar labu, viņa veikli izņēma no somiņas pistoli un noņēma no drošinātāja.

-    Vāc nost stroķi! Tūlīt izsaukšu apsardzi!

Tajā pašā mirklī Svēta bija pie gultas, viņas kreisās rokas pirksti spēcīgi saspieda meičas kaklu. Pistoles stobru viņa iebāza pavērtajā mutē.

-    Kamēr viņi atskries, Svēta maigi skaidroja, tevis vairs nebūs.

Meiča no visa spēka mēģināja izrauties, sagrābt Svētas roku, bet pirksti dzelzs tvērienā aizvien stiprāk spieda kaklu.

-    Pret tevi personīgi man nekas nav, Svēta turpināja, man žēl, ka jādara tev sāpes, bet vēl nejaukāk būtu tevi nogalināt. Ņem vērā, ka nobeigt tevi man vajadzēs lēnām, lai tu tomēr nosauktu man vajadzīgo vārdu. Varbūt pat, ka pēc tam es tevi atstāšu dzīvu, bet tu būsi bezcerīga krople. Un neiedomājies melot! Es to tūlīt sapratīšu.

Katjas acis bija šausmu pilnas, seja sarkani kvēloja, uz pieres izspiedās dzīslas. Viņa kaut ko ieblējās. Neatlaižot pirkstus no kakla, Svēta izņēma stobru no viņas mutes un rūpīgi noslaucīja palagā.

-    Tevi nogalinās! meiča gārdza.

-    Iespējams, Svēta piekrita, bet tevi jau tas vairs nevarēs satraukt.

-    Vaļerka man mēli izraus!

-    Bet es to varu izdarīt tūlīt. Saproti, Katjuša, ka tev ir jābaidās tikai no manis un tikai tagad. Tev var nebūt nekāda "pēc tam".

-    Dod uzpīpēt! meiča klusu palūdza.

-    Nē, mana labā! Vispirms tu visu pateiksi un tad varēsi pīpēt, cik uziet.

-    Es nevaru. Es nezinu.

Mazliet atvēzējusies, Svēta ar dūri iebelza viņai pa saules pinumu. Meitene sarāvās čokurā un mēģināja tikt pie elpas.

-   Es tev vēl nemaz neesmu iesitusi, tas bija tikai tāds glāsts,Svēta mierināja, vai turpināt?

-   Labi, atvilkusi elpu, Katja teica, Prihodjko strādā Daktera labā. Viņš man tā īsti to nav stāstījis, reiz dzērumā izpļāpājās. Citādi es vispār neko nebūtu zinājusi.

-Netēlo muļķīti. Turpini!

-    Ko tad vēl? Vienreiz Vaļerka atnāca drūms un teica, ka viņa saimnieks, re, skopulis esot. It kā restorāns "Melnās acis" piederot šim, bet savus puišus nekad neuzcienā. Liek maksāt.

-    Vai Dakterim ir daudz cilvēku?

-   Nezinu. Viņš nav nekāda lielā autoritāte, tāds viduvējs. Bet nežēlīgs, visi no viņa baidās.

-    Kas viņam vēl pieder bez restorāna?

-    Nu, it kā vēl pāris veikalu un šitā poliklīnika jeb atveseļošanās centrs. Par "Ņikiforu" sauc, vai.

-    Un kam ir uzvārds Ņikiforovs?

-    Velns viņu zin. Tikai ne Dakterim. Tas tā kā būtu Čečens.

-    Redzi nu, kāda tu gudriniece, Svēta atviegloti nopūtās, tagad tev atliek vienīgi neizpļāpāties par mūsu tikšanos. Citādi pati saproti. Ņem, smēķē!

Svēta nometa uz gultas neatplēstu "Winston" paciņu.

-   Vai varbūt tev labāk patīk zālīte? Atvaino, bet, kā nu nav, tā nav. Paliec sveika, mīļā! Kniebies ar saviem vīriešiem, mana trauslā Eiropa!

Viņa izslīdēja pa durvīm un klusu kā kaķis izlēca caur koridora logu uz ielas. Pēc dažām minūtēm viņas mašīna jau izbrauca no Braitonas.

Bet Katja, nepaspējusi aizpīpēt, ilgi blisināja acis: par tiem vīriešiem viņa saprata, bet par Eiropu ne. Kāds tam sakars ar Eiropu?

* * *

Arsjušam sāpēja viss ķermenis. Kaululauzējs un Gatavais viņu bija pamatīgi sasituši tāpat vien sava prieka pēc.

"Kāpēc, nu kāpēc Ļenka piekrita atbraukt?" viņš sērīgi domāja. "Viņi taču, vienalga, mani nogalinās, un viņu arī."

-   Starp citu, kam tu pirki stobru? Kaululauzējs bija izgāzies uz dīvāna un centīgi bakstīja zobus ar sērkociņu.

-    Pablo palūdza, Arsjuša mierīgi atteica.

Puertorikānis Pablo bija vienīgais Arsjušas kaimiņš šajā būdā. Viņš ne vārda nerunāja krieviski, turklāt šorīt bija aizbraucis peļņā uz Virdžīniju. Citu iedzīvotāju te nebija tikai Arsjuša un viņa rudais Osja. Tas gan jau no rīta bija devies savās runčuka darīšanās.

Pagāja kādas divdesmit minūtes.

-    Man vajag uz ateju, Arsjuša paziņoja.

-    Cieties! snaudā grimstošais Kaululauzējs ierēcās.

-    Nevaru. Es nevaru nociesties!

-    Labi, bandīts iežēlojās. Klau, Gatavais, aizved viņu!

Arsjušas mājas labierīcības bija maza telpiņa ar podu un

sarūsējušu, pilošu dušu. Ļenas atnestās košās mazgāšanas līdzekļu pudelītes te izskatījās kā dārgs rotājums.

-    Varbūt atsiesi rokas? Arsjuša pasmīkņāja. Vai varbūt pats gribi man novilkt bikses un pēc tam noslaucīt?

-    Labi, velns tevi rāvis, Gatavais burkšķēja, tikai netaisi ciet durvis.

-    Ko tad tu gribi paskatīties? Patīk, vai? Arsjuša pabraucīja piepampušās delnu locītavas un žigli aizbultēja durvis.

Aplūkojis higiēnas līdzekļu klāstu, viņš pamanīja baloniņu ar uzrakstu: "Efektīvs līdzeklis kukaiņu iznīcināšanai. Ja tas nokļūst acīs vai uz ādas, steidzami meklējiet ārsta palīdzību!"

Nogaidījis dažas minūtes, viņš norāva ūdeni, ar krekla stūri aizsedza sev muti un degunu un sāka raustīt no iekšpuses aizbultētās durvis.

-    Ei, Gatavais, viņš uzsauca, vai mani esi ieslēdzis? Es netieku ārā!

Durvis vērās uz iekšpusi. Brīdī, kad Gatavais tās grūda, Arsjuša atrāva aizbīdni un iešļāca bandītam acīs tarakānu indes strūklu.

Gatavais mežonīgi iebļāvās, sagrāba seju rokās un sabruka, ietriecoties ar galvu flīžu sienā. Arsjuša paspēja notvert podā krītošo pistoli. Cenšoties elpot caur zobos iekosto krekla stērbeli, viņš iegrūda pāri slieksnim bandīta izstieptās kājas un no ārpuses aizbultēja atejas durvis. Tajā brīdī viņš pie pakauša sajuta vēso stobru.

-    Met zemē šaujamo, maita! Kaklulauzējs teica. Vēl es tevi nost nešaušu, abi kopā sagaidīsim tavu kuci. Ej!

Viņš iegrūda Arsjušu istabā. Par apklusušā un atejā ieslēgtā Gatavā likteni viņš nemaz neinteresējās. Izrāva tikai no Arsēnija rokām baloniņu, nometa zemē un, atdūris pistoles stobru Arsjušas krūtīs, ar brīvo izņēma no kabatas roku dzelžus.

-    Eh, viņš ar nožēlu nopūtās, negribējās tevis dēļ tos tērēt. Un, pašūpojis dzelžus uz pirksta, piebilda, tā ir trofeja. Izdevīgā "razborkā" dabūju, bet ņem vērā tie ir vienreizējas lietošanas. Uzlikt var, bet noņemt ne. Aizkrīt automātiski, bet atslēgas nav. Tā arī ar dzelžiem nosprāgsi. Nu, dod šurp rokas!

Arsjuša nekustējās. Rokas, es teicu! Atvēzējies, viņš ar delnas malu iešķīla Arsjušam pa kaklu.

Elpa aizrāvās. Ar atplestu muti tverot gaisu, Arsēnijs izstiepa

rokas, un pēc mirkļa tās saslēdza vienreizlietojamie roku dzelži.

* * *

Ļena apsvēra, ka ātrāk tiks galā, braucot ar metro, jo šajā laikā Ņujorkā bija pēcpusdienas sastrēgumi, tāpēc ar taksometru var braukt arī līdz pusnaktij. Pa to laiku viņi var zaudēt pacietību un nogalināt Arsjušu. Bandītiem ir vajadzīga viņa. Būtu jau varējuši Arsēniju vienkārši nogalināt, jo viņš droši vien mēģināja noskaidrot, kas šie tādi. Jā, viņi taču varēja piebeigt Arsjušu, pēc tam uzrasties naktī un nošaut viņus ar Stīvenu. Kas tad šiem?

Bet bandīti vispirms grib no viņas kaut ko dabūt zināt. Varbūt to, kurš nogalināja viņu cilvēku? Diezin vai viņiem var prātā ienākt, ka to izdarīja Ļena. Viņi ir sapratuši, ka kāds viņu sargā, un tagad grib uzzināt kas.

Nu ko, tad jau skaidrs, ka momentā nenošaus. Vispirms jautās. Tā ir cerība… Interesanti, cik viņu tur ir? Kur viņi mēģinās Ļenu sagrābt pa ceļam vai mājā?

Viņa burtiski lidoja caur nesteidzīgo Braitonas pūli. Nogriezušies šķērsielā, kabatā noklikšķināja drošinātāju.

Piespļautās kāpnes. Ņaudošie kaķi pustumsā.

"Viss. Neskrien!" Ļena sev pavēlēja. Vajadzētu ieiet nedzirdami.

No Arsjušas istabas skanēja grupas "Kombinācija" dziesmiņa par divām desas ripiņām.

Piesardzīgi pavērusi durvis, Ļena ieraudzīja ar muguru pret durvīm uz dīvāna sēdošu būdīgu veci ar vērša kaklu un skūtu pakausi. Arsjuša stāvēja viņam pretī, atspiedies pret sienu. Viņa rokas bija saslēgtas dzelžos, mute aizlīmēta ar plāksteri.

"Tu stāstīji man pasaciņas, bet es tev neticēju…" dziedāja vecais kasetnieks.

Kaululauzējam klusumā bija kļuvis garlaicīgi. Pārskatījis Arsjušas fonotēku, kur bez Vertinska, Gaļiča un viņa paša vēl bija tikai Mocarts un Vivaldi, bandīts dusmās nospļāvās. Tomēr, parakājies savās neskaitāmajās kabatās, viņš uzgāja nesen pirkto "Kombinācijas" kaseti. To tad arī uzlika visā skaļumā uz nožēlojamās "Elektronikas". Tāpēc Kaululauzējs nebija dzirdējis ne soļus trepēs, ne kluso durvju skrapstoņu.

Arī šāvienu viņš nesadzirdēja. Nokrita pie apdullušā Arsēnija kājām un ar četrstūraino galvu triecās pret ceļgaliem. Vēl kādu laiku viņam ausīs skanēja meiteņu priecīgās balsis, tad skaņas pajuka un iestājās klusums.

24. nodaļa

Mazajā stacijā deviņdesmit kilometrus no Maskavas rīta agrumā no elektriskā vilciena izkāpa cilvēks. Krita smalks, dzeldīgs sniegs. Cilvēks aiztaisīja siltās dūnu jakas rāvējslēdzi, novilka dziļi pār ausīm sporta cepurīti un pa dubļaino taciņu devās uz sādžas pusi.

Diez vai šajā ar bārdu apaugušajā, salīkušajā cilvēkā ar mugursomu plecos kāds pazītu reklāmas tipa skaistuli, veiksmīgo biznesmeni, mazās, taču plaukstošās starpniekfirmas "Pulss" īpašnieku Anatoliju Vladimiroviču Veisu.

-    Sakiet, viņš uzrunāja pretimnākošo večiņu, vai sādžā kāds izīrē istabu vai verandu?

-   Vai, dēliņ, večiņa nopūtās, no sādžas jau nekas nav palicis pāri. Divarpus veceņu un veču uz lāviņas. Vai tu gribi vasarai ko sarunāt?

-    Nē. Tūlīt, uz pāris nedēļām.

-    Kas tad tev par vajadzību?

-    Gribu atpūsties. Jums te tīrs gaiss, klusums.

-    Un cik maksāsi?

-    Cik prasīs, tik arī maksāšu.

-   Nu labi, večiņa atmeta ar roku, jāņem būs pie sevis, vai? Skatos, esi kulturāls cilvēks mierīgs, nedzērājs. Vai tā?

-    Nedzērājs, Veiss pamāja, un mierīgs.

-Tas ir labi. Pie reizes man malciņu saskaldīsi. Es esmu viena pati, mans vecais jau divus gadus kā miris. Mazbērnus pa vasarām atved. Kā tad tevi sauc?

-Anatolijs.

-   Bet mani Poļina Sergejevna. Var arī vienkārši par tanti Poļu.

Večiņa viņu aizveda uz tīru, pamatīgi būvētu māju pašā sādžas vidū.

-    Māja liela, bet siltas ir tikai divas istabas, viņa paskaidroja, tajā otrajā tad arī dzīvosi.

Istabiņa bija pārsteidzoši sakopta krāsaini paklājiņi, sniegbalti cietināti aizkari, apaļš, ar izšūtu galdautu klāts galds, atsperu gulta ar mirdzošiem bumbuļiem.

-     No kā tad pārtiksi? dodot atslēgu, saimniece painteresējās.

-    Pagaidām nezinu, Veiss paraustīja plecus, par to man maza bēda. Iedzeru tēju ar kādu sviestmaizi un paēdis.

-    Sviestmaizes vīrišķim vai tad tas ir kāds ēdiens? Nopērc stacijas veikalā produktus, un es tev sataisīšu, ko gribēsi. Varu skābu kāpostu zupu izvārīt, ir savi kartupelīši. Tu taču esi braucis atpūsties, kāpēc tad maitāt vēderu?

Veiss izvilka kabatas portfeli un iedeva saimniecei paciņu ar piecdesmit tūkstošu naudas zīmēm.

-    Te ir septiņi simti. Piecdesmit dienā par divām nedēļām.

-    Tas ir daudz, dēliņ, večiņa samulsa. Tāda istaba vasarā maksā divdesmit pieci dienā, tagad vēl lētāk. Ja tev nav žēl, es ņemšu, neatteikšos. Par tādu naudu es tevi kā sivēnu nobarošu!

Palicis viens, Veiss atlaidās uz baltā gultas pārsega, skatījās

griestos un nepakustējies nogulēja gandrīz stundu.

* * *

Svēta pie Stīvena mājas, kā jau solījusi, piebrauca pusdesmitos.

-   Taisnību sakot, es mazliet uztraucos, atvēris durvis, vecais vīrs viņai paziņoja, Ļenai piezvanīja kaut kāds vīrietis, viņa ļoti ātri apģērbās un teica, ka jāaizbrauc uz Braitonu pie sava drauga Arsjušas, lai atdotu kaut kādu grāmatu.

-    Sen viņa aizbrauca?

-   Pirms kādas pusotras stundas. Tomēr viņa solīja atgriezties pirms jūsu ierašanās.

-    Vai atļausiet piezvanīt?

-    Jā, protams. Stīvens ieveda Svētu viesistabā, kur stāvēja telefons.

Nospiedusi vajadzīgā numura pogas, viņa žigli nobēra:

-     Braitona. Restorāns "Melnās acis". Atveseļošanās centrs "Doktors Ņikiforovs". Iesauka Dakteris. Čečens, un nolika klausuli.

-     Neuztraucieties, viņa mierīgi teica Stīvenam, es tūlīt aizbraukšu un atvedīšu Ļenu.

-    Labāk pagaidiet viņu šeit. Viņa taču apsolīja.

-   Jūs nepazīstat šo Arsjušu! Viņš sāks lasīt savus dzejoļus, un Ļenai nāksies klausīties līdz vēlam vakaram.

-      Kāpēc? Es pazīstu Arsjušu. Tāpēc jau arī uztraucos, jo zvanītājs nebija viņš. Viņam ir tāda tīra, zema balss, bet tam bija pavisam citāda. Turklāt Ļena kaut kā ļoti saspringti runāja. Es nesaprotu krieviski, nezinu, ko viņa teica, bet intonācija un viņas sejas izteiksme…

"Tu esi brašs vecis!" Svēta viņu domās uzslavēja un, cik spēdama mierīgi, teica:

-    Tad jau būs jo labāk, ja es aizbraukšu.

-    Bet jūs varat ceļā izmainīties.

-     Ja viņa atgriezīsies agrāk, jūs abi gluži vienkārši mani pagaidīsiet.

-    Nu jā! Ne uz kādu restorānu mēs šodien neaiziesim, Stīvens nopūtās, Svētu pavadīdams.

-    Noteikti aiziesim! Svēta aizcirta durvis un pa tukšo ielu dzinās prom neatļautā ātrumā.

Pie pirmā luksofora viņa novilka eleganto žaketi, uzvilka svīteri un jaku, pie nākamā žigli mazliet uzkrāsojās. Pie trešā aizsmēķēja, cenzdamās nomierināties.

"Nu pieņemsim, ka viņš ir saņemts kā ķīlnieks," viņa domāja. "Līda kaut ko noskaidrot un iekrita. Pats vainīgs, nav jau mazais bērns. Kāpēc bija jādrāžas pēc pirmā zvana? Ļenai vajadzēja saprast, ka bandīti Arsjušu tik un tā nogalinās. Tomēr traucās glābt, lai viņu arī nobeidz. Vai bija vērts tik daudz reižu no viņiem izmukt, lai tagad mestos tieši nagos! Uzsp|āva sev, bērnam… Nu ir viss…"

Svēta saprata, ka viņa veltīgi brauc. Arsjušas midzenī droši vien guļ jau divi līķi. Nē, trīs Ļenas vēderā vēl ir mazais, nedzimušais bērniņš!

"Ak Dievs!" Svēta spontāni sāka lūgt. "Dievs, dod viņai iespēju pašu pēdējo iespēju viņai un bērnam!"

Jau pa gabalu Svēta redzēja kuplu melnu dūmu mākoni. Pie mazās divstāvu mājeles, pie tās pašas, uz kuru gāja Svēta, stāvēja vairākas policijas un ugunsdzēsēju mašīnas, arī "ātrās palīdzības" busiņš.

Liesmas jau bija apdzēstas, bet dūmi vēl koda acīs. Svēta redzēja, kā iznes divus līķus melnos plastmasas maisos.

Viņas galvā valdīja pilnīgs tumšums. Ko nu? Lidot uz mājām? Jā, jālido šonakt pat. Uzdevums ir izpildīts. Tiesa, neizdevās nosargāt objektu, bet Andrejs Ivanovičs tikai pašūpos galvu un teiks: "Jeļenas Nikolajevnas, protams, žēl, bet tu tur neko nevarēji līdzēt."

Pēkšņi Svēta atcerējās večuku Stīvenu, kurš viens pats gaida Ļenu un nekad tā arī nesagaidīs. Varbūt viņš pat nekad neuzzinās, kur pazuda viņa drauga meita. Droši vien pie līķiem neatradīs nekādus dokumentus, bet sejas būs sakropļotas līdz nepazīšanai. Ja jau viņi nepaņēma līķus līdzi, lai iznīcinātu, skaidrs, ka tie ir sakropļoti. Tas ir vienkāršāk, šajā gadījumā arī pavisam droši. Līķu iznīcināšana ir dārga lieta, bet, ja kā nākas apstrādā sejas, divu ārzemnieku mirstīgās atliekas nav iespējams identificēt…

Svētai kļuva grūti elpot, it kā kaut kas žņaugtu ciet kaklu. Viņa cieši aizmiedza acis un papurināja galvu.

"Kaut varētu paraudāt," viņa nodomāja, "bet es nespēju. Es esmu nejūtīga lelle, manī ir tikai tukšums…"

Svēta atspiedās ar pieri pret stūri. Pēdējais, ko viņa varēja Ļenas labā izdarīt, bija aizbraukt pie Stīvena. Bet to nedrīkstēja darīt. Vecais zina, uz kurieni Ļena aizbrauca, viņš pazina Arsēniju un, kad atklāsies pazušana, bez šaubām, visu pateiks policijai. Sāks rakāties, likt kopā faktus… Viņa tad, protams, būs jau lielā gabalā, bet tā riskēt nedrīkst. Tas nav prātīgi. Un kāda viņai daļa gar svešu amerikāņu večuku, lai sēž un gaida!

Prātīgākais būtu ātri un nemanāmi piebraukt pie savas studijas, pasūtīt biļetes uz šo pašu nakti un laisties lapās.

… Svēta jau labu brīdi brauca, nepārsniedzot ātrumu un ievērojot noteikumus. Viņa centās ne par ko nedomāt, it sevišķi tāpēc, ka ne par ko vairs nevajadzēja domāt. Savu mašīnu viņa atstāja uz stūra tā, lai Stīvens no saviem logiem to neredzētu. Ja gadījumā saskriesies ar resno saimnieci Sjūziju, teiks, ka uz trim dienām jābrauc steidzamās darīšanās uz Vašingtonu… Svēta, truli blenžot sev zem kājām, pagāja pārdesmit metrus un attapās tikai, zvanot pie Stīvena mājas durvīm.

-    Cik labi, ka jūs tik ātri atgriezāties! Mēs vēl paspēsim uz restorānu, večuks bija neparasti satraukts. Es tikai nezinu, ko lai dara ar šo Arsjušu. Viņam visa seja ir vienos zilumos, un vēl kaut kas ar rokām. Es gribēju piezvanīt savam ārstam, bet Ļena saka, ka nevajag…

Svēta sastinga uz sliekšņa.

-    Viņi ir augšā vannas istabā. Ļena viņam tīra asinis no sejas un apstrādā brūces. Jūs esat prātīgs cilvēks. Mēģiniet viņiem iestāstīt, ka ārsts to labāk izdarītu. Ja nu ir kas nopietns?

Svēta zibens ātrumā uzlidoja otrajā stāvā un atvēra durvis. Uz vannas malas sēdēja Arsjuša ar pārsistām lūpām un milzīgu zilumu zem acs. Ļena, noliekusies pār viņu, mēģināja ar nagu vīlīti attaisīt roku dzelžus.

-    Nedari, ko neproti, Svēta izņēma no somiņas manikīra šķērītes, paurbināja atslēgu, un dzelži atvērās.

9-44 257

Arsjuša braucīja piepampušās locītavas. Bet es jūs izskaitļoju, tikai nebiju domājis, ka esat tik skaista.

Viņš galanti paklanījās un ar pārsistajām lūpām noskūpstīja Svētas roku. Jūs abus nosist būtu par maz, Svēta domīgi teica.

-    Starp citu, es vēl vienu otru izskaitļoju. Nemaz tā nevajag mūs nosist! Arsjuša vainīgi smaidīja. Ļenu vajāja Daktera cilvēki. Vienu sauc Muhtars Karimovičs Izmailovs…

-      Viņam pieder restorāns "Melnās acis", veselības centrs "Dakteris Nikiforovs" un pāris veikalu, Svēta turpināja, to es jau zinu. Bet, starp citu, kāpēc "Nikiforovs"?

Muhtaram ir mīļākā Vika Ņikiforova. Viņai par godu šī iestāde tā nosaukta.

-     Labi, laižam uz restorānu "Yesterday" Brodvejā. Es tur pasūtīju galdiņu. Tikai nezinu, ko lai dara ar šito skaistuli, Svēta pētīja Arsjušu.

-    Kā ko? Es arī gribu uz restorānu!

-    Tev, Arsjuša, tagad labāk vajadzētu pagulēt. Ja nu ir smadzeņu satricinājums? Ļena maigi iebilda.

-     Bez tam ar tādu mūli restorānā var arī neielaist, Svēta piezīmēja.

-    Vispār jau es esmu glīts, Arsjuša pazibināja aizpampušo aci, mēs ar jums, Svetlana, būtu brīnišķīgs pāris. Turklāt esmu ari talantīgs. Gribat, nolasīšu dzejoli?

-    Kādu citu reizi noteikti nolasīsi. Tagad es tevi aizvedīšu uz savu mājvietu. Ieiesi dušā, iedzersi divas aspirīna tabletes un liksies gulēt virtuvē uz dīvāniņa. Pie telefona iet nedrīkst, ar saimnieci sarunāties nedrīkst!

Restorānā "Yesterday" orķestrītis spēlēja "Bītlu" mūziku. Jaunajai melnādainajai dziedātājai bija dziļa, zema balss.

Gan Ļena, gan Svēta bija traki izsalkušas. Viņas vienā mirklī

tika galā ar milzīgiem angļu bifštekiem un, Stīvenam par lielu brīnumu, neatteicās no ābolu pīrāga desertā.

-    Es saprotu, ka Ļena ēd par diviem, bet jūs? Kā jūs to dabūsiet iekšā? Stīvens jautāja Svētai.

-    Es pati brīnos! Svēta smējās, uzdzerot stipro tēju.

-    Kas tad īsti notika ar jūsu Arsjušu, pasakiet man atklāti.

-    Viņš applaucēja rokas ar vārošu ūdeni un pēc tam nolidoja pa trepēm, Ļena paskaidroja.

-     Atceros, ka viņš vienreiz jau krita pa trepēm un salauza kāju.

-    Nu lūk, Ļena pamāja, tā viņam tāda tradīcija.

Svēta paskatījās pulkstenī. Bija piecpadsmit pāri vieniem. Viņi nebija pamanījuši, ka nosēdētas gandrīz divas stundas.

-     Sakiet, Stīven, vai kāda programma rāda Ņujorkas kriminālziņas?

-    Protams. Pusdivos naktī, pēc tam trijos. Tas ir devītais kanāls. Ko tad jūs gribat dzirdēt komentāru, kā pa kāpnēm nolidojis lielais krievu dzejnieks Arsjuša?

-     Tieši tā, jā, tieši tā, Svēta aizsmēķēja, kaut arī tas notiek bieži, tomēr ne gluži katru dienu! Vai jums ir televizors? viņa jautāja oficiantam, kas tieši tobrīd uzšķīla uguni.

-   Jā, bārā. Tas ir blakus zālē. Tikai tur visi skatās lielās regbija sacensības. Ja jūs tas ļoti interesē, es aprunāšos ar galveno menedžeri. Viņa kabinetā ir televizors.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņas divatā sēdēja galvenā menedžera kabineta ādas klubkrēslos. Stīvens atteicās nākt līdzi. Viņš bija Otrā pasaules kara veterāns, dienējis kājiniekos un no asiņainiem skatiem ekrānā viņam allaž kļuva slikti. Viņš nekad neskatījās kriminālziņas.

Pēc pieteikuma ekrānā parādījās korespondentes glītā sejiņa.

9*

-    Šī ir reportāža no Braitonbīčas. Kaut gan tas skaitās viens no mierīgākajiem Ņujorkas rajoniem, tomēr pirms četrdesmit minūtēm šeit notika īsts slaktiņš.

259

Pusvienos restorānā "Melnās acis" ielauzās četri vīri maskās un bruņu vestēs. Draudot ar automātiem, viņi visiem apmeklētājiem lika nogulties uz grīdas. Tobrīd trīs restorāna sargi jau bija nodurti.

Viens no menedžeriem, nospriedis, ka tie ir laupītāji, piedāvāja naudu. Viņš bija kļūdījies, tāpēc viņu tūlīt nogalināja. Pēc tam svešinieki izlases kārtībā apšāva deviņus apmeklētājus un divus oficiantus. Visi nogalinātie bija jauni vīrieši krievi vai kaukāzieši, visi bija apbruņoti.

Tajā pašā laikā trīs vīri maskās ielauzās veselības centra "Dakteris Ņikiforovs" ofisā, kur nošāva četrus sargus, divus menedžerus un trīs ārstus. Interesanti gan. Starp citu, kāpēc veselības centrā bija četri apsargi?

Tūlīt pēc tam divi iekļuva krievu emigrantes, bijušās fotomo. deles Veronikas Ņikoforovas mājā, pie kuras viesojās viņas draugs Muhtars Izmailovs, kurš arī ir emigrants no Krievijas, čečens. Viņš arī bija restorāna un veselības centra īpašnieks.

Mājas saimnieci un viņas viesi automātu kārtas burtiski izcaurumoja turpat gultā, kur viņi tobrīd mīlējās. Pirmā stāva virtuvē atrasti trīs Izmailova miesassargu līķi.

Visi deviņi kaujinieki pazuduši nezināmā virzienā. Neviens nav redzējis mašīnas, ar kurām tie atbrauca, neviens viņus nav pazinis, jo sejas slēpa maskas. Tagad parunāsim ar mūsu brašajiem policistiem. Lūk, seržants Krosbijs!

Kadrā parādījās resns, drūms pusmūža vīrs.

-    Sakiet, seržant, meitene viņu uzrunāja, vicinot tam zem deguna mikrofonu, vai ir kādas pagaidu versijas?

-    Komentāru nebūs! seržants norēca, pastumjot sānis mikrofonu.

-   Nekas, korespondente priecīgi turpināja, mēģināsim runāt ar kādu citu. Kamera pārslīdēja pāri policistu sejām, kadrā parādījās simpātisks jauneklis.

-    O, jūs laikam gribat kaut ko teikt mūsu skatītājiem? meitene nopriecājās.

-    Detektīvs Sneiks, viņš stādījās priekšā. Mēs domājam, ka te ir noticis terora akts, kas saistīts ar nacionālajām problēmām.

-    Vai nav iespējams, ka notikušais ir saistīts ar lielu noziedzīgo grupējumu ietekmes sfēru dalīšanu?

-    Es jums jau atbildēju! Glītā detektīva balss kļuva nikna.

-    Vēl brīdi, ser, korespondente nelikās mierā, bet ko jūs teiksiet par ugunsgrēku, kas tepat notika pirms dažām stundām? Tur taču arī bija divi līķi. Viens nogalināts ar šāvienu sirdī, otram pārsista galva. Vai šis notikums arī attiecas uz to "terora aktu"?

-    Kur jūs ņēmāt ziņas par līķiem? Detektīva sejā iezīmējās neviltots izbrīns.

-    Man tāds darbs, meitene smejoties paskaidroja, vai jūs varat atbildēt uz manu jautājumu?

-     Es jau visu pateicu, Sneiks kļuva tikpat drūms kā viņa kolēģis seržants, izmeklēšana tik tikko ir sākusies. Jūs traucējat mums strādāt. Atvainojiet!

-    Tātad, meitene piemiedza aci uz kameras pusi, mūsu brašā policija un pilsētas varasvīri apgalvo, ka Braitonbīčā nav nekādas organizētās noziedzības. Lai nu tā būtu!

Kabineta saimnieks apjautājās, vai var izslēgt televizoru.

-   Jā, Ļena pamāja, liels paldies jums! Mēs uzzinājām daudz interesanta.

Viņas aizgāja atpakaļ zālē, kur joprojām spēlēja orķestris.

Stīvens, kurš snauduļoja pie kafijas tasītes, sapurinājās.

-    Es jau samaksāju, viņš ziņoja.

-    Bet es taču jūs uzaicināju! Svēta sašuta.

-Piedodiet, lēdij! Varbūt jūs uzskatīsiet mani par "šovinistisko vīriešu cūku", kā tagad saka feministes, bet es esmu vecā kaluma cilvēks. Neesmu pieradis, ka dāmas man restorānā izmaksā.

Pa ceļam uz mājām mašīnā Svēta krieviski jautāja:

-    Un kāpēc to būdu aizsvilinājāt?

-   To, goda vārds, nedarījām mēs. Mēs.izskrējām pludmalē un no turienes pamanījām dūmus. Mēs pat nesapratām, kas tieši tur deg.

-   To, kam trāpīts sirdī, protams, nošāvi tu. Bet kas tam otram pauri pārsita?

-     Mazu brīdi pirms manas atbraukšanas Arsjuša viņam bija

iešļācis ģīmī tarakānu indi, pēc tam ieslēdzis atejā.

* * *

Svēta, cik klusu varēja, ienāca studijā. Arsjuša, sarāvies čokurā, rātni gulēja uz mazā virtuves dīvāniņa. Atlika ieiet dušā un likties gulēt. Svēta sen nebija sajutusi tādu nogurumu.

No vannas istabas viņa iznāca basām kājām, garā T-kreklā, slapjiem matiem. Iepretī durvīm uz grīdas sēdēja Arsjuša un ar neaizpampušo aci viltīgi lūrēja no lejas uz augšu.

-    Un kur ir mans "suņa maisiņš"?

-    Ledusskapī. Stīvens aiz savas labās sirds tev atstāja pusi no savas karbonādes un gabalu ābolu pīrāga.

-    Es neatteiktos no vakariņām.

-    Drīzāk no brokastīm. Tikai dari visu pats. Es ļoti gribu gulēt.

-    Lieliski. Gulēsim kopā!

-    Man patīk!-Un ja nu es atsakos?

-    Tad pretojies!

Arsjuša veikli pacēla Svētu uz rokām. Viņa nepretojās.

25. nodaļa

Par Daktera sakāvi Veiss dzirdēja radio "Svoboda" ziņu raidījumā. Saimniece viņam bija aizdevusi savu veco "Spīdolu", un viņš garlaikodamies grozīja pogas, meklēja ziņas un klausījās visu pēc kārtas.

Veiss neticēja savām ausīm. Viņš nolēma rīt pat braukt uz Maskavu un no Centrālā pasta zvanīt uz Ņujorku. Viņš nevarēja sagaidīt ziņu, ka Poļanska beidzot ir pagalam.

"Ko?" Viņam dunēja galvā. "Kas varēja Dakteri un viņa cilvēkus apšaut kā zvirbuļus?"

Viņa Veisa uzbūvētā, ar sirds asinīm izcīnītā konstrukcija tik sarežģīta, gudra, nepārspējama, dažu dienu laikā bija sabrukusi, it kā viesulis būtu aiznesis visu gadiem ilgi rūpīgi paveikto. Nē, nejau viesulis, nejau bezjēdzīga stihija! Pie visa vainīga skaista, trīsdesmit piecus gadus veca grūta sieviete Jeļena Nikolajevna Poļanska. Ar viņu visi šie murgi sākās, ar viņu arī beigsies. Spriežot pēc visa, viņa ir dzīva un vesela un pavisam drīz mierīgi atgriezīsies Maskavā.

Veiss izgāja durvju priekšā, izsmēķējis cigareti mazliet nomierinājās un pats sevi apsauca: "Ne jau Poļanska aizsūtīja kaujiniekus sagraut Dakteri, nejau viņa nošāva killeri Šmita ielā, nejau viņa piesēja Veisam "asti"…"

Viņš mēģināja sevi pierunāt: "Neesi taču idiots, neslīgsti mistikā, domā, meklē izeju!"

Viņš nešaubījās, ka Burvis jau zina par Daktera sagrāvi. Tagad arī Veiss viņam neko nenozīmē. Bet kā būtu, ja mēģinātu satikties un pēdējo reizi parunāt? Ne jau ar viņa stulbo varzu, bet ar viņu pašu personīgi? Burvis nav muļķis, viņam jāsaprot, ka preparāts tā ir dzīva nauda. Tāda nauda, kas viņam ar visām ban»1

dīta ambīcijām pat sapņos nav rādījusies. Var mēģināt sākt visu no gala. Protams, jānogaida, jāpasēž klusu un beidzot jānovāc tā Poļanska, kas grauž kā gruzis acī.

Tiešām kāpēc visu banku tagad nelikt uz Burvi? Vai viņš sliktāks par Dakteri? Kāda starpība, zem kura kriminālā "jumta" strādāt? Jo vairāk tāpēc, ka Burvis vairākas reizes ir devis mājienu, ka viņa cilvēki varētu būt kas nopietnāks par kurjeriem. Dakteris nebūtu pacietis konkurenci. Viņi ar Burvi bija pazīstami un vismaz ārēji saglabāja neitralitāti, bet pēdējo divu gadu laikā Daktera ienākumi aulēkšiem apdzina Burvja naudiņas…

Tagad Daktera vairs nav. Burvis taču neatteiksies ieņemt viņa vietu?

Sēžot durvju priekšā, Veiss bija nosalis. Tik patīkami bija atgriezties silti sakurinātajā istabā un palīst zem segas. Gudrodams,

kā labāk vest sarunas ar Burvi, viņš nemanot iesnaudās.

# * *

-    Ko tu domā tālāk darīt? Svēta jautāja, lejot sev un Arsjušam kafiju.

Pēc vētrainās nakts viņi nogulēja līdz diviem dienā un tikai pusčetros sēdās brokastot.

-    Netālu no Sanfrancisko ir vīriešu pareizticīgo klosteris. Tur priekšnieks ir arhimandrīts Tēvs Vladimirs Vereščagins, mans otrās pakāpes tēvocis. Es jau sen turp taisos…

-    Ļoti liriski mūkoties pa Ameriku, Svēta iesmējās. Tad jau labāk būtu braucis uz Krieviju.

-    Nu, ko tu! Kas es par mūku! Es gribu tēvoci satikt! Pasaulē vairs nav daudz Vereščaginu. Padzīvošu tur kādu laiku, pastrādāšu klostera saimniecībā, mēģināšu aizlūgt par saviem grēkiem un tad tālāk ko nu Dievs dos. Varbūt pat atgriezīšos Krievijā.

' Pagaidām gan man nav ne naudas, ne normālu dokumentu.

-   Nu, biļeti uz Sanfrancisko tu esi nopelnījis ar savu detektīva darbu, Svēta domīgi teica, tikai nekāds klostera brālis gan no tevis neiznāks.

-     Kāpēc?

-    Tev ir pārāk neķītrs skatiens!

Pēc trim dienām Arsjušu pavadīja uz Sanfrancisko. Seja bija gandrīz sadzijusi. Svēta viņam nopirka pieklājīgas drēbes. Tumšajā džemperī, zem kura vīdēja sniegbalta krekla apkaklīte, viņš atkal bija skaistulis.

Līdz izlidošanai bija pusstunda laika. Viņi sēdēja lidostas patukšajā, mazajā kafejnīcā.

-     Vai tu vismaz kādreiz atcerēsies mani? Arsjuša jautāja, pēkšņi ieskatījies Svētai acīs.

-    Es tev atrakstīšu, Svēta apsolīja.

Ļena, lai netraucētu, piecēlās un gāja uz lielveikalu.

-    Vēstules ilgi ceļo, Arsjuša nopūtās, interesanti, vai mēs vēl kādreiz satiksimies?

-    Kā Dievs dos…

Vairākas minūtes viņi sēdēja, klusējot skatīdamies viens otrā. Arsjuša noņēma sev no kakla ķēdīti ar mazu emaljas Kazaņas Dievmātes attēlu un krustiņu un iedeva Svētai.

-    Paldies, viņa sažņaudza saujā medaljonu.

Jau trešo reizi aicināja uz iekāpšanu, atnāca Ļena.

-    Viss! Laiks iet! Arsjuša piecēlās un vienā rāvienā izdzēra glāzē atlikušo spraitu. Tad izņēma no somas biezu nobružātu kladi un atdeva Ļenai.

-    Ja vari, pārraksti to, kas patīk, un mēģini nopublicēt Krievijā.

Ļena pārlapoja ar dzejoļiem blīvi pierakstīto kladi. Arsjušam bija plašs rokraksts, burti kā putna pēdas sniegā.

-    Labi. Ko varēšu, izdarīšu. Atraksti man!

Jau izgājis cauri policijas kontrolei, kur pārbaudīja nevis dokumentus, bet bagāžu, vai tur nav bumba, Arsjuša atskatījās, un pa visu lidostu atskanēja viņa labi nostādītais baritons:

-    Poļanska! Līdzko piedzims, atraksti! Un nozuda mazajā pasažieru bariņā, ko veda uz lidmašīnu.

Burvis bija azartisks biljarda spēlētājs. Pēdēja laikā gan grūti nācās izrauties uz pāris stundām, lai uzspēlētu. Tomēr formu zaudēt negribējās, tāpēc viņš sev bija atvēlējis divas stundas nedēļā, kuras pavadīja biljarda zālē, lai kas arī nenotiktu. Tieši tur Presņas biljarda zālē ceturtdienās no astoņiem līdz desmitiem viņu varēja satikt.

Burvis nemaz nebrīnījās, ieraudzījis Veisu. Viņš zināja, ka Veiss meklēs izdevību personīgi satikties un aptuveni pat nojauta, par ko būs saruna. Viņš tikai vēl nebija izdomājis, ko atbildēt. Vispār jau Burvim nepatika plānot nākotni, labāk vienoties pēc apstākļiem kā nāk kārtis.

Kaut arī Veiss slapstījās, viņš tomēr labi izskatījās. Viņš sen nebija skuvies, bet tas viņu vērta vēl glītāku, melnie džinsi un biezais platais džemperis piestāvēja pat labāk nekā solīdie uzvalki, kuros viņš parasti staigāja.

Veikli apsvēris visus "par" un "pret", Burvis apjauta, ka, piekrītot Veisa priekšlikumam, viņš neko nezaudēs, bet iegūt var daudz. Jo vairāk tāpēc, ka Veisu pašlaik var mīcīt kā mālu. Re pats atlīdis: sak ņem un aprij mani! Savu naudu arī neprasa atpakaļ, it kā būtu aizmirsis.

-    Kur tevi var atrast? viņš steigšus pajautāja, acīs neskatoties.

-    Cik laika vajag, lai noskaidrotu, kas man pielika "astes"? viņš atjautāja.

-   Pāris dieniņu, ne vairāk, Burvis uzsita sarunas biedram uz pleca. Kur tad tu esi noracies? Varbūt kā vecam draugam pateiksi?

-    Es pats tev pēc pāris dienām piezvanīšu, nekur es no tevis nesprukšu, viņš piespiesti pasmaidīja, es neslēpjos, vienkārši atpūšos. Telefona tur nav, tālu jābrauc, kam tev lieki kreņķi? Sestdien piezvanīšu.

"Tā gan, neslēpjas viņš!" Burvis pie sevis nosmīkņāja. "Atpūšas viņš, suņa bērns. Dūzene viņam dzenas pakaļ ar izkārtām mēlēm, bet viņš atpūšas. Oh, ar kādu prieku es izpurināšu viņam šito kretīnisko uzpūtību!" Burvis pat novaikstījās, jau iepriekš izgaršojot, kā purinās šito iedomīgo skaistuli ar visu viņa augstprātību.

-    Nu, kā zini, viņš skaļi teica un ņēmās spēlēt tālāk.

Divas dienas Veiss dzīvoja mierīgi no rītiem vingroja, skaldīja saimniecei malku, sakurināja mazo pirtiņu, ar baudu izkarsējās un nopērās ar bērzu slotiņu.

Sestdienas rītā viņš lēnām aizgāja līdz stacijai un iesēdās vilcienā, kas nāca no Maskavas. Pēc pusotras stundas viņš izkāpa galastacijā mazā senatnīgā pilsētiņā pašā Maskavas apgabala nomalē.

Telefona sarunu punktā rindas nebija, Nopircis dažus žetonus, viņš piezvanīja Burvim.

-   Es tevi nepazīstu un nekad neesmu pazinis, Veis! Ej ellē! Burvis nobēra un nometa klausuli.

Veiss tūlīt piezvanīja vēlreiz.

-    Pagaidi, pasaki vismaz: kas. Milicija?

-   Ahā! Sasapņojies! Burvis rēja. Par miliciju tu pats visu zini. Tas, kas tev seko, ir "krutāks" par visām milicijām. Pieleca? Un nu-ej ellē!

Atskanēja īsie pīkstieni.

"Tās nu patiešām ir beigas," Veiss nodomāja, "vajadzēja būt galīgam idiotam, lai uzreiz nesaprastu, kas mani vajā. Arī bez Burvja vajadzēja apjēgt, un vispār jau es apjēdzu, bet meloju sev, ka tas, lūk, nevar būt, ka es viņiem netraucēju, ka viņiem sava, bet man sava lieta. Nu ir beigas…"

Viņš atkal paņēma klausuli un uzgrieza vēl kādu numuru. Kaut tik tur kāds būtu, šodien tomēr ir sestdiena.

-    Žurnāls "Smart". Galvenā redaktora sekretāre, skanēja patīkama sievietes balss.

-    Labdien! Sakiet, lūdzu, kad literatūras nodaļas vadītāja Jeļena Nikolajevna Poļanska atgriežas no Ņujorkas?

-    Atvainojiet, ar ko es runāju?

-    Es tulkoju no franču valodas. Mani sauc Streļcovs. Jeļena Nikolajevna lūdza mani kaut ko pārtulkot. Darbs ir gatavs. Viņa teica, ka tas ir steidzami…

-    Jeļena Nikolajevna atlidos trešdien.

-    Liels paldies jums. No rīta vai vakarā? Lieta tāda, ka tieši trešdien es izbraucu uz Parīzi, veselu mēnesi nebūšu, bet man ļoti gribējās viņu satikt.

-   Jūs varat atnest manuskriptu jebkurā laikā uz redakciju. Jeļena Nikolajevna ielido rīta pusē, bet diezin vai viņa tūlīt ķersies klāt darbiem. Trešdien viņu nevajadzētu traucēt.

-     Labi. Es netraucēšu. Darīšu, kā jūs teicāt, aizvedīšu manuskriptu uz redakciju. Paldies jums! Visu labu!

Izgājis no telefona sarunu punkta, Veiss vēl mazliet pastaigājās pa mazo pilsētiņu. Netālu no stacijas viņš uzgāja mazu, mājīgu restorāniņu, kur garšīgi paēda. Pēc tam iesēdās elektriskajā vilcienā un atgriezās sādžā.

* * *

Pirmdienas rītā sekretāre Katja gaitenī saskrējās ar Gošu Gaļicinu.

-    Kopš Ļenka aizlidoja, tu tikai slaisties, viņa maigi papliķēja viņam pa vaigu, jūsu tulkotāji zvana neaprimdami.

-    Vai nu tā būs? — Goša apšaubīja.

-     Sestdien zvanīja kaut kāds Streļcovs vai Skvorcovs… Jā, pareizi Streļcovs. Poļanska pasūtījusi kaut kādu franču tulkojumu, viņš grib ātrāk atdot.

-    Streļcovs tu saki? No franču valodas? Interesanti, ko viņš tev jautāja?

-    Prasīja, kad tava priekšniece būs atpakaļ.

-    Tu pateici?

-    Protams. Un kas par to?

Iegājis nodaļā, Goša apsēdās pie kompjūtera. Datu bāzē nebija nekāda tulkotāja Streļcova. Tāda nebija arī lielajā kantora grāmatā, kur Ļena ierakstīja datus par jaunajiem autoriem, lai pēc tam ievadītu kompjūterā.

Vakarā Goša piezvanīja Krotovam.

* * *

Lidmašīna uz Maskavu izlidoja divos dienā pēc Ņujorkas laika.

-    Kad nu es tagad atkal tevi redzēšu? Stīvens skumīgi jautāja, noskūpstot Ļenu.

-     Atbrauc pie manis uz Maskavu. Es tagad tik drīz nekur netikšu. Viss, mums laiks iet.

Ļenai nepatika ilgi atvadīties, pie tam tiešām bija laiks iet.

-   Jūs te esat vienīgās no krieviem, kam nav bagāžas, Stīvens piezīmēja.

Svēta paskatījās uz tautiešiem, kas drūzmējās pie bagāžas nodošanas vietām. Visi bija apkrāvušies ar koferiem, kastēm, saiņiem. Un sejas visiem bija drūmas un rūpju pilnas, un kā gan ne visiem jāpiemaksā par lieko bagāžas svaru.

Neapkrāvušies lidoja vienīgi biznesa klases pasažieri, un Svēta pati sevi paslavēja, ka nebija žēlojusi naudu un laikus, Piektās avēnijas "Aeroflot" kasē piemaksājot, apmainījusi biļetes uz biznesa klasi. Tur var izstiept kājas, apsegties ar pledu un normāli izgulēties. Arī iekāpjot nav gara, bet maza un mierīga rindiņa.

Viņas uzlika savas mantas uz slīdošās lentes: divas nelielas ādas mugursomiņas, divas rokassomas un koferi ar dāvanām un bērnu mantām, ko Ļena Ņujorkā sapirka.

Somas lēni slīdēja, mugursomu saturs jau izgaismojās uz ekrāna melnādainā robežsarga priekšā.

Pēkšņi Ļena kā dzelta metās pie lentes un paķēra savu rokassomiņu.

-    Piedodiet, lūdzu, piedodiet! Man uz mirkli jāatgriežas! Es aizmirsu pulksteni tualetē uz plauktiņa.

-     Kundze, pulkstenis jums ir uz rokas! Robežsargs bija izbrīnīts.

-    Jā? Tiešām… Ļena koši nosarka. Tad es esmu aizmirsusi gredzenu. Es jūtu, ka kaut kā nav. Tas ir vecs, dārgs gredzens. Es nepārdzīvošu, ja tas pazudīs.

-   Neuztraucieties, kundze, tik ļoti! Jūsu stāvoklī tas ir kaitīgi. Labi, tūlīt kaut ko izdomāsim…

Pēc trim minūtēm Ļenajau joņoja caur pretimnākošo pūli. Viņa kā lode izšāvās zālē un tālumā pie izejas pamanīja Stīvcna sirmo galvu. Panākusi veco vīru, viņa iespieda tā rokās saritinātu plastmasas maisu. Viņš pat nepaspēja attapties.

-    Netin vaļā! Tur ir pistole. Izmet kaut kur tālāk no šejienes, lai neviens neatrod. Viss, piedod, nu man jāskrien!

Stīvens noskatījās viņai pakaļ, galvu šūpodams.

-     Lēdij, lūdzu pasteidzieties, iekāpšana beidzas, sauca melnādainais robežsargs, nu, vai atradāt savu gredzenu?

-    Atradu! Ļena pastiepa kreiso roku, kur pirkstā mirdzēja dimantiņš tēva dāvana. Viņa skrienot bija paspējusi to noraut no labās rokas un pārlikt kreisajā.

-     Vienu mirklīti, robežsargs viņu tomēr aizturēja, man jāpaskatās jūsu somiņā.

-    Jā, lūdzu! Ļena to atvēra.

-    Viss kārtībā, kundze! Laimīgu ceļu!

Līdzko Ļena iekāpa lidmašīnā, durvis aizvērās, un traps aizbrauca.

-    Tu esi vājprātīga, Svēta iesaucās, tu to tā arī visu laiku nēsāji somā?

-    Es biju to aizmirsusi, Ļena, smagi elpojot, atkrita krēslā.

-    Ceru, ka tu to neiemeti atkritumu urnā?

-   Nē. Iedevu policistam un pateicu, lai nodod šo rotaļlietiņu un sveicienus no krievu Jeļenas detektīvam Makovertijam policijas departamentā. Ņemiet vērā, ka tieši ar šo pistoli ir nošauti divi Braitonas bandīti.

-    Un ko policists atbildēja?

-    Viņš saspringa miera stājā un teica:

"Pateicos, lēdij, Amerika jūs neaizmirsīs!"

Tad viņas abas sāka smieties un, nespēdamas rimties, smējās ilgi, līdz asarām. Cienīgie biznesa klases pasažieri pārsteigumā atskatījās.

26. nodaļa

Veisam bārda auga ātri un līdz nepazīšanai pārvērta viņa seju. Pēdējo dienu laikā viņš tiešām bija stipri pārmainījies. Vaigi bija iekrituši, zem acīm iegūlušas brūnganas ēnas. Neskatoties uz klusumu un svaigo gaisu, viņš mocījās ar bezmiegu un ēstgribas trūkumu.

-    Tu esi tāds kā sakrities, dēliņ, saimniece, uz viņu skatoties, nopūtās, neēd arī neko, tā kā nīksti ārā, skumstot pēc kāda.

No Poļanskas fotogrāfijas Veiss uztaisīja sev kopiju un tikai tad atdeva to Burvim. Tagad, skatoties uz šo skaisto, smaidošo seju, viņš saprata: kamēr Poļanska būs dzīva, viņam nebūs miera.

Šis pasākums viņam bija nesis ne tikai naudu vien. Viņam izdevās izstrādāt jaunas tehnoloģijas, lai var izmantot ne tikai augli un placentu, bet arī augļa ūdeni un mātes asinis. Preparāta iedarbības spektrs bija paplašinājies, un bija cerības, ka vēl paplašināsies. Gadu simtiem cilvēce meklēja dzīvības un mūžīgās jaunības eliksīru, bet viņš Anatolijs Veiss šim atklājumam bija piekļuvis vistuvāk. Citi izmantoja ne vairāk kā divdesmit procentus no tā, ko pati daba ielika sievietē. Bet viņš bija ticis jau līdz piecdesmit un aizietu arī līdz simtam. Tā nav tikai milzīga nauda un slava, tas ir…

Veiss nepamanīja, ka sācis domāt skaļi. Durvis uz otru istabu bija atvērtas, saimniece ienāca un prasīja:

-     Vai tu sauci mani, dēliņ? ieraudzījusi fotogrāfiju, viņa pienāca tuvāk. Sieva, vai?

Veiss satrūkās un noslēpa ģīmetni.

-   Labi, ja negribi, neatbildi! Prom iet viņa negribēja. Viņas dēļ, vai, tu te nīksti ārā? Skaista… večiņa nopūtās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Nīkstu? Veiss nobrīnījās. Vispār, jā. Viņas dēļ, pats sev par pārsteigumu viņš atzinās. Un tā bija taisnība.

Vairāk viņš neteica ne vārda. Večiņa vēl pašūpoja galvu, nopūtās un beidzot izgāja.

Naktī no otrdienas uz trešdienu viņš neaizmiga ne mirkli. Klusiņām vārīja sev virtuvē kafiju, uzmetis plecos jaku, gāja ārā uzpīpēt.

Dienā uzsnigušais sniegs vairs nekusa, pa nakti debesis noskaidrojās, auksti spīdēja zvaigznes kā īstā ziemā.

Vieglais ziemas sals bija maigs, un gaisā vēsmoja tas īpašais miers, kāds mēdza būt tikai Piemaskavas naktīs pašā ziemas sākumā.

"Laiks ir lidojumam piemērots. Reiss neaizkavēsies," Veiss nosprieda, skatoties zvaigznēs. Viņš atgriezās istabā un, aizbultējis durvis, jau nez kuro reizi pārbaudīja savu mazo, svaigi ieeļļoto brauniņu.

* * #

-    Tātad mēs ķersim Veisu uz Ļenu kā uz dzīvo ēsmu, Krotovs teica, ielūkojies priekšniekam acīs.

-    Vai tev ir citi varianti? Kazakovs pasmīnēja un aizpīpēja. Šovakar jau desmito uz radiatoriem žāvēto "Javu".

-    Nu ko tu cel paniku? Lidosta būs apsargāta, tavu Poļansku puiši tūlīt aplenks. Tu taču pats saproti, ka viņš pazudīs, ja mēs viņu nepielaidīsim pie Ļenas. Bet, ja viņš pazudīs, tad tavu daiļavu vajadzēs iesēdināt bunkurā uz nezināmu laiku. Tikmēr viņu vajās, kamēr nošaus.

-    Bet viena lieka sekunde, un visam beigas…

-    Klausies, cik reižu tava Poļanska jau varēja nomirt? Redzi, kaut kā tikusi cauri. Un tagad arī tiks. Gan mēs Veisu saskatīsim. Paspēsim. Viņa ir dzimusi zem laimīgas zvaigznes.

-    Pietiek! Nepiesauc nelaimi! Krotovs gandrīz kliedza un trīs reizes no visa spēka uzsita pa koka galdu.

-   Cik vien atceros, tu nekad neesi bijis tik uzvilkts, Kazakovs piebilda. Saņem sevi rokās! Palicis pēdējais izrāviens.

-     Lidostas "Šerementjevo-2" ēkā Veiss iegāja piecpadsmit minūtes pēc tam, kad bija paziņots, ka lidmašīna ir nolaidusies. Agrāk nebija vērts iet: jo mazāk viņš rēgosies sagaidītāju pūlī, jo labāk.

Viņš ievēroja, ka ir ļoti daudz miliču, vairāk nekā parasti, bet tūlīt sevi nomierināja šādā izskatā viņu atpazīt nav iespējams, pat tad, ja katram milicim būtu viņa fotogrāfija. Nejau nu viņam par godu tie te ir sadzīti! Maskava baidās no čečenu teroristiem, un tiem lidosta ir vispiemērotākā vieta.

Pie aizžogojuma bija vesels sagaidītāju pūlis. Caur pagaidām brīvajām ejām bija redzams, kā muitošanas zālē sanāk nupat no Ņujorkas atlidojušie pasažieri. Daži gāja uz "Tax Free" vitrīnu pusi, citi smēķēja, gaidot bagāžu.

Labā roka jakas kabatā nervozi spieda auksto pistoles spalu. Jā, viņu tūlīt pat saņems ciet. Nav cerību izglābties. Bet tik un tā agri vai vēlu saņemtu. Tomēr pēc tam, kad viņš būs izšāvis, tas būs pavisam citādi.

Caur izejas vārtiem, stumjot bagāžas ratiņus un meklējot sagaidītājus, sāka nākt pirmie pasažieri. Pūlis sakustējās.

Uz kādu mirkli Veisu atbīdīja no aizžogojuma spraugas, caur kuru bija labi pārskatāmi visi trīs robežkontroles posteņi. Viņš mēģināja neuzkrītoši pabīdīt nost paresnu satrauktu dāmu, kas bija kāri pieplakusi novērošanas vietai.

-    Pilsoni, negrūstieties! viņa skaļi sašuta.

-     Atvainojiet! Viņš klusu teica un piegāja pie blakus atbrīvojušās spraugas.

Poļansku viņš tūlīt pazina vienā no būdām starp spoguļiem. Sirds sāka dauzīties kā traka. Tūlīt robežsargs atdos pasi, un viņa nāks uz izeju. Mantu viņai droši vien nav daudz, bagāža nebūs jāgaida un muitā neaizkavēsies, bet ies caur "zaļo koridoru". Poļanska iznāks pie viņa caur šiem vārtiem, un atliks tikai spert vienu soli, izraut roku no kabatas…

Robežsargs Ļenu noturēja ilgi, ilgāk nekā citus. Krotovs redzēja, kā nervozē pie būdiņas stāvoša skaista, īsi apcirpta blondīne. Viņa rindā bija nākošā, gribēja ātrāk tikt cauri. Bet robežsargs aizturēja Ļenu. Tā bija norunāts. Tūlīt, lai nesanervozētu rindā stāvošos, viņu atlaidīs, cits viņu aizvedīs malā un klusu pateiks: "Neuztraucieties, Jeļena Nikolajevna! Sergejevičs lūdza, lai jūs mazliet pagaidiet."

Pārāk ilgi aizturēt arī nevar. Veiss var saprast un aiziet. Ir jāpaspēj viņu izskaitļot tagad, šajā pašā brīdī, jau paretajā pūlī.

Gan Krotovam, gan blakusstāvošajiem operatīvajiem, protams, bija Veisa fotogrāfijas, pazīmes viņi zināja no galvas. Bet viņi saprata arī to, ka izskatu var pārmainīt līdz nepazīšanai, it īpaši, ja tu esi vidēja auguma normālas miesasbūves un izskaties četrdesmit piecus-piecdesmit gadus vecs, ja tev nav nekādu īpašu pazīmju.

Pāris metru no Krotova stāvēja būdīgs, pavecs vīrs, gandrīz vecis melnā adītā līdz acīm uzvilktā cepurītē, ar īsu, šķiet, asu, sirmu bārdu. Rokas viņš turēja tumši zilas dūnu jakas kabatās. Pēkšņi Krotovs sajuta no šī veča izplūstošu mežonīga satraukuma vilni.

Tajā pašā mirklī viņš ieraudzīja Ļenu, kas smaidot ātri tuvojās izejai un priecīgi sauca:

Sergej Sergejevič!

Vēl īsti neko neapjēdzis, Krotovs lēcienā uzklupa vecim un atlauza atpakaļ viņa roku, no kuras izkrita brauniņš. Taču krizdams, brauniņš izšāva Veisa saspringtais pirksts bija aizskāris gaili. Šāviens nebija skaļš, taču lidostā iestājās nāves klusums. Pūlis atkāpās. Veiss jau gulēja zemē, uz muguras atlauztām un dzelžos saslēgtām rokām, bet pietupies operatīvais viņu pārmeklēja.

Krotovs vairs redzēja tikai bālo, sastingušo Ļenas seju un lielās pelēkās acis. Viņa klusēja, piespiedusi rudmataino galvu viņam pie krūtīm. Kāda sveša balss blakus teica:

-    Ārstu! Ātri izsauciet ārstu!

Un tikai tajā brīdī Krotovs sajuta asu sāpi kājā.

-    Lode izgājusi cauri, kauls nav skarts, jauns, dzīvespriecīgs ārsts lidostas medpunktā teica, uzlikdams stingru saiti, līdz kāzām sadzīs! Ņemiet par piemiņu, viņš pastiepa sauju ar mazu iegarenu lodi.

27. nodaļa

Pirmais marts, pirmā pavasara diena, bija vēss un saulains. Vēl nesmaržoja pēc pavasara, un līdz vasarai šķita tik tālu.

Ļenas vēders bija jau tik liels, ka mēteli aizpogāt nevarēja, un visu februāri nācās staigāt milzīgajā Krotova dūnu jakā, un Ļenai likās, ka viņa izskatās pēc mucas.

-    Grūti būt resnai, viņa gaudās, grūti un nesmuki.

-    Ļoti smuki! Krotovs iebilda.

Sestdien, pirmajā martā, viņi bija nolēmuši aizbraukt pastaigāties, ieelpot tīru priežu meža gaisu.

Viņi lēnām gāja pa notīrīto celiņu un klusēja. Viņiem patika kopā klusēt, sadzirdēt klusumu, sniega skrapstoņu zem kājām un vieglo, balto piku šalkoņu, kas reizēm krita no priežu zariem.

Pēkšņi Ļena apstājās un teica:

-    Viss. Ejam atpakaļ uz mašīnu!

-     Kas noticis? Krotovs satrūkās.

-    Jābrauc uz dzemdību namu.

Smagi iesēdusies aizmugures sēdeklī, viņa caur zobiem nomurmināja:

-    Tikai nebrauc pārāk ātri, būtu žēl, ja mēs tagad kaut kur ieskrietu! Un nesabīsties, es varu arī iekliegties! Es, protams, pacentīšos neaurot, bet ļoti sāp.

-    Ļenočka, kliedz, ja gribi. Necieties!

-    Serjoža, tu proti pieņemt dzemdības? Ļena jautāja, kad viņi bija pārbraukuši pāri tiltam.

-   Nezinu. Neesmu mēģinājis.

-    Redzi nu! Vajadzēja precēties ar amerikāņu policistu, viņiem to māca.

Sanitārei, kas iznesa saini ar Ļenas drēbēm, Krotovs iedeva desmit tūkstošus.

-          Nu ko jūs, viņa samulsa un ātri noslēpa naudu kabatā, brauciet mājās, ko jūs te sēdēsiet? Piezvanīsiet, un jums visu pateiks. Numuru zināt?

-    Telefona? Nē! Nezinu.

Sanitāre uzšvīkāja numuru uz papīra gabaliņa un deva Krotovam:

-Nu, ko jūs stāvat? Brauciet mājās, jūs jau vairs pēc cilvēka neizskatāties!

-    Bet vai jūs nezināt, vai vēl ilgi… palicis?

-   Jūsējai, vai? Nē, jūsējai nebūs ilgi. Kādas četrdesmit minūtes, varbūt stundu.

-    Vai drīkst, es tepat pagaidīšu?

-    Drīkstēt jau nedrīkst, bet nu labi, sēdi! Es palūgšu, lai kāds iznāk un tev pasaka, vai arī pati iznākšu. Ko lai dara, ja tu tāds nervozs?

Sanitāre aizgāja. Krotovam ļoti gribējās smēķēt. Brīdi pasēdējis, viņš izgāja ārā, izsmēķēja cigareti, ienāca atpakaļ un paskatījās pulkstenī. Pagājušas dažas minūtes, bet liekas, vesela mūžība.

-     Vai jūs esat Jeļenas Nikolajevnas Poļanskas vīrs? viņš virs galvas izdzirdēja valdonīgu sievietes balsi.

Krotovs pacēla galvu. Viņa priekšā stāvēja gara, tieva sieviete baltā halātā un marles maskā.

-    Šeit nedrīkst sēdēt, viņa paziņoja. Ko tad jūs novilkāt līdz pēdējam brīdim? Vēl mazliet, un viņa būtu dzemdējusi mašīnā.

Krotovs aizturēja elpu.

Sieviete ieturēja pauzi un apveltīja viņu ar dusmīgu, nosodošu skatienu, bet, pamanījusi viņa bailēs ieplestās acis, apžēlojās.

-    Jums ir meitiņa. Trīs un trīs simti, piecdesmit viens centimetrs. Vesela, ņipra, tikai bļaustīga. Apsveicu!

* * *

Svētdienā Krotovs devās uz tirgu, lai nopirktu Ļenai augļus, pēc tam uz dzemdību namu, bet no turienes pie Žoras un Lidas Gluško prasīt padomu, ko pirkt un sagatavot mazulītei. Viņiem taču ir trīs bērni, viņi visu zina.

Mājās viņš atgriezās tikai deviņos vakarā.

Viņš vēl nebija paspējis iznākt no lifta, kad atvērās kaimiņu dzīvokļa durvis.

-    Sergej Sergejevič, pa durvīm izspraucās padzīvojusī kaimiņiene flaneļa halātā, vai jūs var apsveikt? Jums te veselu lērumu mantu atveda, bet jūs nebijāt mājā. Atstāja pie manis. Ienāciet, lūdzu!

Kaimiņienes priekšnamā oda pēc skābiem kāpostiem un kaķiem. Pie sienas bija pieslieta bērnu gultiņa, ratiņi un milzīgs ādas koferis.

-    Kas to visu atveda?

-    Meitene. Blondīne, tāda gara un smukiņa.

Koferī bija divas pamperu pakas, autiņi, rāpulīši, jaciņas, dažas jaukas mīkstās rotaļlietas. Virsū cita paka ar sedziņu un vēl kaut kādām bērnu mantiņām, ar sniegbaltu, rūpīgi izgludinātu marles autiņu pašā virsū. No pakas izslīdēja četrkārt pārlocīta papīra lapa. Krotovs atlocīja un izlasīja:

"Tas viss jāņem līdzi, braucot pakaļ Ļenai uz slimnīcu." Paraksta nav. Skaidrs, noteikts rokraksts.

* * *

Ļenu ar bērnu jau pēc četrām dienām varēja vest mājās. Krotovs ļoti svinīgā izskatā gaiši pelēkā uzvalkā ar rožu pušķi rokās stāvēja vestibilā. Apakšpulkvedis savos četrdesmit gados pirmo reizi mūžā sagaidīja dzemdību namā sievu un jaundzimušo bērnu…

Beidzot iznāca Ļena. Bāla, novājējusi. Blakus nāca medmāsa ar mazu rozā lentēm apsietu vīstoklīti. Atdevis Ļenai puķes, Krotovs uzmanīgi un neveikli paņēma bērnu.

-    Nu kas tā tur? Ir nu gan tētiņš! Tas tev nav puķu pušķis! Māsa atsedza mežģīņu trisstūrīti, un Krotovs ieraudzīja mazītiņu rozā sejiņu.

-    Ļoti glīta meitenīte, uz mata kā tētis! māsa piezīmēja.

Kad viņi piegāja pie mašīnas, Ļena paņēma mazo savās rokās.

-    Pagaidi, es tikai mirklīti! Viņa skrēja uz vārtu pusi.

Pie vārtiem stāvēja slaida blondīne melnās džīnās un melnā ādas jakā. Kaut kas viņā Krotovam šķita pazīstams. Viņš skatījās, kā Ļena saskūpstās ar blondo, kā viņa uzmanīgi atsedz autiņu un apskata bērnu. Viņš nedzirdēja, ko viņas runā.

-    Kas tā bija? viņš jautāja, kad Ļena atgriezās.

-    Tu nevari iedomāties? Tā ir Svetlana.

-    Tā nemaz nav, varu gan iedomāties. Viņa tik daudz ko sapirka mūsu meitiņai, ka taisni neērti, vajadzētu atdot naudu.

-     Viņa neņems… Saki, lūdzu, jauno tētiņ, kā mēs sauksim bērnu?

-    Es par to esmu domājis jau četras dienas, Krotovs nopūtās, izrādās, tas ir tik grūti izvēlēties vārdu. Man, piemēram, ļoti patīk Jeļizaveta…

-    Uzminēji! Ļena nopriecājās. Šis vārds arī man ļoti patīk. Tā sauca manu mammu. Paklausies, cik skaisti skan: Jeļizaveta Sergej evna Krotova!

Vakarā ciemos atnāca Goša Gaļicins. Kad visi apsēdās pie galda, viņš teica:

-    Atceries, ka tu solīji man pastāstīt par savu pirmo un pašu spilgtāko iespaidu Ņujorkā? Tad nu stāsti!

-    Kad man bija četrpadsmit gadi, es lasīju Selindžera stāstu "Uz kraujas rudzu laukā". Tur ir tāda epizode: galvenais varonis sēž pie dīķa Centrālajā parkā un domā, kur ziemā paliek pīles. Dīķis taču aizsalst, bet viņām ir apgriezti spārni. Tad, lūk, tas arī bija mans spilgtākais iespaids šis dīķis pie Centrālā parka dienvidu ieejas un šīs pīles… Man, tāpat kā Holdenam Kolfīldam, neviens nevarēja pateikt, kur viņas paliek ziemā.

-    Un tas ir viss? Gošas balsī skanēja vilšanās.

-    Vai tad tas ir maz? Krotovs jautāja.

Epilogs

Maija vidus bija ļoti karsts. Termometra stabiņš dienā uzkāpa līdz trīsdesmit pieciem grādiem. Maskava kusa versmainajos saules staros, debesīs nebija neviena mākonīša. Tāds karstums maijā gadās ne biežāk kā reizi divsimt gados.

Zem vecajiem, kuplajiem Ermitāžas dārza ozoliem bija kaut nedaudz vēsāks. Tur arī sēdēja Ļena Poļanska plānā zīda kleitā, saules brillēs, ar grāmatu klēpī. Mazā Ļiza omulīgi šņākuļoja ratiņos. Blakus gulēja iztvīcis Piņa ar izkārtu mēli. Ļenai vajadzēja izvēlēties kādu modernā angļu rakstnieka Kevina Laudstera stāstu žurnāla "Smart" septembra numuram. Pašlaik viņa gudroja, vai tulkot pašai, vai dot kādam citam. Bija svētdiena. Sergejam Krotovam nācās uz pāris stundām aizbraukt uz darbu. Ap vieniem viņš cerēja atbrīvoties, lai tūlīt ar visu ģimeni dotos uz pludmali. Tāpēc viņš Ļenu ar mazo bija atstājis Ermitāžas dārzā pretī Petrovkai 38.

Ļena neredzēja, kā pie skvēra ieejas apstājas melns "Saab" un no tā izkāpj neliela auguma plikpaurains kungs baltās linaudekla biksēs un gaišzilā kreklā. Pateicis kaut ko milzenim šoferim, kungs pa celiņu tuvojās Ļenas soliņam

Ļiza pamodās un sāka raudāt. Ļena paņēma bērnu rokās. Plikpauris piesēdās sola galā un teica:

-    Cik skaists bērns!

-    Paldies, Ļena pieklājīgi pasmaidīja.

-     Ir nu gan, svešais turpināja, vēl nav pat trīs mēneši, bet jau tik gudra sejiņa. Labdien, Jeļena Nikolajevna! Jūs burvīgi izskatāties kļuvusi slaidāka un jaunāka.

-   Atvainojiet, ko jūs teicāt? Ļena izbrīnīta ieskatījās pavisam svešajā sejā.

-          Necentieties mani atcerēties! Mēs nekad agrāk neesam tikušies, plikpauris sameklēja cigareti, aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmu, saviebās. Jums sirsnīgi sveicieni no Svetlanas.

-    Paldies. Kā viņai klājas?

-     Labi, pavisam labi. Pēc jūsu kopējiem piedzīvojumiem Ņujorkā viņa ir paaugstināta. Jūs, starp citu, arī vajadzētu kaut kā apbalvot par drosmi un attapību. Bet jūs diemžēl nestrādājat manā departamentā. Jā, es aizmirsu stādīties priekšā. Andrejs Ivanovičs viņš pastiepa roku, un Ļena automātiski paspieda stingro, sauso plaukstu.

-    Ļoti patīkami…

-     Man pieder liela farmaceitiskā firma. Es gribētu jums piedāvāt zināma veida sadarbību.

-    Man nav nekāda sakara ar farmāciju! Ļena piecēlās un, ielikusi Ļizu ratiņos, devās uz izejas pusi. Atvainojiet, man laiks iet!

-    Pagaidiet, Jeļena Nikolajevna! Mēs vēl pat neesam sākuši runāt.

-    Bet vai ir vērts? viņa paraustīja plecus.

-    Esmu pārliecināts, ka ir.

-     Vai man jums jāpateicas, ka uzdevāt Svetlanai mani sargāt? Nu ko liels paldies! Tagad, ja es pareizi saprotu, ir pienācis laiks norēķināties?

-    Vai, Jeļena Nikolajevna, kāpēc jūs visu tā vulgarizējat? Jūs taču esat inteliģents un gudrs cilvēks. Jā, es palīdzēju izdzīvot jums un jūsu brīnišķīgajai meitiņai. Bet arījūs man palīdzējāt.

-    Tad jau mēs esam norēķinājušies.

-    Jā! Esam. Tāpēc tagad varam runāt kā līdzīgs ar līdzīgu. Ja gribat kā partneri.

-    Un ja es negribu? Ja es negribu ar jums runāt kā ar partneri? Kas mums var būt kopējs? Jūs strādājat Federālajā drošības dienestā, ražojat jaunības eliksīru no dzīvās izejvielas. Kādreiz ar to uzturēja dzīvību senīlajos CK večos, atjaunināja viņu sievas, mīļākās un nezin ko tur vēl. Preparātu nevajadzēja daudz tikai izredzētajiem šauram elites lokam. Arī jūsu resors saucās citādi ne tik skaisti, bet konkrētāk. Tagad jaunības eliksīrs ir kļuvis par preci, kas slīd ārā no jūsu kontroles.

-    Te nu jūs kļūdāties. Tieši mēs varam garantēt, ka sakarā ar preparātu nenotiks ļaunprātības. Jūsu gadījums irtam spilgts piemērs. Saprotiet, tā ir sen patentēta, zinātniski pamatota metode. Jūs taču nesāksiet iebilst pret transplantāciju, bet te notiek tieši tas pats. Saprotiet, zinātni nevar apstādināt.

-    Rīt kāds atklās un patentēs kanibālisma lietderību. Kāpēc ne? Mazulis, kaut arī vēl nedzimis, ir tāds pats cilvēks, tikai sīciņš, bezspēcīgs un beztiesīgs. Ja var uzlabot veselību un atjaunināties ar viņa miesu un asinīm, kāpēc nevar ar jūsējo vai manu?

-    Jeļena Nikolajevna, parunāsim nopietni. Pirms sākam iedziļināties filozofiski futuroloģiskā diskusijā, kas, starp citu, man patīk un šķiet interesanta, mums vispirms ir jāapspriež konkrētākas un zemei tuvākas problēmas.

Gaiss no karstuma vibrēja un pulsēja. Pēkšņi koku lapotnes, ķieģeļu siena viss it kā sāka trīsēt savādā, satraucošā krāsā. Saule ieslīga smagā violetā dūkstī.

"Serjoža nepaspēs atnākt pēc mums līdz negaisam," Ļena nodomāja.

It kā atbildot, kaut kur pavisam tuvu iedunējās pērkons, un spoža zibens šautra pāršķēla satumsušās debesis. Piņa sāka trīcēt un piespiedās Ļenai pie kājas viņš ļoti baidījās no pērkona.

-   Liekas, tūlīt gāzīs, paskatījies debesīs, Andrejs Ivanovičs paziņoja, varbūt iesim uz manu mašīnu? Skatieties, viņa jau kļūst nemierīga, grib ēst. Mēs ar šoferi neskatīsimies.

-    Nē! Ļena iekliedzās. Visu labu! Man laiks iet. Bija patīkami iepazīties, viņa piebilda jau mierīgāk.

Pa celiņu, vērdams vaļā lietussargu, ātri tuvojās Krotovs.

-           Nu labi Andrejs Ivanovičs noplātīja rokas, man arī negribas izmirkt līdz ādai. Parunāsim citu reizi. Noteikti parunāsim. Te būs numurs, pa kuru ar mani vienmēr var sazināties, viņš ielika Ļenai rokās vizītkarti, uz kuras bija tikai septiņi cipari, nekas vairāk.

Viegli paklanījies, viņš nogriezās sānceliņā un pazuda.

Viņi vēl paguva salikt ratiņus, ielikt bagāžniekā un iesēsties mašīnā. Lietus kā blīva masa gāzās zemē un čūkstot saskārās ar kvēlojošo asfaltu.

-    Uz pludmali laikam vairs nebrauksim? Krotovs jautāja, izstūrējot uz Dārzu loku.

-    Noteikti brauksim. Negaiss tūlīt pāries, Ļena atbildēja.

Smilškrāsas žigulītis traucās pa Dārzu loku, laužoties caur lietus sienu kā zemūdene okeānā. Mazā Ļiza miegā smaidīja.

Poļina Daškova NEDZIMUŠO ASINIS

Formāts 84x108/32. 9 fiz. iespiedi.; 15,12 uzsk. iespiedi. Тираж 2 ООО экз. Заказ 44. Izdevniecība Aplis, Raunas ielā 44, Rīga, LV-1084

Издание осуществлено при участии ООО «Издательство АСТ»

Отпечатано с готовых диапозитивов в ОАО «Рыбинский Дом печати» 152901, г. Рыбинск, ул. Чкалова, 8.

Content

Daškova Poļina Nedzimušo asinis

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

Epilogs